Lynsay Sands

Argeneau 12. Lovec renegát

1. KAPITOLA

Nicholas došel až na kraj lesíka a tiše zaklel. Musel toho lotra nějak minout, musel projít přímo kolem něho. Otočil se a podíval se zpátky, odkud přišel, ale byl si jist, že ho v žádném případě minout nemohl. Les lemující silnici byl jenom deset stop hluboký a procházel jím pomalu, při chůzi očima propátrával stromy. Nemohl ho minout, jenomže to byla jediná věc, která dávala smysl.

Vylovil z kapsy přijímač signálu a mrkl na display. Blikající bod, psancův vůz, byl stále na tomtéž místě jako prve. Ten chlap se nevrátil a neodjel. Šupl zařízení nazpět do kapsy, obrátil se a zadíval se na příjezdovou cestu před sebou.

Věděl jistě, že se tam psanec nemohl v žádném případě dostat pěšky. Byl to vchod do nového domu vykonavatelů, obdoby policejní stanice pro upíří lovce. Měl lepší ostrahu, než vězení smrtelníků, aspoň podle toho, co odsud viděl. Brána přes příjezdovou cestu byla deset stop vysoká, vyrobená z tlustého železa. Zasazená byla do stejně vysoké cihlové zdi, která po obou stranách mizela mezi stromy. Zhruba každou stopu trčel ze zdi k nebi kovový bodec, kterým byly nad sebou protažené tři ostnaté dráty. Chránily zeď seshora a zastrašovaly každého, koho by napadlo na ni vylézt. Nápis na plotu varoval, že jsou pod proudem. A jako by to k ochraně nestačilo, nějakých patnáct stop za první branou byla ještě druhá, s drátěným plotem, také korunovaným ostnatým drátem a bezpochyby rovněž pod proudem.

Zavrtěl hlavou. Nikdy by si nepomyslel, že tohleto uvidí. Vykonavatelé byli odjakživa větroplaši. Provizorní základnu měli v domě Luciana Argeneau. Nicméně, jak se zdá, strýc se rozhodl všechno zoficiálnit a zorganizovat. Nejvyšší čas, řekl si v duchu Nicholas. Mělo se to udělat už před staletími.

Pohledem přejel z brány k lesu na protější straně cesty od místa, kde stál. Těžko uvěřit, že by psanec, kterého sledoval, proklouznul přes široký otevřený prostor rovnou pod nosem stráže uvnitř. Navíc byl před branou sloup s kamerou a vestavěným interkomem. Psanec by neriskoval pokoušet se překonat otevřený prostor a nechat se při tom zvěčnit kamerou. Jenomže to buďto riskl a proplížil se nebo se mi cestou sem nějak podařilo projít přímo kolem toho chlapa.

Ohlédl se přes rameno na les za zády. Přestože ho mysl přesvědčovala, že kolem toho psance nemohl projít bez povšimnutí, začínal se obávat, že jeho instinkty už možná nejsou tak dobré, jako bývaly.

Vtom Nicholasovu pozornost upoutal zvuk motoru. Obrátil se k příjezdové cestě právě včas, aby viděl přijíždět dodávku cateringu. Tiše pozoroval, jak zastavila mezi sloupy.

“Ano?” ozval se plechový hlas z interkomu.

“Catering Cally”, ohlásil řidič dodávky. “Jsme tady pro své lidi a nádobí.”

“Pojeďte dovnitř.” Křídla první brány se rozjela od sebe.

Nicholas čekal, že vozidlo bude kvůli prohlídce zastaveno mezi dvěma branami, ale místo toho vyšel strážný z malé vrátnice za druhou branou a dodávce vlastnoručně otevřel vnitřní bránu. Nicméně ji mávnutím zastavil, jakmile se ocitla uvnitř.

Strážný krátce pohovořil s řidičem, a potom dodávku obešel a otevřel zadní dveře, aby ji zkontroloval zevnitř. Nicholas se soustředil na strážného, a tak málem ani nepostřehl muže, který najednou vyklouzl zpod dodávky, přikrčil se a sprintoval do lesa za vrátnicí.

Málem vykřikl, aby vrátného varoval, ale na poslední chvíli se ovládl a místo toho sáhl po telefonu. Samozřejmě to byl ten zpropadený psanec. Ten prohnaný bastard musel čekat u silnice, až se přiblíží nějaký vůz, převzal kontrolu nad šoférem, donutil ho zastavit, zalezl pod dodávku a chytil se něčeho na podvozku. Stopař.

Chytrý malý čurák, pomyslel si Nicholas. Mračil se a pokračoval v hledání mobilu. Musí ty uvnitř varovat a povědět jim, aby nechali hlídat sestry a neprodleně začali prohledávat pozemek a pátrat po psanci, který se dostal dovnitř. Musí jim povědět, aby nakázali strážnému u brány kontrolovat také spodek vozidel. Aspoň bych to udělal, kdybych ten zatracený krám našel, zasakroval v duchu celý frustrovaný, když hledání vyšlo naprázdno. Co jsem s ním do pekla mohl udělat? Večer varovně popípával, že má vybitou baterii, a tak jsem ho v autě strčil do zapalovače se speciálním adaptérem, abych ho dobil a…

“K čertu,” ulevil si s pohledem upřeným směrem, odkud přišel. Nechal jsem tu zatracenou věc v autě. Chvíli zvažoval, že by pro mobil zaběhl, ale zatímco psanec, kterého sledoval, jen zastavil a zaparkoval na kraji této usedlosti, on sám, aby se vyhnul odhalení, zaparkoval v lese poblíž vedlejší usedlosti. Ten muž, Ernie Brubaker, byl jedním z Leoniových zplozenců, a proto doufal, že pokud ho bude sledovat dost dlouho, Ernie ho zavede k Leově skrýši. Leonius Livius byl odporný lotr, se kterým bylo zapotřebí rázně skoncovat, a tak se toho úkolu ujal sám. Jenomže díky své opatrnosti měl teď dodávku hezky daleko… a během doby, kdy poběží zpátky pro telefon, mohl Ernie unést jedno z děvčat a zase proklouznout ven.

To byl jediný důvod, proč je ten mládenec tady, který dokázal vymyslet. Alespoň ho to napadlo, když si uvědomil, že muže pronásledoval k novému domu vykonavatelů.

Nicholas si povzdechl a opět se otočil, zahleděl se na bránu a příjezdovou cestu za ní. Strážný už se vrátil do malé budky a dodávka zmizela z dohledu. A právě v této chvíli psanec bezpochyby uhání lesem k domu. Musí je varovat, ale jediný způsob, jak to mohl udělat bez telefonu, bylo nakráčet k bráně a povědět to vrátnému na rovinu… a pak spadne klec, což si dobře uvědomoval. Bohužel neměl moc na vybranou. Jestli to totiž neudělá—

Z neradostných myšlenek ho vytrhl příjezd dalšího vozu. Otočil hlavu, sledoval, jak k bráně přijíždí nějaká dodávka. Když si povšiml loga úklidové služby na boku vozidla, které zastavilo vedle sloupu, ucítil, jak mu ironický úsměv křiví rty. Nevidím přes ně na kameru a interkom… a kamera nevidí na mne, uvědomil si.

Neztrácel čas přemýšlením, jak riskantní je to pro něj osobně. Nicholas se vynořil z úkrytu stromů a přeběhl krátký otevřený prostor k zadní části dodávky. Jakmile se tam dostal, chytil se kliky na zadních dveřích a postavil se na zadní nárazník. Dával dobrý pozor, aby se vůz pod jeho vahou zbytečně nezhoupnul. Potom už se jenom držel jako o život a čekal, až řidič do interkomu vysvětlí, že přijeli uklidit po večírku.

Strážný zopakoval svou výzvu pojeďte dovnitř a po krátké pauze, během které se otevírala venkovní brána, se dodávka pohnula vpřed i s Nicholasem přilepeným k její zádi, jako nějaká špatná imitace Spidermana. Kameru na sloupu minul dřív, než si vzpomněl, že tam je, to už ale bylo příliš pozdě. Utěšoval se tím, že strážný teď stejně nebude ve vrátnici, aby ho uviděl, jak se veze. Nepochybně se vydal ven otevřít vnitřní bránu. Proto zůstal, kde byl, dokud zadní konec dodávky nedojel na úroveň druhé otevřené brány. Hned nato seskočil a vyrazil do křoví u vrátnice, jako to viděl udělat psance. Celou dobu se modlil, aby strážný dodržel postup, který použil poprvé. Pokud ano, dodávka bude krýt jeho šílený úprk ke stromům. Pokud ne, pravděpodobně koupí kulku do zad. Zatajený dech nevyfoukl, dokud se nedostal do bezpečí lesíka za strážní budkou, aniž na něj někdo vykřikl nebo vystřelil. Teprve potom si oddechl a nabral čerstvý vzduch do plic, ale prakticky nezpomalil. Pokračoval cestou, kterou se podle jeho odhadu ubíral psanec. Mířil rovnou k domu na kopci.

“No tě bůh,” zamumlala Jo.

“Co je?” zeptala se Alex. Sklonila sklenici a zvedla obočí.

“Další pán na holení.” Jo kývla bradou ke dveřím, kde sestra Sam se snoubencem Mortimerem vítali nově příchozí. Další vysoké, dobře stavěné chlapisko v kůži. Každý mužský, který se tu objevil, měl na sobě něco z kůže. Buďto kožené kalhoty, kožené sako, koženou vestu nebo kombinaci výše zmíněného. Jeden či dva měli všechno najednou. Sjezd motorkářů bez tetování. Což byla jedna z věcí, které Jo s údivem zaregistrovala. Přestože všichni ti muži vypadali senzačně a drsně, a někteří dokonce měli dlouhé vlasy, ani jeden neměl kérku nebo piercing. Byli to nejúhlednější motorkáři, jaké kdy viděla.

Jsou-li to motorkáři, pomyslela si. Možná to všichni jsou muzikanti z rockových kapel, jako Mortimer a jeho přátelé, Bricker a Decker. Pokud ano, pak jsou to ti nejúhlednější rockeři, které kdy viděla.

“Neblázni, není to tak hrozné,” pobaveně odtušila Alex.

“Není?” suše se optala Jo.

“Ne,” ujistila ji Alex. “Chci říci, rozhlédni se kolem sebe. Jsme v místnosti plné fakt hezkých mužských. Takovou pastvu pro oči jsem na jednom místě neviděla už hodně, hodně dlouho.”

“Pastvu pro oči?”

“Ano, pastvu pro oči. Koukni kolem sebe, Jo, jeden každý tady je chlap jako hora. Všichni mají svalnatou hruď a úzký pas.” Zakroutila hlavou, obdivnýma očima klouzala po mužích v hloučcích rozesetých po celé místnosti. “Nikde žádné panděro, křivé zuby ani vypouklá kolena.”

“Jo, a kdyby s námi nejednali jako bychom měly lepru, bylo by to prima.”

“Nejednají s námi jako bychom měly lepru,” zasmála se Alex.

“Děláš si srandu? Jsme vůbec na stejné párty nebo jenom nedáváš pozor?” užasla Jo. “Alex, vždyť přece vejdou, Sam s Mortimerem jim něco pošuškají, a pak je přivedou k nám. A všichni ti muži – všichni do posledního – na nás chvíli zírají takovým tím zvláštním intenzivním pohledem, a absolutně nic neříkají. Potom se podívají na Mortimera, zavrtí hlavou a jdou pryč. Někteří se dokonce otočí na kramfleku a rovnou zmizí. Ostatní postávají, vykládají si spolu a nás ignorují,” zdůraznila. “A tobě to nepřipadá podivné?”

“No, když jsi to řekla takhle,” sarkasticky odtušila Alex a pokrčila rameny. “Je to poněkud podivné.”

“Ano, to je,” rázně potvrdila Jo. “A není to jediná podivnost tady. Co ta ochranka? Kapánek předimenzovaná, nemyslíš?”

“Jo, ale Sam nám přece vysvětlila, že Mortimer a chlapci mají potíže s fanatickými fanynkami,” připomněla Alex.

“Jasně,” odfrkla Jo. “Fanatické fanynky kapely, která se zatím ještě ani neshodla na jméně.”

“Já myslela, že si říkali Morty & Mupeti,” zamračila se Alex.

“Alex,” opáčila Jo. “I kdyby nakrásně měli jméno a otravné fanynky z nějakého zapadákova, kde hráli, odkud hrome vzali peníze na tohleto místo a všechno to zabezpečení? Pro smilování Boží, vždyť jsou tady zašití jako nějaký diktátor z třetího světa nebo echt významný drogový dealer. Pochybuji, že dokonce i takový prezident Spojených států nebo premiér tady v Kanadě má mezi sebou a světem dvacet stop ostnatého drátu.

Alex se zakřenila. “Mám na to svou teorii.”

“Že by?” zeptala se Jo. “A jakoupak?”

“Že Mortimer ve skutečnosti není v žádné kapele. Že ta povídačka měla prostě zastřít fakt, že je ve skutečnosti nějaký důležitý bohatý chlápek. Třeba jako Gates.”

Jo zvedla obočí. “Gates je vychrtlý starý páprda s brejlema a vlasy pepř a sůl. Mortimer není Bill Gates.”

“No tak jeho syn nebo nějaký jiný hodně bohatý muž,” podrážděně odsekla Alex. “Pointa je v tom, že jenom předstírá, že je pouhý chudý nýmand z kapely, aby se Sam nezamilovala do jeho peněz místo do něho.”

“Jasně,” vydechla Jo, byla trochu na pochybách, ale vlastně to dávalo lepší smysl, než že Mortimer, Decker a Bricker jsou v nějaké malé kapele a mají problémy s fanynkami. Předpokládala, že Sam už touto dobou zná pravdu o celé situaci a nakonec do ní zasvětí i je. Mezitím si Sam s Mortimerem přestali šuškat, a nyní přiváděli posledního opozdilce. Opozdilec bylo klíčové slovo, jelikož bylo pozdě a jídlonoši s uklízeči se proplétali mezi hosty a dělali pořádek. Otočila se a podala Alex svůj drink. “Tu máš. Podrž mi to. Musím do koupelny.”

Alex sklenku přijala, ale přimhouřila oči. “Chraň tě ruka Páně, jestli tam nemusíš. Nenecháš mě tady se všemi těmi mužskými samotnou.”

Jo vyprskla hořkým smíchem. “Doteď, pokud vím, s nimi žádné potíže nebyly. Zajímají se víc o sebe navzájem, než o nás. Pravděpodobně jsou všichni přihřátí.”

“Myslíš?” Alex leknutím vykulila oči.

Jo jen obrátila oči v sloup a vytratila se dřív, než k nim došla Sam, Mortimer a pan Jdu-pozdě-na-večírek. Ačkoli teď měla o čem přemýšlet, jak tak procházela mezi bavícími se muži. Všichni vypadali perfektně. Ne perfektně ve stylu nádherných manekýnů. Navzdory slovům Alex tady byli i muži, kteří nebyli pěkní jako obrázek. Někteří byli vysocí, jiní menší, někteří bílí, někteří tmavší pleti, jeden měl trochu větší nos, jiný úzké oči a tak dál. Všichni ale byli dokonalou verzí sebe sama, s dokonalou pletí, zdravými vlasy a velmi zdravými těly. Bez chybičky, ani jeden roztřepený koneček ani na jedné z hlav, a ani unce tuku. Což stačilo, aby se holka cítila kapku méněcenná. Většina mužů, které znala, neměla ponětí o tom, co jsou roztřepené konce vlasů, dobré krémy na problematickou pleť a hydratační… ledaže šlo o gaye.

Možná jsem nebyla daleko od pravdy, pomyslela si Jo, když došla ke dveřím. Pohled za sebe, zatímco vcházela na chodbu, jí prozradil, že Sam a Mortimer dorazili k Alex i s nejposlednějším mužem, a ten teď provozuje to podivné zírání. Soustředěně civěl Alex na čelo, jako by jí uprostřed něho vyrůstal obrovský uher.

Potřásla hlavou a rozběhla se po chodbě. Koupelnu ale minula, místo toho zamířila do kuchyně. K její velké úlevě byla prázdná. Rychle prošla do temné a stejně prázdné jídelny, kde čekaly skleněné posuvné dveře.

Když se jí podařilo vyjít ven, aniž ji odhalili nebo zastavili, ze rtů jí splynul tichý povzdech úlevy. Opatrně za sebou zavřela dveře a zůstala stát, aby se rozhlédla kolem sebe. Přijely sem s Alex v podvečer, když bylo venku ještě světlo. Tenkrát byl dvůr jen obrovský a klidný. Krásně ostříhaný trávník obklopovaly stromy, které se mírně kývaly v lehkém větříku. Zato nyní by k němu lépe pasovalo slovo strašidelný, pomyslela si s úšklebkem. Idylická scéna ze dne se potmě proměnila ve spoustu neznámých siluet a všechny v mírném nočním vánku šelestily. Což stačilo, aby se ostražitě rozhlédla a zvážila návrat dovnitř, ale nakonec zpátky nešla. Raději se nadechla a vykročila. Než se vrátí k utrpení dalších podivných setkání, ze kterých sestávala tato párty, chtěla malou procházku a čerstvý vzduch. Nejraději by zvedla kotvy a zamířila do svého bytu, odpočinout si s nohama nahoře, jenomže přijela s Alex a měly zůstat na noc. Nyní si přála, aby přijela po vlastní ose. Kdyby se pokusila jít na pokoj brzy, Sam by bez pochyby šla za ní a vyptávala se, co se děje a proč není na večírku. Nechtěla ranit city starší sestry tím, že by jí pověděla, že tohle je nejnudnější večírek, na jakém kdy byla.

Doprčic, vždyť i práce v baru byla většinu nocí zábavnější, než tahleta párty, pomyslela si jízlivě. Jediní lidé, kteří s ní a Alex skutečně hovořili, byli Sam a Mortimer, a jeho údajní spoluhráči z kapely, Bricker a Decker, stejně jako Deckerova přítelkyně Dani a její malá sestra Stephanie. Všichni byli docela milí, ale Decker, Dani a Stephanie se vytratili hned poté, co se s nimi přivítali, tím pádem tam zůstaly s Alex a Sam jako jediné ženy. K tomu připočtěme skutečnost, že se jim jeden každý návštěvník po tom krátkém, podivném chování při představování, vyhýbal… Well, sečteno a podtrženo, měla toho plné zuby. Potřebovala čerstvý vzduch a ticho, a jestli se má projít v noci, pak tady. Strašidelný nebo ne, se vší tou ostrahou jsem tady rozhodně ve větším bezpečí, než kdekoli jinde, pomyslela si a vykročila po trávníku.

Ušla jen pár kroků, když ji napadlo, že Bricker má dnes v noci službu u brány. Řekl, že se na tu práci přihlásil dobrovolně, protože ji a Alex už zná. Ta poznámka jí připadala maličko matoucí. Sam sice říkala, že je to večírek na seznámení s Mortimerovými přáteli, a je pravda, že s Brickerem už se setkaly, ale i tak…

Mohla bych třeba zajít na strážnici u přední brány a podívat se, jestli se Bricker nenudí nebo něco nechce, pomyslela si a obrátila své kroky ke konci domu. Brickera měla ráda. Ne ve smyslu polib-mě-ty-blázínku. Byl roztomilý, ale bylo jasné, že to mezi nimi správně nejiskří. Byl spíš jako věčně vtipkující mladší bráška nějaké kamarádky – pohodový, být s ním byla zábava, ale nebyl z těsta na kluka na chození. Což však bylo v pořádku. Nehledala kluka. Hrome, vždyť na něj ani neměla čas. Při práci v baru na plný úvazek plus spoustě přednášek mořské biologie, kterou studovala na univerzitě, jí zbývalo málo času na přátele, o milostném životě nemluvě.

Možná by mi Bricker mohl povědět, co je to s těmi mužskými uvnitř, pomyslela si Jo, když zahnula za roh domu. Bude vědět, jestli jsou teplí nebo ne.

Jakmile vykročila podél boku domu k přednímu dvoru, koutkem oka zahlédla pohyb, který upoutal její pozornost. Otočila se. Když uviděla, jak se ze tmy vyřítil světlovlasý muž, ze rtů jí splynulo překvapené vyjeknutí. Rychle se však proměnilo v bolestný výkřik, protože do ní vrazil a tělem ji pozadu přirazil k domu. Hlavou udeřila do cihlové zdi tak tvrdě, že se jí před očima roztančily hvězdičky, a projela jí bolest, až lapala po dechu.

Muž něco říkal. Slyšela burácení hlasu a cítila smrdutý dech, ale slova do ochromeného mozku nedorazila, a pak byl najednou pryč.

Bez těla, které ji tlačilo ke zdi, se Jo okamžitě sesula na zem a zanaříkala, jelikož kolenem přistála na něčem příšerně tvrdém a projela jí další bolest. Chvíli trvalo, než se vůbec začala starat o to, kam útočník zmizel, pak ale bolest začala pomalu ustupovat a tak vzala na vědomí vrčení a kletby opodál. Přinutila se otevřít oči, zvedla hlavu a spatřila dva muže, jak se perou několik stop od ní.

Ani jednoho z večírku neznala a byla si docela jistá, že by je poznala, kdyby se s nimi setkala. Blonďák, který ji napadl, měl divoký výraz ve tváři a vlasy dlouhé a zplihlé. Co se týče oblečení, bylo tmavé, ale špinavé, plné různých skvrn, mohla to být i zaschlá krev. Druhý muž měl vlasy tmavé, ne tak dlouhé jako plavovlásek, ale nebyly ani krátké. Na sobě měl vybledlé, ale čisté džíny a tmavé triko.

Ti dva se rvali a obcházeli, oba bojovali, aby toho druhého přemohli. Také se zdálo, že bojují na život a na smrt, uvědomila si Jo, když uviděla, že blonďák má ruce na krku jejího zachránce a pokouší se ho škrtit. V příští chvíli se zřítili na zem a váleli sudy.

Rozhodla se, že musí pro svého rádoby zachránce sehnat pomoc a začala se zvedat na nohy. Jenomže kolenem narazila do kamene, na kterém prve přistála. Z úst jí uniklo další syčivé zaúpění a sklopila oči. Spatřila balvan. Malý, velký tak akorát do ruky, a instinktivně ho zvedla. Pevně kámen svírala, druhou rukou sáhla po zdi, zaryla prsty do spár mezi cihlami a silou vůle se začala zvedat.

Jakmile se ocitla na nohou, ke své hrůze zjistila, že je víc, než jen trochu nejistá a temný dvůr má znepokojivou tendenci se točit. Jít zpátky kolem domu a dovnitř pro pomoc se už nezdálo jako moc proveditelný nápad. Než se tam dostane, bude po rvačce a vůbec si nebyla jistá, kdo vyhraje. Ne, musí se do toho vložit sama. Zhluboka se nadechla, pustila zeď a klopýtala k mužům, kteří se kutáleli po dláždění příjezdové cesty. Když se tmavovlasému podařilo shodit ze sebe blondýna, byla jen pár kroků od nich. V příští chvíli už stál na nohou, popadl blonďatého za límec a vytáhl na nohy i jeho, a ti dva se zase pustili do sebe.

Jo tam stála, mrkala a kroutila hlavou, lehce vyvedená z míry. Rychlost, jakou se ten muž pohyboval, byla prostě příliš vysoká. Bylo to jako sledovat film, ze kterého vystřihli záběry. Jednu chvíli byl na zemi a hned zase stál, a pak překonal několik stop k místu, kam hodil útočníka a chytil ho. Očividně jsem hlavou narazila do zdi tvrději, než jsem si uvědomila, pomyslela si, přesto pokračovala kupředu. Když uviděla, že tmavovlasý muž natočil blonďáka tak, že se ocitl zády k ní, zvedla kámen. Sevřela šutr oběma rukama, zvedla nad hlavu a udeřila blonďatého. Vší silou. Možná až příliš silně, polekala se v duchu, když zaslechla křupnutí. Jednu hroznou chvíli se bála, že napáchala vážnou škodu, možná dokonce zasadila smrtící ránu, pak si ale uvědomila, že to ani omylem. Akorát upoutala blonďákovu pozornost… a naštvala ho, uvědomila si, když najednou otočil hlavu a zavrčel na ni jako pes. Vycenil tesáky, opět ne nepodobné psím.

Při tom pohledu nevěřícně vytřeštila oči, a pak je přesunula k jeho zlatým očím. Planuly zuřivostí. Udělala nervózní krok vzad, ale dřív, než se pohnul, brunet ho praštil. Alespoň si myslela, že ho praštil. Viděla, jak se paže a rameno jejího zachránce posunuly a zaslechla ránu. Ať už udělal cokoli, odvedl tím od ní blondýnovu pozornost. Otočil se nazpět k muži, který ho uhodil a rozmáchl se, aby to tmavovlasému oplatil, ale ještě než stihl pohyb dokončit, tmavovlasý muž znovu udeřil. Tentokrát blondýnovi ze rtů splynul jakýsi tichý bublavý zvuk a začal se hroutit k zemi.

2. KAPITOLA

“Jste v pořádku?” Nicholas překročil psance ležícího na zemi a šel k ženě stojící jen pár stop daleko. Šokovaný výraz, bledá tvář a ve vzduchu cítil krev. Zamračil se, dělalo mu to starost. Vzal ženu za rameno a otočil, aby jí mohl prohlédnout zátylek. V duchu se proklínal, že nebyl dost rychlý a nezabránil jejímu zranění. Právě došel na kraj lesíka nejblíže k domu, když spatřil Ernieho pelášit přes mýtinu rovnou k němu. Nicméně ženu, ke které psanec mířil, neuviděl, dokud nebyl skoro až u ní. Měl jsem ho hned zastřelit, připouštěl Nicholas. Té ženě by to ušetřilo pekelnou pecku do hlavy. Jenže měl strach, že hluk by přilákal Mortimera a ostatní, a vrhli by se na něj. Raději se postará o psance a proklouzne ven, než aby se přímo obětoval. Přesto by to udělal, kdyby nebylo zbytí. Stejně se teď neměl moc na co těšit. Ale jasnou sebevraždu zase neměl v povaze, tak nechal zbraň v pouzdře a raději se uchýlil k brutální síle. Odtáhl z ní chlapa a rozdal si to s ním na pěsti. Muž proti muži.

Naneštěstí byl Ernie šlachovitý malý bastard a bojoval zákeřně. Navrch Nicholase lehce rozptylovala snaha zjistit, zda je ta žena v pořádku. Když mu však vyrazila na pomoc osobně a praštila Ernieho kamenem do hlavy, dospěl k názoru, že je na čase přestat si hrát. Bylo jasné, že není dost chytrá, aby šla pro pomoc, a místo toho tam bude postávat a udělá ze sebe terč, kdyby se na Ernieho náhodou usmálo štěstí a vyřadil ho z provozu. Proto se uchýlil k čepeli, bodl muže do hrudi, jenomže napoprvé minul srdce. Bodl znovu a druhou ranou srdce trefil. Alespoň v to doufal. Jinak se ten chlap za pár minut zahojí a zase bude dělat problémy.

Sotva ho to napadlo, pustil ženu a otočil se k Erniemu, vtom ale zaslechl nějaké vyjeknutí. Ohlédl se právě včas, aby zjistil, že jak ji tak náhle pustil, ztratila rovnováhu a padá na zem. Rychle se natáhl a zachytil ji dřív, než dopadla na trávník. Postavil ji opět na nohy. Zamračil se a svěsil koutky úst.

“Jste v pořádku?” zeptal se. Stále ji ale přidržoval, aby měl jistotu, že se udrží na nohou.

“Ano,” vydechla. “Děkuji.”

Tentokrát ji Nicholas pouštěl mnohem opatrněji, a teprve pak pohlédl na Ernieho.

“Je mrtvý?”

Otázku položila ta žena. Podíval se za sebe a zjistil, že se naklání, aby přes něj viděla na muže na zemi.

“Ne, prozatím je pouze vyřazen z provozu,” odtušil ponuře.

“Musel jste ho udeřit pěkně tvrdě, že je K.O.,” zamumlala a vykročila okolo něho k tělu. “Nikdy jsem neviděla, aby někoho knokautovala rána do hrudi, a to už jsem viděla hezkou řádku barových rvaček.”

Nicholas ji chytil za ruku, aby jí zabránil jít k Erniemu blíž, a když na něj pohlédla, tázavě zvedl jedno obočí. “Fakt?”

“Riziko povolání,” pokrčila rameny a ještě dodala: “Vedu bar vedle univerzity. Rvačky jsou tam běžné. Ne uvnitř v baru,” vyhrkla. “Máme vyhazovače, kteří jim zabrání, ale venku se občas něco semele.”

Nicholas jen přikývl a ukročil tak, aby jí bránil ve výhledu na Ernieho. Zjevně si ještě nevšimla nože trčícího z hrudi psance, jenomže byla tma a ona byla smrtelnice bez nočního vidění, které měl on v základní výbavě. Nicméně tušil, že kdyby ho zahlédla, rozrušilo by ji to. Proto, když se znovu pokusila nakouknout přes něj, opět ukročil stranou.

“Měla byste jít do domu. Je to bezpečnější,” řekl tiše.

“Ano, ale co vy?” zeptala se a ještě jednou se pokusila podívat na ležícího psance.

Nicholas pouze posunul svou mohutnou tělesnou schránku, aby ji zase zablokoval. “Postarám se o něj.”

“Aha, well…”

Zamračila se, pohledem nejistě zalétla dozadu k domu. Nicholas ji natočil tím směrem a trochu postrčil. Fyzicky i mentálně. “Běžte.”

Pokud šlo o něj, tohle by mělo stačit, aby si šla po svých, tak tu ženu pustil z hlavy a šel si kleknout vedle Ernieho. Musí se ujistit, že mu nůž vězí v srdci, a že ten chlap nevstane a nezačne tropit neplechu. Pak se bude moci vytratit z usedlosti, vrátit ke svému vozu a zavolat Mortimerovi, že mu na dvorku nechal malý dárek.

“Jak se jmenujete?”

Nicholas strnul a překvapeně se ohlédl přes rameno. Ta ženská měla být touto dobou na půli cesty do domu. Přece jí podstrčil myšlenku, ať se vrátí dovnitř. Místo aby ho poslechla, stála hned za ním a koukala mu přes rameno na Ernieho. Viděl, jak se mračí a mhouří oči, aby lépe viděla, a potom se zeptala: “Co to má v prsou?”

Zaklel, vstal a chytil ji za ruku. Mínil ji popohnat k domu. Tentokrát se jí pokusil skutečně proniknout do myšlenek, nejen vyslat příkaz do éteru. Když však v její mysli narazil na prázdnou zeď, zůstal stát jako opařený.

“Copak?” zvědavě se na něj zadívala.

“Nedokážu vás přečíst,” přiznal, totálně vyveden z míry.

“Přečíst mě?” zeptala se zmateně.

Nicholas jen potřásl hlavou a opět zkusil proniknout do jejích myšlenek. Opět ale skončil u prázdné zdi… což mohlo znamenat pouze jediné: Je to jeho životní družka. Šokující odhalení. Někteří nesmrtelní za celý život potkají pouze jedinou životní družku. Někteří ji naleznou a ztratí, a pak čekají staletí, či dokonce tisíciletí, než se setkají s další. On sám našel první životní družku před padesáti lety a ztratil ji o pouhých pár krátkých měsíců později. Popravdě řečeno, nikdy by si nepomyslel, že narazí na další. Nenapadlo by ho, že bude žít tak dlouho.

“Jé, panenko skákavá, vy taky.”

Nicholas mrkáním zahnal své myšlenky a tázavě vyklenul jedno obočí. “Co já taky?”

“Pozorujete penis,” zamumlala.

“Pozoruji penis?” zeptal se totálně zmaten. Z toho ho ještě nikdy nikdo neobvinil.

Netrpělivě přešlápla z nohy na nohu, ale vysvětlila: “Sam dneska večer pořádá večírek, aby sestru Alex a mě představila nějakým Mortimerovým kamarádům. Samí mužští a pokaždé, jakmile nám byl některý představen, zůstal stát a zíral nám na čelo, jako by nám z něho měl vyrašit penis.”

“Aha,” zahučel Nicholas a měl co dělat, aby zamaskoval úsměv, který se mu vkrádal na tvář. Touha po smíchu se ale vytratila, když si uvědomil, že doopravdy má chuť se usmívat. Už velice dlouhou dobu neměl proč se usmívat. Odkašlal si. “A co se stalo potom, co vám zírali na čelo?”

Pokrčila rameny a podařilo se jí vypadat ještě podrážděněji. “Beze slova odešli a dál si vykládali jen spolu. Právě teď je v domě nějakých dvacet pohledných chlapíků, všichni klábosí, zatímco Alex tam buďto stojí jako kůl v plotě nebo mluví se Sam a Mortimerem.” Na moment ohrnula rty a přiznala: “Myslím, že jsou přihřátí.”

Nicholas zvedl druhé obočí. “Sam a Mortimer?”

“Cože?” zeptala se udiveně, a pak netrpělivě mlaskla jazykem. “Ne. Sam je moje sestra, Samantha. Ona a Mortimer jsou pár.”

“Chápu,” odtušil Nicholas a poté se mírně uklonil: “Omlouvám se, že jsem pozoroval rašení penisu.”

“Hmm,” zamumlala a začala se obracet zase k Erniemu.

“Jak se jmenujete?” zeptal se Nicholas, čímž si opět nárokoval její pozornost.

Otočila se k němu, ale jen vyklenula jedno obočí a zdůraznila: “Ptala jsem se vás na totéž před několika minutami a ještě jste mi neodpověděl.”

“Nicholas Argeneau,” odvětil potichu a čekal lapání po dechu hrůzou, nebo že jí do očí vstoupí zhnusení. Místo toho mu podala ruku.

“Ráda vás poznávám, Nicholasi Argeneau. Já jsem Jo Willanová.”

“Jo,” zopakoval a pomyslel si, že jí to jméno sluší. “Zkratka Josephine?”

Ohrnula nos, ale přikývla. “Nenávidím to jméno.”

“Mně se líbí,” řekl, a pak dodal: “Ale Jo se k vám hodí lépe.”

Zasmála se tomu. “Stěží mě znáte. Jak můžete vědět, jestli se ke mně hodí nebo ne?”

“Vím to,” opáčil ve vší vážnosti.

Chvíli na něj mlčky hleděla, pak potřásla hlavou a uhnula pohledem, při tom si šeptala: “Musela jsem se praštit tvrději, než jsem si myslela.”

“Proč to říkáte?” Nicholas přimhouřil oči. “Máte bolesti? Dvojité vidění?”

“Ne,” řekla rychle, a pak se ušklíbla a přiznala: “No, moje vidění vyvádí psí kusy. Před minutou bych přísahala, že ten chlápek měl zářící zlaté oči a tesáky, a právě teď vaše oči vypadají jako by zářily stříbřitě.”

Nicholas se uvolnil. S jejím viděním není nic v nepořádku, ale zatímco vlažná reakce mu prozradila, že nemá ponětí, kdo je, z této poznámky bylo zřejmé, že neví nic ani o lidech v domě, který navštívila. Nezasvěcený smrtelník, neznalý faktu, že po světě chodí nesmrtelní.

Vzpomněl si, že se zmínila o večírku, který se tady dnes v noci koná. “Proč jste na této párty?”

Jo pokrčila rameny a kysele se usmála, když připustila: “Protože by mě moje sestra Sam stáhla z kůže zaživa, kdybych se mu pokusila vyhnout.”

“Sestra Sam?” zeptal se. “Říkala jste, že je Mortimerova přítelkyně?”

“Jeho holka,” opravila ho, a pak dodala: “Jsou v tom až po uši. Myslím, že co nevidět ohlásí datum svatby.”

“Aha.” Nicholas přikývl. Mortimer našel životní družku. Moc mu to přál. Odjakživa ho měl rád. Není pochyb o tom, že ta Sam se teď snaží najít životní druhy pro své sestry, aby je v budoucnu nemusela opustit. Nebyla to neobvyklá reakce od nové životní družky, a občas to dokonce i vyšlo, i když jen zřídkakdy.

A na důkaz toho, jak už to měl ve zvyku, si s nimi osud škaredě zahrál, a udělal z ní jeho životní družku. Sestra Jo, Sam, tím určitě nebude nadšená, jestli se dozví, kdo je, a to, že je Jo jeho životní družka ani jednomu štěstí nepřinese, protože Nicholas se k ní nemůže přihlásit. No, mohl by, ale neudělá to. Znamenalo by to stáhnout ji do života na útěku, jaký žije on. Stále loven a stále na lovu.

“Myslím, že bych vám měla poděkovat za záchranu.”

Nicholas shlédnul do její vážné tváře. Oči měla obrovské a krásně hnědé, které pravděpodobně zezlátnou, promění-li se. Nosík, rozkošný pršáček a rty plné, naběhlé, jakoby dostala včelí žihadlo. Ty rty přímo zvaly k polibku, sladké a měkké na pohled, a než si to stačil rozmyslet, natáhl se, popadl ji za paže a mírně zvedl. Současně sklonil hlavu a ty lákavé rty zajal. Měl to být rychlý polibek, jediné, co sám sobě dovolí. Jenomže sotva se jejich rty setkaly, jeho nitrem otřásla exploze. Jako by se mu malinké světlušky vzrušeně roztančily v krevním řečišti… a ona se nebránila ani neodtáhla.

Nedokázal odolat a prohloubil polibek. Vysunul jazyk, ponouknul její rty od sebe, aby ji ochutnal naplno… a byl ztracen. Byla tak sladká, jak si jen mohl přát. Otevřela pro něj ústa, její dech jemně voněl po limetkách a tequile. Pila margaritu, pomyslel si. Ochutnal ten koktejl před padesáti lety, když jedl a pil, a nikdy na tu chuť nezapomněl. Miloval sladkou trpkost toho nápoje. Chutnala mu i nyní, když líbal Jo.

To, co přivedlo Nicholase k rozumu, bylo její sténání. Stál uprostřed nepřátelského území s dočasně zpacifikovaným psancem pouhou stopu od sebe, a večírkem, kde se to vykonavateli jen hemžilo, uvnitř budovy hned za sebou… a otálel tady, aby mohl líbat svou životní družku, ke které se nikdy nesměl přihlásit. Nikdy si neuvědomil, že je takový masochista. Tohle je jako ochutnávat polevu z dortu, který nikdy nesmím jíst, pomyslel si nešťastně, a zvolna se vymanil a přerušil polibek. Když zvedl hlavu, Jo měla oči stále zavřené a rty pootevřené a vlhké od jeho líbání. Měl co dělat, aby ji nepolíbil znovu, ale tentokrát odolal, a když otevřela oči, zavrčel: “Ber to tak, žes mi poděkovala.”

Na rtech jí zahrál lehký úsměv, a pak Jo natáhla ruku a pohladila ho po tváři se slovy: “Záchrana mého života má určitě větší cenu, než jeden malý polibek?”

Nicholas jenom kulil oči na tu nepokrytou výzvu a nebránil se, když si stáhla jeho hlavu dolů a ještě jednou mu přitiskla rty na rty. Nyní ale v jeho náruči nespočívala klidně, nyní byla agresorem. Přimáčkla se k němu celým tělem, současně ho jazykem přiměla dát rty od sebe. Nicholasovi se dařilo nereagovat zhruba půl vteřiny, poté se poddal tomu, co tolik chtěl, a ne tomu, co bylo moudré, a pustil z otěží vášeň, která se v něm rozhořela. Objal ji oběma rukama, tou na zádech ji tiskl k sobě blíž, druhou sjel až na zadeček, posadil si ji na dlaň a mírně zvedl.

Tentokrát, když Jo zasténala, nenechal líbání, ale naopak polibek prohloubil, pokoušel se ji pohltit svými ústy. Oplácela mu stejnou mincí, objala ho kolem ramen, prsty zarývala do kůže a horlivě líbala.

Jo v sobě měla spoustu vášně, hlad stejný jako on sám. Zrovna uvažoval o tom, že ji nakonec přece jen vezme s sebou a plně tu vášeň vychutná, když ho zničehonic do očí udeřilo oslepující světlo. Mělo stejný účinek jako kbelík ledové vody a Nicholas s Jo se od sebe okamžitě odtrhli. Prudce se otočil k prvnímu paprsku světla, ale dřív než mohl byť i jen pomyslet, že by se k němu rozběhl, ozářil ho druhý proud světla zleva, a pak další zprava. Ten, co mu najednou začal svítit do zad, byl zhola zbytečný.

“Nicholas.”

“Mortimere?” nejistě hlesla Jo.

Ucítil, jak se mu opřela o paži. Pohlédl dolů. Zjistil, že zvedla ruku a zakryla si oči před světlem, a instinktivně se k němu přisunula blíž. Zamračil se a zavrčel: “Dosáhli jste svého. Chápu. Jsem obklíčen. Teď zhasněte ty zatracené baterky. K vidění je nepotřebujete a jenom zbytečně oslepujete Jo.”

Světla nezhasla, jak požadoval, ale všechna čtyři se sklonila k zemi.

“Jsi v pořádku, Jo?” zeptal se Mortimer. Přišel tak blízko, až ji mohl chytit za ruku a odtáhnout od Nicholase.

“Ano, samozřejmě. Trochu mě bolí hlava, ale Nicholas mě zachránil dřív, než se stalo něco příliš zlého.”

“Nicholas tě zachránil?” zeptal se Bricker a Nicholas se ušklíbl překvapení v jeho hlase.

“Ano, před tamtím blond chlapem.” Jo ukázala za Nicholase a všechny baterky i oči se obrátily tam, kde měl ležet Ernie Brubaker. Jenomže na holé zemi ležel pouze zakrvácený nůž.

“Kriste,” znechuceně vydechl Nicholas. Věděl, že ho má zkontrolovat, aby byla jistota, že zasáhl srdce. Místo toho— ovládl se, setřásl výčitky svědomí a v myšlenkách se vrátil k tomu, co bylo nyní důležité. Očima přelétl muže, kteří ho obklíčili: Mortimer, Bricker, Anders a Decker. Pohledem ulpěl na Deckerovi. “Jmenuje se Ernie, přišel pro tvou ženu a její sestru. Pravděpodobně uprchl, ale raději běž dovnitř a nehni se od nich na krok, dokud to nebude jisté.”

Decker přikývl a hned se otočil k odchodu, ale Mortimer ho zastavil slovy: “Jo vezmi s sebou.”

“Ale já nechci opustit Nic—” Nedokončená věta, která náhle skončila v půli slova, a prázdný výraz, který se jí stejně náhle objevil na tváři, Nicholasovi prozradily, že jeden z mužů, pravděpodobně Decker, nad ní převzal kontrolu. Chápal, že to bylo zapotřebí, ale stejně mu vadilo, že to udělal. Přesto to nekomentoval. Pouze mlčky přihlížel, jak Decker odvádí Jo Willanovou pryč. Věděl, že ji pravděpodobně vidí naposledy. Smutná realita, kterou chtě nechtě musel vzít na vědomí. Když spolu s Deckerem zmizela za rohem, rozbolelo ho srdce a pocítil únavu.

Právě teď cítil jeden každý ze svých pěti set šedesáti roků. Nicholas obrátil pohled na Mortimera. “Musíš nechat prořezat stromy aspoň dvacet stop od příjezdové cesty a to před bránou i uvnitř. Vozy k prohlídce musíte zastavit mezi zavřenými ploty a ne až za oběma bránami. A musíte, než je pustíte přes druhou bránu, kontrolovat auta také zespodu a kolem dokola, nejen vnitřek. Psanec přijel na podvozku náklaďáku cateringové firmy, vyklouzl, a zatímco Bricker mluvil s řidičem, utekl mezi stromy.”

Mortimer při té lekci sice nevypadal nadšeně, ale jenom se zeptal: “A ty?”

“Musel jsem improvizovat, když jsem viděl, že se Ernie dostal dovnitř. Ernie Brubaker,” dodal. “Jeden z Leových nesmrtelných synů. Sledoval jsem ho v naději, že najdu Leovu skrýš, a dojel jsem za ním až sem.”

“A jak ses dostal dovnitř?” znovu se zeptal Mortimer.

Nicholas pokrčil rameny. “Naštěstí chvilku potom, co vnikl dovnitř, dorazil náklaďák úklidové čety. Svezl jsem se dovnitř na zadním nárazníku a utekl do lesa. Bricker zrovna prověřoval šoféra.”

Bricker pohlédl na Mortimera, a pak zpátky na Nicholase a zeptal se: “Proč?”

“Proč co?” tiše se otázal Nicholas.

“Proč bys riskoval přijít sem?” vysvětlil.

“Ernie,” řekl prostě Nicholas. “Věděl jsem, že nemáte tušení, že je tady. Myslel jsem, že bude nejlepší, když ho zpacifikuji dřív, než se dostane k jedné nebo oběma dívkám.”

“Čekáš, že ti uvěříme, žes riskoval přijít sem, abys—”

Nicholas ho pochmurně přerušil: “Věřte si, čemu chcete.”

“Proč jsi prostě nezavolal?” zeptal se Mortimer.

“Neměl jsem telefon,” přiznal zasmušile a pohlédl k domu. Zpoza rohu totiž vyběhla malá armáda vykonavatelů. Se zvednutým obočím se suše otázal: “Ježíši, je dnes v noci vůbec někdo v ulicích?”

Mortimer ho ignoroval a šel vstříc mužům. Začal dávat rozkazy. Během okamžiku vykonavatelé vyrazili všemi směry. Někteří se vrátili držet stráž do domu. Zbytek se vydal prohledávat pozemek. Nato se Mortimer otočil a zamířil zpátky k místu, kde čekal Nicholas s Andersem a Brickerem.

“Dnes v noci budeš samozřejmě naším hostem,” tiše prohlásil Mortimer a pousmál se. “Nebereme ne za odpověď.”

“Ha ha,” hořce zamumlal Nicholas.

Mortimer vzdal snahu o humor a zvážněl. “Jakmile tě zamkneme, zavolám Luciana.”

“Máš tu kde zavřít psance?” se zájmem se otázal Nicholas.

Mortimer ukázal k budově v zadní části usedlosti. Byla to obrovská stavba se stěnami z vlnitého plechu, zaregistroval Nicholas, zatímco Mortimer řekl: “Býval to letecký hangár. Teď v něm parkují naše SUV a vybudovali jsme tam také kancelář a tři cely. Měl bys mít dostatečné pohodlí.”

“Skvělé,” odtušil Nicholas. A když mu Mortimer zbraní naznačil, aby to udělal, vykročil kupředu.

“Taky jsme postavili cihlovou zeď a plot,” pochlubil se Bricker, zatímco ho popoháněli podél boční strany domu. “A zařídili to tady. Bylo to rušné léto.”

Nicholas jen zabručel. Věděl, že toto není první dům, který vykonavatelé obývali. Sice teprve pár týdnů, ale dříve už byli jinde. Ernieho otec, Leonius, je donutil spakovat se a přesunout se na nové místo. Zajímalo by ho, jestli se rozhodnou znovu přestěhovat, když teď jeden z Leoniových synů ví i o tomto. Ale pochyboval o tom. Nemohli dům udržet v tajnosti dlouho a nemohou se přemístit pokaždé, když se prozradí, kde sídlí. Předpokládal, že právě to je důvodem tak masivních bezpečnostních opatření… a poslechnou-li rady, které jim před chvilkou dal, měli by tu být dost v bezpečí. Ne, že by se mne to týkalo, napadlo ho. Zavolali Luciana, jsem mrtvý muž.

Jo za sebou zavřela dveře a zamířila pokojem k posteli. Jsem hrozně unavená a chci si zalézt pod deku a spát. Když míjela okno a spatřila muže na trávníku, ta myšlenka jí stále nešla z hlavy. Zastavila se, popošla k oknu blíž a vyhlédla ven. Poznala Mortimera a Brickera, ale toho třetího muže, který byl s nimi, ne. Byli dost daleko, přesto jí ten cizinec připadal nadmíru pohledný. Nicméně si nevzpomínala, že by se s ním na večírku setkala. Zmocnila se jí zvědavost. Šla k balkónovým dveřím, odsunula je a vyšla ven.

Noční vánek k ní přinášel tiché mumlání mužských hlasů. Při intonaci a rytmu cizincova hlasu se zamračila. Zněl matně povědomě, ale byla si jistá, že se ještě nesetkali. Pozorovala, jak kráčí k budově v zadní části usedlosti. Poslouchala, jak si povídají a snažila se ten hlas někam zařadit. Kde už jsem ho jenom slyšela? Dokonce i poté, co zmizeli v budově, nepřestávala ji trápit otázka, odkud toho muže zná. Lezlo jí to na nervy. Měla pocit, že je to důležité, ale nemohla na to přijít.

Ještě stále se tím užírala, když vrznutí zavíraných dveří upoutalo její pozornost. Mortimer s Brickerem zase vyšli z budovy. Sestra Sam povídala, že prý je tam garáž pro sbírku vozů. Vraceli se k domu. Chvíli je pozorovala, pak se otočila a vklouzla zpátky do pokoje dřív, než ji zahlédnou. Opravdu byla moc utahaná a nemohla se dočkat, až si vleze pod deku a usne. Jenomže ji děsně bolela hlava. Znovu zamířila k posteli. Zamračila se a zvedla ruku k zátylku. Když tam nahmatala bouli, zpomalila, a pak se zastavila.

Co to sakra je? Když prsty přejela po bolavé opuchlině, trhla sebou. Změnila směr a místo k lůžku se vydala do koupelny. Vstoupila do malé místnůstky, rozsvítila jasné stropní světlo a přistoupila k zrcadlu. Otočila hlavu na stranu, pokoušela se dohlédnout na bouli. Samozřejmě marně. Ušklíbla se a začala otevírat šuplíky a dvířka skříněk. Hledala zrcátko nebo něco, pomocí čeho by si dohlédla dozadu na hlavu. Opět marně. Ve skříňkách a zásuvkách toho mnoho nebylo. Jenom ručníky, žínky a různá mýdla.

S povzdechem zavřela poslední dvířka a narovnala se. Nejenže nenašla zrcátko, v téhle koupelně nebyl ani aspirin nebo jakýkoli lék proti bolesti. Jak to tak vypadá, unavená neunavená, ospalá neospalá, nejdřív bude muset sejít dolů a najít si nějaký prášek. V žádném případě neusne, když jí takhle buší v hlavě.

A když už tam budu, třeba bych mohla zjistit, co se mi stalo s hlavou, pomyslela si. Nevzpomínala si, že by dostala přes hlavu, a přitom se rozhodně praštit musela, vzhledem k tomu, jaká to musela být pecka, když tam teď má takovouhle bouli. Vlastně nedokázala pochopit, jak to že si nepamatuje, co se jí stalo. Začala si dělat starosti, že aby byla povolnější, dali jí večer do pití nějakou drogu.

To pomyšlení ji natolik vystrašilo, že už najednou nebyla tak unavená, aby se jí chtělo vlézt do postele a spát. Naopak, když se vkradla na chodbu, byla čilá jako rybička a slušně vyděšená. V půli cesty ke schodům zaslechla, jak se dole otevírají přední dveře. Do domu přidusaly těžké kroky, načež se halou rozlehlo spěšné klapání vysokých podpatků.

“Ach, Mortimere,” slyšela říkat Sam úzkostným tónem. “Co se děje? Decker přivedl dovnitř Jo, měla prázdnou tvář, a neřekl mi, co se stalo. Vzal ji nahoru a poslal do pokoje. A potom šel zkontrolovat Dani a Stephanii a už se nevrátil. Ovládal Jo, viď?”

“Ano, zlato, musel.”

Při Mortimerových slovech Jo nahoře na chodbě strnula. Decker mne ovládal? Musel? Co to…

“Proč?” zeptala se Sam. “Co se stalo?”

“Na pozemek pronikl psanec,” vysvětlil Mortimer. “Jeden z Leových synů. Napadl Jo. Je to v pořádku,” dodal rychle, protože Sam zděšeně vyjekla. “Je v pohodě. Nicholas ho pronásledoval a zachránil Jo dřív, než jí udělal něco horšího, než bouli.”

“Nicholas?” zeptala se nahlas Sam. Jo to jméno ve stejnou chvíli zopakovala v duchu. Najednou měla před očima muže, kterého viděla na trávníku s Mortimerem a Brickerem. Stáli spolu ve tmě a on jí shlížel do tváře, říkal, že se jmenuje—

“Nicholas Argeneau?” Sam vyslovila jméno, které běželo Jo hlavou, a pak dodala: “Ten psanec Nicholas Argeneau? On je tady také?”

“Ano. Podle všeho pronásledoval Leova syna a šel za ním až na pozemek, aby mu zabránil způsobit potíže. Viděl, jak napadl Jo a zastavil ho.”

Dole se na moment rozhostilo ticho. Jo se opatrně přiblížila k zábradlí. Viděla šošolky hlavy Sam a Mortimera, ale blíž nešla. Nechtěla, aby ji přistihli. Podezírala je, že by přestali mluvit, kdyby věděli, že tam je.

“Takže ten Nicholas Argeneau,” pochmurně odtušila Sam, “ten psanec Nicholas Argeneau… začátkem léta pomohl zachránit Dani a Stephanii a nyní opět riskoval, že ho chytíte, aby mi zachránil sestru?” Sam to říkala pomalu, tónem, který Jo ráda považovala za sestřin právnický hlas. “Dává ti to nějaký smysl?”

“Ne.” Znělo to unaveně. Ve výhledu se objevila Mortimerova ruka, pročísl si prsty vlasy. “Ale stalo se to.”

“Proč by to dělal?” nechápala Sam, načež se vážným hlasem otázala: “Víš jistě, že je to lump, Mortimere? Muž, který tolik riskoval, aby zachránil dočista cizí lidi, mi prostě nepřipadá jako nějaký—”

“Je to lump, Sam,” přerušil ji kategoricky. “A nevím, proč dnes v noci udělal, co udělal. Možná se snaží odčinit minulost. Prostě buď ráda, že to udělal, a Jo je v bezpečí.”

Sam si tiše povzdechla a její hlava se pohnula, jak přikývla. “Měla bych se jít podívat na Jo.”

“Nechej ji na pokoji, zlato,” řekl Mortimer. Jo opatrně popošla o kousek blíž k zábradlí. Zahlédla, že chytil Sam za ruku, když chtěla jít ke schodům. “Decker jí vymazal paměť a podstrčil do hlavy myšlenku, že je unavená a chce spát. Nechej ji do rána v klidu. Pokud by ses s ní dnes dala do řeči, mohla bys některé ty vzpomínky rozdmýchat. Existuje větší naděje, že zůstanou vymazané, když ji necháš do rána být.”

“Víš to jistě?” zeptala se Sam ustaraným hlasem.

“Dokud znovu neuvidí Nicholase ani Leova syna, vzpomínky by měly zůstat pohřbené,” ujistil ji Mortimer. “Pojďme. Musím zavolat Lucianovi a raději bych se od tebe moc nevzdaloval, dokud nebudeme mít jistotu, že tady kolem pořád ještě neobchází Leův syn.”

“Hrozí to?” vyděsila se Sam.

“Myslíme si, že vzal do zaječích. Když se muži pustili do pátrání, našli bránu otevřenou. Máme za to, že zatímco se Nicholas s Jo líbali, vytratil se přes les. Když pak Bricker opustil strážnici a šel vyšetřit, co to slyšel za rámus, unikl bránou.”

“Nicholas a Jo se líbali?” zeptala se Sam tónem, jako by právě prohlásil, že měli sex přede všemi, na konferenčním stolku v obývacím pokoji. Nicméně Jo ji chápala. Sama byla z téhle noviny lehce v šoku. Líbala se s nějakým mužským, kterého sice nezná, zato ji zachránil před jiným mužským, který ji napadl?

“Za chvilenku ti to vysvětlím,” slíbil Mortimer. “Fakt musím zavolat Lucianovi. Pojď.”

“Ale proč se líbali?” zaslechla ještě Jo, jak Sam vyzvídá na Mortimerovi, který ji odváděl od vchodu do knihovny.

K její velké lítosti se dveře zavřely dřív, než Mortimer stihl odpovědět. Sama by si ráda poslechla, co odpověděl.

Jo zůstala ještě chvíli stát tam, kde byla. V hlavě měla trochu chaos. Většina z toho, co říkali, jí nedávala žádný smysl. Decker jí vymazal vzpomínky a podstrčil myšlenku, že je unavená? Napadl ji psanec, ať už je tím míněno cokoli, a nějaký chlap jménem Nicholas, také psanec a lump, aby to nebylo tak jednoduché, ji zachránil… a zřejmě při tom nějak riskoval? A já ho líbala?

Nejvíc jí vadilo to mazání paměti. Co to má znamenat? A jak se to vůbec dělá? Zvláštní, jak tak o tom uvažovala, v duchu viděla podivné záblesky vzpomínek. Pouhé útržky, velmi nesouvislé a bez valného smyslu. Povětšinou viděla pouze tvář tmavovlasého muže.

Zvedla ruku k hlavě a zavřela oči. Bolest hlavy, která ji trápila, se zničehonic desetinásobně zhoršila. Silou vůle se přinutila dýchat zhluboka a na nic nemyslet. Čekala, až se bolest trochu zmírní. Když znovu zaslechla otevírání předních dveří, konečně polevila na snesitelnou míru.

Ztuhla jako solný sloup. Do domu totiž napochodovala, aspoň to tak znělo, malá armáda. Slyšela, jak se otevřely dveře knihovny, a Mortimer se zeptal: “Well?”

“Všude čisto. Konec poplachu. Rozhodně uprchl,” odpověděl někdo.

“Dobře. Do budoucna chci u brány dva muže. Všechna vozidla zastavíme mezi branami a pečlivě prohledáme. Uvnitř, zvenku, podvozek i střechu. Teprve potom pustíme vůz za druhou bránu. Platí to od tohoto okamžiku. Nechci, aby se něco podobného opakovalo. Jasné?”

Ozvalo se několikeré zabručení na souhlas, a pak si Mortimer povzdechl. “Nicholas je pod zámkem, ale nemohu se dovolat Lucianovi. Nechal jsem vzkaz, ale od doby, kdy Leigh přišla o dítě, hodně cestují. Může trvat pár hodin, než se k nám dostane. Proto mezitím chci, abyste…”

Zbytek toho, co říkal, už Jo neslyšela. Jeho hlas se ztišil, jako kdyby zašel zpátky do knihovny, a zbylá slova zcela zanikla v šoupání nohou několika lidí přicházejících ode dveří. Předpokládala, že muži vešli za ním do knihovny. Jen co po klapnutí zavíraných dveří zavládlo úplné ticho, opatrně se podívala přes zábradlí.

Už to bylo jisté. Vchod nyní zel prázdnotou.

Několik okamžiků zírala na zavřené dveře knihovny, a potom se po špičkách vydala dolů ze schodů. Neměla ponětí, co se tady do pekla děje, ale měla vážné podezření, že to může zjistit jen jediným způsobem. Musí si promluvit s tím uvězněným mužem. Kdykoli jindy by prostě nakráčela dolů a vyříkala si to s Mortimerem a Sam z očí do očí. Jenomže ta zmínka, že jí Decker vymazal vzpomínky, plus podivné záblesky paměti, které ji přepadly před chvílí, ji odradily. A Mortimer povídal, že dokud toho muže neuvidí, vzpomínky zůstanou vymazané.

Jestli si vážně pohrávali s její myslí, nedá jim příležitost to zopakovat. Raději půjde dolů a promluví si s tím Nicholasem, který riskoval, aby ji zachránil. Získá vzpomínky zpátky a nechá si je. Jsou přece moje, zatraceně, a nikdo mi je nevezme.

3. KAPITOLA

Jo se podařilo dostat z domu, aniž by ji někdo uviděl. Zastavila se hned za posuvnými skleněnými dveřmi jídelny a rozhlédla se po temném dvoře. Sice si byla zcela jistá, že momentálně jsou všichni v domě, ale vzhledem k událostem dnešního večera, trocha opatrnosti určitě nezaškodí.

Uvědomovala si, že čím déle jí to potrvá, tím větší bude riziko, že ji chytí. Opustila místo u dveří a rozběhla se. Sprintovala rovnou k budově vzadu. Jak tak letěla po trávníku, fakt na ni udělalo dojem, jakou rychlost vyvinula. Na atletiku nikdy moc nebyla. Dávala přednost skupinovým sportům jako je horolezectví a potápění. Teď ale kmitala nohama tak rychle, že se stěží dotýkaly země.

Když doběhla ke dveřím budovy a zjistila, že nejsou zamčené, ze rtů jí splynul úlevný povzdech. Tiše otevřela a protáhla se dovnitř. Při tom ještě hodila nervózní pohled dozadu, na prázdný dvůr. Jakmile se za ní dveře bezpečně zavřely, zastavila se, aby se zorientovala. Stála na malé osvětlené chodbě. Po obou stranách vedle ní vedla řada prosklených oken. Okny napravo bylo vidět do obrovské, jasně osvětlené garáže s několika vozy. Samá SUV, což jí zrovna nepřipadalo jako sbírka aut. Všechna SUV vypadala zbrusu nová. Začínala mít nepříjemný pocit, že k ní Sam nebyla tak docela upřímná.

O tomhle si se sestrou bude muset řádně promluvit. Ale až později. Obrátila pohled k oknům nalevo a zjistila, že kouká do temné kanceláře. Psací stůl, registrační skříně, židle… Oko jí padlo na velkou, hranatou siluetu. Přimhouřila trochu oči a snažila se rozeznat, co to je. Když to nepomohlo, pomalu došla k otevřeným dveřím kanceláře. Sáhla dovnitř a ohmatala stěnu nalevo a potom tu napravo. Oddechla si, když našla vypínač. Sotva ho stiskla, nad hlavou jí zaplálo oslepující světlo. Chvíli mrkala, ale za chvilku se rozkoukala a zjistila, že ta velká hranatá silueta je lednice s prosklenými dvířky jako někde v ordinaci. Uvnitř uviděla vyrovnané sáčky krve.

Zírala na ně málem s otevřenou pusou. Byla nadobro zmatená. Co to může znamenat? Je snad Mortimer tajný hemofilik či co? Vrtalo jí to v hlavě, zatímco zběžně prohlížela zbytek kanceláře. Nakonec zase zhasla. V místnosti totiž bylo malé okno a nechtěla nikoho v domě upozornit na svou přítomnost tím, že se bude svítit tam, kde má být zhasnuto.

Aspoň dokud nezjistím, o co tady jde, pomyslela si. Opatrně vyklouzla z kanceláře a rozhlédla se. Malá chodba, ve které nyní stála, ústila vlevo do nějaké předsíně. Svítilo se v ní a vedly z ní troje dveře. Dvoje byly v protější zdi a jedny na stejné straně jako kancelář. Vlastně ne dveře jako dveře, ale dveře jako do cely, uvědomila si, když došla k prvním a uviděla, že je to vlastně mříž, kterou by člověk čekal ve vězení. V první cele bylo malé lůžko, umyvadlo a záchod, a nic víc. Byla prázdná, a tak Jo pokračovala dál. Věděla s jistotou, že muže jménem Nicholas najde v jedné ze zbylých dvou cel.

Nemýlila se. Zatímco cela vlevo byla opuštěná jakbysmet, v té napravo byl uvězněn muž. Ležel rovně na zádech na úzkém lůžku, ruce pod hlavou a nohy překřížené v kotnících, v naprosto uvolněné poloze. Když ho uviděla, měl zavřené oči, ale buďto vydala nějaký zvuk, aniž si to uvědomila nebo prostě vycítil její přítomnost, protože najednou oči otevřel, zvedl hlavu a obrátil ji k ní.

“Jo.” Jméno vyslovil potichu, ale stačilo to. Pohled na jeho tvář a zvuk hlasu jí v mysli uvolnily celou lavinu vzpomínek. Obrazy a vjemy se míhaly jejím mozkem jeden za druhým. Všechny byly neuspořádané a nesouvislé. Kaleidoskop popletených výjevů doprovázený palčivou bolestí. Bylo to jako rána sekerkou do temene lebky.

Rozkřičela se a chytila se za vršek hlavy, podlomila se jí kolena. Nevěděla, jak dlouho to trvalo. Mohly to být vteřiny nebo minuty, stejně dobře i celé hodiny. Nevnímala nic, než bolest. Ta však posléze začala ustupovat a Jo opět pozvolna vzala na vědomí své okolí.

Nejprve si uvědomila, že leží na studené betonové podlaze. Ležela na boku, stočená ve fetální pozici, ruce kolem hlavy. Hlava naštěstí nekrvácela. Bolest přicházela zevnitř, nezpůsobila ji sekyrka, která mi rozčísla lebku, došlo jí. A pak si pomalu uvědomila, že na ni kdosi mluví. Naléhavý hlas pořád dokola opakoval její jméno.

“Jo. Jsi v pořádku? Jo, mluv se mnou. Jo?”

Nicholas, vybavila si. Muž, který riskoval svobodu, aby ji zachránil, a kterého za to uvěznili. Ještě na chvilku zavřela oči. Dala si načas v naději, že se bolest bude dál zmírňovat. Jenomže nepřestával volat její jméno a znělo to, jako by dostával pořád větší strach. Chtěla mu říci něco na uklidněnou, že je v pořádku, ale bolest ji připravila o dech. Supěla a zmohla se na jediné. Sundala jednu ruku z hlavy a mátožně zamávala na znamení, že je okay. Sotva to udělala, ucítila, jak jí něco zavadilo o konečky prstů. Polekaně otevřela oči a překulila hlavu. Zjistila, že Nicholas teď leží na zemi cely, ruku má nataženou skrz mříže jak nejdále dosáhl, což stačilo právě jen na to, aby se dotknul konečků jejích prstů.

S tichým povzdechem se trochu natáhla. Konečně ji mohl vzít za ruku pořádně. Nicholas zmlkl, stále se ale tvářil ustaraně. Nicméně Jo byla pořád příliš zničená, než aby ho utěšovala, tak jen tiše ležela, chvilku se zavřenýma očima. V duchu se snažila uspořádat paletu vzpomínek, které ji nyní bombardovaly. Už byly komplet. Večírek, procházka, napadení… Nicholas. Políbil ji a ona políbila jeho, a bylo to…

Znovu zavřela oči. Ty dva polibky byly skutečně úžasné, nikdy nic podobného nezažila. A ten muž ji zachránil před tím druhým chlapem. Navíc, pokud to, co slyšela říkat Sam, byla pravda, na začátku léta zřejmě zachránil ještě dvě jiné ženy… Proč ho tedy zamkli do cely?

“Jo?”

Opět překulila hlavu a koukla na Nicholase.

“Jsi v pořádku?” zeptal se.

Pomalu přikývla, a když ten pohyb nevyvolal další vlnu bolesti, odtáhla z hlavy i druhou ruku.

“Myslím, že ti vymazali vzpomínky a ty se ti právě vrátily, viď?” zašeptal.

Tázavě vykulila oči. “Jak—?”

“Už jsem to viděl,” odtušil suše.

Jo na něj chvíli prostě zírala, a pak si vymanila ruku z jeho dlaně, aby se posadila.

Nicholas udělal totéž. Zvedl se na ruce a na kolena, popolezl a usadil se na turka na druhé straně mříží.

Moment na sebe hleděli, a potom se Jo otázala: “O co tady do pekla jde?”

Hořce se pousmál. “Už je ti lépe, což?”

Ze rtů jí unikl tichý, unavený smích a zastrčila si za ucho pramínek vlasů, který unikl z ohonu. “Bolí mě hlava.”

“A ještě chvíli bude,” řekl vážně. “Kromě té rány, kterou jsi prve schytala, máš momentálně trochu pocuchané mozkové buňky.”

Přikývla. Neměla proč tomu nevěřit. “Slyšela jsem Mortimera, jak povídá Sam, že mi Decker vymazal paměť.”

“Ano. Tušil jsem, že to udělá, když nad tebou převzal kontrolu, aby tě odvedl do domu,” přitakal Nicholas. Potom zvědavě nachýlil hlavu. “Vrátilo ti paměť to, cos ho slyšela říkat?”

Jo se nad otázkou zamyslela, ale pak opatrně zavrtěla hlavou. “Ne. Stalo se to, když jsem tě uviděla z okna své ložnice, jak jdeš s Brickerem a Mortimerem po trávníku. Zdál ses mi povědomý, ale nemohla jsem si zaboha vzpomenout, odkud tě znám, a rozbolela mě hlava.”

Přikývl, jako by to dávalo smysl, a poté vysvětlil: “Pohled na subjekt vzpomínek, které byly vymazány, je může vrátit.”

Zamračila se. “Co myslíš tím vymazány?”

“Je to poněkud zavádějící termín. Vzpomínky nejsou doopravdy vymazány, spíš zastřeny nebo…” Zamračil se, zjevně mu scházela slova, jak objasnit, co jí to udělali. “Vzpomínky tam evidentně pořád jsou, jinak by se ti nevrátily, ale jsou pohřbeny hluboko v podvědomí, a pokud je nic neaktivuje, zůstanou tam.”

“Jak to udělal?” zeptala se hned Jo. Vyděsilo ji pomyšlení, že někdo dokázal pohřbít její vzpomínky. “Je na to nějaký stroj nebo co?”

Čekala a na Nicholasově tváři se zatím odrážel vnitřní boj. Vzpomněla si, jak říkal, že tušil, že jí Decker vymazal vzpomínky, když nad ní převzal kontrolu, aby ji odvedl do domu. Když se nad tím nyní zamyslela, nedokázala si vzpomenout na chůzi nazpět do domu a po schodech nahoru do pokoje. Vzpomínky, které se jí vrátily, končily okamžikem, kdy je muži na dvoře obklíčili při líbání, a pokračovaly teprve až v pokoji pro hosty. Dokonce si ani nebyla jistá, kolik času mezitím uplynulo, všechny vzpomínky na to byly prostě pryč.

Zamračila se. “A jak nade mnou mohl Decker převzít kontrolu? O co tady jde?”

“Nemohu ti to vysvětlit, Jo,” povzdechl si nakonec. “Kdybych se k tobě mohl přihlásit, to by byla jiná, ale nemohu… a oni by ti ty vzpomínky potom prostě zase vymazali.”

Ta věc s přihlašováním se k ní jí nedávala smysl, tak se soustředila na konec toho, co řekl, a suše podotkla: “No, jestli mi ty vzpomínky prostě zase vymažou, pak by nemělo vadit, když mi to povíš.”

“Nemohu to vysvětlit,” zopakoval neústupně a zavrtěl hlavou. “A ty bys tady neměla být. Až Mortimer zavolá Lucianovi, pravděpodobně mě přijde vyslýchat. Jestli tě tady najde, znovu tě ovládne a ten ti vzpomínky fakt vymaže.”

Jo na něj chvíli mlčky zírala, a pak vstala. Když vstal i Nicholas, šla k mříži a zahleděla se na něj. “Sam říkala, že tě chytili jen proto, že jsi riskoval, abys mě zachránil. Tvrdila, že jsi riskoval už v létě, abys zachránil Deckerovu holku Dani a také její malou sestru. Je to pravda?”

Vážně přikývl.

Krátce se nad tím zamyslela, a pak se otázala: “Mám se o Sam bát? Miluje Mortimera. Je to—”

“Je to hodný chlap,” pevně prohlásil Nicholas. “Tvá sestra je s Mortimerem dokonale v bezpečí. Nikdy ji neopustí, nikdy jí neublíží, dá za ni život a vždy ji bude ochraňovat. Nemusíš si dělat starosti o její budoucnost. Prosím, tohle mi věř.”

Mlčky se nad tím zamyslela, uvažovala, zda by mu měla věřit, a zjistila, že mu v hloubi srdce věří. Pokud řekl, že Mortimer není pro Sam hrozbou, věří mu.”

“A co já?” zeptala se. “Pro mne je hrozbou?”

“Ani tobě by nikdy neublížil,” vážně odvětil Nicholas.

“Prima.” Jo se otočila a vyrazila po chodbě se slovy: “Nejsem si jistá, o co tady jde, a nedokážu tě přesvědčit, abys mi to pověděl. Jenže ti chlapi nejsou poldové a tebe chytili jenom proto, žes mě zachránil před tím blonďákem. Nenechám tě tady zavřeného. Jdu se podívat do kanceláře, jestli tam nenajdu klíče od tvojí cely.”

“Počkej, Jo. Já—”

“Hned jsem zpátky,” slíbila. Dřív, než stihl opět protestovat, zahnula za roh do vstupní chodby. Stejně by ho neposlechla. Rozhodla se ho pustit na svobodu. Dávalo jí to perfektní smysl. Ať už jde o cokoli, Nicholas by se do této šlamastyky nikdy nedostal, kdyby se ji nenamáhal zachraňovat před blondýnem s páchnoucím dechem. Kromě toho to, co řekla, byla pravda. Nicholas je sice zamčený v cele, ale tohle tady není policejní stanice, a Mortimer s Brickerem nejsou policisté. Přestože si dobře vzpomínala, jak Mortimer tvrdil Sam, že Nicholas je lump, pokud ona věděla, byl to jenom ďábelský proutník. Vzhledem k tomu, jak skvěle líbal, nebyla z toho odhalení v šoku. Od chvíle, kdy se jí vrátily vzpomínky na ty dva polibky, ze kterých se jí ještě teď kroutily prsty u nohou, ji doslova svrběly rty. Prokázal, že vážně ví, jak na to. Jenomže to přece není dost dobrý důvod, aby ho drželi pod zámkem jako nějakého kriminálníka. Pustí ho na svobodu.

Ze všeho nejdřív vykoukla z okna kanceláře. Zkontrolovala, že nikdo nemá namířeno k budově. Když zjistila, že dvůr je prázdný, otočila se do šeré místnosti a začala opatrně obcházet kolem dokola. Osahávala desku stolu, a pak otevírala šuplíky a prohmatávala obsah. Doufala, že najde klíče od cely, kde byl zavřený Nicholas.

Marně. Nikde nic. Znovu zkontrolovala okno. V případě, že by nikdo nebyl na dohled, hodlala riskovat a na moment rozsvítit. Srdce jí však vyskočilo až do krku při pohledu na dva muže, kteří si to mašírovali po trávníku rovnou sem.

Zaplavila ji panika. Jo se zoufale rozhlédla po místností plné stínů, a pak očima spočinula na tmavém doupěti. Byl to prostor na nohy pod psacím stolem. Bez rozmýšlení padla na kolena a zalezla do skrýše. O jejích kvalitách neměla čas dumat. Sotva se tam totiž dostala a pevně zavřela oči – jako by se tak mohla stát neviditelnou – uslyšela otevírání venkovních dveří a tlumené mužské hlasy.

“Já ti nevím, Mortimere,” povídal právě Bricker. “Nicholas v jednom kuse riskuje kůži a zachraňuje ženské. Třeba vůbec není takový zločinec, jak jsme si mysleli.”

“Sam říká to samé,” přiznal Mortimer. Jo vytřeštila oči leknutím, protože hlasy najednou zněly jasně a nahlas, a světlo na stropě kanceláře se rozsvítilo. Pane Bože, oni jdou sem. Tak to je konec, pomyslela si hrůzou bez sebe, zatímco Mortimer pokračoval: “Přece víš, co udělal, stejně dobře jako já, a—”

“Kam jdeš?” přerušil ho Bricker.

“Pro klíče od cel,” odpověděl Mortimer. Jo se zastavilo srdce, protože spatřila jeho nohy přijít mezi kancelářské křeslo a prostor, kde byla skrčená.

Prosím, nesedej si, prosím, nesedej si, začala se v duchu modlit. Byla si jistá, že sotva usedne za stůl, kopne do ní, a tak ji odhalí. Jo měla co dělat, aby nevyla frustrací, když se jeho kolena začala ohýbat, jak si začínal sedat.

“Klíče mám ještě u sebe,” oznámil Bricker. Mortimer se zarazil a zase se narovnal. Nohy odešly mimo dohled, načež se Bricker zeptal: “Proč teda pořád riskuje, že ho chytíme? Co myslíš?”

“Nevím,” povzdechl si Mortimer. Světlo v kanceláři zhaslo. “Třeba touží po smrti.”

“Myslíš?” podivil se Bricker. Jeho hlas slábl, jak se vzdalovali od kanceláře. “Nikdy bych ho na sebevraha netipoval.”

“Neřekl jsem, že pomýšlí na sebevraždu. Řekl jsem, že touží po smrti. To je rozdíl.”

Jo zůstala, kde byla, přestože se hlasy vzdalovaly. Dokud se k nim nepřipojilo hluboké bručení Nicholasova hlasu, netroufla si dýchat, neřku-li se pohnout. Nyní už nerozuměla tomu, co říkali, ale prozradilo jí to, že Mortimer s Brickerem došli k poslední cele. Tím pádem bylo relativně bezpečné opustit skrýš. Rozhodně bylo bezpečnější pohnout kostrou a vypadnout z kanceláře, než tady čekat, až se vrátí. Nevěřila, že bude mít takové štěstí a unikne chycení i podruhé, zůstane-li, kde je. Musí se dostat z kanceláře dřív, než ti dva dohovoří s Nicholasem a vrátí se sem.

Vylezla z úkrytu, přikrčila se za stolem a nervózně se podívala přes něj ke dveřím, čistě pro jistotu. Neuviděla nikoho ani u dveří, ani skrz okna. Rychle vstala a po špičkách vycupitala z místnosti. Když zaslechla hlasy ozývající se z chodby, zastavila se.

“Nemáš, co říci?” zeptal se Mortimer.

“Prve toho napovídal,” poznamenal Bricker. Po hlase poznala, že se mračí.

“Nuže dobrá. Myslím, že prostě počkáme na Luciana. Ten zjistí vše, co potřebujeme vědět,” rozhodl Mortimer a Jo si uvědomila, že nejlépe udělá, když pohne zadkem. Rozhlédla se kolem sebe, pohledem zalétla k východu, a potom ke garáži, kde stála SUV, pěkně vedle sebe, a tiše čekala. Zamířila do garáže. Připadalo jí to nejrozumnější. Nevěřila, že Mortimer s Brickerem ani tentokrát nezamknou dveře budovy, až budou odcházet. Klidně by se už taky nemusela dostat zpátky dovnitř. Mimoto nemělo smysl hledat klíče v kanceláři, protože je měl Bricker u sebe. Třeba ale v garáži najde něco, čím by nějak překonala mříže nebo použila jako paklíč.

“Lucian možná přijede dnes v noci a zbaví tě trápení, možná ale nedorazí ani do rána,” říkal Mortimer ve chvíli, kdy došla ke dveřím do garáže. “Můžeš si udělat pohodlí. Chceš něco?”

Nicholasovou odpovědí bylo jen jakési zabručení. Jo zatím opatrně otevřela dveře a protáhla se skrz ně. Zrovna když je veleopatrně zavírala, zaslechla, jak Mortimer prohlásil: “Pak tedy půjdeme a zanecháme tě tvým myšlenkám.”

Jo doběhla k prvnímu SUV a skrčila se za ním na druhé straně. Čekala tam jeden úder srdce, ale pak nedokázala odolat, opatrně se nadzvedla a vykoukla skrz okna SUV. Právě včas, aby viděla, jak Bricker s Mortimerem vchází do předsíně a jdou do kanceláře.

Jak se prve obávala, Mortimer padl na židli, a když se pohodlně opřel, natáhl nohy pod stůl. Kdybych tam zůstala, teď by mě rozhodně chytili, pomyslela si. Pozorovala, jak se Bricker usadil na roh stolu. Ti dva působili dojmem, že se chystají k dlouhému hovoru. V duchu si povzdechla. Přála si, aby zvedli zadek a šli pryč zhruba stejně, jako si přála slyšet, co si povídají. Dokonce chvíli laškovala s myšlenkou, že se připlíží ke dveřím a pootevře je, aby mohla poslouchat. Riziko chycení však stačilo, aby ten nápad zařadila do kategorie mírně řečeno ne moc moudré, a tak zůstala tam, kde byla.

Povídali si jenom chvilku, a potom Bricker vstal a šel k ledničce, ve které, jak si prve všimla, byla uskladněná krev. Přímo před jejíma očima otevřel prosklená dvířka a vyndal dva sáčky.

Zamračila se a uvažovala, co s nimi pro pána krále míní dělat. Jeden hodil Mortimerovi, což ji zmátlo ještě víc. Kousek se zvedla, aby lépe viděla, a hned šla zase rychle k zemi. Bricker totiž najednou pohlédl jejím směrem.

Skousla si ret a čekala. Byla si jistá, že ji Bricker uviděl a každou chvíli vrazí do garáže. Ale čas ubíhal a pořád se nic nedělo, nic se neozývalo. Nikdo nerozrazil dveře garáže. Přesto ještě chvíli čekala, než se zase opatrně zvedla natolik, aby viděla okny do kanceláře. Spatřila Brickera. Vyhazoval něco, co vypadalo jako vyprázdněný krevní sáček, a následoval Mortimera ven z kanceláře.

Znovu se přikrčila a čekala, dokud neuslyšela bouchnout venkovní dveře. Opět se zvedla a podívala se skrz okna SUV. Kancelář byla prázdná. Mortimer a Bricker byli pryč. Zaváhala, a pak se zvedla na nohy a šla k velkým garážovým vratům před SUV, za kterým se schovávala. Když si stoupla na špičky, podařilo se jí vyhlédnout oknem nahoře. Uviděla Mortimera a Brickera. Odcházeli přes trávník k domu. Sledovala je a čekala, dokud nevešli dovnitř zasouvacími skleněnými dveřmi, a pak se otočila. Rozhlédla se po garáži.

Na rozdíl od kanceláře, světla v garáži byla rozsvícená už když vstoupila do budovy a svítila pořád. Neměla ponětí proč. Ledaže sem někteří návštěvníci přijeli SUV, která tady parkovala. Což by znamenalo, že si sem přijdou pro své vozy, až budou chtít odjet. Musí sebou hodit.

Rychle přešla k dlouhému ponku, který stál u zadní zdi garáže. Očima bleskově prozkoumala nářadí visící na háčcích v dřevovláknité děrované desce nad ním. Bylo tam všechno, šroubovákem počínaje a motorovou pilou konče. Krátce uvažovala o tom, že na to půjde snadnou cestou, a prostě přeřeže mříže, nebo pokud selže – protože si vůbec nebyla jistá, jestli motorová pila přeřízne kovový prut mříže – prořeže se skrz sádrokartonové stěny. Jenomže motorové pily jsou zatraceně hlučné a kravál by mohl být slyšet až do domu, nebo k přední bráně. Někdo by pak zaručeně přiběhl. Tím pádem bude muset jít těžkou cestou. Bude muset otevřít zámek. Nebylo to nemožné, ale vyšla ze cviku a mohlo by to chvíli trvat. Když brala několik vhodných nástrojů, doufala, že se muži hezkou chvíli nevrátí.

Rychle vyběhla z garáže, ale místo aby zamířila přímo k Nicholasově cele, vzala to oklikou přes kancelář. Spěšně vyhlédla z okna. Trávník byl prázdný, všude ticho. Odhodlaným krokem vyrazila z kanceláře.

4. KAPITOLA

Osud je vrtkavá děvka s velmi špatným smyslem pro humor, rozhodl Nicholas. Ležel na lůžku ve své cele a zíral do stropu. Kupříkladu on. Polapený a chystající se na setkání se Stvořitelem, a madam Osud mu pěkně prosím předhodí životní družku, jen aby kalila vodu. Jak úchylné a zvrácené to je?

Hořce se ušklíbl na strop. Špicoval uši, aby mu neunikl žádný zvuk ani pohyb v budově. Mortimer s Brickerem zašli na kus řeči nedlouho poté, co se Jo vydala hledat klíče. Nedolehl k němu povyk ani nevypukla honička, tím pádem bylo jasné, že ji nenačapali. Musela se schovat, pomyslel si, a uvažoval, proč ji těm dvěma vlastně neudal.

Věděl, že by to bylo zodpovědné jednání. Její přítomnost tady, a hlavně skutečnost, že se jí vrátily vzpomínky, které jí Decker vymazal, může způsobit leda problémy. Jenomže prostě nebyl svatý. Nebyl ochoten vzdát se naděje, že si s ní ještě aspoň jednou povykládá. Možná také ukradne další polibek… a dokonce snad i uteče. Rád by ji vzal s sebou, ale kromě života na útěku jí neměl co nabídnout. A to není život pro ženu jako je Jo. Už nyní věděl, že je to svobodný duch, a svobodomyslnost je luxus, který si na útěku nemohou dovolit. Musí být opatrní a dávat pozor na každou maličkost.

Musel si přiznat, že poslední dobou toto pravidlo zrovna dvakrát nedodržoval. Příliš riskoval. Dráždil tygra bosou nohou, jak se říká. Proto ho začátkem léta málem chytili, a právě proto tentokrát skončil pod zámkem. Ale ani v jednom případě nedokázal litovat toho, co udělal. I kdyby měl zítra zemřít, nelitoval by, že Jo před Erniem zachránil. Ten darebák by ji buďto zabil nebo těžce zranil, a pak by šel po Dani nebo její sestře. Nebo by Jo prostě odvlekl k otci. Nic z toho pro něj nebylo přijatelné. Možná se k Jo nemůže přihlásit jako ke své životní družce, ale udělá, co bude v jeho silách, aby ji ochránil. Dokud bude moci.

Bohužel to znamenalo, že jí nemůže vysvětlit situaci. Ale co, tak jako tak neměl chuť vyzvonit jí pravdu. Nijak netoužil přihlížet, jak se jí do očí vkrádá hrůza a odpor, až se dozví, co před padesáti lety spáchal. Pokud by mu to vůbec uvěřila a nedošla k logickému závěru, že je na drogách nebo prostě cvok. Koneckonců, čemu se divit? Nevypadal na to, že je na světě už padesát let. A ani výkladu na téma já-jsem-upír pravděpodobně neuvěří.

Pousmál se, když si představil, jak by se asi tvářila, kdyby se jí to pokusil vyložit. Vážně, já jsem upír, ale hodný upír… akorát jednou jsem uklouzl a zamordoval nevinnou.

Ušklíbl se. No ano, kromě toho jediného nevysvětlitelného zlého činu, který spáchal, když se potýkal s žalem, byl dočista vzorný.

Zaslechl, jak bouchly venkovní dveře. Nicholas otevřel oči a nastražil uši. Naslouchal zvukům v budově, ale poklidný šum hlasů Mortimera a Brickera nesoucí se z kanceláře byl pryč. Na chodbě vládlo absolutní ticho. Ještě chvíli čekal, ale nic se neozývalo, slyšel pouze svůj vlastní dech.

Právě se začal obávat, že se ho životní družka rozhodla ponechat svému osudu a vytratila se do bezpečí domu, když zaslechl tichý pohyb vzduchu, jak se otevřely dveře. Následoval zvuk kroků, někdo se rychle blížil. Sám pro sebe se usmál. Byl si jist, že je to Jo, a že je pořád tady. Možná to od něho bylo sobecké, ale byl rád. Může si s ní trochu popovídat a možná se něco dozví o této ženě, která mohla být jeho spásou, kdyby před všemi těmi dlouhými lety neudělal jednu hloupou, nepochopitelnou a nenapravitelnou chybu.

Vstal, šel k mřížím a vyhlédl ven. Objevila se pouhých pár vteřin poté, co k nim dorazil. Spěchala po chodbě rovnou k němu. Tvářila se rozčileně a nervózně se rozhlížela.

“Klíče jsem nesehnala. Má je Bricker,” brebentila, jak se blížila. “Ale našla jsem tohle a myslím, že dokážu vyháčkovat zámek.”

“Vyháčkovat?” Nicholas neskrýval pochyby.

“Ano. V létě mezi střední a vysokou školou jsem byla na brigádě u zámečníka. Naučil mě pár triků. Tohle zvládnu,” ujistila ho a svezla se na kolena přede dveřmi cely. Moment zkoumala zámek, a pak se zaksichtila. “Možná mi to chvilku potrvá, ale zvládnu to… a když ne, vrátím se pro sekeru a prostě se probourám stěnou.”

Nicholas se přistihl, že se prostě nemůže neusmívat. Tahle ženská je fakt rozkošná, pomyslel si, a zeptal se: “Takže jsi pracovala u zámečníka a teď řídíš bar. Cos ještě stihla ve svém krátkém životě?”

Jo se zarazila a zvedla obočí, když se mu podívala do očí: “V mém krátkém životě? Ty to říkáš, jako bych byla dítě a ty stařec. Kolik je ti? Sedmadvacet či co?”

“Či co,” zamumlal a v duchu dodal: Plus mínus pět set a třicet tři let. “Tak cos ještě dělala?”

Pokrčila rameny. Znovu se zaměřila na zámek. Vsunula do něho nástroje a pohrávala si s vnitřním mechanismem. Nepřítomným hlasem odtušila: “Spoustu věcí. A co ty?”

“Spoustu věcí,” zopakoval ironicky. Určitě vyzkoušel po čertech víc řemesel, než ona.

“Jsi ženatý?”

Ta otázka Nicholase překvapila. Když ho při pomyšlení na zesnulou manželku proklál obvyklý šíp bolesti, odvrátil zrak. Zvláštní. Poprvé za padesát let ho ta bolest nezdrtila. Vzpomínka na Annie a na to, jak ji ztratil, bolela, ale ne tak krutě, jak byl zvyklý. Znovu pohlédl na Jo. Soustředila se na zámek, přesto nyní podezíravě zvedla obočí.

“Jsi?” zeptala se.

Nicholas zavrtěl hlavou, ale přiznal: “Vdovec.”

Po tváři se jí mihlo překvapení, a pak se znovu zadívala na zámek. “Upřímnou soustrast.”

“Je to dávno,” zašeptal. Poprvé měl pocit, že je to pravda. Uplynulo celých padesát let ode dne, kdy Annie ztratil, ale po většinu těch padesáti let byla ta ztráta bolestně čerstvá, jako by se to stalo teprve včera. Zatímco nyní… Pohledem sjel k Jo a zamračil se. Vnitřnosti se mu zkroutily pocitem viny z vědomí, že konečně přestává truchlit. Žije dál.

“Musel ses ženit ještě jako dítě, jestli je už nějakou dobu po smrti,” mumlala Jo. Přimhouřenýma očima koukala do zámku a čarovala za pomoci jemných instrumentů.

Nekomentoval to, raději se zeptal: “Máš přítele nebo—”

“Ne,” skočila mu do řeči. “Nemám čas. Denní studium a po nocích práce na plný úvazek se nerýmuje s randěním. Mimoto, v práci vidím mužské z nejhorší stránky.”

Nicholas povytáhl obočí. Domníval se, že coby lovec psanců viděl to nejhorší, čeho je mužské pokolení schopno. Jenomže to znělo, jako by si tím byla docela jistá. “Jak to?”

Pokrčila rameny. “Dej mu dost alkoholu a i z nejmilejšího mládence se stane hajzl. Žasl bys, kolik kluků přijde se svou holkou, pohádají se, a pak, když celá naštvaná odkráčí, odejdou s jinou dívkou. A příští týden se objeví zase s tou původní, která pravděpodobně vůbec netuší, že se minulý týden povyrazil. Nebo – a to bych fakt vyletěla z kůže,” zašklebila se znechuceně, “k žádné hádce nedojde. Jsou samé ťuťu ňuňu, já tě miluju, ale sotva holka odejde do koupelny, on hned vyjede po nějaké jiné.”

“Hmm,” zabručel Nicholas. Myslel na to, jak je při takovýchhle historkách rád, že je nesmrtelný a nesmrtelní mají sklon k monogamii.

“A ženské nejsou lepší,” pokračovala Jo. “Vždycky jsem si myslela, že jenom kluci to dělají s kdekým, ale zjistila jsem pravý opak. Holky jsou jenom mazanější. Opatrnější a diskrétnější. Nechovají se tak nápadně a okatě, ani si nevšimneš, že flirtují. Ale pak zmizí na chvilku do koupelny, a když se vrací, upravují si šaty a v patách jim jde kluk se samolibým úsměvem na rtech, a zapíná si kalhoty.”

“Tytéž ženy, jejichž muži vyjížděli po jiných, když byly pryč?” zvědavě se zeptal Nicholas. V duchu si říkal, že to třeba vysvětluje chování těch mužských. Třeba jde o jakousi tichou dohodu, napadlo ho, ale Jo zavrtěla hlavou.

“To je na tom to zvláštní. Pokud vím, podvodníci se zřídkakdy dají dohromady s podvodnicemi. Jako by jeden druhého nějak rozpoznal a obloukem se mu vyhnul, neboť Bůh ví, že podvodník by nechtěl být podváděn,” odtušila sarkasticky. “Vypadá to, že jeden je vždycky věrný a druhý mu nasazuje parohy… Ačkoli se občas stane, že si zahýbají dva záletníci. To se mi líbí. Podle mne si jeden druhého zaslouží.”

“To zní…” Nicholas zaváhal. Znělo to, jako by práce v baru pošpinila její mínění o mužích a ženách kolem ní.

“Mám to!” vykřikla Jo.

Zaslechl cvaknutí ještě dřív, než to triumfálně oznámila. Nyní s úžasem sledoval, jak vytáhla své nástroje a vstala. Dveře mu otevřela s galantní úklonou a mávnutím ruky ho pozvala na svobodu. Rozesmálo ho to, ale místo aby vyšel ven a minul ji, zastavil se před ní. Vyčkal, dokud k němu nezvedla oči, teprve potom po ní sáhnul se slovy: “Zdá se, že poděkování nyní dlužím já tobě.”

Jo zamrkala překvapením. Čekala, že sotvaže otevře dveře cely, Nicholas vystřelí ven a vezme nohy na ramena. Místo toho ji vzal za paže a přitáhl k sobě. Sklonil k ní hlavu. Nebránila se. Poděkování je pěkné… alespoň pokud děkuje Nicholas. Už jsem to zažila a proti dalšímu krásně vášnivému děkování s ním nemám nejmenších námitek, pomyslela si. A pak položil rty na rty a ona se utopila ve stejně úžasné vášni, jakou prožila prve.

Zatraceně, ten chlap ale umí líbat. Titul lump nosí fakt po zásluze, pomyslela si Jo. Jemné nástroje, které použila na vyháčkování zámku, jí vyklouzly z prstů a zazvonily o cementovou podlahu. Stěží to vzala na vědomí. Místo chladného kovu raději objala kolem krku Nicholase. Mysl jí zahltily vlny vášně, které se v ní rodily, bytněly a zaplavovaly ji. Každá další udeřila na její mozek s větší razancí, než ta předchozí, zatímco si ji ústy poklidně vychutnával… doslova. Neuvědomila si, že se Nicholas hýbá, jenom zničehonic ucítila chladný kov mříží na zádech a na chvilku otevřela oči. Zjistila, že s ní zacouval k protější cele. A pak oči zase zavřela a slastně zakňourala, když se k ní přitiskl a dorážel na ni slabinami.

Jakmile vzal do dlaní její ňadra, cudně, přes látku halenky, prohnula se jako luk, vstříc jeho doteku. Položila mu dlaně na hřbety rukou a stiskla. Chtěla ho povzbudit… dlouho je tam ale nenechala. Raději je poslala na průzkum mužné hrudi. Krucipísek. Proč musí mít na sobě košili? Moct si tak sáhnout na nahé tělo… lekla se sama sebe. Sice nebyla sufražetka ani panna, ale tohohle chlápka skoro nezná. No fakt. Kromě jména, toho, že je vdovec a že riskoval svobodu, jen aby jí pomohl, o něm neví ani ťuk. Jenomže tělo, které jí dala do vínku matička příroda, se chovalo, jako by ho znalo převelice dobře. Nebo ho chtělo. Co to kecám. Já ho chci. Chci poznat každou píď… pěkně nahatou. Chci—

Myšlenky Jo zašly na úbytě, když jí Nicholas bez varování vyhrnul triko. Ňadra se vyhoupla na svobodu a Jo zalapala po dechu. S podprsenkami se moc nekamarádila. Měly v sobě kostice a dráty a kdovíco ještě a zařezávaly se jí do těla. Nosila je do práce a tím to haslo. Ani dnes večer si ji nevzala. Za což si momentálně gratulovala. Nicholas totiž vzal jeden oblý kopeček do ruky a potom ji přestal líbat a ten druhý vzal do úst.

“Pane Bože,” vydechla. Zapletla prsty do vlasů, které mu rostly na zátylku. Tohleto je… tohle je… Přestala se snažit vymyslet, jaké to je, když zapojil do hry zuby a jazyk. Zuby vzaly do zajetí citlivou bradavku a přidržely ji, zatímco jazyk škádlil jednou tak citlivý hrot.

Zatraceně, je dobrej, pomyslela si. A Jo, která rychlovku nikdy v životě nezažila, rozumně usoudila, že se musí přesunout do jedné z cel. Pořád lepší úzké lůžko, než to dělat na stojáka. Hned, problesklo Jo hlavou, když se jí nohou najednou vmezeřil do rozkroku. Dotírala a vynášela jejich vášeň do zcela nových výšin. Zavrčela potřebou a zatahala ho za vlasy. Chtěla, aby nechal toho, co dělal a pořádně ji políbil, než vyletí z kůže.

Nicholas sice dal bradavce svobodu a zvedl hlavu, aby vzal pro změnu do zajetí rty, jenomže ten polibek byl všechno, jen ne něžný. Jazykem jí pronikal do úst, jako by imitoval to, v co začínala zoufale doufat, že se odehraje vzápětí. Na vězeňské pryčně. Navíc nenechal nic zahálet. Rukou nahradil ústa a dále opečovával ňadro. Palec s ukazováčkem si je vzaly na paškál, něžně za ně tahaly a dráždily je.

“Nicholasi,” lapala po dechu, když přerušil polibek a místo líbání jí rty putoval po líčku k oušku. “Potřebuju… aaach,” zasténala, když se o ni otřel nohou naléhavěji. “Ano… já… co je to?”

Ihned znehybněl, a pak otočil hlavu ke konci chodby, odkud se nyní ozývaly něčí hlasy.

“Kristepane,” zašeptal. Okamžitě se od sebe odtrhli a začali si upravovat šaty.

Jo začala couvat do prázdné cely vedle nich. Jediné, co ji napadlo, bylo schováme se. Ale Nicholas ji chytil za ruku a zavrtěl hlavou. Vykročil po chodbě a vlekl ji za sebou. “Jsou v garáži.”

“Co to vyvádíš?” zasyčela polekaně, když jí došlo, že jdou k těm hlasům.

Nicholas se jen ohlédl, položil jí ukazováček na rty a dál neochvějně pokračoval vpřed. Držel se co nejblíže u zdi.

Jo na moment zavřela oči. Stručně řečeno, je to cvok. Přesto ho mlčky následovala. Teprve až když došli na konec chodby, spatřili muže v druhé části budovy. Dvoje ze šesti vrat garáže byly dokořán, nejbližší a ty úplně vzadu. V těch si za jedním SUV povídali tři mužští. Poznala Brickera a dva čumily, které jí představili, nebo spíš kterým byla představena na večírku.

“Co—” spustila, ale Nicholas jí přiložil prst na rty.

“Počkej tady,” zašeptal a byl fuč.

Zmateně se rozhlédla. No a její zmatení vesele narůstalo, když uviděla, jak mizí v kanceláři. Stále skrčmo. Ten mužský byl rychlý. Taktak se stihla otočit a strachy bez sebe kouknout do garáže, když byl najednou zase vedle ní. Něco si dával do kapsy.

“Můj přijímač,” vysvětlil. “Vzali mi ho, když mne strčili za katr.”

“Co je přijímač?” podivila se, a pak potřásla hlavou. Na tom fakt momentálně nezáleží. Větší starosti jí dělalo riziko chycení, a tak šeptem zasyčela: “Může sem přijít Bricker. Musíme se schovat.”

Nicholas zavrtěl hlavou. “Musím odejít.”

“Cože? Ale—” polekaně spustila Jo, a pak zalapala překvapením po dechu, když si Nicholas sedl na paty a ji stáhl k sobě dolů, takže zmizeli z dohledu.

“Tohle je moje jediná naděje, že se odtud dostanu,” řekl něžně a zvedl ruku. Zlehýnka ji pohladil po tváři.

Zamračila se. “Ale—”

Tentokrát ji umlčel rychlým polibkem. A vážně byl rychlý. Jenom se rty zběžně dotknul jejích rtů. Poté se Nicholas odtáhl a zašeptal: “Děkuji za vysvobození.”

Jo se pokusila něco říci, jenomže jí palcem zamknul ústa a dodal: “Pravděpodobně ti vymažou paměť. Zruší každou vzpomínku na mne, jakmile si uvědomí, že je pořád máš. Ale chci, abys věděla, že já na tebe nikdy nezapomenu… a budeš-li mne někdy potřebovat, budu tam.”

Poté ji opět políbil. Další něžné zavadění rtů o rty… a Jo ztěžkla víčka. Když oči opět otevřela, byl pryč. Skrčený se vkrádal dveřmi do garáže.

“Do hajzlu,” zašeptala. Hrůzou tumpachová čekala na křik, který nemohl nepřijít, jen co ho uvidí. Chyba lávky. Ticho po pěšině. Ještě moment počkala, a pak se fofrem přemístila ke dveřím, přikrčená stejně jako prve on. Zhluboka se nadechla a začala je opatrně otevírat. Měla je pootevřené teprve na škvíru, když strnula, protože spatřila Nicholase. Na zemi vedle prvního SUV se vměstnával pod vozidlo. Sledovala ho, dokud nezmizel, a pak se začala zvedat. Včas si to ale rozmyslela a raději dveře zase zavřela. V předklonu přeběhla do kanceláře. Jakmile se ocitla v bezpečí stínů, zvedla se a nakoukla oknem do garáže.

Právě včas. Muži dohovořili a rozcházeli se. Bricker hned zamířil ven z garáže a ztratil se z dohledu. Ale jeden ze dvou zbylých mužů šel k SUV, za kterým stáli, zatímco druhý kráčel na protější stranu garáže k vozidlu, pod které viděla zalézat Nicholase. Pozorovala, jak první, vzdálenější auto couvá ven a mizí, když však totéž udělal i bližší vůz a oboje garážová vrata se začala zavírat, rychle se přemístila k oknu s výhledem na dvůr.

Tou dobou se první SUV už otočilo a rozjelo po příjezdové cestě, měla ale ještě čas sledovat druhé SUV při tomtéž. Skousla si ret. Pečlivě prohlížela spodek vozu, jestli nezahlédne Nicholase. Jenomže byla tma, a jestli tam byl, neviděla ho.

Vyběhla z kanceláře ke dveřím vedoucím do garáže. Opřela se do nich a tam, kde původně stálo první SUV, uviděla prázdné místo. Utíkala podél ostatních vozů, čistě pro jistotu, ale Nicholas nikde. Na konci garáže se zastavila a na chvíli se unaveně opřela o zeď. Nemohla uvěřit, že je pryč. Potom se ale rychle narovnala a vykročila garáží zpátky. V duchu si říkala, že nemá proč být v šoku, i když odešel tak náhle. Zmizel z jejího života stejně bleskově, jako se do něho připletl. Mimoto, co čekala? Vyznání nehynoucí lásky za to, že ho pustila na svobodu a párkrát políbila? Nabídku k sňatku? Šťastně až na věky?

Ježíši, musím se vzpamatovat, pomyslela si znechuceně. Ten chlap je přece lump. Pravděpodobně holky líbá v jednom kuse… spousty holek… a hodně. Umí to. Komu čest, tomu čest. A nemůžete být tak dobří, pokud netrénujete. Často. Tím si byla jistá.

S povzdechem zamířila ke dveřím a mínila odejít, ale pak se rozhodla raději počkat. Kdyby ji uviděli vycházet z budovy, pravděpodobně by zkontrolovali celu a zjistili, že Nicholas je pryč. Potom by zastavili odjíždějící vozy a byl by znovu polapen. A pokud by k tomu došlo, rozhodně by už nikdy nesměla nikam poblíž garáže.

Jestli bych si na Nicholase vůbec vzpomínala, pomyslela si Jo. Zamračila se, když si vybavila, jak povídal, že sotva zjistí, že je pryč, uvědomí si, že se jí vrátily vzpomínky a pravděpodobně je opět vymažou. Ta představa se jí vůbec nezamlouvala. Vymazat vzpomínky… Jak to udělali? Ani na moment o tom nepochybovala, ale trápilo ji, jak to udělali.

Musí na to mít nějaký stroj, pomyslela si, a obrátila se, aby nahlédla nejprve do kanceláře a pak ke garáži. Uvažovala, zda by to tu neměla prohledat, jestli ho třeba nenajde. Aspoň zabiju čas, tak jako tak musím čekat, aby měl Nicholas šanci uniknout… a jestli tu věc najdu, pomyslela si ponuře, zničím ji. A ty zatracené vzpomínky mi zůstanou. Rádo se stalo.

Začala v kanceláři, hledala po hmatu, procházela místností jako slepá pátrající po velikonoční pomlázce. Byla to velká úleva, když tam skončila a přešla do osvětlené části budovy. Měla namířeno do garáže, vtom si ale vzpomněla na nástroje, které nechala ležet před celou. Udělala čelem vzad a utíkala po chodbě pro ně. Odnesla je zpátky do garáže a rychle vrátila tam, kde je našla. Teprve potom se dala do prohledávání garáže.

Šlo to rychleji. Světlo hledání usnadňovalo, ale hlavně víc pospíchala. Byla si víceméně jistá, že touto dobou je už Nicholas za hranicí pozemku. Nyní ji tady držela pouze naděje, že najde stroj, který používají k mazání vzpomínek, jenomže neměla ponětí, jak by mohl vypadat. Netušila, jak vypadá a dokonce ani jak je veliký. Pokud ví, může to být injekce nějaké drogy, po které je subjekt povolnější. Náchylnější podlehnout sugesci. No a potom mu vsugerují, že má zapomenout na vše, co se týká jistých věcí.

Když dorazila na konec garáže a nic nenašla, usoudila, že je nejvyšší čas to vzdát a vrátit se do domu. Popošla k nejbližším garážovým vratům a stoupla si na špičky, aby vykoukla ven. Dvůr byl opět prázdný. Rychle přeběhla do předsíně a ke dveřím. Pootevřela je jenom natolik, aby se jimi dokázala protáhnout, a hned je zase zavřela a vyrazila přes dvůr k domu. Běh se změnil v let, než konečně stanula u cíle.

Co chtěla doopravdy? Obejít tenhle prokletej barák, nasednout do auta a zmizet dřív, než se zjistí, že Nicholas je v trapu. Což, bohužel, nemohla. Přijela s Alex. Ačkoli to je v pohodě, ujišťovala sama sebe. Nicholas přece povídal, že Mortimer by jí ani Sam nikdy neublížil. Takže zůstane, jak to bylo v plánu. Počká, až se zjistí, že Nicholas vzal kramle. A následkům bude čelit jako dospělá.

Třebaže… zamyslela se Jo, fakt bych se odtud raději měla co nejrychleji vypařit. Mortimer jí sice možná neublíží, ale rozhodně ho nepotěší, že pustila Nicholase. Nijak se netěšila na to, jak se rozlítí, až zjistí, že mu ven pomohla ona.

Ušklíbla se. Náhlý nával zbabělosti ji věru nepotěšil. Zatřepala hlavou a vklouzla do domu. Slyšela hlasy přicházející odněkud z přední části domu. Měla pocit, že poznává hlasy Sam a Mortimera. Jak procházela kuchyní, koukla na hodiny. Vykulila oči, když zjistila, že jsou skoro tři ráno. Teprve tři ráno? Nepřekvapilo ji, že je tak pozdě, ale že je tak brzy. Na procházku se vydala někdy lehce po půlnoci. Od té chvíle se toho událo tolik, že by neměla být překvapená, že skoro svítá. Měla pocit, jako by za pár hodin prožila celý život.

Tiše prošla chodbou ke schodům. Srdce jí bušilo v rytmu kvapíku a dost se jí ulevilo, když schody zdolala, aniž někoho potkala. Zrovna si začínala myslet, že se dostane do pokoje a problémům se vyhne, minimálně do rána, když se za ní najednou otevřely vchodové dveře. Proměnila se v solný sloup na vršku schodiště a shlédla ke dveřím. Sotva spatřila muže na prahu, nenadálým strachem jí naskočila husí kůže. Vysoký, blond a ponurý jako smrt. Spatřil ji dřív, než překročil práh. A hleděl na ni stejně intenzivním pohledem, jaký musela snášet celou noc, zatímco ji Sam představovala mužům na večírku.

Pod jeho pronikavým pohledem celá nesvá přešlápla z nohy na nohu. Očima zalétla ke dveřím pokoje pro hosty, který jí dali k dispozici. Útočiště na dohled. Ale dřív, než se stačila pohnout, blonďák řekl: “Pojď dolů, Josephino. Musím rozhodnout, co s tebou udělám.”

Jo na něj překvapeně zamrkala. Vylekalo ji, že ten cizí mužský zná její jméno, a pak přesunula zrak ke vchodu do obývacího pokoje, kde se najednou objevil Mortimer.

“Luciane?” hlesl překvapeně, hned nato kouknul na Jo nahoře na schodech. Když ji tam uviděl, zamračil se. “Jo? Ty bys měla spát. Jak to, že jsi pořád vzhůru?”

“Právě se vrací z trestné výpravy. Pustila Nicholase,” oznámil muž, kterého Mortimer oslovil jako Luciana.

Při těch slovech Jo klesla čelist. Mrkla na Mortimera. Zaklel a vyrazil halou do zadní části domu.

“Nenamáhej se,” zavrčel Lucian, což ho zastavilo. “Je pryč už dlouho.”

Mortimer se poslušně otočil a rychle se vrátil ke dveřím do obýváku, ve kterých se objevila Sam. Ustaranýma očima hledala Jo.

“Josephine Leo Willanová. Cos provedla?” zeptala se polekaně a Jo se ušklíbla, když uslyšela vyslovit své celé jméno. Jakmile Sam vytáhla zbraně velkého kalibru, hned poznala, že je v maléru. A u nich doma, když byly malé, se použití plného jména vždy rovnalo těžké zbrani.

“Pustila jsem Nicholase na svobodu,” prohlásila vzpurně. “A proč taky ne? Nevím, o co tady sakra jde, ale Mortimer neměl právo Nicholase zavřít, jako nějakého zločince. Není žádný policajt a Nicholas neudělal nic špatného.”

“Ach, Jo,” vydechla Sam. Opřela se o Mortimera, a ten ji vzal kolem pasu. Jo si ale nemohla nepovšimnout, že sestra znepokojeně kouká na toho Luciana, jako by se hlavně bála, co udělá on.

Mortimer se na něho také díval, a zdálo se, že čeká, co on na to, všimla si Jo. Neochotně k němu obrátila zrak. Jak to tak vypadá, ten Lucian tomu tady velí. Škoda, usoudila. Bude to pěkný morous. A když ji tak probodával pohledem, měla co dělat, aby vydržela být spravedlivě pobouřená a nezačít se nervózně kroutit jako týnejdžr, kterého přistihli, že se vrací po večerce.

“Je to Nicholasova životní družka,” řekl najednou Lucian.

Mortimer zaklel a Sam zamumlala: “No nazdar.” Zato Jo se na něj zamračila a položila otázku otázek: “Co je životní družka?” Slyšela ten termín už dřív, od Mortimera a Brickera, ale platil na Sam. Usoudila, že je to synonymum holky a rozhodně neměla pocit, že by si mohla říkat Nicholasova holka. Pár polibků holku nedělá.

Hodně ji dožralo, že ten chlap zůstal zticha. Díval se vážně a soustředěně, a Jo se přistihla, že skřípe zuby frustrací. Fakt, Mortimer se zdál v pohodě, tam na severu v zemi chat, jenomže zvolna začínala názor na něj přehodnocovat. Posuzujeme-li člověka podle přátel, musí to být divnej pavouk, protože jeho kumpáni jsou rozhodně divní.

Lucian zničehonic vyprskl smíchy a přestal na ni zírat. Otočil se k Sam. “Líbí se mi. Má kuráž jako moje Leigh. Pověz jí, že může jít do postele.”

Sam vykulila oči a nejistě se podívala z Luciana na Mortimera. Když ji Mortimer povzbudil kývnutím, odkašlala si a pohlédla na Jo. “Umm… Jo?”

“Jo. Jo půjde do postele,” zamumlala Jo, otočila se na patě a vykročila po chodbě. Jakmile se ale dostala z dohledu skrz zábradlí, zpomalila, zastavila se a nastražila uši. Stejně tak moc jako se jí ulevilo, že se dostala z dosahu pronikavého pohledu toho muže dole, chtěla slyšet, co bude říkat dál.

“Vážně je životní družkou Nicholase?” zaslechla tichý dotaz Sam a zamračila se obavám znějícím v jejím hlase.

“Ano,” přisvědčil Lucian. “Což nám hraje do karet.”

“Jak?” tiše se otázal Mortimer.

“Nedokáže se od ní držet dál.”

Jo vytřeštila oči. Na moment ji příjemně vzrušila vyhlídka, že možná znovu uvidí Nicholase, ale všeho do času. Vzrušení rychle vzalo za své a nahradilo je leknutí, když Lucian dodal: “Pověs jí na paty dva muže, až odtud zítra odjede, Mortimere. Nakonec se ukáže.”

“Chceš mou sestru použít jako návnadu?” zeptala se Sam. V jejím hlase najednou zazvonila ocel zlosti. A Jo to opravdu moc ráda slyšela. Během posledních několika minut se Sam zdála jaksi vylekaná a nejistá. Což u ní bylo nezvyklé. Za normálních okolností to byla výkonná právnička s železnou vůlí, ostrá jako břitva. Nejistá a vystrašená Sam naháněla Jo strach. A s chutí by si se ségrou plácla, kdyby mohla, když Sam řekla: “To nedovolím.”

“Mám jí tedy raději vymazat vzpomínky a tobě dát zákaz styku s ní?” optal se ledovým hlasem Lucian. Čímž ovšem Jo zase parádně vytočil. Co je to za chlápka? Kdo si myslí, že je? Do pekla. Nikdo jí nebude zakazovat vídat sestru.

Jo ještě zaslechla, jak si Sam slovně ulevila, a pak Lucian řekl: “Přesuňme se do knihovny. Dopovíme si to tam. Jo už toho slyšela více, než dost.”

Obočí jí při těch slovech vyletělo skoro až do vlasů. Nedokázala odolat. Prostě musela popojít ten kousek ke žbrlení a nakouknout dolů do haly. Zíraly z ní na ni tři páry očí.

“Běž do postele,” nařídil Lucian pevným hlasem. “Jsi velice unavená.”

A najednou byla Jo skutečně moc unavená a postel se zdála nejlákavějším místem na světě. Poslušně se otočila, prošla chodbou ke dveřím svého pokoje a vešla dovnitř. Byla svlečená a uložená v posteli dřív, než ji vůbec napadlo se podivit, jak je možné, že jednu chvilku byla celá napjatá, s nervy na pochodu, a hned pak uvolněná a vyčerpaná. Usnula dřív, než si s tím začala dělat příliš velké starosti.

5. KAPITOLA

Když se Jo probudila, z oblohy se vesele smálo jasné slunce. Zasténala a přikryla si oči v naději, že tím utlumí bolest hlavy. Zatraceně, měla kocovinu všech kocovin. Smůla, že se aspoň nepobavila, aby ji měla po zásluze. Minulou noc jsem toho moc nevypila, což znamená, že tu bolest mám nejspíš díky té ráně do hlavy, kterou jsem utržila… nebo je to možná následek návratu vzpomínek, pomyslela si. Dobře si pamatovala na mučivou bolest, která jí prostřelila lebkou, když se jí hnaly ozlomkrk zpátky do mysli.

S povzdechem odtáhla ruku a přinutila se otevřít oči. Šklíbila se a dýchala zhluboka, dokud první útok bodavé bolesti nepolevil.

Jednu věc ale sestřičce povím pěkně od plic, říkala si v duchu Jo. Zvedala se do sedu, a posléze i z postele. Sam rozhodně uspořádala nezapomenutelnou párty. Nezapomenutelnou ne nutně v dobrém slova smyslu, přesněji řečeno. Měla vážné podezření, že tahle bolest hlavy jí zůstane věrná po celý zbytek dne. Jenom doufala, že vzpomínky jí zůstanou jakbysmet, a to napořád.

Při té myšlence udělala obličej a vydala se do koupelny. Potřebuje sprchu, čisté šaty a hlavně… vypadnout z tohohle baráku. Nevěřila, že se jí ten chlap, Lucian, nepokusí vymazat vzpomínky. Představa, že se jí někdo hrabe v hlavě, byla poněkud alarmující. Spoléhala na svůj mozek jako každý druhý, a pomyšlení, že jí některé kousky paměti nějak zastřou, jak to vyjádřil Nicholas, byl prostě děs běs.

Pustila vodu a rychle se osprchovala. Celou dobu se při tom ušklíbala bolestí. Doufala, že sprcha bolest hlavy zmírní, ale právě naopak. Zvuk rychle tekoucí vody ji zdá se jen zhoršil. Byla ráda, že je hotová a může vylézt. Méně už ji potěšilo, že se musí utřít do osušky místo do mnohem většího plážového ručníku, který ráda používala doma.

Doma… jenom si povzdechla. Přála si být doma ve svém malém bytečku. Hned teď. Zatáhla by závěsy, na hlavu si dala studený obklad a spala, dokud by jí nebylo lépe. Nemohla se dočkat, až to zrealizuje, proto z koupelny odešla stejně rychle, jako do ní vešla. Oblékla se v rekordním čase. Přerostlé tričko, ve kterém spala, a šaty, co měla na sobě v noci, bez ladu a skladu narvala do batohu. Hodila si ho přes rameno a okamžitě vyrazila ven z pokoje.

Chodba byla prázdná, tak uháněla rovnou ke schodům. Seběhla dolů, ale když k ní z kuchyně dolehly něčí hlasy, zastavila se. Váhala, toužebně koukala po dveřích, ale věděla, že to nemá cenu. Přivezla ji sem Alex, a proto potřebuje Alex, aby ji odvezla domů.

Potichu remcala na osud. Položila ruksak na zem u venkovních dveří a vykročila po chodbě. Čím blíž byla kuchyni, tím jasněji hlasy zněly.

“Pořád nechápu, proč jim nemůžeme všechno vysvětlit,” říkala zrovna Sam. “Ostatní o vás přece také vědí. Do prkenné ohrady, Bricker povídal, že o vás, pánové, ví celé městečko. Pouhé dvě hodiny na jih odtud.”

“Co o vás, pánové, vědí?” Otázku otázek položila Jo, jakmile vstoupila do kuchyně.

Odpovědí jí bylo ticho jako v hrobě. Sam s Mortimerem se k ní otočili. Seděli za kuchyňským stolem a civěli na ni. Dobře si všimla, že Sam vypadá polekaně, zato Mortimer jenom naštvaně.

“Tak tady jsi.”

Jo se obrátila a zjistila, že hned za ní do kuchyně vešel Bricker. Pohledem našel Mortimera. “Promiň. Jenom jsem si skáknul na záchod, a když jsem se vrátil do jejího pokoje, byla v čudu.”

“To mám jako teď hlídače?” nevěřícně se zeptala Jo. Zamračila se na Brickera. “A jak jsi věděl, že jsem odešla z pokoje? Šel jsi tam?”

“Ne. Akorát jsem pootevřel dveře, když už jsem tě neslyšel chrápat.”

“Já nechrápu,” vyštěkla.

Zakřenil se a pokrčil rameny. “Okay, pootevřel jsem dveře, když už jsem tě neslyšel velmi nahlas frkat a posmrkávat ze spaní.”

“Ha ha,” zamumlala.

“Dáš si kávu?” zeptala se Sam. Vstala a vytáhla ze skříňky šálek.

“Ano, díky. Naleju si sama,” odtušila Jo cestou ke kávovaru. Zašeptala dík a vzala si od Sam hrneček. “Kde je Alex? Ještě nevstala?”

“Ale ano. Vstala brzy a hned odjela,” odpověděla Sam, která se mezitím vrátila ke stolu.

“Cože?” Jo se otočila na patě a zděšeně na ni vytřeštila oči. “Měla mne odvézt domů.”

“Já vím, ale slíbila jsem, že tě odvezu,” chlácholila ji Sam.

Jo se zamračila a opřela o linku. Ostražitě těkala pohledem z Brickera na Mortimera, při tom zvedla šálek k ústům a usrkla si. Bricker zničehonic vyrazil směrem k ní. Ztuhla, ale jenom otevřel dvířka vedlejší skříňky. Vytáhl malou lahvičku, ve které něco zachřestilo, jak ji sundával z poličky.

Když jí nádobku podal, Jo se podezíravě zeptala: “Co je to?”

“Pilulky, pro které mě poslala Sam, když ji naposledy bolela hlava,” odpověděl Bricker a natočil k ní štítek.

Jo prášky zvolna přijala. Podezíravě přimhouřenýma očima zapátrala v jeho tváři. “Jak jsi věděl—”

“Šilháš stejně jako Sam, když má hlavabol,” mrkl na ni.

“Bože, dneska jsi fakt kouzelný, víš to?” odtušila suše. Dělala, co mohla, aby přestala šilhat. “Nevzpomínám si, že bys mě takhle urážel, když jsme se viděli poprvé.”

Bricker se zakřenil. “Jo, ale teď jsi prakticky příbuzná. Alespoň příbuzná Sam, a ta je teď jako rodina.”

“Skvělý,” utrousila. Položila kávu, aby otevřela pilulky. Za živého boha to nešlo. Bricker jí nakonec lahvičku vyrval z rukou a otevřel, takže musela zavrčet další díky. Vytřepal pár tabletek a podal jí je. Zvedla hrnek a zapila pilulky kávou. Bricker zatím nádobku zavřel a prášky uklidil. Potom pohlédla ke stolu. Sam s Mortimerem ji nespouštěli z očí. Sam si okusovala ret, jako by chtěla něco říci, ale Mortimer vyhlížel drobet ostražitě.

“Chceš něco k snídani?” zeptala se po chvilce Sam.

Jo zavrtěla hlavou a hned sebou trhla. Při tom pohybu totiž jejím mozkem prostřelila bolest. Když jsem minulou noc narazila do zdi, musela jsem si pohmoždit mozek, pomyslela si otráveně. Zajímalo by ji, jestli je možné pohmoždit si mozek. Dneska ráno jí rozhodně připadal jaksi křehký.

“Ne… díky,” hlesla. “Vážně bych raději prostě jela domů.”

“Vezmu si klíče.” Sam se hned začala zvedat.

“Proč se namáhat?” zeptala se Jo. “Proč mě prostě neodvezou domů mužští, co mne mají hlídat? Můžou mě sledovat v přímém přenosu.”

Chvíli bylo ticho. Sam hleděla na Mortimera. Mortimer minutu hleděl zúženýma očima na Jo, ale pak pokrčil rameny a řekl Sam: “Ušetří ti to cestu. A já se o tebe aspoň nebudu muset bát.” Dřív, než to Sam mohla komentovat, kouknul na Brickera a řekl: “Anders je v garáži a krm— dává si drink.”

“Naložím ho a počkáme na tebe v SUV venku,” pověděl Bricker Jo. Na nic nečekal a vyrazil ke dveřím na dvůr.

“Vezmu si bágl,” odtušila Jo a s úlevou odložila šálek. Brzy se odtud dostanu… a s neporušenou pamětí, aspoň pokud vím.

“Jo?” Sam vstala, a když Jo vyrazila z kuchyně, šla za ní.

Jo zpomalila, ale nezastavila se. Neochvějně mířila halou k batohu, který nechala u předních dveří. “Jo?”

Sam se rozběhla, aby ji vůbec dohnala. Chytila ji za ruku, zrovna když dorazily ke vchodu, a přinutila sestru zůstat stát.

Jo se otočila a pohledem propátrala chodbu. S úlevou zaznamenala, že je nepronásleduje Mortimer. S jedním obočím zvednutým koukla na sestru.

Sam zaváhala, a pak se zeptala: “Jsme v pohodě?”

Na to Jo zvedla i druhé obočí. “Proč bychom neměly být?”

Sam ohrnula nos a povzdechla si. “Vím, že tohle všechno ti pravděpodobně připadá divné a nepochopitelné, a – ruku na srdce – žasnu, žes nás ještě nezasypala tunou otázek o tom, co se událo minulou noc, a—”

“Copak by na ně někdo odpověděl?” skočila jí tichým hlasem do řeči Jo, a když na ni Sam jen nechápavě zírala, vysvětlila: “Zeptám-li se na něco o včerejší noci, dostanu odpověď?”

Sam si skousla ret, ale pak odhodila nejistotu, která byla u ní tak nezvyklá, a na rovinu řekla: “Ne.”

“To jsem si myslela,” opáčila suše Jo. Navíc tušila, že otázky by ji mohly stát vzpomínky, které se jí podařilo získat zpátky. Nevěděla jistě proč si to myslí, ale rozhodla se dát na instinkt. Držet jazyk za zuby a dostat se odtud.

“Odjakživa jsi byla praktická,” poznamenala Sam. Na rtech jí hrál hořký úsměv.

Jo se přinutila usmát se na oplátku, a pak vážně řekla: “Na jednu věc se tě přesto zeptám.”

Sam se rázem měla na pozoru. “Na co?”

“Jsi šťastná?” zeptala se Jo. Hned ale zvedla ruku, aby ji zastavila, neboť Sam otevřela pusu. Chtěla odpovědět okamžitě. “Zamysli se nad tím. Myslím to vážně. Jsi šťastná? Všechno se to semlelo tak rychle. Vzdala ses místa ve firmě, přestěhovala sem… s Mortimerem. A začala úplně nový – a pokud mohu říci – velmi podivný život. Víš jistě, že to chceš? Víš jistě, že nebudeš časem něčeho litovat? Existuje jakýkoli důvod, abych se o tebe strachovala?”

Zdálo se, že Sam vážně dělá, co po ní Jo chce, a přemýšlí o tom. Zřejmě dokonce tajila dech, protože po chvilce vydechla z hloubi plic.

“Jsem velmi šťastná,” ujistila ji vážně. “Všechno se to stalo velmi rychle, ale jsem si jistá, že žádného rozhodnutí nebudu litovat. Miluji Mortimera a on opravdu miluje mne, Jo. Vím, že nerozumíš mnohému z toho, co se stalo, ale—” Došla jí slova, protože ji Jo bez varování objala. Když zase couvla, oči mě veliké a tázavé.

“To je vše, co jsem chtěla vědět,” ujistila ji Jo tiše. “To stačí. Nebudu ti klást otázky, na které nesmíš odpovědět… prozatím,” zašeptala.

Sam se křivě usmála a přitakala: “Prozatím.”

“Takže jsme domluvené,” řekla Sam s hranou dobrou náladou. Otočila se a sebrala ze země ruksak. Vykoukla z okna na příjezdovou cestu. SUV právě dorazilo. Jo se na Sam usmála a otevřela dveře. “Teď jdu domů do postele. Ta hlava mě zabíjí.”

“Ať ti Bricker cestou koupí snídani,” nakázala Sam a šla za Jo ke dveřím.

“Slyším a poslouchám,” ozval se Bricker. Jako blesk sjel z předního sedadla spolujezdce, aby Jo dvorně otevřel zadní dveře. Ujal se báglu se slovy: “Obstarat snídani. Provedu.”

“Bude z ní dobrá máma, nemyslíš?” suše poznamenala Jo, když se vsoukala na zadní sedadlo.

“To bude.” Brickerův hlas byl vážný. Ruksak jí položil k nohám.

Zavřel dveře a Jo pohlédla na Sam. Svěsila koutky úst, když uviděla, jak sestra lehce pobledla. Chytračka Sam si zřejmě nedala dohromady lásku a pravidelný sex s přiváděním dětí na svět. Jo upřímně doufala, že Moudrá Sam neopomněla antikoncepci. Jestli ano… well, dítě, ještě to bude zajímavé, pomyslela si. Nijak by jí nevadilo stát se tetičkou.

“A jedeme.”

Jo obrátila pohled kupředu. Bricker zase naskočil na přední sedadlo a právě zavíral dveře. Sotvaže je zabouchl, muž za volantem – zachmuřený chlapík tmavé pleti – uvedl vozidlo do chodu.

Poposedla na zadním sedadle dopředu a zadívala se na řidiče víc zblízka. Na večírku se s ním nesetkala, ale jako by se stalo. Stejně jako ostatní byl dokonalou verzí sebe sama. Krátké černé vlasy se leskly, póry perfektní a zuby zářivě bílé.

“Musíte být Anders,” poznamenala Jo. Vybavila si, že se o něm zmiňoval Mortimer.

“Bezpečnostní pás,” zavrčel v odpověď.

Jo zvedla jedno obočí a pohlédla na Brickera.

“Anders je mužem mála slov,” konstatoval téměř omluvným tónem.

“To vidím,” odtušila suše.

“Bezpečnostní pás nebo vozidlo zastaví,” prohlásil Anders rozhodně.

Jo si odfrkla. “Velice mála slov, pokud není ochoten obtěžovat se slůvky, jako zapněte si, nebo prosím.”

“Zapni si bezpečnostní pás, prosím, nebo vozidlo zastaví,” zarecitoval Bricker, přičemž důsledně použil všechna slůvka, která Anders považoval za zbytečná.

Zachechtala se tomu, jak zdařile napodobil šoférovo vrčení, přesto sjela na sedadle dozadu a připoutala se. Nicméně jí neušel tichý povzdech, kterým Anders ocenil Brickerovo popíchnutí. Zakřenila se. Odvrátila zrak od Brickerovy dobromyslné tváře a koukla Andersův zátylek. “Pročpak jste nebyl včera v noci na večírku?”

Anders minutu mlčel, a pak pohlédl na Brickera. “To mluví se mnou?”

Bricker si pobaveně odfrkl, ale přikývl: “Ano, Andersi, myslím, že ano.”

Obrátil se opět k silnici, a Jo právě dospěla k názoru, že nehodlá na otázku odpovědět, když řekl: “Byl jsem v práci.”

“Fakt?” vyhrkla se zájmem a naklonila se tak daleko dopředu, jak jí pás dovolil. “V sobotu v noci? Co děláte?”

Následovala pauza, a pak jen řekl: “Lovím.”

Zvedla obočí a pochybovačně pronesla: “Jasně.”

Když dorazili k branám na konci příjezdové cesty, v kabině se rozhostilo ticho. Povšimla si, že dnes u strážní budky patrolovali dva muži. Jeden jim běžel otevřít vnitřní bránu, zatímco druhý stál u boudy a sledoval, jak projíždějí. Na chvilku se zamyslela, jestli zpřísnění bezpečnostních opatření zavinila včerejší návštěva zlého hocha se špatným dechem, a pak už byli venku a mířili k silnici.

“Takže… Andersi,” ozvala se Jo a pohodlně se opřela. “Co to máte za přízvuk?”

Podíval se jí do očí ve zpětném zrcátku. Všimla si, že momentálně měl oči přimhouřené a krásně černé, se zlatými flíčky, a pak je zase upřel na silnici. “Nemám přízvuk. Ty ano.”

“Tak to pardon,” opáčila suše. “Tohle je Kanada a já mám kanadský přízvuk, čili nemám přízvuk. Zato ty jo, jen lehounký, ale zní to…” odmlčela se, popřemýšlela o těch několika slovech, která milostivě vypustil z úst, a pak si tipla: “Rusky?”

Znovu se jí podíval do očí v zrcátku. Tentokrát měl v očích náznak čehosi, co snad mohla být poklona. Přikývl.

“A Anders je křestní jméno nebo příjmení?”

“Příjmení.”

Našpulila rty. “Anders, to nezní moc rusky.”

“Původně to byl Andronnikov,” přiznal. “Unavilo mne, jak Severoameričané to jméno komolí.”

“Hmm,” odtušila. “Rus. To bychom spolu měli vycházet.”

“Proč?” Nemohla si nevšimnout pochybovačného tónu. Když se jí opět podíval v zrcátku do očí, na tváři se mu odrážel nelíčený zmatek. Tušila, že pochybuje o tom, že by se vůbec mohli snášet.

Zahleděla se mu do očí, sladce se usmála, a řekla: “Well, jasné jako facka. Já jsem barmanka a ty Černý Rus. To k sobě perfektně pasuje.”

Bricker zařval smíchy, zato Anders, jak si dobře všimla, vyhlížel méně, než nadšen. Jo začalo vrtat hlavou, jestli ten vtípek nebyl rasistický. Nemyslela to tak. Lépe řečeno, vůbec nemyslela, než to vypustila z pusy. Zatraceně, vážně se bude muset naučit myslet dřív, než promluví.

“Nebyl rasistický,” suše podotkl Anders. “Slovní hříčka, která zneužila název alkoholického nápoje. Velmi špatná, ale ne rasistická.”

Jo o něj křísla pohledem. “Jak víš, že mi to dělalo starosti?”

Zaváhal, ale pak přesunul oči zase na silnici a řekl: “Tvářila ses provinile jako všichni bílí lidé, když mají strach, že se vyjádřili politicky nekorektně.” Znovu se zadíval do zrcátka a zvedl jedno obočí: “Nebo je to rasismus, když vám říkám bílí? Snad bych měl říkat Kavkazané.”

Odfrkla, a pak se přistihla, že blekotá: “To kdybych sakra věděla. Klidně mi říkej bílá, jestli chceš. Ačkoli, celou tu věc fakt nechápu. Chci říci, přece nejsme opravdu bílí. No, myslím, že můžeme být, když nás něco k smrti vyděsí a zbledneme. Ale většinou jsme v létě trochu opálení a v zimě růžoví jako prasata.”

“Mám ti tedy říkat prase?” otázal se sladce.

Zabodla mu oči do tváře ve zpětném zrcátku, jenomže ho přistihla, jak mu cukají rty, a tak se jen zeptala: “To měl být pokus o vtip?”

“Lepší, než ten tvůj,” přitakal a – světe div se – usmál se.

“Hmm,” zahučela Jo.

“Prima,” pobaveně utrousil Bricker, “takže jste tedy prolomili ledy a rovnou se pustili do slovní přestřelky. Kam půjdeme na snídani?”

“Na mě se nedívej,” suše opáčil Anders. “Já nejím… snídaně,” dodal, jen co ho Bricker setřel pohledem.

“To bys měl,” pokárala ho Jo s hranou vážností. “Je to nejdůležitější jídlo dne, abys věděl.”

“Vážně?” zeptal se Anders. “A co obvykle snídáš ty?”

“Oschlou pizzu ze včerejška nebo cokoli jiného, co vysomruju,” přiznala ironicky.

“Proč nejsem překvapen?” odtušil Anders suchým tónem.

Zamračila se na jeho vědoucí výraz. “Jsou to moje póry, že jo? Prozrazují moje hrozné studentské návyky.”

Zabodl oči, v jejichž krásných hlubinách bylo vidět úžas, do odrazu jejích očí v zrcadle. “Tvoje póry?”

“Jo. Mám velké póry, které prozrazují moje zlozvyky, zatímco vy, pánové, máte všichni póry jako prdelky miminek.”

“Póry jako prdelky miminek?” zopakoval nevěřícně Bricker.

“Hladkou pleť bez pórů, jako na dětském zadečku,” ozřejmila.

“Ježíši,” zamumlal Anders. Zvedl ruku, mnul si obličej a jal se pečlivě zkoumat kůži ve zpětném zrcátku.

“Oči na silnici, obře,” nařídila Jo. “Svou pěknou skořápku si můžeš prohlédnout později.”

Anders na ni chvíli zíral do zrcadla, pak se podíval na Brickera a zašeptal: “Je strašná škoda, že ji dokážu číst. Zajímavá ženuška.”

“Mně to povídej. Celé léto kvůli tomu roním slzy,” povzdechl si Bricker, načež dodal: “Navíc je vášnivá.”

Sice si nebyla jistá, o čem to sakra mluví, a co to pořád mají s tím čtením, ale celkem určitě poznala, že jí právě složili nějakou poklonu. Zvedlo jí to náladu a vyloudilo úsměv na rtech. A když si navíc uvědomila, že bolest hlavy pozvolna ustupuje, usmívala se ještě víc. Něco k jídlu, džus a káva, by ji mohlo zlikvidovat docela, pomyslela si. “Kousek od mého bytu je malý podnik, kde podávají celodenní snídani.”

“Adresu,” zavrčel Anders. Očividně se mu vrátila nátura muže mála slov.

Jo ji nadiktovala, a potom si položila hlavu na opěradlo a zavřela oči. Doufala, že trocha odpočinku během cesty také napomůže k utišení bolesti hlavy.

Když Ernieho dodávka zajela k benzinové pumpě, Nicholas obhlédl ulici a spatřil jedno volné místo k zaparkování. Podařilo se mu vměstnat do úzkého prostoru, načež se zahleděl k benzince. Ernie tam zjevně nezastavil kvůli pohonným hmotám. Parkoval na kraji a nyní zíral přes ulici na parkoviště u restaurace.

Přestože to byl Ernie, koho si dal za úkol sledovat, Nicholas nedokázal odolat a podíval se tam také. Odměnou mu byl perfektní výhled na Jo, Brickera a Anderse. Vystupovali z SUV, kterým přijeli, a mířili do restaurace. Zmizeli v předních dveřích, jen aby se o chvíli později znovu objevili ve velké výloze. Usadili se do prázdného boxu.

Nicholas se opět ohlédl po Erniem. Zjistil, že psanec vypnul motor dodávky. Vypadalo to, že se chystá čekat. Už nemohl dál uhýbat před realitou. Zatímco Ernieho pronásledoval, Ernie se z nějakého důvodu pustil do sledování Jo, Brickera a Anderse. Nicholas se sevřenými rty vypnul motor a i on se uvelebil k čekání. Ale netrvalo dlouho a začal se vrtět. Přál si mít pěnový polštářek, který si tak rád dával za záda. Jenomže ten byl bohužel v jeho staré dodávce, která, jak se vážně obával, byla nyní v rukách vykonavatelů. Přinejmenším v době, kdy ho Jo vysvobodila z cely a on odjel na podvozku SUV, byla ta zatracená věc pryč. Když projížděli kolem místa, kde dodávku nechal, padl na vozovku, přičemž si pořídil výstavní silniční lišej. Hned nato zjistil, že dodávka je v čudu.

Nemusel být génius, aby mu došlo, že poté, co ho uvěznili, Mortimer vyslal své muže do okolí, aby našli jeho vůz. Neměl tušení, kam ho odvezli. Do garáže vykonavatelů ale ne. Aspoň ne předtím, než utekl. Proto předpokládal, že ho odvezli někam, kde ho prohledají. Možná do Argeneau Enterprises. Vědečtí šikulové Bastiena Argeneau ho pročešou jemným hřebínkem.

Zjištění, že vozidlo je pryč, bylo pro Nicholase velkou ranou. Vedle toho, že v něm měl všechen svůj skrovný majetek, to pro něj navíc znamenalo poněkud dlouhou túru. Kdyby kolem nejelo auto s mírně nametenými týnejdžry, kteří se vraceli z mejdanu, musel by celou cestu zpátky do města po svých. Měl štěstí v neštěstí. Sotva vykročil po krajnici, přirachotili si to k němu. Okamžitě převzal kontrolu nad řidičem. Vůz zastavil, on nastoupil a svezl se stopem do města.

Do rána zůstal zašitý v motelu, a pak vyrazil na nákupy. Oblečení ze sekáče, nástroje, nářadí a zbraně. A také nová dodávka. Well, pro mne nová, upřesnil v duchu. Byla ojetá, jenže musel platit v hotovosti a neměl tak docela přístup ke svému předchozímu majetku. Ojetá neojetá, měla čtyři kola a jezdila. Na nějakou dobu postačí, pomyslel si. Přihlížel, jak se Jo směje něčemu, co řekl Bricker.

Pohled na ně mu bral nervy. Nelíbilo se mu, že ji Bricker rozesmívá, ale chvíli mu trvalo, než rozpoznal, že vlastně jen bohapustě žárlí. Chtěl tam s ní sedět sám, rozesmívat ji… a přitom to byla jeho vlastní vina, že tam být nemohl.

Nešťastně zavzdychal a poposedl na sedadle řidiče. Nemůže prohlásit Jo za svou životní družku. V žádném případě ji neuvrtá do života na útěku. Jenomže při jeho upřímné snaze držet se od ní dál, mu osud zrovna moc nepomáhal. Poté, co zakoupil dodávku, mu první instinkt poradil zjistit, kde Jo bydlí a počkat tam na ni. Nenechal se zlákat. Hodně nerozumný nápad si vyhnal z hlavy a raději vyrazil za Erniem. Sledoval stopaře, kterého mu před několika dny připevnil pod dodávku.

Nicholase poněkud šokovalo, když ho snaha udělat správnou věc, namísto toho, co udělat chtěl, zavedla rovnou zpátky k domu vykonavatelů. Nebo aspoň k sousednímu domu. Mezi stromy spatřil Ernieho vozidlo a zahlédl někoho na sedadle za volantem.

Uklidněn vědomím, že má tónovaná skla a Ernie tudíž nepozná, že v dodávce sedí on, zajel na příjezdovou cestu domu na protější straně silnice. Bylo skoro poledne, když vypnul motor. Nezbývalo mu než čekat, co bude dál.

Nemusel čekat dlouho. Záhy okolo projelo SUV, na které měl Ernie momentálně zálusk. Na zadním sedadle Nicholas zpozoroval Jo. Srdce se mu splašilo, stačilo ji vidět. A pak znovu, když se Ernieho vůz rozjel za SUV. Nicholas okamžitě nastartoval a zařadil se do konvoje. Celou cestu do města se strachoval. Napadla ho jediná věc. Ernie usoudil, že jít po Dani a Stephanii je příliš riskantní, a tak si raději vyšlápl na Jo. Snad doufal, že jejím únosem Nicholase potrestá za to, jak mu včera v noci udělal čáru přes rozpočet. Když se Jo pokusil přečíst a selhal, Ernie ho pravděpodobně zaslechl mumlat, že to nedokáže.

Znepokojivé pomyšlení, jen co je pravda. Tohle nedopustím. Seděl, vymýšlel způsoby, jak Jo ochránit, a při tom hleděl na trio v restauraci. Povídali si se servírkou, dostali, co si objednali, jedli, a na závěr dostali účet. Když Bricker položil peníze na stůl a trojka vstala, aby odešla z restaurace, Nicholas se posadil zpříma a nastartoval. Pojede za nimi. Priority se změnily. Jestli se Ernie zaměřil na Jo, nespustím ji z očí. Ani na vteřinu.

6. KAPITOLA

“Dík za snídani, kluci. Pěkně se pobavte při špehování mého domu. Já jdu do postele,” zvesela zazpívala Jo, sotva Anders zastavil SUV před velikým Viktoriánským domem, ve kterém měla svůj byteček o jedné ložnici. Před lety ho rozdělili na pět bytů. Ten její byl malý a dům zchátralý, zato byl levný a měla blízko do práce a do školy. Což pro vysokoškolačku, která žila na vlastní účet, byla důležitá kriteria.

“Jo, jasně, jen nám to dej sežrat,” suše odtušil Bricker. Když vzhlédla od rozepínání bezpečnostního pásu, zjistila, že už seskočil z předního sedadla a otevíral jí dveře. Měl rozkošné způsoby, to se mu muselo nechat. Ale už v létě si všimla, že se všichni, on, Decker i Mortimer, chovají krásně. Dokonce i Anders, suchej patron a morous k pohledání, ze kterého aby člověk slovo páčil, měl slušné způsoby.

Přijala ruku, kterou jí Bricker podal a vylezla z vozu. Když došlápla na chodník a narovnala se, navrhla: “Vždycky se můžete vrátit do domu a povědět Mortimerovi, že jste mě ztratili.”

“Jo, jasně, to nám tak uvěří,” zasmál se Bricker a zabouchl zadní dveře.

Jo se zakřenila a pokrčila rameny. “V tom případě, dobrou zábavu.”

Napůl od něho čekala, že půjde za ní k domu a otevře jí dveře, ale když k nim došla, ještě pořád stál u SUV a pozoroval ji. Otevřela si sama, vkročila dovnitř a usmála se. Tlumená hudba ve stylu reggae jí poškádlila uši. J.J. je doma. Ten mládenec byl sice bílý jako lilie, ale fantazíroval o tom, že se v minulém životě narodil na Jamaice, nosil barevné karibské šaty a dredy. Taky kouřil trávu. Smrad z ní často pronikal na chodbu, obvykle v oblaku zápachu osvěžovače vzduchu, který měl pach trávy zamaskovat. Bez úspěchu. Nejednou uvažovala, co že to na univerzitě vlastně studuje, ale zatím se nedostala k tomu, aby se ho na to zeptala. Vždycky byl tak zhulený, že vést s ním rozhovor bylo nad její síly.

Potřásla hlavou. Minula dveře jeho bytu a vyšla po schodech nahoru do patra, kde na ni čekalo její útočiště. Zatímco v přízemí byly dva byty o dvou ložnicích, v patře se nacházely tři byty, každý s jednou ložnicí. Její byl uprostřed. Aby se k němu dostala, musela kolem bytu Giny. A ta, jako obvykle, měla dveře dokořán. Z chodby jste zahlédli jasně žluté zdi, spoustu rostlinstva a Ginu. V přerostlém triku a jen máločem jiném, stočenou na křesle v obývacím pokoji, v ruce nepostradatelnou knihu. Gina byla psycholožka. Hlavní obor i téma dnešní četby – abnormální psychologie. Jo ji měla jako volitelný předmět a docela se jí líbila.

Při zvuku kroků rozléhajících se chodbou zvedla Gina blond hlavu. Usmála se a zavolala: “Čau!”

“Čau,” odpověděla Jo. Zastavila se u dveří. “Jaké bylo včerejší rande? Pokusil se tě Dan konečně dostat do postele?”

“Ne.” Gina znechuceně zaklapla knihu a vymotala se z gauče. Vstala a šla ke dveřím. “Měli jsme báječnou večeři, koukali se na úžasný film, mezi tím spousta pusinek, a něco z toho dokonce vypadalo jako vášnivé polibky, ale tím to zhaslo.” Zastavila se a sundala z háčku náhradní klíčky od bytu Jo. “Chodíme spolu půldruhého roku, pro smilování Boží. Co má za problém? Nejdřív jsem si myslela, že je to milé a okouzlující. Nechce na mě tlačit, teď si ale začínám myslet, že je s ním něco špatně… nebo se mnou.”

“Tebou to není,” rezolutně prohlásila Jo. Očima sjela Gininu vnadnou postavu od hlavy až k patě. Vysoká bloncka, dlouhonohá. Navíc pěkná. “Jsi nádherná, Gino. V tobě to není. Mimoto, většina mužských by třískla do Tlachapouda… nebo do zdi, nebyl-li by Tlachapoud po ruce.”

“Tak v čem to vězí?” vykřikla Gina, celá frustrovaná. “Říká, že mě miluje, tak proč mě teda nepomiluje? Je to přirozený projev lásky, a životně důležitý pro zdravý vztah.”

Jo na ni soucitně koukla a pohladila ji po ruce. “Možná je gay a nechce si to připustit.”

“Ach můj Bože,” vydechla Gina hrůzou. “Myslíš?”

Jo si skousla ret. “No, může v tom být erektilní dysfunkce nebo něco jiného. Ale jestli ano, měl by ti to říct, místo aby tě nechával v domnění, že je něco v nepořádku s tebou.”

“Já ti nevím. Rád nakupuje a tak, a mužští to přece obvykle nenávidí. Možná je fakt gay,” řekla Gina s narůstajícím zděšením. “Co mám dělat?”

“Hmm.” Jo celá nesvá přešlápla z nohy na nohu, a pak si povzdechla. “Gino, zlato, já jsem ta poslední osoba na světě, které by ses měla ptát na radu ohledně vztahu. Žádný nemám. Aspoň poslední dobou. Mezi prací a studiem mi prostě nezbývá čas na muže.”

“Jo, asi ano.” Gina si povzdechla a podala jí klíče od bytu. “Včera večer jsem Charlieho nakrmila a dneska ráno vyvenčila. Byl fakt moc hodný. Zatímco jsi byla pryč, neštěkal ani nedemoloval dům. Když jsem ho kontrolovala naposledy, spal v nohách tvé postele.”

“Díky,” řekla Jo a vzala si klíče. “Máš to u mne.”

“Blbost,” zakřenila se Gina. “Mám toho pejska ráda. Je to zlatíčko.”

“Jo, je,” přisvědčila Jo s úsměvem. Už se obracela k odchodu, ale Gina ji popadla za ruku.

“Zapomněla jsem se zeptat, jak bylo na sestřině večírku?”

“Ani se neptej.” Jo ohrnula nos. “Byli jsme tam já, Sam, Alex a tucet fešáků, a byla to nuda v Kanadě.”

“Kecáš,” žasla Giny.

“Nekecám,” suše odtušila Jo. “Myslím, že byli taky všichni přihřátí… nebo aspoň většina,” dodala při vzpomínce na Nicholase. Ten tedy rozhodně není gay.

“Nejsou přihřátí,” vykřikl najednou Bricker. Nečekán, nezván, dovnitř se vloudil a po schodech za děvčaty přišel. “Bože, ženská, co to tady šíříš za skandální drby?”

Jo se zakřenila jeho vyděšenému vzezření. “Žádné drby, je-li to pravda. Co tady— Jejda,” zamumlala, protože jí podal batoh.

“Nechala jsi ho v SUV.”

“Díky.” Převzala zavazadlo, a když loupnul očima po Gině, pustila se do představování. “Tohle je má sousedka, Gina. Gino, tohle je Justin Bricker. Kamarád sestřina kluka. On a ještě jeden kamarád mě přivezli domů.”

“Ahoj.” Gina se zářivě usmála a podala mu ruku. Požírala Brickera očima za živa. Jo si toho dobře všimla a hned ji napadlo, že jestli Dan nepohne zadkem, a jaksepatří po ní nevyjede, rozhodně o ni přijde. Dá přednost zajímavější společnosti. Naštěstí pro Dana si Bricker Ginu ve sporém úboru sice uznale prohlédl, nicméně jen se zdvořilým úsměvem a – díkybohu – nevrhl na ni penisový pohled, jak to Jo udělal poprvé tenkrát na severu, a který včera v noci zkoušeli všichni ti muži na párty.

“Čili,” odvrátil se od Giny a zvedl obočí na Jo. “Půjdeš do svého bytu a já se vrátím do SUV. A pokud se objeví Nicholas, dáš nám signál, domluveno?”

“Sni dál, hochu,” zasmála se Jo a hodila si bágl přes rameno. Mrkla na Ginu. “Tak zatím, Gi.”

“Zatím, Jo,” nepřítomně hlesla Gina. Očima stále podrobně zkoumala Brickera.

“Ale no tak,” škemral Bricker. Když Jo vykročila po chodbě, šel jí v patách. “Jsme kámoši. Prakticky rodina. A Nicholase stěží znáš.”

“Pravda,” souhlasila pobaveně. Zastavila se, aby odemkla dveře. “Ale nepustila jsem ho včera v noci z lochu, abych dneska obrátila na čtyráku a pomáhala vám ho zase chytit. Kromě toho…” dodala, a když začala otevírat dveře, odmlčela se.

“Kromě toho, co?” naléhal Bricker.

“Kromě toho, tys mne nikdy nepolíbil tak, jak to udělal minulou noc on,” odtušila s úsměvem, jen co otevřela dost, aby se mohla protáhnout dovnitř. Otočila se a zadívala se na něj úzkou škvírou. “Vlastně jsi mě nepolíbil vůbec nikdy. Kápni božskou, vy všichni hošové, co se motáte kolem Mortimera, jste fakt gayové, viď?”

Brickerovi klesla čelist a Jo pohotově využila situace. Zakřenila se a zavřela dveře s veselým: “Měj se, Brickere. Příjemné vartování.”

“Moment. Otevři. Hej, já nejsem gej!” vykřikl. Zoufale klepal na dveře. “Otevři a já tě na důkaz políbím. No tak, Jo.”

“Promiň, nezájem,” zasmála se a vykročila ode dveří. Hned se ale zastavila a vyjekla leknutím, protože se na ni vrhla temná silueta a skoro ji srazila na zadek.

“Jo!” zavolal Bricker, tentokrát to znělo znepokojeně. Zabušil na dveře. “Jsi v pořádku?”

“Jsem v pohodě,” zachechtala se, jen co se jí podařilo chytit balanc. Pustila se do hlazení německého ovčáka. To on ji tak nadšeně vítal. “To byl jen můj pes, Charlie. Běž pryč, Brickere.”

Charlie zaštěkal na souhlas, zjevně byl téhož názoru. Zuřivě vrtěl ocasem a snažil se jí olíznout obličej.

Rozesmátá Jo hladila Charlieho jednou rukou a druhou se mu snažila odstrkovat čumák, aby ji neolízal. “Chyběla ti máma?” vrkala. “Hmm? Bylo ti tady samotnému smutno?”

Charlie zaštěkal a ocasem vrtěl ještě zuřivěji. Jo se zachechtala a nutila ho slézt dolů. “Pojď, dám ti nějakou dobrotu za odměnu, žes byl tak hodný, když jsem byla pryč.”

Spustil se na všechny čtyři, sotva zaslechl slovo odměnu, a uháněl do kuchyně. S úsměvem sundala z ramene batoh a hodila ho na zem u dveří. Vyhlédla kukátkem. Chodba byla prázdná. Bricker poslechl. Bezva.

Otočila se a vyrazila do kuchyně. Dala Charliemu slíbenou odměnu a nechala ho v klidu žvýkat psí kost plněnou sýrem. Potom zamířila do obývacího pokoje a zřítila se na gauč. Stařičká omlácená televize na stolku byla zaprášená a působila osiřele. Dívala se na ni jen zřídka, ale teď, když se najedla, byla dokonale probuzená a šlofík, na který se tolik těšila, už ji nelákal. Jenomže nechtěla riskovat, že ji znovu rozbolí hlava z toho, že se pustí do čtení nebo učení. Proto sáhla po dálkovém ovládání a zapnula televizi.

Přepínala kanály, dokud nepoznala úvodní scénu filmu Vetřelec, toho prapůvodního. Odložila ovládání a s nohama na gauči se přitulila k polštáři. Hezky se uvolnila a jala se koukat na příšerku. O chvilku později za ní přicapal Charlie, usadil se na zem vedle jejích nohou a upřel na ni loudivé oči. Kysele se usmála, shodila nohy z gauče a poplácala vedle sebe na polštář.

“Dobrá, tentokrát pojď nahoru, ale nebude z toho pravidlo, abys věděl. Většinou se pořád musíš držet od nábytku dál,” varovala ho, když vyskočil na polštář a uvelebil se vedle ní. Hlavu jí položil do klína. Pousmála se. Hladila chlupáče po hlavě a znovu se soustředila na televizní obrazovku.

Film už skoro končil, když Charlie vedle ní najednou ztuhl a zvedl hlavu. Jo odtrhla oči od roztřesené Sigourney Weaver, která si pomalu a opatrně navlékala skafandr visící na stěně raketoplánu. Právě zjistila, že vetřelec je na palubě. Jo zvědavě pohlédla na Charlieho, a pak ke dveřím, kterým patřila jeho pozornost.

“Copak je?” zeptala se. Zlehka přejížděla dlaní po psím kožichu. Když si uvědomila, že tu otázku zašeptala, ušklíbla se, ale hned ztichla a znehybněla, protože Charlie začal hluboce hrdelně vrčet. Vydával téměř neslyšný, varovný zvuk. Zamračila se, odehnala ho z klína a vstala. Když se k ději filmu přidala navíc Charlieho podivná reakce, Jo si musela přiznat, že je kapku vyplašená. A když Charlie seskočil z pohovky a postavil se před ni, dostala ještě větší strach. Nyní jí stál v cestě, oči upřené na dveře a stále vrčel. Hluboce, tiše, varovně.

“Jo?”

Odvrátila oči od psa ke dveřím. To volala Gina. Znělo to ale zvláštně chladně a odměřeně na to, jak rozverná obvykle byla. Zamračeně Charlieho obešla, mířila ke dveřím. Pes však zavrčel hlasitěji a vzal do zubů nohavici jejích džínů, jako by se ji pokoušel zastavit. Poslechla.

“Co se děje?” zeptala se ho celá zmatená. A hned potom málem vyletěla z kůže, protože z televize zničehonic zavřískal Vetřelec. Musím se přestat koukat na tyhle horory, řekla si v duchu. Vlastní reakce ji uvedla do rozpaků.

“Jo?” ozvala se trochu hlasitěji Gina za dveřmi.

Cítila se jako idiot. Potřásla hlavou a odstrčila Charlieho. Přinutila ho pustit džíny. “Nehloupni, to je jenom Gina.”

Znovu vykročila vpřed, ale Charlie byl okamžitě před ní. Snažil se jí podrazit nohy a zastavit.

“Co to s tebou je?” vyprskla podrážděně. “Ginu přece znáš. Co—?”

“Otevři dveře, Jo.”

To ji zastavilo. Ani ne tak slova, ale tón. Hlas zněl škrobeně a upjatě. Vůbec ne jako Gina. Spolu s Charlieho podivným chováním to stačilo, aby se jí zježily chloupky vzadu na krku. Jo těžce polkla a zírala na dveře. Nevěděla, co si má teď počít. Charlie opět vrčel. Tentokrát hlasitě a rozzlobeně. Vrčení přešlo v kňučení, ve kterém bylo slyšet strach. Jo se rozbušilo srdce. Něco bylo rozhodně špatně.

Těkala pohledem mezi psem, dveřmi a oknem. Zmocnilo se jí šílené nutkání utíkat, zvednout okno a vylézt ven… Ale něco bylo špatně a Gina byla tam venku, možná v maléru. Namohla ji jen tak opustit.

“Do hajzlu,” zamumlala, a pak pohladila Charlieho na uklidněnou. Po špičkách se vydala ke dveřím.

Zřejmě spokojen, že nyní už chápe, že je někde chyba, Charlie se ji tentokrát nepokusil zastavit. Ale nehnul se od ní. Když si stoupla na špičky, aby vyhlédla špehýrkou, stál jí po boku.

Co uviděla, nebylo na první pohled nijak děsivé. Na chodbě stála Gina, stále jen v triku, a vedle ní nějaký mužský. Vážně, nebýt toho, že měla úplně prázdnou tvář, jako by u ní v hlavě nebyl nikdo doma, a kdyby Jo toho muže nepoznala, klidně by jim otevřela. Jenomže ona ho poznala – byl to pan Smradlavý-dech, z předešlé noci.

Jo se narovnala ode dveří a zůstala na ně civět. Mozek horečně pracoval. Neměla ponětí, co Smradlavý-dech chce, ale nic dobrého to nebude. A rozhodně není dobré, že má Ginu.

“Jo, otevři dveře nebo mi ublíží.” Slova byla vyslovena tímtéž mrtvým hlasem, bez emocí, což bylo děsivější, než kdyby Gina křičela strachy.

Polkla a sáhla po zámku, a pak zaváhala, znovu otočila hlavu k oknu. Mohla by vylézt ven a sehnat Brickera a Anderse a—

“Otevři ty zkurvený dveře, děvko, nebo jí hned teď rozervu hrdlo,” vyštěkl Smradlavý-dech, jehož trpělivost byla zjevně u konce.

Šťavnatě zaklela, pohlédla na Charlieho, a pak bleskově odemkla a otevřela dveře. Charlie byl venku dřív, než se rozletěly dokořán. S vyceněnými zuby se vrhl na muže vedle Giny. Zaskočil ho a srazil k zemi. Bez váhání mu zaryl zuby do krku. Jo byla Charliemu v patách. Popadla Ginu, která už neměla tvář prázdnou, ale totálně zmatenou, a zírala na ten poprask okolo.

“Co se to děje?” zeptala se popleteně, když ji Jo chytila za ruku.

“Utíkej!” zařvala Jo a hnala ji kolem bojujícího muže a psa dál po chodbě. “Utíkej ven a ječ z plných plic. Přijde Bricker. Fofr!”

“Ale—” nejistě namítla Gina. Natahovala krk, aby viděla na Charlieho a Smradlavý-dech.

“Žeň ven!” zavřískala Jo. Postrčila Ginu ke schodišti, a pak se otočila a uháněla po chodbě na pomoc Charliemu. Ale Smradlavý-dech se už vzpamatoval z překvapení a psa odmrštil. Vykřikla, protože uviděla, jak Charlie proletěl vzduchem dveřmi zpátky do bytu. Bylo ho slyšet zaskučet bolestí zároveň s hlasitou ránou. Jo se skoro zastavilo srdce. V panice proběhla kolem Smradlavého-dechu. Sedal si, jednou rukou si tiskl ránu na krku, ze které tryskala krev. Charlie mu prokousl hrdlo.

Hodný pejsek, pomyslela si krvelačně. Měla Charlieho teprve půldruhého roku. Navzdory své velikosti to ve skutečnosti bylo ještě štěně, ale už si našel cestičku do jejího srdce. Nechat ho tady a sama prchnout do bezpečí? Ani omylem.

“Charlie?” Vtrhla do bytu. Nehybné tělo našla ležet na tom, co zbylo z předsíňového stolku, který stával hned za dveřmi. Svezla se na kolena vedle svého chlupatého přítele. Když Charlie při zvuku jejího hlasu otevřel kukadla, spadl jí kámen ze srdce. Viděla, že je otřesený, ale živý. A pak strnula, protože sklouzl pohledem kolem ní a zavrčel.

Podívala se na chodbu. Vzteky sevřela rty, když uviděla, že Smradlavý-dech nechal krk krkem a štrachá se na nohy. Pes po něm prve šel s až neskutečnou urputností. Což bylo poněkud zarážející, vezme-li v úvahu, že ten chlap vlastně nic hrozivého nedělal. Jako by měl Charlie nějaký psí smysl, který mu prozradil, že nechystal nic dobrého. A proto si umínil udělat, co bude v jeho silách, aby mu roztrhal hrdlo. Bohužel to nestačilo. Přestože rána vyhlížela zle, nebyla zlá dost. Nejenže už byl Smradlavý-dech na nohou, navíc šel k nim, připraven pokračovat v boji.

Jo se vrhla vpřed a přibouchla dveře bytu. Podařilo se jí zamknout jen pár nanosekund předtím, než do nich s rozzuřeným řevem z druhé strany narazil. To, jak se pod jeho vahou otřásly, jí na klidu nepřidalo. Dlouho odolávat nevydrží, pomyslela si.

Obrátila se nazpět k Charliemu a těžce polkla. Vlčák se totiž marně snažil zvednout na nohy. Opět se zhroutil na zem a přistál zčásti na hadrovém koberečku v předsíni. Zatnula zuby a znovu si k němu klekla.

“To je v pohodě, kamaráde. Vezmu tě. Prostě si teď na chvíli odpočineš,” konejšila ho. Popadla kobereček za kraj a táhla předsíní, zatímco Smradlavý-dech znovu vrazil do dveří. Dopravila Charlieho do obýváku a vlekla ke dveřím na balkon nad garáží, když se ozvala třetí rána. Tentokrát ji doprovázelo praskání, při kterém jí srdce vyskočilo až do krku. Dochází nám čas. Kde k čertu vězí Bricker? Polonahá ječící Gina měla přivolat pomoc okamžitě.

Dostala se skoro až k balkónovým dveřím, vtom se za ní najednou otevřely. Pustila koberec a otočila se. Když tam uviděla stát Nicholase, nevěřícně vykulila oči. Dříve, než stačila něco říci, Smradlavý-dech opět zaútočil na dveře, a tentokrát úspěšně. S hlasitým rachotem povolily a rozletěly se. Všichni se na vteřinu zastavili. Jenom na sebe zírali. Rozpohyboval je až výkřik přicházející z chodby. Jo poznala Brickerův hlas. Smradlavý-dech zavrčel a vystartoval do bytu. Nicholas ji popadl za ruku a táhl ke dveřím, a Jo zase popadla koberec, na kterém ležel Charlie, a vlekla ho s sebou.

“Nicholasi, počkej. Charlie je zraněný,” vykřikla, když ji vytáhl přes práh. Ihned se zastavil. Střelil očima po Smradlavém-dechu, a pak po vlčákovi. Nestačila ani mrknout a už prošel kolem ní, zvedl Charlieho do náruče a obrátil se nazpět.

“Pohni!” zařval, a Jo se pohnula. Vyběhla na balkon, který sloužil všem třem horním bytům. Uslyšela, jak se dveře za nimi zabouchly, a ohlédla se. Zjistila, že Nicholas si dal Charlieho pod paži jako fotbalový balon. Volnou rukou zaklínil dřevěné skládací lehátko pode dveře, aby zdržel muže, který se hnal za nimi. Jakmile byl hotov, otočil se a ukázal na dvůr. “Tudy. Tamta dodávka!”

Jo bez řečí zamířila udaným směrem. Na trávníku na zadním dvoře přímo za garáží uviděla zaparkovanou dodávku. Přeběhla po ploché střeše garáže. Asfalt rozehřátý sluncem indiánského léta lepil. Proto ji ve dne se sousedy používali zřídkakdy. Poloha dodávky byla učiněná spása. Z balkónu nevedly schody, takto ale mohli přelézt zábradlí, skočit na dodávku a pak na zem. Minimalizovalo to riziko podvrknutí kotníku, zdržení a chycení.

Zrovna si to v duchu pochvalovala, když se balkónové dveře za nimi rozletěly. V té chvíli doběhla k zábradlí. Skládací lehátko příšerně zavrzalo a při nárazu vystřelilo přes balkon.

“Běž,” popohnal ji Nicholas, jen co se u zábradlí zastavila.“Jsem hned za tebou.”

Nezaváhala. Prakticky se vrhla přes chatrné žbrlení lemující balkon. Hlasitě žuchla na střechu dodávky a hekla, protože jí podjely nohy. Přistála tvrdě na zadku, čelem k budově. Nicholas se přes zábradlí přenesl jako nějaký olympijský skokan a s Charliem v náručí doskočil na střechu vedle ní.

“Dolů,” křikl. Znovu si Charlieho přendal pod paži, takže mohl druhou rukou postrčit Jo k přednímu kraji dodávky. Nebyla na to připravená, tak sjela po zadku po čelním skle a po kapotě rovnou až na zem. Nicholas byl stále vedle ní a přidržoval ji volnou rukou, takže přistála na chodidlech. Ještě ani pořádně nechytila rovnováhu, a už ji hnal kolem auta ke dveřím spolujezdce. Napůl Jo nesl stejně jako psa.

“Dveře.”

Otevřela dveře a bez říkání vlezla dovnitř. Sotva zadkem políbila sedadlo, měla na klíně chlupáče a dveře se zabouchly. Podvědomě sáhla po bezpečnostním pásu, ale když se šoférovy dveře otevřely dřív, než bylo reálně možné, aby se k nim Nicholas kolem dodávky dostal, prudce otočila hlavu. Zjistila, že za volant dosedá opravdu on, a údivem jí klesla čelist.

“Bezpečnostní pás,” vyštěkl a současně startoval motor.

Vytáhla pás, ale víc nezvládla. Na dodávku dopadlo něco těžkého a otřásla se. Nicholas zařadil zpátečku a dupl na plyn. Dodávka vyrazila jako závodní kůň, jenom dozadu. Jo jednou rukou zoufale svírala Charlieho, druhou se jako o život držela nezapnutého pásu. Pouze díky němu oba nesletěli na zem.

Při bouchnutí shora zvedla hlavu právě včas, aby uviděla, jak se Smradlavý-dech kutálí dolů po čelním skle. Sjel po kapotě a spadl na zem. Nicholas vytrvale couval směrem od něho. Dojeli skoro až na konec dvora. Jo viděla, jak Bricker s Andersem sprintují po střeše garáže, a Smradlavý-dech se zvedá na zadní. Vtom Nicholas najednou roztočil volant a zacouval s nimi po trávníku dokolečka. Taktak dodávku zastavil, než přeřadil a znovu dupl na plyn, zároveň otočil volantem opačným směrem. Vezl je směrem k průjezdu.

Jo plnou vahou dopadla na zadní opěradlo a sledovala, jak prvně Bricker, a pak i Anders, přeskakují balkónové brlení, stejně jako Nicholas. Nedalo jim to větší práci, než jí přeskočit obrubník. Sotva přistáli za Smradlavým-dechem, rozběhl se kupředu. Z opasku vytáhl zbraň. Nicholas to zjevně viděl také.

“Dolů,” vykřikl. Popadl ji za rameno a shodil ze sedadla. Přistála na podlaze pod přístrojovou deskou, opět na zadku. Budu na něm mít jelita, jak po výprasku. V téže chvíli zadní okno roztříštila kulka.

Jenom skřípala zuby a dělala, co mohla, aby ochránila Charlieho. Házelo to s nimi jako s míčky v osudí a střelba pokračovala. Byla si dost jistá, že nestřílí jenom Smradlavý-dech. Výstřely se ozývaly příliš rychle za sebou, a pak najednou ustaly. Nicméně trvalo další minutu, než Nicholas řekl: “Už můžeš nahoru.”

Zaváhala. Zadívala se na Charlieho. Chudáček pejsek jí klidně spočíval v náručí, oči otevřené, ale jinak se nehýbal. A to ji děsilo. Ležet na zádech nesnášel. U psa je to pravděpodobně instinktivní reakce. Když jsou na zádech, mají zranitelné břicho vydané napospas predátorům.

“Je to okay, broučku,” zašeptala Jo, ale místo aby se pokusila dostat na sedačku sebe i Charlieho, zvedla nahoru jenom jeho. Položila ho tak, aby se na něj mohla pořádně podívat. Rychle po něm přejela rukama, ale žádné zranění nenašla. Nezakňučel ani nijak jinak nedal najevo, že ho dotek bolí. Až když mu jemně prohmatávala hlavu, zakňoural a uhýbal. Zamračila se a podívala se mu zblízka do očí. Panenky měl mírně rozšířené.

“Nicholasi,” hlesla strachy bez sebe. “Myslím, že musíme k veterináři.”

7. KAPITOLA

Nicholas odtrhl zrak od silnice a pohlédl na vlčáka ležícího až příliš klidně a potichu na vedlejším sedadle. Pes měl otevřené oči, ale byl jako v mrákotách. “Co se mu stalo?”

“Smradlavý-dech ho hodil nějakých dobrých deset nebo patnáct stop až narazil do zdi. Alespoň si myslím, že narazil do zdi. Nevím to jistě. Jenom vím, že když pak přistál na stolku, tak ho rozdrtil.” Jo se zamračila, natáhla ruku a pohladila pejska na uklidněnou. “Když jsem se k Charliemu dostala, zdálo se, že je v bezvědomí, ale pak otevřel oči. Jenomže i když se o to pokoušel, nedokázal vstát.”

“Tím Smradlavým-dechem asi myslíš Ernieho?” ujišťoval se Nicholas. “Toho blonďáka, který na nás střílel, a na kterého stříleli Bricker s Andersem?”

“Tak se jmenuje?” optala se znechuceně. “Má jméno jako chytrolín, ale je to úplný debil. Myslím, že Shakespeare měl pravdu. Co do jména? Debil, ať už mu říkají jakkoli, zůstane debilem.”

Nicholas se pousmál její svérázné parafrázi Shakespeara, ale odtušil: “Charlie by mohl mít otřes mozku.”

Zdálo se, že ji to překvapilo. “Fakt? Nevěděla jsem, že otřes mozku mohou mít i psi?”

Pokrčil rameny. “Mají mozek, nebo snad ne?”

“Jasně,” zašeptala. Nicholas po ní znovu kouknul a zjistil, že ustaraně hledí na pejska. Vlčák měl zavřené oči a zdálo se, že spí. Nijak ho nepřekvapilo, když se zeptala: “Měla bych ho nechat spát? Mám pocit, že jsem někde slyšela, že se zraněním hlavy bys neměl usnout.”

Nicholas váhal, oči upřené na silnici před sebou. Nevěděl, jestli je to pravda nebo ne. Jo se začala zvedat zpod prostoru před sedadlem. Jedním okem sledoval, jak bere psa do náruče, usazuje se na sedadlo a ukládá si ho na klín. Tušil, že to dělá spíš pro to, aby ho probrala z limbu, než pro své vlastní pohodlí. Hleděla na zvíře, jako by to bylo smrtelně nemocné dítě. Očividně měla chlupáče moc ráda.

Vzdychl, odkašlal si a zeptal se: “Kde je tady nějaký veterinář?”

Jo se rozhlédla a chvíli jí trvalo, než se zorientovala. Když si uvědomila, že vlastně nejsou moc daleko od jejího bytu, viditelně se jí ulevilo a řekla: “Charlieho veterinář je dva bloky dál rovně a jeden blok doprava.”

Nicholas jen přikývl. Vezme ji se psem k veterináři. Jenomže tohle byl učebnicový příklad toho, proč nemohl Jo prohlásit za svou. Takovéhle zastávky byly nebezpečné. Obzvlášť tak blízko bytu. Ernie a ostatní je teď budou hledat. Budou brousit po okolí a vyhlížet dodávku. Doufal, že se mu podaří zaparkovat někde, kde nebudou tolik na ráně.

“Děkuji,” zamumlala Jo, jakmile odbočil do ulice, kde stála klinika.

“Zač?” zeptal se překvapeně.

“Za všechno,” řekla suše. “Dostal jsi nás odtam a nyní nás vezeš k veterináři. Děkuji ti.”

Nic na to neřekl, ale měl nepříjemné podezření, že nebýt jeho, Jo by nepotřebovala zachraňovat. Neměl ji líbat s psancem ležícím jen kousek od nich. Aspoň se měl nejprve přesvědčit, zda je ten lotr bezpečně zpacifikovaný… a přiznat nahlas, že ji nedokáže přečíst, bylo stupidní prořeknutí. Ernie to určitě zaslechl. Pravděpodobně je to jediný důvod, proč má Jo teď toho lumpa v patách.

Navíc byl tak naivní, že když spatřil, jak Ernie vystupuje z vozu a krade se do domu, spoléhal na Brickera a Anderse, že ji ochrání. Teprve až když psanec vlezl oknem v přízemí dovnitř, a oba vykonavatelé zůstali v SUV a dál poklidně klábosili, si uvědomil, že si ho nevšimli.

Chtěl dojet plnou rychlostí až k hlavním dveřím a okamžitě vyrazit za ním, jenomže měl strach. Bál se, že by pak vykonavatelé honili… jeho. Obával se, že v době, kdy by je konečně přesvědčil, že Jo hrozí nebezpečí, už by bylo příliš pozdě. A tak ztrácel drahocenný čas objížděním budovy až na zadní dvůr. A aby se dostal dovnitř šplháním na rovnou střechu garáže, která byla vlastně prodloužením balkonu. Pak se ještě musel postarat, aby si ho pánové vykonavatelé laskavě všimli pro případ, že by na to sám nestačil. Jo se nesměla dostat Erniemu do spárů. Takže aby měl jistotu, že ho uvidí, musel běžet na přední stranu garážového balkonu. Díky tomu ovšem našel správný byt, protože jak přebíhal střechu garáže, uslyšel kravál přicházející zevnitř.

“Neměl jsi za mnou chodit,” najednou řekla Jo. Polekaně se na ni podíval.

“Proč?”

“Protože dole seděl Bricker s Andersem,” odpověděla tichým hlasem. “Lucian tvrdil, že se ode mne nedokážeš držet dál. Poslal je, aby tě vyhlíželi.”

“To mi došlo,” povzdechl si. “Jenomže já jsem sledoval Ernieho a on sledoval vás. Už od domu vykonavatelů.”

“Tolik k tomu, jak se nebudeš schopný držet ode mne dál,” zamumlala, a pak dodala: “Nevím, co jim trvalo tak dlouho. Čekala jsem, že přiběhnou okamžitě, jen co se z domu vyřítí ječící Gina.”

Nicholas na ni nejistě pohlédl. “Gina?”

Zmateně povytáhla obočí. “Blond… polonahá… a určitě ječela, jako kdyby ji na nože brali.”

Zavrtěl hlavou. “Nikdo takový tam nebyl. Věděl jsem o Erniem jenom proto, že jsem ho viděl lézt dovnitř. A jediným důvodem, proč přiběhl Bricker a Anders, jsem byl já. Zařídil jsem, aby mě zpozorovali, když jsem utíkal po střeše garáže ke tvým dveřím.”

Jo se zamračila. “Pak bych tedy ráda věděla, kam ta Gina sakra šla.”

“Jestli byla polonahá, tak pravděpodobně spíše do nějakého jiného bytu nežli ven,” dedukoval tiše. “První instinkt jí poradil dostat se někam do bezpečí a asi také zavolat policii.”

“Pravděpodobně,” souhlasně vzdychla Jo. “Měla jsem jí to sama navrhnout.”

Nicholas jen zabručel. Smrtelná policie by byla proti Erniemu k ničemu. Byl by za horami i s Jo dřív, než by se tam vůbec objevili. Přesto se zvědavě optal: “Proč jsi nezavolala policii?”

Jo chvíli mlčela, a pak místo odpovědi poznamenala: “Byl to parádní výkon, to jak jsi skočil přes zábradlí balkonu na náklaďák.”

“Na vysoké jsem byl šampión ve skoku do výšky,” suverénně zalhal Nicholas.

“A předpokládám, že Ernie, Bricker a Anders jakbysmet?”

Zašklebil se, ale řekl jenom: “To nevím.”

“Jasně,” odtušila zpěvavým tónem. “A pro Ernieho byla hračka dostat se přes oboje dveře v mém bytě. Nikdo, koho znám, by to nesvedl.”

“Je to starý dům,” pokrčil rameny Nicholas.

“Ano, to je,” přitakala, hned ale dodala: “Jenomže ty dveře nebyly staré ani chatrné. Když jsem se nastěhovala, přesvědčila jsem se, že to jsou masivní dubové dveře a zámky namontovala osobně. Ernie by neměl být schopný takhle je vyrazit. A rozhodně by neměl dokázat odmrštit to lehátko. Je těžké jako hrom a tys je tam narval jaksepatří. Přesto ho skoro nezdrželo.”

Nicholas sevřel rty, ale nekomentoval to. Dorazil na parkoviště veterinární kliniky a nyní se s vozidlem vměstnával mezi dvě dodávky patřící klinice na místo označené rezervováno. Doufal, že to bude na ukrytí jejich vozu stačit. Vypnul motor a otevřel dveře. “Zůstaň sedět. Obejdu to a vezmu Charlieho.”

Zaznamenal, jak se polekaně rozhlédla, i podezíravý výraz, který se jí okamžitě usadil na tváři, jakmile uviděla, kde jsou.

“Odkud jsi věděl, kde klinika je?” vyhrkla, sotva otevřel dveře. Všiml si, jak sevřela Charlieho, když se po něm natáhl.

Zvedl jedno obočí. “Řekla jsi mi, že je na této silnici.”

“Ano, ale—”

“A ta obrovská cedule vpředu na trávníku, na které stojí Hillsdale Veterinary Clinic, celkem pomohla,” skočil jí do řeči suchým tónem. “Předpokládám, že jsme tady správně a dál po silnici není další klinika?”

“Ne,” přiznala s povzdechem a uvolnila se.

Nicholas se naklonil pro psa, a tentokrát mu ho vydala. Pak už jen počkal, než sama vyskočí a zabouchne dveře dodávky, a zamířil ke vchodu do kliniky. Kráčel rychle, stěží mu stačila a to utíkala, a tak se jí nedostávalo času ani dechu na další otázky. Jen co došli ke dveřím, přesunul psa, sám otevřel a vstoupil. Při pohledu na narvanou čekárnu ztuhl.

Kakofonie psího štěkotu, kočičího mňoukání, křiku ptáků a ječení lidí, která je zaplavila, když přešli přes práh, zdá se vlila do Charlieho trochu života. Vzrušeně zaštěkal, začal sebou mrskat a kopat nohama. Chtěl na zem, ale Nicholas si ho nevšímal. Zatnul zuby a kráčel rovnou k recepci. Zabodl oči do starší ze dvou žen za pultem. Ve chvíli, kdy ho Jo dohnala, měla žena prázdnou tvář, obcházela pult a šla jim vstříc.

“Cos jí pověděl?” zašeptala žasnoucí Jo, když už ji následovali do ordinace.

Nicholas zahlédl, jak vrhá provinilé pohledy na lidičky ukázněně čekající se svými mazlíčky, přesto nelitoval, že sestru ovládl a proces urychlil. Mají v patách jednoho psance a dva vykonavatele. Čím déle tady budou, tím větší bude i riziko, že je vystopují a chytí. Udělal, co udělat musel. Místo odpovědi položil Charlieho na vyšetřovací stůl se slovy: “Musím si zavolat.” A vyklouzl z ordinace.

Čekal, že Jo zůstane se svým hafíkem. Přece měla o chlupatého kamaráda takovou starost. Hrálo mu to do karet. Doufal, že zatelefonuje do domu vykonavatelů a poví jim, aby ji tady Bricker s Andersem vyzvedli. A potom bude kliniku z bezpečné vzdálenosti sledovat. Pro jistotu, že se k ní Ernie nedostal první. Bohužel, Jo byla liška všemi mastmi mazaná. Uháněla za ním a u východu ho popadla za loket.

“Chceš nás tady nechat,” obvinila ho vyčítavým tónem.

Nicholas uhnul očima a zalhal: “Ne. Jasně, že ne. Přece jsem ti říkal, že si musím zavolat.”

Přimhouřila oči, ale nastavila dlaň. “Tak mi dej klíčky od dodávky.”

“Cože?” užasl.

“Jestli si jdeš jenom zavolat, klíčky nepotřebuješ,” prohlásila s neprůstřelnou logikou. “Tak mi je dej a běž si zavolat. Jinak začnu ječet znásilnění a všem tady povím, žes Charlieho zranil ty. A zatímco se budeš snažit vyhnout lynčování davem rozzuřených milovníků zvířat, vyběhnu ven a rozřežu ti pneumatiky. A žádný z nás nikam nepojede.”

“Ježíši, ženská,” užasle zamumlal Nicholas.

“Já to udělám,” varovala ho.

Otevřel pusu, zavřel ji, načež si povzdechl a přiznal barvu: “Jo, jenom zavolám Brickerovi a Andersovi, aby sem pro vás přijeli. Nevypařil bych se, aniž bych věděl, že jsi v bezpečí. Bude lépe, když odjedeš s nimi. V domě tě Mortimer spolu s ostatními ochrání.”

“No jistě, protože odvedli tak skvělou práci, až to bere dech. Nejdřív včera v noci v domě, a pak zrovna teď u mě v bytě,” odtušila s jedovatým sarkasmem.

“To bylo…” Když vyklenula jedno obočí, zmlkl. Vlastně musel připustit, že se při její ochraně zatím moc nepředvedli. Přesto…

“Chci odpovědi, Argeneau,” oznámila nasupeně. “Je mi strachy špatně, do čeho se to sestra namočila. Málem mi zamordovali psa a jde po mně nějaký cvok. Chci vědět, o co tady do pekla jde.”

“Mortimer—” začal.

“Mortimer a ti mužští mi řeknou leda pendrek,” vyštěkla netrpělivě. “Podle toho, cos povídal, je mnohem pravděpodobnější, že mi vygumují vzpomínky, a pak… co? Budou mě držet v domě jako nedobrovolného hosta dokud tohle – ať už je to cokoli – všechno nepomine?”

Nicholas se provinile ušklíbl. Přesně to by totiž udělali. S povzdechem si nervózně prohrábl rukou vlasy. “Co tě přivedlo na myšlenku, že ode mne odpovědi dostaneš?”

“Protože dokud je nedostanu, budu tě pekelně otravovat,” přiznala bez vytáček. “A teď, dostanu ty klíče nebo mám začít vřískat?”

Mlčky na ni zíral. Na rtech mu hrál zdráhavý úsměv. Bylo děsně nepříhodné, že ji nedokáže číst ani ovládat… ale rozhodně to zpestří život, usoudil. Vytáhl klíče z kapsy a podal jí je. “Tu máš. Teď se vrať za Charliem.”

Podezíravě přimhouřila oči. “Co hodláš dělat?”

“Povídal jsem ti to. Musím si zavolat,” odvětil vážně. “Jestli budete hotoví dřív, než se vrátím, najdete mě na parkovišti.”

Jo váhala, očividně tušila podraz, ale pak se zřejmě rozhodla mu důvěřovat. Otočila se a vykročila zpátky do ordinace.

Nicholas za ní hleděl s obdivem. Ani na okamžik nepochyboval, že kdyby se pokusil zmizet, rozkřičela by se. Proto jí ale klíče nedal. Udělal to, protože Josephine Willanová byla zajímavá žena: odvážná, starostlivá, silná, rozhodná a po čertech sexy. Nechtěl ji tady nechat a nedokázal odolat pokušení, mít ji u sebe alespoň o trochu déle.

Samozřejmě, možná je to nejhloupější rozhodnutí jeho života. Ale na druhou stranu, těch už během pěti set šedesáti let nadělal fůru. A jestli se za tu dobu něco naučil, pak to, že lítost je ztráta času… a touto emocí promarnil už padesát let.

Dveře ordinace se zavřely a připravily ho o výhled na Jo. Nicholas si povzdechl a vykročil k východu. Ale když se otevřely dveře vedlejší ordinace, zastavil se. Objevil se postarší pán, s tváří ne nepodobnou čumáčku buldoka, kterého vedl na řemínku. Zatímco vedl psa k recepci, Nicholas se mu rychle vkradl do myšlenek. Poté co zjistil, že má u sebe mobil a kam má namířeno, až odtud odejde, vykročil z kliniky. Počká na něj venku. Použije jeho telefon a zavolá do domu vykonavatelů. Zjistí, zda dopadli Ernieho, aniž by riskoval, že hovor nebo přístroj vysledují až k němu.

Jo vyšla z kliniky a zastavila se. Rychle očima propátrala parkoviště. Dodávka tam samozřejmě pořád stála. Má přece klíče. Přesto se pořád bála, že Nicholas nastartuje drátem, má náhradní klíče nebo odejde pěšky. Nicméně ne. Dodávka tu byla, stejně jako Nicholas. Viděla ho uvnitř. Ve chvíli, kdy ho spatřila, už otevíral dveře a lezl ven. Spěchal za nimi.

“Povíte-li mi, který vůz to je, odnesu vám k němu Charlieho.”

“Jé, promiňte.” Jo se otočila a omluvně se usmála na asistenta veterináře. Měl co dělat, aby Charlieho udržel. Nechtěla vést německého ovčáka plnou čekárnou bez vodítka. Naštěstí to nebylo po chuti ani panu doktorovi a tak nechal poslat pro jednoho z asistentů, aby jí ho odnesl. Jenomže vlčák byl jednak těžký, jednak už ho nošení nebavilo. Sotva se objevil veterinář, Charliemu se jako zázrakem vrátila jiskra. Během celé prohlídky šťastně vrtěl ocasem, štěkal a pokoušel se olíznout doktora na pozdrav. V podstatě se choval, jako by mu vůbec nic nebylo.

Jo tudíž vůbec nepřekvapilo, když veterinář posléze prohlásil, že to bezpochyby byl slabý otřes mozku, jak se obávala, ale že by se Charlie měl rychle uzdravit a být v pohodě. Ještě jí naporučil, aby ho sledovala, a kdyby zvracel nebo vykazoval jiné nezvyklé příznaky, měla s ním zase rychle přijít. Teď prý ale může domů.

“Můžete ho dát na zem, díky,” řekla. “Charlie neuteče. Jenom jsem nechtěla, aby byl navolno v čekárně, kde je tolik jiných zvířat.”

“Ale to je naprosto v pořádku, slečno Willanová,” usmíval se asistent navzdory psu, který se svíjel jako klubko hadů. “Rád pomohu. Odnesu vám ho k autu. Nechceme, aby vyšel ven některý z chovatelů se zvířetem a—”

Zmlkl překvapením, protože k nim došel Nicholas a vyrval mu Charlieho z náruče.

Jo zvedla obočí. Ani ne tak nad rázností, s jakou mladíkovi odebral psa, ale nad tím, jak se na něj zamračil a zavrčel: “Ona vaši pomoc nepotřebuje. Má mě.”

Asistent těžce polkl. “Jistě. Well… tak já…”

“Děkuji vám,” volala za ním, protože mladík udělal čelem vzad a upaloval zpátky do budovy. Jakmile za ním zapadly dveře, zaškaredila se na Nicholase. “To bylo neslušné. Jenom se mi snažil pomoci.”

“Nemyslela by sis, že já jsem neslušný, kdybys slyšela jeho chlípné myšlenky,” bránil se Nicholas rázující k dodávce.

“Chlípné?” Jo utíkala za ním. “Co myslíš tím, kdybych slyšela jeho chlípné myšlenky? Přece neslyšíš jeho myšlenky… nebo jo?”

“Otevři dveře,” nařídil Nicholas místo odpovědi.

Mračila se, ale poslechla a otevřela zadní dveře, vedle kterých se zastavil.

“Támhle v té krabici je deka. Roztáhni mu ji.”

Jo se rozhlédla po půltuctu krabic v zadním prostoru dodávky. V té nejbližší, hned nahoře, uviděla kostkovanou deku. Vzala ji do ruky a překvapilo ji, že byla neuvěřitelně měkká. Žádná kousavá vlna, jak čekala, ale tkanina příjemná na omak. Naklonila se dovnitř a rozložila ji Charliemu na podlahu. Sotva byla hotová, ustoupila stranou a Nicholas ho na ni uložil. Jo ještě Charliemu nabídla psí kost, kterou dostala od sestřičky. Vzal si ji ochotně a ihned začal žvýkat.

“Dostal chuť k jídlu, to je dobré znamení,” odtušil Nicholas a narovnal se. “Co říkal veterinář?”

“Slabý otřes mozku. Přivést, když začne zvracet nebo tak něco,” povzdechla si. “Charlie byl samozřejmě čilý jako rybička a rád, že veterináře vidí, sotva vkročil do dveří. Doktor Hillsdale si musí myslet, že jsem hysterická hlupačka.”

“Nebo starostlivá majitelka,” namítl Nicholas. To už zasouval dveře. Pak jí ještě otevřel přední dveře spolujezdce a vydal se okolo na svou stranu.

Jo si vlezla dovnitř a zavřela dveře. Když Nicholas nastoupil z druhé strany, připoutávala se. Natáhl k ní ruku. “Klíčky?”

Automaticky pro ně sáhla, pak se ale zarazila a koukla na něj. “Chci vědět—”

Nicholas ji rázně přerušil. “Až se dostaneme někam do bezpečí. Tady zůstat nemůžeme. Je to příliš blízko tvého bytu. Budou brázdit ulice a hledat nás. Musíme se dostat pryč z celé této oblasti.”

Vzdychla a předala klíče. Potom se opřela a zavřela oči. V hlavě jí vířil malý cyklon myšlenek. Vzpomínky z minulé noci a dneška splývaly, a tomu, co se evidentně stalo, dávaly zvláštní podtext. Jasně, všechno to bylo podivné. Do včerejšího večírku u Sam a Mortimera byl její život relativně normální. No a teď se obrátil naruby. Dvakrát ji napadli, zranili jí psa a byla obklopena muži, kteří byli řekněme… trochu odlišní ve srovnání s průměrnými muži.

Nevěřila, že by kdokoli jiný, koho znala, dokázal přeskočit balkónové zábradlí se stejnou bravurou jako Nicholas, Bricker, Anders a dokonce i Ernie. A Mortimer byl rozhodně jediný člověk, kterého znala, co měl v garáži tři cely jako ve vězení. O lednici plné sáčků krve nemluvě.

A pak tu byla vášeň Nicholasových polibků. Možná za to mohlo její dlouhé období sucha. Že by efekt obchodníka s deštěm? Rande neměla už pěkných pár měsíců, ale při polibcích tohohle chlapa se jí kroutily prsty u nohou a vlasy začínaly doutnat. Ani na okamžik nepochybovala o tom, že kdyby je nevyrušili, měla by s tímhle výstavním mužským sex. Přímo tam v garáži a nyní by se mohla pyšnit otisky mříží na zádech.

Motor náhle ztichl a to ticho Jo probralo ze zamyšlení. Hodila hlubokomyslné úvahy za hlavu a rozhlédla se. Byli v parkovací garáži.

“Kde to jsme?” koukla na Nicholase.

“V hotelu,” odvětil tiše a otevřel dveře. “Můžeme si tady promluvit a musíme se trochu vyspat.”

Jo pohlédla na Charlieho. Vlčák byl celou cestu moc hodný a zticha, teď ale vstal, nadšeně vrtěl ocasem, a co bylo hlavní, měl jasné oči. Vypadal mnohem lépe. Šťastně se usmála a pohladila ho po hlavě. Zadní dveře se otevřely. Nicholas se nakláněl dovnitř pro objemnou tašku. Moment na něj jenom koukala, pak ale sáhla po klice a vystoupila. Charlie nelenil a vyskočil za ní. Tiše ho pochválila: “Hodný pejsek,” a zavřela dveře. Potom se ale zamračila. Uvědomila si, že Nicholas říkal, že jsou v hotelu.

“Můžeme sem se psem?” zeptala se cestou k zádi dodávky.

“S Charliem ano,” ujistil ji. Napřímil se a zabouchl zadní dveře. “Pojďme.”

Nicholas ji vzal pod paží a vedl garáží ke vchodu do hotelu.

Jo si poplácala nohu, což byl tichý pokyn Charliemu, aby šel za ní. Zbytečná námaha. Kdykoli vyšli z bytu, nikdy se od ní nehnul na krok. No a ani v bytě ji téměř neopouštěl. Charlie byl pes věrný jediné ženě.

Odpoledne. Hotelové lobby přetékalo lidmi, ale většina jenom přicházela a odcházela. U recepce před nimi stál pouze jediný člověk. Muž v obleku, který si právě vyřídil vše, co vyřídit měl, a když se blížili, už odcházel.

“Jsem pan Smith a potřebujeme pokoj,” konstatoval Nicholas. Pustil Jo. “Platím hotově.”

“Potřebujeme kreditkartu, abychom vám mohli dát k dispozici pokoj, pane, a psi k nám nesmějí… Výtečně, pane,” recepční zčistajasna skočil sám sobě do řeči, a Jo zaostřila na muže za pultem. Tón jeho hlasu se uprostřed věty změnil. Zdvořilý nezájem ve zlomku sekundy nahradil prázdný, nevýrazný tón, a jeho tvář byla zrovna tak prázdná, když jim předával balíček karet.

“Děkuji.” Nicholas převzal karty, položil na pult několik bankovek, a už hnal Jo pryč.

“Cos to s ním udělal?” zamračila se.

“Nic,” odpověděl okamžitě. “Byla jsi u toho.”

“Právě že byla. Zdvořile nás odmítl ubytovat, a pak si to najednou rozmyslel. Dočista se změnil a mám vážné podezření, že ne sám od sebe. Někdo mu pomohl—”

“Pane, obávám se, že psi do tohoto hotelu nesmějí.”

Nicholas zpomalil a Jo se rozhlédla. Blížil se k nim muž ve zlatém, hotelovém saku.

“Pokladní vás na to měl upozornit. Je mi líto,” pokračoval ten dobrý muž, a pak se zničehonic zastavil. Jen na krok od nich. Podivně formálně se usmál, mírně uklonil a popřál: “Příjemný pobyt, pane.”

Nicholas jen něco zabručel a zase pobídl Jo vpřed. Popoháněl ji k výtahu. Charlie poslušně capal po jejím boku. Zvědavě se rozhlížel, v hotelu ještě nebyl, zkoumal nové prostředí, ale držel se tak blízko u ní, že jí každou chvíli lehce zavadil o nohu. Když došli k výtahům, právě jeden přijel. Nastoupili spolu s dalším párem.

Všichni se na sebe zdvořile usmáli. Jenom úsměv oné dámy byl lehce nervózní. Koukala na Charlieho.

“On nekouše,” tiše ji ujistila Jo, a paní se usmála o trochu víc. Stejně z něho ale nespouštěla oči. Snad se bála, že na ni Charlie skočí a zašpiní jí halenku. Nebo že se jí každou chvíli zakousne do ruky. Byla to úleva, když výtah zastavil a ti dva vystoupili. Výtah poté pokračoval nahoru a Jo mlčky pozorovala, jak se mění číslíčka nade dveřmi. Vyjeli až do nejvyššího patra.

Nicholas vyšel z výtahu první a na moment se zastavil, než vyrazil doprava. Vedl ji dlouhou chodbou kolem vozíčku pokojské. Jo cestou nakoukla do pokoje, který míjeli. Zahlédla pokojskou stlát postel a ihned zrychlila, aby byl Charlie z dohledu dřív, než se otočí a všimne si ho.

Nicholas ji zavedl až k předposledním dveřím, načež se zastavil a zasunul do zámku jednu z karet. Když světélko na dřevěných dveřích zeleně zablikalo, zatlačil do nich a rozrazil je dokořán. Dal Jo a Charliemu přednost.

Prošla kolem něho a cestou se uznale rozhlížela po komfortním pokoji… a dělala, co mohla, aby ignorovala, že je tam jenom jedna manželská postel.

“Promiň,” hlesl Nicholas, jen co vešel za ní a rozhlédl se. “Měl jsem požádat o oddělené postele. Mohu zajít dolů a—”

“Neblázni,” přerušila ho. “Postel je obrovská. Dalo by se v ní prakticky plavat.”

Přikývl. Hodil svou objemnou tašku na postel a obrátil se opět ke dveřím. “Musím sehnat něco k jídlu. Udělejte si pohodlí. Hned se vrátím.”

Jo se obrátila ke dveřím. Překvapeně zjistila, že už za ním zapadly. Slovně si ulevila a rychle přeběhla pokoj a otevřela. Jenomže když vyšla na chodbu, byl fuč. Venku stál pouze vozík pokojské, který prve míjeli, jinak nikde nikdo. Užasle zírala k výtahům. Jako by prostě zmizel. Mlha přede mnou mlha za mnou.

Něco ji šťouchlo do nohy. Charlie k ní ustaraně vzhlížel. Vždycky se takhle tvářil, když byla rozčilená. Patrně tu emoci vycítil a nechal se jí vystresovat. Jo se silou vůle přinutila ke klidu a sklonila se, aby ho pohladila. Současně ho pobídla. “Pojď, chlapče. Mám nepříjemné tušení, že nám vylejou perka, jestli tě tu uvidí a Nicholas nebude nikde poblíž. Honem do pokoje.”

Charlie porozuměl a otočil se ve dveřích. Vrátil se do pokoje a Jo šla hned za ním a zavřela za sebou dveře. Znovu se rozhlédla po místnosti. Na velké skříňce, ve které zřejmě byla televize, stál malý kávovar. Otevřela dvířka a zjistila, že se nemýlila. Popadla dálkové ovládání, zmáčkla příslušné tlačítko a kecla na postel. Mám na vybranou buďto koukat na televizi nebo nervózně chodit sem a tam, pomyslela si. Podívala se na Charlieho, který seděl na zemi vedle postele a upíral na ni toužebné oči. Poplácala matraci vedle sebe. “Pojď, můžeš mi dělat společnost. Měl jsi drsný den.”

Ocitl se na posteli v úderu srdce a uvelebil se vedle ní. Nepřítomně ho hladila a při tom přepínala kanály. Zjistila, že o půl páté toho moc nedávají. Když se na obrazovce objevilo logo nedělního odpoledne s Disneyho filmy, usoudila, že to momentálně bude to pravé ořechové. Odložila ovládání na noční stolek, přerovnala a natřásla polštáře, a uložila se. Bude koukat na pohádky. Teprve až když ucítila, že se jí zvolna uvolňují všechny svaly, uvědomila si, jak moc byla napjatá.

Charlie nebyl jediný, kdo měl drsný den, přiznala si a potlačila zívnutí.

8. KAPITOLA

Nicholas vytáhl zuby z krku pokojské a pustil ji. Potom ženu nasměroval tváří ke koupelně apartmá, ve které ji našel pracovat, a sotva vycouval z její mysli, vycouval i z pokoje. Jakmile byla zbavena jeho nadvlády, ještě chvíli nehybně a mlčky stála, a potom šla pokračovat v práci, kterou jeho vinou přerušila. Nevzpomínala si na to, že přišel, ani na to, že přestala pracovat.

Poté se vytratil. Odešel stejně tiše, jako vešel, a pokračoval k výtahům. Při čekání, než nějaký přijede, zvažoval, co obstarat k jídlu pro Jo. Musel koupit dodávku a nejen dodávku. Tyto nezbytné výdaje prakticky pohltily jeho zdroje. No a k tomu ještě hotel. Škoda mluvit. V kapse mu zbylo s bídou padesát babek. Stačí to, aby jí koupil něco dobrého k večeři? A aby jí mohl dopřát snídani, bude muset zítra ráno zajít do banky a vyzvednout si peníze z bezpečnostní schránky.

Výtah přijel a Nicholas nastoupil. Podvědomě si hladil břicho. Pokojská bylo první jídlo od včerejšího rána. A jak už měl ve zvyku, vzal si krve jenom trošku. Již drahnou dobu bylo jeho krédem hlavně opatrně. Trochu to pomohlo, ale ne dost. Křeče, kterými trpěl už od rána, se zmírnily z téměř nesnesitelných v jenom opravdu bolestivé.

Než se vrátí k Jo, musí si ještě kousnout. Jinak hrozí, že volky nevolky posvačí ji. Neměl ponětí, kde sežene další jídlo, ale nepochyboval, že se mu nějaká příležitost naskytne dřív, než se vrátí na pokoj. Krmení z paznehtu měl v malíku. Věděl, že většina nesmrtelných v Severní Americe se nyní krmí krví v sáčku, ale psanec jako on? Objednat si dodávku od Argeneau Blood Bank? K smíchu.

Odešel z hotelu pěšky. Očima pročesával ulici před sebou. Snad všechna průčelí domů vedla do restaurací a fast-foodů toho či jiného druhu. A on neměl ponětí, které jsou dobré, a které ne. Když jedl naposledy, neměli takový výběr. Hodně se toho od té doby změnilo. Matně to bral na vědomí, jenomže vše související s vařením bylo na periferii jeho zájmu. Od smrti Annie nevzal sousto do úst. Vývoj na poli potravinářského průmyslu nesledoval. Nicméně nyní byl nucen čelit realitě, což bylo poněkud frustrující. Měl se zeptat Jo, co by ráda, ještě než odešel, ale obával se, že by chtěla jít s ním. Jenomže to by se pak nemohl nakrmit.

Při tom pomyšlení se rozhodl nejprve nakrmit sebe, a teprve potom si lámat hlavu s tím, co obstará Jo. Třeba mu to bude lépe myslet, až ho nebudou tolik sužovat křeče. Odvrátil zrak od výkladů a zaměřil se na lidi na chodníku. Většina šla ve skupině, po dvou nebo po třech, nakonec ale zahlédl osamělou ženu, která kamsi pospíchala. Střední věk, tváře jako slabikáře a rozhodně nebyla samá kost a kůže. Pelášila po ulici, ruce plné tašek.

Na moment se na ni soustředil. Vklouznul jí do mysli a ujistil se, že není nemocná ani nic jiného. Krev nemocné nic dobrého nepřinese. Špatná krev bude prostě vytěsněna z organismu, čímž se spotřebuje i těch posledních pár kapek, co mu zbylo v žilách. Ale tato paní byla fajn. Zdravá a robustní.

Zprvu se držel dál, aby neupoutal její pozornost a nepolekal ji. Šel za ní celý blok, než odbočila do vedlejší ulice. Krátce poté se dostala na chodník vedoucí k činžáku. Teprve poté začal zkracovat vzdálenost. A když vešla do vestibulu, už jí byl v patách.

Dveře z ulice nebyly zamčené, ale byl tam vrátný. Nicholas se mu vpašoval do myšlenek a postaral se, aby ho neviděl ani nezastavil, zatímco tu ženu následoval k výtahu. Přijel narvaný lidmi lehce přes dvacet. Když konečně vystoupili, vešel za tou ženou dovnitř a zdvořile se na ni usmál. Čekal, až se dveře zavřou. Jakmile se zavřely, vklouznul do její mysli a přinutil ji obrátit se k němu. Pokročil vpřed, chtěl ji vzít do náručí a nakrmit se, ale zastavil se, protože cosi ucítil. O téhle vůni věděl, už když tu ženu stopoval, ale nevěnoval jí pozornost, protože tehdy byla mnohem slabší. Nyní, když zůstali uvězněni v malém výtahu, už bylo nemožné ji ignorovat. Zvědavě se rozhlédl, odkud to jenom jde. Připomínalo mu to něco, co kdysi jídal. Něco…

Šel po čichu k pytlíku, který nesla a bez skrupulí jí ho sebral. Kouknul do něho, ale uviděl v něm jenom škatulku. Otevřel ji a okamžitě se přes něj přelila voňavá vlna. Smažené kuře… vzpomínal si na ně. Usmál se. Annie je dělala každou neděli. Měl je nejraději.

Ano, tohle koupím Jo, řekl si v duchu. Zavřel krabičku a mrkl na logo. KFC. Kolem krámu s tímhle logem jsem šel, vzpomněl si.

“Co to vyvádíte s mým kuřetem?”

Nicholas na ni vyvalil oči. Poslední objev jej natolik vyvedl z míry, že nad majitelkou dobrot s logem KFC ztratil kontrolu, a ta teď na něj zmateně civěla. Sáček položil na podlahu, vklouznul jí do myšlenek, a opět převzal kontrolu. Bleskově ji vzal do náruče a zabodl zuby do krku. Rychlost měla v tomto případě přednost před dvornými manýry. Ztráta soustředění ho připravila o vzácný čas, který si na věc vyhradil. Naštěstí měl pořád čas na to, co udělat musel. Nakrmil se a právě tu ženu pouštěl, když výtah zacinkal, protože přijeli na její poschodí. Zvedl sáček s kuřetem ze země a podal jí ho. Vystrčil ženu z výtahu dřív, než uvolnil její mysl.

Cítil se mnohem lépe. Křeče se podstatně zmírnily. Ještě jedno kousnutí a budu fit natolik, abych obstaral kuře a zamířil zpátky do hotelu, pomyslel si Nicholas a stiskl tlačítko přízemí.

Výtah sjel pouhá dvě poschodí a znovu zastavil. Nastoupil nějaký mladík. Mládenec byl sám a rychlá kontrola myšlenek prokázala, že je zdravý jako kůň. A to zdravý dvakrát podtrženo. Blázen do zdravé výživy. Bio potraviny a cosi, čemu se říká zelený čaj. Nicholas se sám pro sebe usmál, jakou má dneska kliku, když se dveře zavřely. Osud byl pro změnu na jeho straně. Za moment bude v hotelu… jenom musí vymyslet, jak Jo vysvětlí to všechno, co se děje.

Buď… anebo jí povím pravdu, řekl si v duchu. V té chvíli už se vkrádal mladíkovi do myšlenek a nakláněl se, aby se mu zakousl do krku. Raději by řekl Jo pravdu, bohužel pochyboval, že až ji dostanou zpátky do domu vykonavatelů, dovolí jí ponechat si vzpomínky na tu pravdu… Nakonec ji tam budu muset vzít. Nic si nenalhával. Na druhou stranu, tentokrát jí nevymyli mozek, jako to udělali napoprvé. Pravda, moc toho nevěděla, ale stejně…

Výtah zacinkal. Nicholas ukončil krmení a odstoupil od mladého dárce. Přeorganizoval mu myšlenky, a když se dveře otevřely, přinutil ho jít k nim. Měl ho pod kontrolou, dokud se nedostali z budovy. Teprve potom dal jeho myšlenkám svobodu, otočil se a vydal se zase do ruchu ulic velkoměsta. Tam, kde si poprvé všiml dámy s kuřetem.

O dvacet minut později už vcházel do hotelového pokoje, obtěžkán obrovskou taškou s logem KFC. Zavřel za sebou a hrdě nakráčel do ložnice. Zrovna otevíral pusu, když ale uviděl Jo spící na posteli, sklapl. Chvíli hleděl na ni a potom se podíval na Charlieho. Ležel vedle ní, ale hlavu měl zvednutou, oči otevřené a pozorné.

Nicholas s povzdechem položil sáček na malý stolek u okna. V tom okamžiku byl Charlie venku z postele, stál vedle něho a zuřivě vrtěl ocasem.

“Čau, kámo,” zašeptal a pohladil ho.

Charlie se v mžiku zvedl na zadní, přední packy položil Nicholasovi na nohu, takže mu téměř viděl do očí, poté otočil hlavu a zvědavě očichal tašku s kuřetem.

“Máš hlad, huh?” optal se Nicholas tiše. “Máš štěstí. Napadlo mne to a koupil jsem celý kbelík. Ale musíš počkat, než ti kuře vykostím. Nevím jistě, jestli smíš kuřecí kosti.”

Charlie samozřejmě všemu porozuměl. Spustil tlapky na zem, sedl si na bobek a trpělivě čekal. Nicholas se hořce pousmál. Otevřel tašku, vyndal nádobu s jídlem a papírové talíře. Načež se usadil na jednu z židlí u stolku a pustil se do práce. Vybral tři kousky kuřecího masa usmaženého v trojobalu a za pomoci přiložené plastové vidličky se pustil do vykosťování masa s tím, že je pak dá talíř. Taktak začal s prvním kouskem, když prostě neodolal a strčil si sousto té delikatesy do úst. Chuť mu doslova explodovala na jazyku. Nicholas zasténal rozkoší. Charlie zakňučel.

“Promiň,” zamumlal s plnou pusou. Silou vůle se přinutil odolávat a neochutnávat, dokud nevykostil všechny tři kousky, které prve vybral, a nenakrájel je na talíři na malá sousta. Talíř položil Charliemu na zem. Sledoval, jak se pustil do hostiny, a pak si konečně vzal jeden kousek sám pro sebe. Od smrti Annie, před padesáti lety, nebyl schopen nic pozřít. Nyní ale uvažoval, pročpak? To kuře bylo neuvěřitelné a po druhém kousku sáhnul dřív, než dojedl první.

Prostě si dám ještě jeden a pak si lehnu a pokusím se trochu vyspat, než se probudí Jo a začne vyžadovat odpovědi na své otázky, řekl si, když dojedl druhý kousek. Od včerejška nespal. Vážně si musí na pár hodin zavřít oči, než se pokusí vysvětlovat, jak se věci mají. Bezpochyby jí to bude připadat nemožné, potažmo vzrušující. Postel je tak veliká, že o něm ani nebude vědět.

Jo se zdál sen. Věděla, že je to sen, protože byla zase na večírku u Sam a Mortimera. Jenomže ten sen se od reality trochu lišil. Šum konverzace hostů byl neskutečně hlasitý, a současně tlumený. Nerozuměla tomu, co si povídali… a světla byla trochu mimo. Třepetavá a podivně mdlá. Byla sama. Procházela mezi skupinami mužů. Každý se na ni otočil a mlčky na ni vrhl ten podivný pohled, kterým včera v noci všichni zdravili ji i Alex. Zaostřili přímo na čelo, jako by z něho vyrůstal penis, načež se odvrátili. Ztratili zájem.

Sice jí bylo jasné, že je to hloupé, přesto pokaždé, když se otočili, vnímala to jako odmítnutí. Velmi se jí ulevilo, když ji sen vyvedl ven. Ale i tady to bylo tak trochu podivné. Zvuky, které vydávala stvoření noci, a vítr v listoví, byly jaksi zesílené a zvláštně hlasité. A pohlazení chladného vánku byla skutečná jako doteky dlaně. Chvěla se a po těle jí naskakovala husí kůže. Nevšímala si toho a kráčela dál, okolo domu za roh. Tentokrát ji však vůbec nepřekvapilo, když se ze tmy vyřítil Smradlavý-dech, Ernie. Nebála se, a když narazila hlavou do zdi, nebolelo to. Ve snu měla oči otevřené, proto dobře viděla, jak se najednou z lesa vynořil Nicholas a toho muže od ní odtrhl.

Opřela se o zeď a pozorovala, jak spolu ti dva bojují. Připomínalo to podivný, pomalý tanec plný násilí. Poté se sehnula a zvedla ze země tentýž kámen jako minulou noc. Udělala pár kroků vpřed. Udeřila jím do blond hlavy. Ernie se okamžitě otočil. Oči mu zlatě zářily a cenil zuby. Předváděl dlouhé, špičaté tesáky. Zírala zmateně, protože to najednou bylo spíš jako vzpomínka, než pouhý sen. Hlasité zvuky a mdlé světlo byly najednou ty tam. Vše bylo ostré a jasné. Ale pak se ty řvoucí zvuky vrátily a všechno opět plavalo. Muži spolu dál bojovali.

Ve snu pouze stála a přihlížela, dokud Ernie nepadl k zemi. Nicholas ho překročil a přistoupil k ní.

“Nedokážu tě přečíst,” řekl jasným hlasem. Popadl ji za nadloktí, sklonil hlavu a položil rty na rty. Přitiskl se k ní celým tělem, vysunul jazyk a vnikl jí do úst, aby ochutnal. A v té chvíli se Jo rozloučila se zdravým rozumem. Ponořila se do pocitů, které se přes ni přelévaly. Pocity, které v ní vzbuzoval, to, jaký byl na omak, a jeho chuť, odsunuly vše ostatní do pozadí. Vzkřísily touhu, kterou cítila minulou noc, jako když fouknete do žhavých uhlíků a vyskočí plamínek. A pak odtrhl ústa a vyhrnul jí triko. Když vzal do úst jednu bradavku, Jo zalapala po dechu.

V tom okamžiku se sen najednou proměnil. Nyní byli v garáži. Ostré světlo nad hlavou ji oslepovalo, mříže tlačily do zad. Dlaněmi jí klouzal po těle, rty pokoušel starorůžově zbarvený hrot ňadra, který vzal do zajetí. Zavřela oči, jednou rukou ho hladila po ruce a rameni, druhou mu cuchala vlasy, zatímco zuby a jazykem dráždil vzrušenou bradavku.

“Ano,” vydechla Jo, a hned zalapala po dechu, neboť se jí rukama zatoulal mezi nohy. Zatlačil na středobod přes džíny. Což stačilo, aby si přála nemít je na sobě. Mohla by si vychutnat jeho dotek bez překážek. Vtom byly džíny ty tam, stejně jako triko. Do zad ji studily mříže. Ostrý kontrast ve srovnání s hřejivými ústy a prsty, které ji nyní hladily mnohem intimněji.

Když prsty přejížděl po kluzké tkáni, tiše sténala. Ale když vjel jedním prstem dovnitř, už to nevydržela a surově ho zatahala za vlasy. Přinutila ho pustit bradavku, kterou škádlil, a zvednout hlavu. Jakmile měla na dosah rty, políbila ho. Zoufale sála jazyk, který jí Nicholas strkal do úst. A poté vyslala ten svůj do boje s jeho, současně mu poslepu hmatala po předku džín. Nahmatala tvrdý důkaz, že je vzrušen neméně, než ona. Stiskla ho přes pevnou látku a začala zápolit s opaskem… vtom si ale vzpomněla, jak její šatstvo hezky příhodně zmizelo, když si to přála. Okamžitě nechala zápolení a úpěnlivě si přála, aby zmizelo i to jeho. Najednou se dotýkala holé kůže. Jo si povzdechla úlevou a hned ho vzala do dlaně.

Nicholas přerušil polibek a chraplavě se zasmál.

“Netrpělivá,” zašeptal jí do ouška a zlehka se zakousnul do lalůčku. “A tak dychtivá.”

“Ano,” vydechla. “Potřebuji tě.”

Těmi slovy ho opět rozesmála. Jakmile ho ale vzala řádně do ruky a pohladila po celé délce, smích ho rychle přešel a začal lapat po dechu. Následovalo vrčení, a pak ji chytil za ruku. Nezbednou končetinu odtáhl, zvedl, přimáčkl na mříže vedle její hlavy a opět Jo políbil. Když se po něm pokusila sáhnout druhou rukou, polapil a zvedl i ji. Otíral se o Jo a líbal ji skoro jako za trest. Vehementně mu to oplácela. Líbala ho stále náruživěji a – vzhledem k tomu, že u šatstva to tak hezky fungovalo – vroucně si přála, aby do ní konečně přirazil. Smůla. Snový Nicholas nebyl ani zdaleka tak vstřícný, jako jejich snové oblečení. Místo, aby ji popadl za boky a pronikl do ní, nechal líbání a zavrčel: “Ještě ne,” a začal rty putovat po hrdle dolů, ke klíční kosti.

Frustrovaná Jo našpulila rty. Třela se o něj, a když rty doputoval k ňadru a opět si sadisticky pohrával s bradavkou, už jenom lapala po dechu. Stále ji držel za ruce, ale nyní je stahoval dolů, padal před ní na kolena. Cestou poséval polibky bříško. Jo si zatínala nehty do dlaní vzrušením, jelikož stále pokračoval jižním směrem. Momentálně ji zlehka kousal do boku.

“Nicholasi,” zasténala zoufale. Hned poté zalapala po dechu, a aby získala stabilitu, chytila se mříží vedle hlavy. Nicholas totiž zákeřně pustil jednu ruku a chopil se nohy. Bez meškání si ji hodil přes rameno. V této pozici mu Jo byla vydána zcela napospas a Nicholas toho plně využil. Naklonil se a přitiskl rty ke tkáni, kterou předem tak zručně vzrušil prsty.

Vykřikla, a když dal svobodu i druhé ruce, chytila se mříží i tou. Musela se držet, aby dokázala zůstat zpříma. Nožička ji najednou neunesla, a kdyby Nicholas nezvedl ruce, nepopadl Jo za zadek a nedržel, zatímco ji zuby a jazykem zvolna přiváděl k šílenství, tak by se i přesto udržela zpříma jen stěží.

“Prosím,” sípala zoufale. Pustila mříže a popadla ho za vlasy. Surově Nicholase kudlila a doufala, že mu to konečně dojde. Tlak narůstal až k bodu zlomu. A ona ho chtěla mít v sobě, až k tomu dojde. Chtěla cítit, jak ji naplňuje. Jak se jejich těla stávají tělem jediným. Jak se jejich dech mísí a splývá…

Díky Bohu ji Nicholas konečně přestal mučit a zčistajasna k ní zvedl zrak. Oči mu zářily stříbrem. Po obvyklé modři v nich nebylo ani památky. A poté vstal a opět vzal do zajetí rty. Jen co se posunul a zvedl ji, obtočila mu nohy kolem boků. Téměř surově ji přirazil na mříže… Jo otevřela oči. Probudilo ji nějaké tlumené cinknutí.

Popleteně mrkala. Koukala na strop. Už se stmívalo. A když jí k uším dolehlo další cinknutí a mumlání hlasů, podívala se k oknu. Vykulila oči, protože uviděla umývače oken, jak se na pohyblivém lešení vznáší k nebesům. Podívala se pozdě. Zahlédla už jenom kolena, lýtka a chodidla. Z toho usoudila, že jim padla.

Povzdechla si a podívala se vedle sebe. Zjistila, že v posteli vedle sebe nemá Charlieho, jako když usínala, ale Nicholase. Ležel na druhé straně letiště, dobré dvě stopy daleko, ale měl otevřené oči. V šerém pokoji zvláštně stříbřitě zářily. Hleděl na ni… stejně jako ve snu. A pak se najednou skulil z postele a vykročil ke koupelně.

“Nicholasi.” Vstala rychle, přesto byl v koupelně a zavíral dřív, než ho dohnala. Instinktivně strčila nohu mezi dveře, aby je nemohl dovřít.

Tiše zavrčel: “Pokud nechceš být nahá v posteli a dělat přesně to, o čem se ti zdálo, dej tu nohu pryč.”

Vykulila oči. Nevěřila vlastním uším. “Jak víš, o čem se mi—”

“Jo,” varovně vrčel. “Máš jednu vteřinu, abys ty dveře pustila. Jinak nenesu odpovědnost za to, co se stane.”

Zavřela pusu a zírala na něj. Jedna část její mysli vážně chtěla zjistit, jak se mohl dozvědět, o čem se jí zdálo. Jinou, mnohem větší část mysli – o těle nemluvě – spíše zajímala vize, kterou jí těmi pár slovy nasadil do hlavy. Postel. Oni dva. Nazí. Dovádí… ke zdárnému konci to, co zahájili ve snu. Tělo Jo stále brnělo přerušenou předehrou. Bradavky měla tvrdé a rozbolavělé. A ten tekutý žár, který se seběhl v podbřišku, nevychladl.

Chtěla ho. Zoufale. Jestli ji chtěl Nicholas svou hrozbou vystrašit, zvolil špatnou taktiku. Jo to znělo jako výzva. A neexistovalo nic, co by měla raději než výzvy. Uvědomila si, že muselo uplynout již několik vteřin a on svou hrozbu stále nesplnil, proto se chopila iniciativy. Stoupla si na špičky, naklonila se k němu a přitiskla mu rty na rty.

Zareagoval mírně řečeno uspokojivě. Taktak se ho rty dotkla a už se dveře koupelny rozletěly. Nicholas ji vtáhl do náruče, otočil zády k otevřeným dveřím a přitiskl se k ní, pěkně tělo na tělo. Hned jí strčil jazyk do úst. Zdálo se, že ji chce tím polibkem potrestat. Mrskal jazykem jako bičem, jenomže tento trest se jí náramně zamlouval. Zapojila se do hry stejně jako ve snu. Zvedla hozenou rukavici a pustila se do souboje na jazyky. Škrábala ho prsty ve vlasech, jen aby pokračoval.

Matně vzala na vědomí zvuk trhání látky, a pak už měl ruce mezi jejich těly a na obnažených ňadrech. Nicholas hluboce hrdelně zavrčel. Vibrující zvuk pronikl až do jejích úst, což jen znásobilo vzrušení. Chtěla sáhnout mezi ně, po erekci, jako to udělala ve snu, ale měla ruce nad jeho rukama. Blokovaly je ramena a paže, tak Jo nezbylo, než se spokojit s prací boků. Propínala je a dychtivě se o něj otírala.

Nicholas okamžitě pustil ňadra a odtáhl se natolik, aby mohl sáhnout po knoflíku jejích džínů. Díky tomu mohla udělat totéž. Podařilo se jí rozepnout mu opasek a horní knoflík, ale zip měla otevřený pouze do poloviny, když si Nicholas najednou klekl a stáhl jí kalhoty.

Jakmile je dostal i s kalhotkami až ke kotníkům, vystoupila z nich. Odhodil textilie stranou a přejel dlaněmi po obnažených nohou. Naklonil se, vtiskl polibek těsně nad koleno a poté na vnitřní stranu stehna. Načež, stejně jako ve snu, jí bez varování zvedl nohu a vmáčkl ústa do středobodu. Když přejel jazykem po zduřelé, vzrušené tkáni, Jo se celá zachvěla. Musela se chytit kliky, aby se udržela zpříma. Nicméně v mučení nepokračoval, ale najednou se opět zmocnil rtů. Hodně se jí ulevilo.

Jednou ji hladově políbil, ruce zaměstnané vyprošťováním sebe sama z džínů, a omluvně zašeptal: “Nemohu čekat.”

“To ani já,” vydechla a hned nato vypískla, protože si ji bez varování zvedl do náruče a odnesl k posteli. A když ji hodil na matraci, vyjekla znovu. Jednou se odrazila a posadila se. Koukla na sebe. Nicholas jí, jak byl netrpělivý, roztrhl předek trička. Rychle torzo sundala. Byla hotová právě včas, aby viděla, jak si Nicholas přetáhl triko přes hlavu. Na hrudi se mu při tom pohybu zavlnilo svalstvo. Odhodil triko přes celou místnost. Přistálo na lampě psacího stolu. Hned nato si zul boty a stáhl džíny z boků. Byl rychlý a výkonný. Na prohlídku neměla moc času. Jakmile se obnažil, skočil na ni.

Padla na záda s překvapeným heknutím a vzápětí ho objala. Opět se zmocnil jejích rtů. Nezanořil se do ní okamžitě, jak očekávala, místo toho vsunul ruku mezi ně a znovu ji laskal. Moment váhala. Nevěděla, jestli se jeho vášeň nevytratila, když se svlékl, nebo zda si to nemyslí o ní. Jakmile na boku ucítila tvrdý důkaz opaku, dospěla k názoru, že se Nicholas domnívá, že potřebuje přiložit pod kotel. Nepotřebovala. Sen byl téměř důkladnější předehrou, než dokázala snést. Chtěla jediné. Jeho, hned teď, v celé kráse, délce a tvrdosti ve svém lůně.

Aniž nechala líbání, zatlačila mu do hrudi. Moment překvapení se jí vydařil. Shodila ho na postel na záda a překulila se na něj, při tom ani na chvilku neodtrhla rty. Posadila se mu obkročmo na boky. Mírně se nadzvedla a poté klesla, pojala ho do sebe jediným plynulým pohybem. Jakmile ji naplnil, strnula a zasténala spolu s ním. Nicholas do ní padl jako ulitý. Báječně a dokonale. Teprve nyní ho přestala líbat, aby se mu mohla podívat do tváře.

Otevřel oči. Byly jako roztavené ryzí stříbro. Krásné. Nikdy nic takového ještě nespatřila. Jo tam jenom seděla, nabodnutá na něm, a zírala, dokud nezvedl ruku a nepohladil ji po tváři. Poté zajel rukou dozadu na zátylek a vytáhl jí z vlasů gumičku. Zabořil prsty do dlouhých, hustých pramenů a vzápětí si podmanil rty. Jakmile se jejich ústa setkala, zvedl se do sedu. Hrudí se jí otíral o prsa a dlaněmi slanil na prdelku. Ponouknul ji nahoru a zase dolů.

Jo se prohnal pocit, při kterém nemohla nezasténat. Začala se pohybovat sama. Mozek zaplavovala narůstající rozkoš, vlna za vlnou. Nutila ji pokračovat. Nicholas pustil boky a vzal do rukou ňadra. Mnul okrouhlé kopečky a pohrával si s bradavkami.

Přerušila polibek a zvrátila hlavu dozadu. Dráždivě za ně tahal a ona lapala po dechu. Vlasy jí přepadly na záda a lechtaly. Nicholas jí něžně okusoval krk. Když zuby škrábl o obnaženou tkáň, ucítila bodavou bolest, po které však následovala nesnesitelná rozkoš. Připojila se k pocitům, které na ni útočily. V nitru jí explodovala tsunami všech orgasmů a Jo vykřikla.

Matně si uvědomovala, že o úder srdce později Nicholas odtáhl hlavu a křičí. Ale pak ji pohltila temnota a zhroutila se na něj.

První věc, kterou uviděla, sotva otevřela oči, byla zář digitálního budíku v temné místnosti. Devatenáct třicet dva. Ležela na posteli, za zády Nicholasovo hřejivé tělo, těžkou paži obtočenou kolem těla a zavrtanou pod bok. Chvíli ležela tiše a nehybně, nechtěla Nicholase probudit, ale močový měchýř si stěžoval a nakonec se musela pohnout. Hýbala se pomalu a opatrně, pokoušela se vymanit zpod Nicholasovy ruky, aniž ho vzbudí, ale teprve začala, a on už ji sevřel pevněji. Přitiskl si ji zády k hrudi.

“Kampak?” zeptal se hlasem ochraptělým spánkem.

Dříve, než stačila odpovědět, vzal do dlaně ňadro a lehce stiskl. Přitulil jí nos do krku. Ostře vdechla a zavrtěla zadečkem proti němu, jak se v ní probudila touha.

“Mmm,” zamumlal Nicholas. Vyšel jí boky vstříc. Nyní dobře cítila, jak mezi nimi narůstá erekce. Pustil prs a sáhl po tváři. Vzal do prstů čelist a natočil Jo hlavu, až se k ní mohl naklonit a zmermomocnit její rty.

Zatímco ji líbal, Jo se překulila na záda a nenápadně se tak osvobodila od jeho paže. Na oplátku ji uvěznila mezi jejich těly. Prsty mu brouzdala po hrudi a polibek opětovala.

“Dobře chutnáš,” pošeptal jí Nicholas do úst. Odtáhl ruku z tváře a vydal se jí po těle na pouť na jih.

“Já— jé,” zakňourala, když se opět jal opečovávat ňadro. Ruka poté sjela níž, pohladila bříško, a pokračovala na bok. A když ji polechtala na kosti kyčelní, Jo zase zasténala. Ale ruka se znovu pohnula. Sjela na pozadí, přetočila Jo víc na bok a přitiskla je kyčlemi k sobě.

“Potřebuji tě. Zase,” zavrčel. Strčil jí ruku pod zadeček a mezi nohy. Oklikou hledal centrum vzrušení.

“A já potřebuju… ach.” Zalapala po dechu, protože nechal hlazení a vklouznul do ní jedním prstíkem. Jen co byla mocna dechu a slova, dokončila: “Čurat.”

Nicholas znehybněl a kousek se odtáhl. Podíval se na ni.

“Promiň,” zamumlala ironicky a odstrčila se od něho do sedu. “Volání přírody.”

Se zasténáním padl na záda, hned se ale zvedl. Zálibným okem pozoroval, jak nahatá cupitá pokojem ke dveřím do koupelny a zavrčel: “Spěchej.”

Odpovědí mu bylo zachechtání. Zmizela v koupelně a zavřela dveře.

S odevzdaným povzdechem opět padl na záda. Úsměv mu křivil rty. Jo je… well, kousek ráje. Potěcha pro oko a chytrá, navíc s proříznutou klapačkou… Perfektní žena pro něj.

Věčná škoda, že si ji nemůžu nechat, pomyslel si hořce Nicholas. A když něžné, vřelé pocity vyvolané milováním vytěsnila realita, zavřel oči.

Nikdy se jí neměl dotknout. Jasně, může za to ten sen. Existuje několik příznaků, že je někdo vaší životní družkou. Popřípadě druhem. Neschopnost partnera číst ani kontrolovat je pouze jedním z nich. Dalším symptomem jsou společné sny. Obvykle erotické. Dobře věděl, že v tom jejich snovém intermezzu v žaláři domu vykonavatelů nebyl sám. Probudil se z něho celý zdivočelý potřebou, ale měl dobrou vůli. Pokusil se je oba ušetřit fraktury srdce zběsilým útěkem do koupelny. Mínil si dát studenou sprchu, bohužel Jo to překazila. Nevyčítal jí to. Neměla sebemenší tušení, o co tady jde, a nepochyboval, že byla tím snem rozvášněná stejně jako on. Jenomže, co naplat? Podlehnout jí, byla velká chyba. Vzdát se jí bude nyní mnohem těžší, než dříve, až ten čas nadejde. A nadejde brzy. Nemůže si ji nechat. Vlastně, když se nad tím tak zamyslel, druhé milování by byla chyba přímo kardinální. Minimálně by to byla strašná pitomost. Všechno by se jen ještě ztížilo.

Skulil se z postele, vstal a zahleděl se na vlčáka poklidně spícího na polstrovaném křesle u stolu. Úplně na něj zapomněl. Měl vážné podezření, že na nábytku spát nesmí, pak si ale vzpomněl, že když vešel do pokoje, spal s Jo na letišti. Proto ho nevyrušoval a nechal v klidu spát. Raději se prošel po pokoji a posbíral své svršky. Položil je na postel a posadil se. Počká. Vtom uslyšel sprchu.

Pronikne do koupelny, sotva Jo vyjde ven. Dá si studenou sprchu a zchladí horečnou vášeň, která ho chytá, když na Jo jen pomyslí. A pak si spolu pěkně v klidu sednou a vysvětlí jí situaci. Dřív než bude hůř a všechno zajde příliš daleko. Nicholas nepochyboval, že jakmile Jo uslyší, co jí musí říci, ohromně ráda mu dovolí odvézt ji do domu vykonatelů. A jednou pro vždy ho vystrnadí ze svého života.

9. KAPITOLA

Jo si ve sprše pospíšila. Dala si jen rychlovku. Původně hodlala vyběhnout z koupelny ihned poté, co si uleví, když však v zrcadle uviděla tu džungli, ve kterou se proměnily její vlasy, raději zamířila pod sprchu. Umyla si vlasy, bleskově se namydlila a opláchla, vypnula vodu, a pak se málem přizabila, jak spěchala z vany. Zakopla o okraj a zachránilo ji pouze to, že se v poslední chvíli zachytila věšáku na ručníky.

Ušklíbla se na sebe, narovnala se a popadla ručník. Zběžně se utřela, obtočila ho kolem sebe jako tógu a zamířila do ložnice. Hodlala skočit na Nicholase a znovu si s ním užít. Smůla. Sotva přešla přes práh, proklouznul kolem ní. V ruce džíny a na rtech slova: “Jsem na řadě.” Jo se obrátila ke dveřím koupelny právě včas, aby viděla, jak se zavírají. Na rtech jí zahrál hříšný úsměv a udělala krok vpřed. Napadlo ji totiž, jaká to bude zábava přidat se k němu. Zastavilo ji cvaknutí zamykaného zámku. Povytáhla obočí, ale pak se ohlédla. Z rohu pokoje totiž něco zaslechla. Otočila se a uviděla, jak Charlie zívá na křesle u stolu, na kterém si zjevně dal šlofíka. Zamračila se na něj.

“Přece víš, že se to nemá,” zašeptala, ale nedokázala se příliš zlobit. Celý den ho pouštěla na nábytek. Mimoto, nechtěla by ani, aby spal jen na koberci. Lehké napomenutí stačilo. Charlie seskočil z křesla a přišel za ní. Sedl si na bobek a zvedl k ní oči. Koukaly téměř omluvně.

Ironicky se usmála a sklonila se, aby ho pohladila. Uvažovala, co asi dělal, když byli s Nicholasem zaměstnaní. Úplně na toho chudáčka zapomněla. A ač to znělo hloupě, doufala, že spal. Představa, že tam prostě seděl a pozoroval je během těch vášnivých okamžiků, byla jednoduše děsivá.

Rychle to hodila za hlavu a narovnala se. Svoje džíny uviděla ležet přede dveřmi do koupelny, ale nechala je tam. Vykročila k posteli, chtěla si lehnout. Když ale Charlie zakňučel a popošel ke dveřím z hotelového pokoje, vrátil se a šel k nim znovu, zastavila se. Poznala signál, že potřebuje vyvenčit. Povzdechla si a nakonec se přece jenom vydala pro džíny. Než se pustila do hledání trička, navlékla si kalhotky a džíny. Našla je na druhé straně postele. Jakmile je ale zvedla, vzpomněla si, že je Nicholas roztrhal. Ohrnula nos, odhodila je na křeslo, a v zadumání, co si počne, uviděla na posteli Nicholasovo triko. Vzpomínala si, že původně viselo na lampě. Musel si je nachystat do koupelny a ve spěchu zapomenout.

Pokrčila rameny a sebrala je. Jeho ztráta, její zisk. Nemůže jít venčit Charlieho nahoře bez. Přetáhla si triko přes hlavu. Okamžitě ji obklopila Nicholasova vůně. Usmála se. Dala si na čas a vdechovala zhluboka. Nakonec si ale nadměrně velké tričko oblékla pořádně a zastrčila ho do kalhot. Koukla na dveře koupelny. Uvažovala, jestli má Nicholasovi říci, kam jde. Tušila, že by proti tomu, aby šla Charlieho venčit sama, protestoval. Usoudila, že pravděpodobně bude lépe, když to zvládnou, než se osprchuje. Budeme-li mít kliku, mohli bychom být zpátky dřív, než bude hotový, a on se to ani nedozví.

Ještě zašla ke stolu pro sáček z KFC. Při tom nahlédla do kbelíku a pobaveně se pousmála. Byl prázdný. Nicholas měl zjevně hlad, když se vrátil, a ona jídlo zaspala. Všimla si vylízaného papírového talíře na koberci. Zato Charlie nikoli. Zavrtěla hlavou. Pobrala tašku, plastovou vidličku, ubrousky a jeden klíč-kartu z balíčku na stole, a vydala se ke dveřím, kde čekal Charlie. Nyní kňoural téměř nepřetržitě. Zřejmě už opravdu musel. Nejspíš by měla být ráda, že neměl nehodu v pokoji, zatímco spali.

Bála se, aby se nedostali do problémů ve výtahu, proto Charlieho zavedla ke dveřím na schodiště. Když otevřela dveře, nadšeně ji následoval, načež se ujal vedení. Capal dolů ze schodů takovou rychlostí, že aby mu stačila, musela utíkat. Dokázala myslet pouze na to, že ho raději nechá běžet po cestě ven, protože zpátky až nahoru ona v žádném případě nepoběží.

Podařilo se jim vytratit z budovy, aniž někoho potkali, ale najít park Jo chvíli trvalo. Potom trpělivě čekala, než Charlie, který celou cestu kňučel potřebou, stráví pěkných pár minut očicháváním všech stromů, než konečně zvedl nožičku. Ještě musel najít další vhodné místo na velkou. Jo jeho nadílku sebrala do sáčku z KFC, a ten pak vyhodila do odpadků. Konečně mohla odvést Charlieho zpátky. V půli cesty míjeli pizzerii. Dveře se otevřely a na nos jí zaútočila vůně pečeného paprikáše a rajčatové omáčky. V žaludku jí zakručelo. Jo se zastavila a nakoukla do okna. Když sledovala, jak kuchař vytahuje z pece čerstvě upečenou pizzu, v puse se jí sbíhaly sliny. Právě zvažovala, že tam zajde jednu koupit a vezme ji do hotelu, když vtom Charlie najednou vydal stejně podivné zavrčení jako u ní v bytě, když za dveřmi stál Smradlavý-dech.

Podívala se dolů. Byl celý strnulý a naježený. Uši vzadu, cenil zuby a vrčel na něco vpravo. Pohlédla tím směrem, ale nedokázala poznat, co ho tak vytočilo. Stejně to ale stačilo, aby si vzpomněla, že Smradlavý-dech, nebo Ernie, jak mu říkal Nicholas, je stále někde venku. Pravděpodobně je hledá, a Bricker s Andersem zrovna tak. Nyní nebyl čas toulat se po ulicích, pokud to nebylo nezbytné. Musí zjistit, proč po ní jde ten Ernie… a proč Bricker a Anders jdou po Nicholasovi. Když ho pouštěla z cely, považovala to všechno za nějakou velkou bojovou hru, nicméně incident, který se odehrál u ní doma, ji přesvědčil, že je to vážné.

Charlie opět zavrčel a Jo se opět rozhlédla, ale pořád nic neviděla. Najednou znervózněla. Odvrátila se od pizzerie. Nemohla se dočkat, až se vrátí do hotelu.

Objednám pizzu, až se vrátím na pokoj, slíbila si v duchu a pokračovala v cestě. Ze zvyku se poplácala po noze. Nepotřebný pokyn Charliemu, aby šel s ní. Od chvíle, kdy odešli z pokoje, se od ní jako obvykle ani nehnul.

Když míjela roztomilou malou blondýnku, která jí připomněla Ginu, právě se blížili k hotelu. Dívčina vytáhla do popředí obavy o sousedku. Přestože Jo tušila, že Gina raději utekla dolů do bytu J.J., místo před dům, jak jí nařídila, byla by klidnější, kdyby to věděla najisto.

Zamračeně doprovodila Charlieho ke stejnému požárnímu východu, kterým vyšli ven. Odkopla kámen, který strčila mezi dveře, aby se nezavřely, a odvedla Charlieho dovnitř. Vlčák okamžitě vystartoval do schodů. Jo také, ale výrazně pomaleji. Dělala na něj obličeje, jak tak před ní poskakoval. Chlupatý pingpongový míček.

Když konečně dorazili do jejich patra, byla regulérně bez dechu. Zato Charlie byl čilý, vrtěl ocasem a nemohl se dočkat, až otevře dveře na chodbu. Sotva to udělala, vyrazil k jejich pokoji s neomylným smyslem pro směr, který ji odjakživa uváděl v úžas. No a tak otevřela i druhé dveře, dala mu přednost, zlomek vteřiny počkala, než vejde, a vstoupila za ním.

V koupelně stále tekla sprcha, ale nemohla být venku déle, než deset, patnáct minut, tak proč ne? Právě míjela dveře, když voda najednou utichla. Úder srdce a začala téci znovu. Zastavila se a se zvednutým obočím zavolala: “Nicholasi? Seš v pohodě?”

“Jsem,” ozvala se tlumená odpověď. “Jen jsem pouštěl teplou vodu.”

“Aha,” hlesla. Pokoušela se vykoumat, co asi znamená, že si pouštěl teplou vodu. To se jako až doteď sprchoval ve studené? ptala se v duchu celá zmatená. Raději si tím přestala týrat hlavu. Přešla pokojem k telefonu. Objedná pizzu a hlavně zavolá Gině. Dáma má přednost. Spadl jí kámen ze srdce, když to kamarádka vzala a zněla absolutně normálně.

Stejně se ale nedokázala nezeptat: “Gino? Jsi v pořádku?”

“Jo?” vyhrkla Gina. “No, jasně, že jsem. Proč bych neměla být? Jak bylo na večírku?”

Jo zamrkala. Zvláštní otázka. Nejistě se optala: “Na večírku?”

“Jasně, přece na té párty, kterou uspořádala tvá sestřička,” upřesnila, a hned dodala: “Dneska ráno jsem Charlieho nakrmila a vzala na procházku, ale brzy bude chtít víc jídla. Klidně ho nakrmím znovu, jestli nemíníš přijít domů, ale ten večírek už určitě musel skončit?”

“Gino,” řekla pomalu Jo. Snažila se pochopit to, co právě slyšela. Gina si vůbec nevzpomínala, že se vrátila domů. Odkašlala si. “Charlie je se mnou. Copak ty si nepamatuješ, že jsem prve přišla domů?”

“Jak jsi to provedla? Proplížila se kolem mých dveří, když jsem byla v koupelně?” zasmála se Gina. “Mohla ses stavit aspoň na moment a říci mi, že jsi doma.”

Jo se zamračila. “Ty si vážně nevzpomínáš, že jsme se viděly?”

“O čem to mluvíš?” zeptala se Gina. Z tónu hlasu Jo odhadla, že se mračí. “Neviděly jsme se od včerejška, kdy jsi odjela k Sam.”

Jo ztěžka dosedla na stůl u telefonu. V hlavě jí bušilo. Gina si nepamatuje, co se odpoledne stalo u nich v domě… je to jen pár hodin.

“Hele, vydrž chvilku, někdo je za dveřmi,” řekla najednou Gina. Jo teď ze sluchátka slyšela hlasité šustění, jako by si je přitiskla na prsa. Telefonem k ní tlumeně dolehl veselý hlas Giny, a potom dlouhé ticho, než se znovu ozval šum a Gina. “Kde vlastně jsi?”

“Kdo byl za dveřmi?” zeptala se Jo. Měla jisté podezření.

“Kluk z přízemí,” odpověděla Gina. “No a kde vlastně jsi? Prve se tady stavil tvůj kamarád Justin a hledal tě.”

“Justin?” prázdně zopakovala Jo.

“Fešák, brunet a v té kůži mu to fakt sekne.” Gina se na moment odmlčela a dodala: “Měl s sebou vysokého černouška, urostlého. Přímo k nakousnutí.”

“Bricker,” vydechla Jo. Všichni mu říkali Bricker. Nakonec křestní jméno zapomněla.

“Jo, Justin Bricker, to je on,” přitakala Giny. “Štramák. Chce, abych mu zavolala, až se vrátíš domů. Takže přijď brzy, Jo, jo? Protože je přímo boží a já chci mít záminku, abych mu mohla zavolat.”

“Jo,” zamumlala Jo. “Jsem ráda, že jsi okay, Gino. Teď už mu musím jít.”

Zavěsila dřív, než se Gina stihla optat na něco dalšího. A potom tam prostě jenom seděla. Jak to tak vypadá, Gina si na nic z odpoledního incidentu nepamatuje. Vzpomněla si na prázdný výraz, který měla Gina na tváři, když otevřela a uviděla, jak ji Smradlavý-dech držel za ruku. Při té vzpomínce se zamračila. Stejně se tvářil i ten recepční, když se přihlašovali do hotelu. Jako by nikdo nebyl doma. Jako by byli pod kontrolou, pomyslela si.

Pitomost. Uvažuju jako blázen, řekla si v duchu. Nicholas tomu mužskému asi podstrčil nějaké peníze, když se nedívala. Aby byl povolnější. A Ginu pravděpodobně zdrogovali. Za tímtéž účelem. No a drogy asi ovlivnily i její paměť, ujistila sama sebe. A potom se podívala na Charlieho, který jí najednou položil hlavu do klína.

Usmála se a pohladila ho. Zrakem sklouzla k prázdnému kuřecímu kbelíku na stole. Při tom pohledu si vzpomněla, že má hlad a v plánu objednat pizzu.

S povzdechem sáhla po telefonním seznamu a bleskově obhlédla nabídku pizzerií. Objednala velkou dvě-pro-jednoho, speciál. Co když Nicholas a Charlie budou mít také hlad, až dorazí. Vytáhla z kapsy peněženku. Letmý pohled do ní Jo prozradil, že musí zaběhnout k bankomatu. Sprcha vedle stále ještě teče a dlouho mi to nepotrvá, řekla si v duchu. Znovu si vzala pokojovou kartu, pohladila Charlieho, aby byl hodný, a vyrazila z pokoje. Tentokrát jela výtahem a byla ráda, že mohla. Nohy ji ještě trochu bolely z pěší túry nahoru.

V přízemí hotelu byla malá večerka. Na výloze uviděla logo bankomatu. Zaskočila tam, vybrala hotovost a než se vydala na zpáteční cestu, koupila ještě pár limonád.

Když vešla zpátky do pokoje, sprcha v koupelně konečně zmlkla. Minula dveře, odložila limonády a zrovna sahala po kbelíku na led, když se koupelna otevřela a vyšel Nicholas.

“No konečně. Začínala jsem si myslet, že ses utopil ve vaně,” popíchla ho. Z kbelíku vyndala průsvitný igelitový sáček, otevřela ho a vrátila dovnitř. Zamířila ke dveřím. “Hned jsem zpátky.”

Jenomže když šla kolem Nicholase, chytil ji s ustaraným výrazem ve tváři za ruku. “Kam jdeš?”

“Pro led,” mírně zvedla kbelík.

“Obstarám ho.” Zabavil jí kbelík i kartový klíč, ale jakmile se vydal ke dveřím, popadla za ruku pro změnu ona jeho.

“Co tak si zakrýt tu svou nádhernou hruď, než půjdeš ven, hřebče? Přece nechceš, aby pokojské omdlévaly vzrušením, až tě uvidí takhle?”

Nicholas se na sebe podíval. Když zjistil, že hodlal vyrazit na chodbu jenom v džínách, ironicky se pousmál. Pohlédl na ni a uviděl, že má na sobě jeho triko. Zvedl obočí.

“To moje jsi roztrhal,” připomněla mu a pokrčila rameny. Chytila lem, jako by si je mínila stáhnout. “Chceš ho vrátit?”

“Ne!” Popadl ji za ruce, zastavil a poplácal po paži. Prošel kolem ní do pokoje. “Mám jiné.”

Opřela se o zárubeň koupelny. Pobaveně se usmívala a přihlížela, jak jde ke sportovní tašce, kterou přinesl z dodávky. Rychle ji otevřel a vyndal čisté triko. Vypadal při tom lehce nervózně. Pečlivě se vyhýbal pohledu na ni. Měla vážné podezření, že ho svým škádlení přivedla do rozpaků.

“Promiň mi tu halenku,” zahučel a natáhl si čisté triko. “Tohle si samozřejmě můžeš nechat.”

“Díky,” odtušila. Nepokrytě ho pojídala očima. Mezitím se otočil a znovu se vydal ke dveřím.

Jakmile došel až k ní, zastavil se. Chvilku si myslela, že ji políbí, ale jen krátce zaváhal s pohledem upřeným na její rty. Hned nato se odvrátil a pokračoval ke dveřím. Na prahu ještě poznamenal: “V tašce mám hřeben, kdybys po něm snad zatoužila.”

Obočí Jo vyletělo až do vlasů. Nicholas nelenil a protáhl se ven ze dveří. Bleskově se obrátila do koupelny a sotva spatřila svůj mlhavý odraz, vyvřískla. Zrcadlo bylo sice milosrdně zamlžené z toho, jak si Nicholas dával prodlouženou sprchu, přesto se viděla až moc dobře. Vlasy měla kolem hlavy jako kudrnatou, zcuchanou hřívu. Teprve nyní si vzpomněla, že si je jenom zběžně vyfrotýrovala a už nadšeně uháněla ven, obskočit Nicholase. Jenomže ten uháněl opačným směrem, do koupelny. A neměla zrcadlo, aby omrkla, jak vypadá, než vyrazila do ulic, vyvenčit Charlieho, který už měl chudinka skoro packy křížem.

Pane Bože, vzala jsem Charlieho na procházku do parku a vypadám takhle, v duchu se vyděsila Jo. Chopila se ručníku a rychle zrcadlo utřela. Na druhou stranu, těsně po sprše to třeba nebylo zas až tak hrozné, chlácholila se. Po mámě bohužel zdědila přirozeně vlnité, jemné vlasy. Když se o ně řádně nepostarala, připomínaly divokou houštinu Ronalda McDonalda. Proto je obvykle nosila spoutané do ohonu.

Zrcadlo bylo nemilosrdně utřené, a tak se viděla pořádně. Jenom zavzdychala. Wow, byla jako nějaká femme fatale. Není divu, že ji Nicholas před odchodem nepolíbil. Poté, co ji viděl takhle, bude mít kliku, jestli se ji vůbec kdy znovu pokusí políbit.

Tiše brblala a vyšla z koupelny prohledat tašku. Zmíněný hřeben potřebovala jako sůl. Potom prohledávala ještě postel, dokud nenašla gumičku, kterou jí Nicholas ve víru vášně vytáhl z vlasů. Nakonec se vrátila do koupelny, zkrotit vlasy. Zkrotit nebyla žádná nadsázka. Byl to tak trochu boj. Její vlasy se cuchaly jako žádné jiné. Popravdě řečeno, byly jednou z mála věcí, které na sobě nenáviděla. Docela chytrá, figura ucházející a dost pěkná tvář, jen ústa kapku moc široká a nos pršák. Zato vlasy, mizérie.

Právě skončila s rozčesáváním a naposledy projížděla vlasy hřebenem, aby měla jistotu, že žádný zakudlaný chuchvalec nevynechala, vtom zaslechla, jak se otevřely hlavní dveře.

“Jeden kbelík ledu se nese,” zazpíval Nicholas vcházející do pokoje.

Pohlédla na odraz vchodu do koupelny za sebou, kolem kterého právě prošel s vrchovatým kbelíkem v ruce.

“Díky,” zavolala. Sčesávala si vlasy dozadu, spoutávala je do obvyklého ohonu. “Na stole je limonáda, jestli chceš.”

“Mám ti nalít?” nabídl se Nicholas, a pak – po hlase bylo poznat, že se náhle mračí – se zeptal: “Odkud máš limonádu?”

Jo obě otázky stěží zaslechla. Ruce měla zvednuté nad hlavu, držely vzpurné vlasy. A oči upírala na odhalený krk. Vraštila čelo. Chvíli koukala na stopy na hrdle, potom srovnala gumičku a předklonila se. Natáhla krk a zblízka se zahleděla na dva malé vpichy. Ano, přesně to tam měla – vpichy. Podivné, pomyslela si. Neměla ponětí, kde se tam vzaly. Něco takového by měla cítit. Tam nahoře na severu mívala Sam na krku dva kousance od černých mušek… vypadaly podobně. Ale v centru Toronta žádné černé mušky nejsou.

“Jo? Odkud máš ty limonády?” Nicholas se najednou objevil za ní, konzervu v ruce. “Neodešla jsi z pokoje, nebo—?”

Otázka vzala za své, sotva uviděl, co dělá. Přejel zrakem po bodných rankách, a pak se otočil a odkráčel z dohledu. Jo zírala na místo, kde chvíli stál. A pak se znovu podívala na stopy bodnutí. Ještě se ohlédla na prázdné veřeje, a poté už se otočila a vyšla za ním z koupelny.

Nicholas stál u stolu. Naléval limonádu na led ve dvou skleničkách. “Pojď se posadit,” vyzval ji, aniž se otočil. “Myslím, že nastal čas na ta vysvětlení, která jsi po mně chtěla.”

Jo váhala. Něco na způsobu, jakým to říkal, v ní vzbuzovalo podezření, že to co se dozví, se jí nebude líbit. Když ale postavil jednu sklenku na stůl před křesílko, naproti kterému stál, a sám se posadil do protějšího, dodala si odvahu. Přešla pokoj a usadila se.

Ostražitě se na něj zahleděla, poté zvedla nápoj a řekla: “Poslouchám. O co tady do pekla jde?”

“Správná otázka… inu… omlouvám se. Kousnul jsem tě. Jsem upír,” začal Nicholas. A hned nato vyskočil. Utíkal k ní a jal se ji bouchat do zad. Jakmile se totiž napila, nápoj se dostal do špatné dírky a Jo se začala dusit.

“Dobrý?” zeptal se ustaraně. Když přestala kašlat a lapat po dechu, přestal do ní bušit.

Přikývla. Mnula si obličej a zhluboka dýchala. Čekala, až poleví pálení v nose a v plicích. Topit se v limonádě, napadlo ji bezděky, by byl strašně bolestivý zážitek. Potřásla hlavou. Taková pitomost. Zvedla sklenku a usrkla, aby si pročistila hrdlo. No a potom ji opatrně položila a otočila se. Pořád ještě postával vedle ní. Škaredě se na něj podívala. “Máš mě snad za idiota? Jsem upír? Jestli je tohle tvoje představa o předmluvě, pak je to ta nejhloupější hovadina, jakou jsem za dlouhou dobu slyšela. Lepší žvásty jsem si vyslechla i od těch počítačových maniaků na univerzitě. Já— Do hajzlu,” utnula sama sebe. Nicholas totiž najednou otevřel ústa a špičáky se mu prodloužily ve dva velmi ostré, zlověstně vyhlížející tesáky. Byla dost blízko, aby viděla, že to není žádný trik. Tohle byly jeho skutečné zuby. Vyrostly a posunuly se, uvědomila si, a najednou měla před očima záblesk ze snu — Smradlavý-dech Ernie. Oči mu zářily, a cenil tesáky. Vrčel jako nějaký vzteklý pes. Jenomže to nebylo stejné, jako zbytek snu. A nyní zrovna tak. V tuto chvíli to bylo jako vzpomínka, která prve zůstala zastřená, zatímco ty ostatní se jí vrátily.

“Do hajzlu!” nahlas zopakovala Jo a vyskočila ze židle. Musím hlavně co nejdál od Nicholase.

“Jo, počkej chvilku.” Když se pokusila vyrazit ke dveřím, popadl ji za ruku.

“Nesahej na mě,” vyjekla. Vyškubla se mu a nyní čelem k němu couvala ke dveřím.

“Dobře,” přitakal povolným tónem, jakým se mluví s dětmi a blázny. Ruce zvednuté, dlaně otevřené v tradičním gestu na uklidněnou. “Domluveno. Nebudu na tebe sahat. Jenom se prosím uklidni. Jsi v bezpečí. Jsem hodný upír,” dodal. Hned nato udělal obličej, jako by nedokázal uvěřit, že ta slova vypustil z úst. Vzdychl a zkusil jinou taktiku. “Zachránil jsem tě, vzpomínáš? Před Erniem. Dvakrát.”

Jo vycouvala až do předsíňky, zato Charlie pořád ležel na koberci pod stolem. Nejistě těkal pohledem mezi ní a Nicholasem, jako by nevěděl, co mají pánečci za lubem. Bude legrace? Nevypadal vystrašeně, spíš zvědavě. Jako by dumal, v čem je problém. Jo zpomalila a nakonec zůstala stát. Uvědomila si, že svého pejska tady nechat nemůže. A pak se jí Nicholasova slova rozležela v hlavě. Zachránil ji. Dvakrát. O tom žádná. Obezřetně ho pozorovala. A kdyby jí chtěl ublížit…

Přimhouřila oči a zvedla ruku ke krku, konečky prstů zlehka přejela po rankách. Nebolelo to. A přestože si matně vzpomínala na nějaké slabé píchnutí, když byli… no, v posteli, ani tenkrát to nebolelo. Přesto… “Tys mě kousnul?”

Nicholas se ušklíbl. “Omlouvám se. Nechtěl jsem. Jenom jsem se trochu moc vzrušil a…” nešťastně pokrčil rameny. “Je mi to líto, Jo.”

Mírně se uvolnila a zavrtěla hlavou. Nedůvěřivě hlesla: “Hodný upír?”

“Tohle nejspíš nebyl nejlepší způsob, jak začít,” povzdechl si.

“Myslíš?” opáčila sarkasticky.

“Jo, tedy ano,” přitakal ironicky. “A stejně ani nejsem opravdový upír. Jenom nám tak ostatní říkají.”

Jo si dala ruce v bok. “Správně. Jasně. Povíš mi, že seš upír. Pochlubíš se tesáky, abys to dokázal. A teďka mi chceš tvrdit, že nejsi upír? Viděla jsem tesáky a kousnutí, Nicholasi. Chci říci— No ale moment,” skočila najednou sama sobě do řeči. “Když jsi mne dostával z bytu, pobíhal’s po venku za dne, slunko bylo na obloze. Upíři na sluníčko nesmějí,” zamračila se. “O co tady kráčí? Copak jsou ty zuby umělé? Kousnul jsi mě nějakou podivnou, kouzelnickou rekvizitou, gotickou zubní protézou?”

“Ne,” ujistil ji Nicholas vážně. Moment váhal a poté jí navrhl: “Co kdyby ses zase posadila, a já ti všechno vysvětlím?”

Jo pohlédla ke stolu, a pak na Charlieho. Vlčáka jejich dramatická scénka zjevně znudila. Položil si hlavu a zavřel oči. Pohledem sklouzla k Nicholasovi.

“Se mnou jsi dokonale v bezpečí,” slíbil a vynesl trumf. “Hodlal jsem tě nechat na klinice a zařídit, aby tě vyzvedl Bricker s Andersem. A ochránili tě. Proč bych ti měl ublížit nyní.”

Cítila, jak se uvolňuje. Stále zapomínala, že když se s tímto mužem potkala poprvé, zachránil ji před Smradlavým-dechem, Erniem. A znovu se s ním setkala dnes, za stejných okolností. Proč by ji Nicholas zachraňoval… jen aby obrátil na čtyráku a ublížil jí?

“Fajn,” řekla nakonec a ukázala ke stolku. “Posaď se a já přijdu za tebou.”

Nicholas kouknul na ni, na dveře a pak na stolek. Bezpochyby si dělal starosti, že uteče, sotva se k ní otočí zády, aby usedl na židli. Nicméně vážně přikývl a udělal to.

10. KAPITOLA

Jo vyčkávala. Teprve až když se Nicholas na židli zasunul pod stůl a pohlédl na ni, odlepila se ode dveří a pomalu přešla na druhou stranu pokoje. Znovu usedla do křesla. Mlčky na něj hleděla, a pak tázavě zvedla obočí. “Tak co? Jsi upír nebo nejsi?”

Nicholas zaváhal. “Ne v tradičním smyslu slova.”

“Aha, a jakpak to asi tak funguje?” zeptala se suše. “Mně to připadá, jako když nastávající matka tvrdí, že není těhotná v tradičním smyslu slova. Buďto děcko čeká anebo ne. A ty buďto upír jsi nebo nejsi. Tak jak je to?”

Nicholas se zamračil a zvedl sklenku. Se zamyšleným výrazem se napil, polknul, postavil sklenici na stůl a řekl: “Koukni, úvod jsem nezvládl. Začal jsem od konce, místo do začátku…”

Jo jen zvedla jedno obočí.

“Náš vampyrismus má vědecký základ.”

Jo zvedla druhé obočí.

“Jeden z mých předků byl vědec,” spustil Nicholas, “a motal se kolem nanobotů a bioinženýrství. Snažil se najít způsob, jak opravit zranění a vyléčit nemoci, ale z nitra těla. Bez chirurgického zásahu. Nanoboti by byli injekčně vpraveni do člověka a postarali by se o to… Něco jako— Viděla jsi ten film, ve kterém miniaturizovali skupinu lidí a ve zmenšené ponorce je píchli do nemocného chlápka?”

“Vím, o kterém filmu mluvíš,” zvolna připustila Jo. Probudila se v ní zvědavost. “Nemůžu si vzpomenout na jeho název, ale ten film znám.”

“Bezva. No, pokoušel se vytvořit něco podobného, ale jak už jsem říkal, jenom s nanoboty místo s miniaturizovanými lidmi.”

“A uspěl?” zajímala se Jo.

“Ne, umřel,” ušklíbl se Nicholas. “Chci říci ano, umřel, ale stářím. Dřív, než je doladil. Ostatní vědci nicméně pokračovali tam, kde on skončil, a nakonec uspěli… víceméně. Nebyl to takový úspěch, v jaký doufali.” Odmlčel se a znovu upil dříve, než dodal: “Nebo to možná byl mnohem větší úspěch, než čekali.”

Jo opět zvedla obočí. “Co z toho? Uspěli nebo ne?”

“Obojí,” usoudil nahlas. “Konečný výsledek fungoval, ale… Tihle bio-nanoboti likvidovali nemoci v těle a opravovali zranění, přesně jak bylo v plánu. Po splnění úkolu se ale měli rozložit a být vyloučeni z těla… jenomže to neudělali.”

“Nerozložili se? Nebo neopustili tělo?”

“Obojí,” pochmurně odpověděl Nicholas, a poté objasnil: “Chápej, měli všeobecný program, ne konkrétní. Vědci nestvořili sérii rozmanitých nanobotů. Některé specializované na rakovinu, jiné na opravu kostí nebo kůže atd. Vyvinuli jeden druh nanobotů s velice širokou škálou dovedností a všeobecným úkolem. Opravit tělo a dostat je do špičkové kondice, a potom v podstatě provést sebedestrukci. Jenomže lidské tělo potřebuje opravovat neustále. Při každém nádechu nasáváme znečištění z ovzduší. Na kůži v jednom kuse útočí slunce. Prosté plynutí času způsobuje opotřebení buněk, kostí a tkání. Tělo potřebuje opravovat věčně, takže—”

“Takže se nanoboti nerozložili, ale zůstali a opravovali dál,” uhodla Jo. Pochvalně přikývl a rty mu zvlnil úsměv. Měl radost, že na to přišla sama.

“Přesně tak.”

Jo se nad tím zamyslela, a pak zavrtěla hlavou. “Nevidím v tom problém. “Myslím, že by bylo prima mít v organizmu něco takového, co likviduje nemoci a štupuje rány.”

“To ano,” vážně přitakal Nicholas. “Ale nic není zadarmo.”

“Co tím myslíš?” zamračila se.

“Rakovina, chřipka nebo děsivé popáleniny nejsou to jediné, o čem si nanoboti myslí, že potřebuje opravit. Jsou naprogramováni, aby spravovali veškerá poškození a udržovali svého hostitele ve špičkové kondici… a dokonce i následky stárnutí považují za něco, co je nutné opravit. Spravují a napravují všechno, všecičko.”

Jo přimhouřila oči a položila otázku otázek: “Chceš tím snad říci, že lidé s těmito nanoboty nestárnou?”

Nicholas přikývl. “A každý starší pětadvaceti, třiceti let se vrátí do tohoto věku, pokud je dostane.”

Vytřeštila oči. “Takže je to něco jako doušek z pramene mládí? Nikdy neonemocníš ani nezestárneš a staří zase omládnou?” Přikývl a Jo se ironicky usmála. “Promiň, možná jsem jen natvrdlá, ale pořád nevidím žádnou stinnou stránku. Říkal’s, že nic není zadarmo. V čem je háček?”

Ušklíbl se. “Na všechno, co dělají, používají nanoboti krev. Plus na pohon a regeneraci sebe sama.”

“To je zajímavé,” odtušila Jo a oči měla stále větší. “Moc chytré, vzhledem k tomu, že si tělo krev samo vytváří.”

“Ale ne dost, aby stačila napájet nanoboty,” přiznal Nicholas tichým hlasem. “Spotřebují víc krve, než kolik dokáže tělo vytvořit.”

“Chápu,” vydechla Jo a bezděky poposedla dozadu. Pochopila v čem je ten háček, a co mínil tím, že není upír v tradičním smyslu slova. “Budu hádat. Nanoboti vám dali tesáky, takže se můžete krmit krví z ostatních. Přitom ale nejste mrtví a můžete na slunce, a předpokládám – vzhledem k tomu, že vaše upírství je vědeckého rázu – náboženské předměty na vás neúčinkují.”

“Ne, neúčinkují,” přitakal.

Chvíli mlčela, oči upřené na skleničku, se kterou si teď na stolku hrála. Točila s ní dokolečka. V hlavě jí najednou zavířily otázky. Začala touto: “A ty máš v sobě tyhle nanoboty?”

“Ano.”

Kývla. Nic jiného nečekala. Předvedl tesáky a očividně ji prve kousl. Zeptala se: “Jak dlouho mají tuto technologii? Myslím, že dlouho ne,” dodala zamyšleně. “Určitě by toho byly plné zprávy, kdyby—”

“Vlastně existuje déle, než bys řekla,” zamumlal.

Zaostřila na něj, protože ji napadla další otázka. “Kolik ti vlastně je? Mám na mysli, vypadáš na nějakých bratru sedmadvacet, ale jestli tě nanoboti zase omladili…” odmlčela se. Najednou uhýbal očima a vypadal celý nesvůj, dokonce zdráhavě. Zmocnil se jí zvláštní pocit, že na tuto otázku se mu odpovídat nechce. Začínala tušit, že je mnohem starší, než vypadá. Pravděpodobně je zhruba ve věku mého táty, usoudila. Bezpochyby dostal nanoboty kvůli nemocnému srdíčku nebo nějaké jiné chorobě stáří. Nešťastně vzdychla. Nikdy nebyla na starší muže. Aspoň ne na o hodně starší. Když byla mnohem mladší, rodiče jí zahynuli při autonehodě. Ale i když byl otec po smrti, nikdy si nehledala náhradu za tátu. Její limit věkového rozdíl s muži byl obvykle pět let. Na druhou stranu, Nicholas vypadal na její věk. A nechoval se jako dědek.

“Tak co?” pobídla ho. “Kolik ti je?”

Nicholas se na ni vážně zahleděl, a poté přiznal: “Narodil jsem se v roce 1449.”

Jo nechala skleničku skleničkou a vyvalila na něj oči. “Cože? Myslím, že jsem se přeslechla. Cos to povídal? Ve kterém roce že ses to narodil?”

“1449,” zopakoval ve vší vážnosti.

“Jakže— Nemůžeš— To není možné,” prohlásila nakonec. “Tehdy neměli takovouhle technologii. Hrome, oni—”

“Moji předkové ano,” ujistil ji tiše.

“Tvoji předkové,” zopakovala bezvýrazným tónem. “Well, a odkud sakra jsou ti tvoji předkové? Z Venuše? Ze Saturnu? Nebo třeba z Marsu?”

Nicholas se pousmál, ale zavrtěl hlavou. “Ne, byli to smrtelní pozemšťané z kontinentu jménem Atlantida. Propadla zkáze dlouho před příchodem Krista.”

“Atlantida?” Jo měla oči jako tenisáky. Samozřejmě už o té zemi slyšela. Pochybovala, že by byl někdo, kdo o Atlantidě ještě neslyšel. Tradovaly se o ní všemožné báje. Dokonce i sama její existence byla tak trochu báje, jelikož si většina lidí nebyla jistá, zda vůbec kdy existovala. Zřejmě ano… a páni, jestli si tam už tak dávno hráli s nanoboty, tak s tou vyspělou technologií si fakt nedělal srandu.

Atlantida, povzdechla si. To jsem holt celá já. Všude kolem se to jenom hemží Kanaďany a já se zabouchnu do podivína z Atlantidy. Což jí připomnělo jeden prastarý seriál. Jako malá koukávala na reprízy Muže z Atlantidy. Cosi se jí vybavilo. Pohlédla na Nicholasovy dokonale tvarované ruce, načež se vyklonila stranou a zadívala se mu na nohy pod stolem. Byl obutý. Narovnala se s dotazem: “Máš mezi prsty plovací blány, jako ten Muž z Atlantidy?”

“Ne,” odsekl znechuceně. “Pane na nebi, ženská, viděla’s mne nahého.”

“Dívala jsem se na něco jiného, než na chodidla,” opáčila suše, a vykulila oči, neboť se skutečně začervenal.

Tiše vzdychl. “Ten seriál byl plný nesmyslů. Jsme upíři, ne ryby.”

“Ale ne tradiční upíři, atlantští upíři,” pozlobila ho.

Nicholas se zdráhavě usmál. “Popravdě řečeno, máme raději pojmenování nesmrtelní než upíři. Ale upírství je při vysvětlování praktičtější.”

“Asi to tak bude,” souhlasila Jo. Chvíli na něj mlčky hleděla, ale potom se zeptala: “Čili Mortimer a spol. loví atlantské upíry? Proto tedy mají cely a krev v kanceláři a tak. On, Bricker a ostatní vědí, že existujete, a loví vás?”

Chvíli váhal, načež si povzdechl a řekl: “Mortimer, Bricker, Decker, Anders a všichni ostatní, které jsi potkala na večírku, jsou také atlantští upíři… chci říci nesmrtelní,” opravil se s úšklebkem.

Jo vytřeštila oči. “Mortimer? Kluk mé sestry, Mortimer, je také upír?”

Přikývl.

Jo se na sedačce svezla a krabatila čelo. “Takže ta krev v garáži…”

“Jejich krmení,” tiše odtušil Nicholas. “Nyní pijeme krev ze sáčku. Pít ji jinak odporuje našim zákonům.”

Když Jo povytáhla obočí a mlčky si ukázala na vpichy na krku, ušklíbl se a dodal: “Existují výjimky z pravidla. Tohle se smí v případech nouze, kdy balená krev není k mání… nebo mezi milenci.”

Jo se tomu slovu málem usmála. Milenci. Stěží toho muže zná. Včera v noci se s ním setkala poprvé v životě. Ale milenci bylo mnohem hezčí slovo, než ta která občas slýchala. Chvíli na něj mlčky koukala, a pak se optala: “Takže Mortimer je také upír a vykrádá se do garáže cucnout si krve.” Ohrnula nos a potřásla hlavou. “Bože, musím to říct Sam. Bude—”

“Bude to vědět,” ujistil ji vážně Nicholas. “Je jeho životní družka. Musel jí to povědět. A nakonec ji promění.”

“Promění?” zostra vyhrkla Jo. “Tím myslíš, že z ní udělá upírku? To můžete?”

“Každý smíme proměnit jednoho,” přiznal.

“Páni,” vydechla Jo. Nebyla si jistá, jestli se jí to líbí. Jistým způsobem to byla dobrá zpráva, že ano? Nemusela by si dělat starosti, že Sam onemocní nebo umře, ale… upírka… božíčku na nebíčku.

“Ve skutečnosti to měl udělat už dávno, ale vrabci na střeše štěbetali, že proměnu prozatím odmítla, protože by za nějakých deset let musela tebe a nejstarší sestru opustit.”

“Fakt?” vydechla Jo. Nevěděla, co si o tom má myslet. “Proč by nás musela za deset let opustit?”

“Nejen vás. Všechny, které v tomto životě zná. Preventivní opatření aby si nikdo nevšiml, že nestárne,” vysvětlil. “Přežili jsme tak dlouho pouze a jenom proto, že je naše existence před běžnými lidmi uchovávána v tajnosti.”

Přikývla. “Jinak by vás lidi pravděpodobně lovili a dělali na vás pokusy. A nejspíš vykrvili. Mocní s plnou prkenicí by pak mohli být jako vy.”

“To je problém dneška,” uznal Nicholas. “Ačkoli až do minulého století jsme se víc báli ulovení a zabití.”

Jo se ušklíbla, ale navázala: “Zmínil ses, že Sam je životní družkou Mortimera. Jednou dvakrát to tvrdil i Bricker. Já si tenkrát myslela, že je to nějaký ulítlý kalifornský výraz pro něčí holku, ale—”

“Životní družka je mnohem víc, než jen holka. A dokonce víc, než manželka,” přerušil ji tichým hlasem Nicholas. “Ona, nebo on, jsou vzácní a cenní. Jsou jedinou osobou na celém světě, se kterou může nesmrtelný odpočívat a být sám sebou.”

“Proč?” zeptala se okamžitě Jo. “Čím jsou tak jedineční?”

“No… well…” Nicholas se zamračil a uhnul pohledem. Moment nato se jí opět zadíval upřeně do očí. “Abych to vysvětlil, musím ti objasnit ještě další věci.”

“Spusť.”

Přikývl, zhluboka se nadechl a začal: “Nanoboti nám dali víc, než jen tesáky.”

“Když už na to přišla řeč, chápu proč vám je dali, ale jak to udělali? Nanoboti určitě nebyli naprogramovaní, aby vás pozměňovali i po fyzické stránce?”

“Ne. Naprogramovali je, aby nás udržovali zdravé a v kondici. V Atlantidě nebyly tesáky nutné. Těm, kterým injekci s nanoboty píchli, dávali transfuze. Ty řešily problém nedostatečné krvetvorby a živily nanoboty. Ale potom vzala Atlantis za své a spolu s ní i transfuze. Byla velice izolovaná oceánem a prstencem hor. Když Atlantida padla, potopila se do oceánu a ti, co přežili – většinou nesmrtelní – neměli na vybranou. Museli překročit hory a připojit se ke zbytku společnosti. Jenomže zbytek světa nebyl po technologické stránce ani zdaleka na stejné úrovni, jako bývala Atlantida. Lidé byli celé věky pozadu, stále primitivní. Transfuze neexistovaly.”

“Hádám, že to byl problém,” suše odtušila Jo.

“To rozhodně,” přisvědčil Nicholas. “Proto nanoboti své hostitele pozměnili. Vyvinuli to, co potřebovali k přežití v novém prostředí. Dali jim tesáky, větší rychlost a sílu, a také lepší noční vidění. Přetvořili je v noční dravce.”

“K čemu noční vidění?” nechápala Jo. “Přece jsi tvrdil, že můžete chodit ven ve dne.”

“Můžeme, ale je lépe se tomu vyhýbat,” řekl a pustil se do vysvětlování: “Slunce škodí. Čím více škod, tím více krve je potřeba k opravě. A čím více krve bylo potřeba, tím více lidí jsme museli kousnout, jelikož tenkrát nám nezbývalo nic, než se krmit z paznehtu.”

“Z paznehtu… rozkošné,” zamumlala.

Nicholas jen omluvně pokrčil rameny.

Vzdychla a zrekapitulovala: “Takže jste se vyhýbali slunci, abyste se vyhnuli poškození a omezili tak množství potřebné krve.”

Přikývl.

“Rozumné,” odtušila šeptem, pak si odkašlala a řekla: “Takže jsi byl zvyklý doslova běhat po okolí a kousat lidi, ale nyní prostě dostáváš krev z krevní banky?”

Chvíli mlčel a potom si pro změnu odkašlal on. “Kousat smrtelníky je v dnešní době nezákonné.”

Jo přimhouřila oči. Neušlo jí, že když to říkal, vyhýbal se jejímu pohledu… a že vlastně neodpověděl na otázku. Neřekl, zda v minulosti kousal lidi, ale dneska se živí krví z pytlíku. Zatím to nicméně nechala být a pokračovala: “Co dál ještě umíte?”

Nicholas zostražitěl. “Co tím myslíš?”

“Chlápek za pultem recepce a ten druhý, který nám vykládal, že psi do hotelu nesmějí. Jenomže pak najednou obrátili,” připomněla mu suše. Nicholas udělal obličej.

“No ano.” Vzdychl. “Inu, nanoboti nás také naučili číst a ovládat lidi. Usnadní to lov a můžeme se tak postarat, aby při kousnutí necítili bolest. Místo ní jim můžeme poslat slast. Také dokážeme vyčíst, jestli jsou zdraví a tak dál.”

“Šikovné,” poznamenala suše. Momentálně jí vrtalo hlavou, o jaké myšlenky se nevědomky podělila od chvíle, kdy se tam nahoře na severu setkala s Mortimerem, Brickerem a Deckerem… ba co hůř, když byla pod kontrolou, a co ji asi donutili udělat.

“Tato schopnost není omezena pouze na smrtelníky,” rychle pokračoval Nicholas. Pravděpodobně si všiml, jak je vyvedená z míry. “Dokážeme číst také ostatní nesmrtelné, pokud si své myšlenky nehlídají, a oni umějí totéž dělat nám. Což je občas poněkud únavné. Poblíž nesmrtelných se máme ustavičně na pozoru. Neustále musíme pamatovat na to, abychom udržovali zvednuté mentální hradby k ochraně svých niterných myšlenek a pocitů… vyjma životní družky,” dodal vážně. “Jsou to velice vzácné bytosti, které nedokážeme číst ani ovládat. Být s nimi, je jako nalézt oázu v poušti. Můžeš být sama sebou a nemusíš si celou dobu hlídat myšlenky. Jsou tvou družkou pro život. Velmi dlouhý život, který je příšerně osamělý, pokud družku nemáš.”

Jo chvíli mlčela. “Takže když někoho nedokážeš číst ani ovládat, pasuje ho to na životního druha?”

Přikývl. “Tak je poznáme. No a pak ještě ožijí staré chutě.”

“Nerozumím. Co máš na mysli těmi starými chutěmi?”

Nicholas se hořce usmál. “Po pár staletích tě většina věcí začne nudit. Místa, práce a tak. Každých zhruba deset let se musíme přestěhovat, aby nikdo neodhalil, že nestárneme. Což trochu pomáhá. A většina nesmrtelných mění každých padesát až sto let také profesi. Někteří i častěji. Jenomže jsou věci, kterých po prvních pár staletích prostě necháme a už se jimi dál neobtěžujeme.”

“Jako například?” zvědavě se zeptala Jo.

“Jídlo.”

“Jídlo?” zopakovala překvapeně.

Nicholas přikývl. “Z jídla se stane cosi jen o málo víc, než otrava. Chuť k jídlu obvykle ztrácíme ve sto až sto padesáti letech. Plus mínus.”

Jo sice zvedla obočí, ale měla pocit, že to vlastně dokáže pochopit. Občas se v noci snažila vymyslet, co si dát k večeři, a byla to prostě děsná námaha. Měla vážné podezření, že po stu letech, což bude nějakých třicet šest tisíc pět se večeří, a stejně tolik obědů a snídaní, by si také jednoho krásného dne řekla: Proč se namáhat? Ale… Oko jí padlo na prázdný kuřecí kyblík mezi nimi. Jestli se Nicholas opravdu narodil roku 1449, překročil hranici stopadesátky už hezky dávno. Přesto jedl. Ani vteřinu si nemyslela, že zatímco spala, Charlie zdlábl všechno kuřecí maso sám.

“A sex,” řekl najednou Nicholas, čímž opět upoutal její pozornost.

Jo se v očích zrcadlila nevíra, když se ptala: “Sex? Ten se dá omrzet?”

Pokrčil rameny a řekl téměř omluvným hlasem: “Bez životní družky je to po nějaké době spíš jako masturbace.”

“Jasně, dokážeš je ovládat a přinutit dělat přesně to, co chceš,” došlo jí, a zamračila se. Dumala, jestli tohle dělal s ní. Byla ta její vášeň vůbec skutečná? Zdála se skutečná, ne že ne. Toužila po něm každou částečkou svého těla. Nebo si to aspoň myslela. “Takže, to co jsme dělali—”

“Bylo skutečné,” rázně ji přerušil Nicholas. “Já tě nemů— nekontroloval. Ani jsem ti nepodstrčil do hlavy žádné myšlenky ani pocity. Nikdy jsem to žádné ženě neudělal. Alespoň ne úmyslně,” upřesnil a mimoděk nakrabatil čelo.

Uvolnila se. Nekontroloval ji. A ona mu to kdožvíproč věřila. Možná je to hloupé. Taktak ho zná. Ale když přišlo na věc, věřila Nicholasovi od počátku. Stejně jako Charlie.

“Takže sex může omrzet,” odtušila Jo. Zjistila, že je pro ni těžké tomu uvěřit.

“Obávám se, že ano,” vážně přisvědčil Nicholas. “Jak to nejlépe vysvětlit… věčným opakování se přemění v pouhou rutinu. Monotónní a nudnou. Když víš, že toho druhého můžeš číst a ovládat, necítíš k němu nic opravdového. Sotvaže zaseješ divoký oves, jak se říká, splníš si svá nejhanbatější přání, už není tak zajímavý.” Zamračil se, a pak sklopil oči a zamumlal: “Dokud nepotkáš svou životní družku.”

“A jaké je to s životní družkou?” zašeptala.

Nicholas si povzdechl a s nešťastným výrazem přiznal: “Všechno je najednou opět zbrusu nové. Neuvěřitelné, vášnivé, všepohlcující a jako droga. Zpočátku se toho nemůžeš nabažit. Nikdy nemáš dost. Jsi-li s ní v jedné místnosti, tělo máš jako v ohni, rozbolavělé touhou. Její vůně je jako afrodiziakum. Usměje-li se, máš chuť strhat z ní šaty. Stačí jediný dotek a zatoužíš se do ní vnořit, hluboko, a zůstat tak navždy.”

Jo těžce polkla. V půli řeči k ní Nicholas zvedl oči. Žhnuly stříbrem stejně, jak si toho všimla už prve. Měla za to, že to musí mít něco společného s nanoboty a tím nočním viděním, ale nezeptala se. Pod hladovým pohledem těch stříbřitých očí se na křesle kroutila jako žížala na háčku a naskakovala jí husí kůže. Také si byla víceméně jistá, že se jí ztopořily bradavky. Tělo reagovalo na pouhý jeho pohled, jako pes slintající při pohledu na potravu.

“Nedokážeš mě přečíst,” vyhrkla.

Nicholas ztuhl, z očí se mu trocha té stříbrné záře vytratila a jaksi mu zostražitěly. “Proč si to myslíš?”

“No, já ti nevím,” broukla. “Možná proto, že jsi včera v noci tak trochu užaslým tónem řekl: Nedokážu tě přečíst. Bylo to hned potom, co ses mě pokusil poslat zpátky do domu.”

“Doufal jsem, žes to nezaslechla,” zamumlal a sesunul se na židli jako hromádka neštěstí.

Jo zamrkala. “Udělám v tom jasno, jestli dovolíš. Nedokážeš mě přečíst a chuť k jídlu a, řekla bych,” dodala suše, “i na sex se ti vrátila?”

“Ano, ale—”

“A podle tebe to jsou příznaky životní družky. Ano?”

“Ano, ale—”

“Budu tě citovat,” pokračovala, aniž se jím dala přerušit, “životní družka je vzácná a úžasná, jako oáza na poušti?”

“Ano, ale—”

“Ale ty mě nechceš,” dokončila za něho Jo, a pak položila otázku otázek: “Co je to s tebou? Jsi gay? Protože musím říci, že jestli jsi homosexuál, dneska odpoledne jsi předvedl velmi zdařilou imitaci heterosexuála.”

“Nejsem gay,” povzdechl si Nicholas.

“A přesto mě nechceš… mne, svou životní družku,” konstatovala se špatně hranou dobrou náladou. “Divné, což?”

“Nejde o to, že bych tě snad nechtěl, Jo,” zaúpěl Nicholas, a hned potom frustrovaně zaklel a kápl božskou: “Ježíši, nedokážu myslet na nic jiného, než na tebe. Když jsem si dneska odpoledne dával studenou sprchu, málem jsem si přivodil hypotermii. Potom jsem se zase skoro opařil při horké sprše, abych se rozehřál. A stejně nejsem schopný myslet na nic jiného, než na tebe. Ty nahá, ty polonahá, a dokonce i oblečená, ale v kratinké minisukni, kterou vyhrnu, abych se do tebe mohl zabořit.”

Jo zamrkala. Situace, kterou líčil, jí okamžitě vyvstala před očima. Normálně sukně nenosila, ale jednu nebo dvě přesto měla. Pro zvláštní příležitosti. A ta černá kožená mini by se perfektně hodila na to, co navrhoval. Tušila, že mít ji na sobě včera v noci, Nicholas by ji vyhrnul, a dřív než je vyrušily hlasy mužů v garáži, dostali by se mnohem dál, než k polibkům a hlazení.

Zatraceně, uvědomila si zděšeně, stačilo pár slov a už jsem zas celá říčná. Povzdechla si. “Tak v čem je problém? Ty chceš mě, já chci tebe…” zmlkla a zamračila se. “Samozřejmě tady nemluvím o svatbě ani o ničem na ten způsob. Musíme se lépe poznat a já mám spoustu práce. Ale nepohrdla bych občasnou večeří nebo kinem, s fakt vášnivým sexem navrch.”

“Jo,” tiše řekl Nicholas a natáhl se přes stůl po její ruce.

Vložila mu ruku do dlaně, a když ji sevřel prsty, ucítila, jak paží stoupá rodící se vzrušení, rozechvívá ji a šíří se po těle. Panenko skákavá, jsem v tom až po uši, uznala v duchu. Vtom si všimla, že Nicholas strnul, těžce polkl a zavřel oči. Tušila, že to cítí stejně. Oba v tom byli až po uši. A platonických řečí už měla vážně plné zuby. Měli bychom tuto diskuzi přenést na půdu postele a dát slovo svým tělům, pomyslela si omámeně. Něžně mu přejela palcem po hřbetu ruky. Nicholas ji okamžitě pustil a posadil se zpříma.

“Chci tě,” přiznal smrtelně vážným hlasem. Oči mu opět stříbřitě zářily.

Jo už tušila, že u něho fungují jako nápověda. Vestavěný náladový prsten. Když má oči nebesky modré, je klidný. Roztavené stříbro znamená vášeň a touhu. Což jí vyhovovalo. Sama cítila, že je poněkud nažhavená a nadržená.

“Ale nemohu se k tobě přihlásit,” nekompromisně dodal Nicholas.

“Přihlásit se ke mně?” zopakovala nechápavě, a pak se rozesmála. “Ty to říkáš, jako bych byla ztracený kufr, Nicholasi. Na mne si nemůže dělat nároky nikdo. Mám svobodnou vůli.”

Nicholas najednou vypadal celý ztrápený a jen smutně potřásl hlavou. Jo zvedla oči v sloup. Domnívala se, že se jedná o nějakou mučivou upíří záležitost, kterou nechápala, ale teď na to neměla náladu. Tělo ji ještě pořád svrbělo od toho, jak se s ním pouze cudně držela za ruku. Nemluvě o vzpomínkách na to, co vyváděli odpoledne.

Vstala, obešla stůl a sedla si mu na klín. Vzala ho kolem krku a zašeptala: “Máš štěstí. Jsem volná a svolná.”

“Jo,” hlesl smutně, ale nechtěla to poslouchat. Umlčela ho svými rty. Nicholas nechal zavřenou pusu a sáhl po jejích rukách, pravděpodobně ji hodlal odstrčit, ale v okamžiku, kdy vystrčila jazýček a špičkou mu obmalovala rty, ztuhl.

Usmála se. Sklouzla mu rty k uchu a zlehka se zakousla do lalůčku. “Touhou po tobě jsem celá bolavá.”

Nicholas chraplavě nabral vzduch do plic, a pak to bylo, jako by se v něm něco prolomilo. Zčistajasna otočil hlavu, tak si mohl rty podmanit její ústa, a s Jo v náručí vyskočil na nohy. Jeden rychlý krok a už ji házel na postel. A pak zazvonil telefon.

“Kašli na to,” zavrčel skloněný Nicholas. Vysoukal jí půjčené triko z džínů a vyhrnul je nahoru, aby odhalil ňadra.

Když sehnul hlavu a vsál do úst bradavku, Jo zalapala po dechu, a když telefon zazvonil znovu, podrážděně se zamračila. Nikdy nedokázala ignorovat vyzvánění telefonu. Mohlo by to být něco důležitého. Tiše si slovně ulevila, natáhla ruku po aparátu a přitáhla si k uchu sluchátko. “Haló?” vyjekla, protože Nicholas zrovna zatahal za bradavku. Vzrušení jí prolétlo jako raketa.

“Paní Smithová? Tady recepce. Přivezli vám pizzu.”

“Aha… um… ano,” sténala Jo. Nicholas jí vtiskl ruku mezi nohy. Zatřepala hlavou, sáhla dolů, odstrčila ho a odkašlala si. Teprve potom zachraptěla do sluchátka: “Výborně. Pošlete ho…” zmlkla, jelikož se jí nedostávalo dechu. Nicholas ji zlehka kousnul do bradavky. Horlivá dáma na druhém konci naštěstí pochopila.

“Je mi líto, ma’am. V noci nikoho bez klíče od pokoje nesmíme pustit dál, než do vestibulu.”

“Cože?” nechápala Jo. Popadla Nicholase za ruku, protože jí začal rozepínat džíny. Hned přestal a zvedl se z postele. Pustil se do svlékání vlastního trika.

Pozorovala ho, hltala očima rozložitou, obnažovanou hruď, zatímco recepční švitořila: “Jde o bezpečnost, ma’am. Měli jsme tu potíže s lidmi, kteří se vloupávali do pokojů a okrádali hosty, když nebyli na pokoji. Proto už nikomu, kdo tady nebydlí, nedovolujeme opustit vestibul. Ledaže si pro ně přijde náš host.”

“Jasně,” povzdechla si. Triko letělo vzduchem a Nicholas začal pracovat na opasku.

“Poslíček na váš počká tady na recepci.”

“Jasně,” zopakovala Jo a poslepu zavěsila. Vidlici raději nahmatala, než aby se po ní podívala. Byla příliš zaměstnaná sledováním, jak Nicholas dokončil rozepínání kalhot a nyní je shrnuje dolů. Posadila se, zatímco z nich vystupoval, a vyskočila z letiště. Jenom o vlásek unikla přimáčknutí k matraci jeho tělem, poněvadž si střihl skok plavmo, rovnou do postele.

Překulil se a zavrčel: “Jsi na řadě. Předveď mi striptýz.”

Jo cítila, jak se jí pod tíhou žhavého pohledu jeho očí v podbřišku sbíhá tekutina, ale zavrtěla hlavou: “Až se vrátím.”

“Cože?” Jakmile zamířila ke dveřím, Nicholas se překvapeně posadil. Byl na nohou a chytal ji za ruku dřív, než je stihla pořádně otevřít. “Kam jdeš? Kdo to volal?”

Nemravnýma očima mu putovala dolů po těle. Nahý byl skvostný a k sežrání krásně voněl. Moment zvažovala, že by před ním padla na kolena a zrealizovala to, nebo si aspoň lízla a trochu uždibla, ale pak jí zakručelo v žaludku. Což Jo připomnělo, že dole čeká potrava, a že má hlad.

“Recepce,” vysvětlila. “Dorazila pizza, kterou jsem objednala.”

“Ty jsi objednala pizzu?” zhrozil se Nicholas.

“No, všechno kuře, cos tak laskavě koupil, pravděpodobně pro nás pro oba, jsi snědl,” upozornila suše.

“Pravda,” zabrblal rozmrzele a provinile se ohlédl na prázdný kyblík na stole. Hned se ale zamračil a obrátil se zase na ni. “Proč ji poslíček nepřinese nahoru?”

“Bezpečnost. Nikoho bez klíče nepouští dál, než do vestibulu. Recepční povídala, že prý tady měli vloupání do pokojů a krádeže, zatímco byli hosté venku. Ale já si myslím, že to má spíš odrazovat hosty od braní prostitutek na pokoj. Mám kamarádku, která pracuje v podobném hotelu v centru, a ta mi povídala, že mají strašné problémy s prostitutkami, které se v hotelu vnucují hostům. Podle mě zdejší ochranka doufá, že si pánové dvakrát rozmyslí pozvat prostitutku, pokud je recepční nutí dojít si pro ni dolů osobně.”

Nicholas cosi zabručel, ale pak se zeptal: “Jaké jméno jsi uvedla?”

“Smithová,” odpověděla trpělivě. “Pod tím jménem jsi nás přece zapsal… a platím hotově.”

Uvolnil se, na moment, hned si ale zase našel důvod k mračení. “Nevím, jestli u sebe mám momentálně dost peněz na—”

“Já mám.” Jo vytáhla ze zadní kapsy peněženku a zamávala mu jí před nosem. “Nenosím kabelku. Peněženku mám pořád v zadní kapse. Když jsem na útěku a hladová, celkem se to hodí, což?” zakřenila se. No a pak se naklonila a dala mu pusu na tvář. Jednou rukou zastrčila peněženku zpátky do zadní kapsy, a druhou na moment nezbedně sevřela nesmírně tvrdou erekci, která jí mávala na rozloučenou. “Mmm, stále horký a tvrdý. Dobře, že pizza chutná i studená. Jen co se vrátím, budeme pokračovat tam, kde jsme přestali.”

Nicholas zavrčel a pokusil se vtáhnout si ji do náruče, jenomže mrštně uhnula a vyklouzla za dveří se slibem: “Až se vrátím.”

Ještě ho slyšela zavzdychat a dveře se zaklaply. Když pelášila po chodbě k výtahu, na rtech jí hrál hříšný úsměv.

11. KAPITOLA

Jen co vešla do vestibulu, uviděla mládence s pizzou. Stál u stolu recepční a v červené bundě a čapce s logem pizzerie ho bylo těžké přehlédnout. Rychle mu zaplatila, přidala velkorysé spropitné za to, že musel čekat, a zamířila k výtahům. Vtom ji ale napadlo, že by jim mohla přijít k chuti další limonáda. Prve koupila jenom dvě plechovky. Ty už otevřeli. Než se dostanou k pizze, budou na beton vyčpělé a vodnaté, zejména když se v nich rozpustí led. Jedním slovem, nepitelné.

Pomyšlení na to, co bude předkrmem k pizze, vyloudilo Jo úsměv na rtech. Oklikou zamířila k malé večerce. Vešla dovnitř a automaticky se usmála na pokladního, jenomže ten zrovna stál zády k pokladně a skládal cigarety do skříňky za pultem. Pokrčila rameny a pokračovala k lednicím vzadu.

Jakmile tam došla, položila si pizzu na dlaň jedné ruky jako podnos, a druhou otevřela skleněné dveře. Jedním kolenem je přidržovala pootevřené, takže mohla sáhnout dovnitř pro pár plechovek. Vtom někdo řekl: “Tady si Jo vyzvedla hotovost.”

Strnula. Krve by se v ní nedořezal, protože poznala Brickerův hlas. Poznala i ten Mortimerův, když prohlásil: “Je to už skoro hodina. Dávno tady nebude.”

“Ne.” Tentokrát to byl Andersův hlas. “Ale pravděpodobně bydlí v tomto hotelu.”

“A pokladní by si na ni mohl pamatovat,” nadnesl Decker. “Třeba nám poví, jestli neříkala něco, co by naznačovalo, zda tady bydlí nebo prostě něco.”

“Hmm.”

Jo opatrně otočila hlavu, aby se podívala do přední sekce obchodu, odkud přicházely hlasy, ale překážely jí řady regálů. Dopředu neviděla. Tím pádem neuvidí ani oni mě, usoudila. Stáhla ruku od plechovek v lednici a veleopatrně zavřela dvířka.

“Hledáme ženu, která tady byla zhruba před hodinou. Použila bankomat a možná si něco koupila. Měří asi pět stop čtyři palce, roztomilá, tmavohnědé vlasy nosí svázané do ohonu.”

Jo zavřela oči. Byla si jistá, že muž řekne, že tady byla. Místo toho ale uslyšela: “Je mi líto, ale nikdo takový tady nebyl. A dneska se to vleklo. Pamatoval bych si ji.”

Rozlepila oči a chvíli si myslela, že ji ten dobrák kryje. Potom si ale vzpomněla na divokou hřívu, co měla na hlavě, když se po návratu s limonádami uviděla v zrcadle. Tenkrát rozhodně nevypadala roztomile. Navíc se díky vlasům musela zdát o pár palců vyšší.

“Možná si obarvila vlasy,” tiše navrhl Bricker. “Nebo kartu použil Nicholas.”

Mortimer od plic zaklel. “Budeme muset prohledat hotel. Pohlídám vestibul a výtahy, při tom obvolám místní vykonavatele. Deckere a Andersi, běžte k východům ze schodiště. Brickere, ty hlídej dveře do parkovací garáže. Jakmile seženeme víc lidí, začneme procházet jedno poschodí za druhým. Tentokrát Nicholas neunikne. A rozhodně si neodvede Jo.”

Slova postupně slábla a následovalo ticho. Patrně odešli z obchodu, ale Jo ještě chvíli počkala tam, kde byla. Nechtěla riskovat, že jim vběhne rovnou do náruče. Vzala pizzu do obou rukou, stála tam a dumala, co by měla udělat, když vtom pokladní řekl: “Slečno? Mohu vám s něčím pomoci?”

Podívala se dopředu, ale viděla jen sáčky s bramborovými lupínky vyrovnané na první polici vedle limonád. Zvedla oči nahoru a rozhlédla se. Uviděla ho v kulatém bezpečnostním zrcadle v koutě obchodu. Měla jsem z pekla kliku, že do něho nekoukl Mortimer se svou kohortou, pomyslela si a podívala se pokladnímu do očí. Jenomže na první pohled uviděla, že je pryč, tak vykročila do přední části krámu.

“Haló, před chvilkou tady byli nějací chlápci a vy odpovídáte popisu děvčete, které hledali,” řekl pokladní, který se vynořil mezi uličkami.

“Ano, díky, půjdu je najít,” zalhala zvesela a už utíkala ven z obchodu. Hned za dveřmi se zastavila. Nevěděla, kudy se dát. Jít do vestibulu a nasednout do výtahu nemohla, tam telefonuje a hlídá Mortimer. Ani po schodech jít nemohla, tam poslal Deckera a Anderse. Právě uvažovala o tom, že najde telefon a zavolá Nicholasovi do pokoje, ať se nějak dostane ven, když vtom ji někdo popadl za ruku.

“Jo? Čau, kočko, jak se ti vede?”

“Beth?” vydechla překvapeně. Hleděla na brunetku, která se objevila vedle ní. “Čau.” Vzala krabici s pizzou do jedné ruky a druhou dívku objala. “Věděla jsem, že pracuješ v hotelu v centru, ale neuvědomila jsem si, že v tomto.”

“Jo, Jo,” ušklíbla se Beth. “A dneska mám noční. Snad teď nerozvážíš pizzu? Co se stalo s tvou prací v baru?”

“Aha…” Jo sklopila oči ke krabici, kterou nesla. “Ne. Pořád pracuji v baru. Tohle je pro mě a pro přítele. Máme pokoj nahoře.”

“Fakt?” Beth se zakřenila a šťouchla do ní loktem. “Muž ve tvém životě, což? A mně se nikdy nic neřekne.”

Jo se nervózně usmála a ostražitě pohlédla do přední části hotelu. Část vestibulu viděla, ale Mortimera ne.

“Ačkoli to ráda slyším,” vážně dodala Beth. “Jsi pořád jen samá práce. Společenský život je dobrá věc.”

“Jo, jasně, jako bys ty byla lepší. Pracuješ minimálně stejně tvrdě, jako já,” odtušila Jo obrácená už zase k ní. Vtom dostala nápad. “Beth, máte tady služební výtah?”

Beth vytáhla obočí. “Ano. Proč?”

Jo chvilku váhala, ale nakonec se rozhodla, že jediným řešením je lež. Těžko mohla začít blábolit o upírech a čekat, že ji Beth nebude mít za cvoka, proto řekla: “Ve vestibulu je někdo, komu bych se chtěla vyhnout. Je to štamgast, který se mi věčně věší na paty. V jednom kuse vysedává v baru.”

“Před pár týdny ses o něm zmínila,” zamračila se Beth a Jo se přinutila usmát. V duchu si pogratulovala, že to tenkrát udělala. Štamgast to zřejmě vzdal a poslední dobou se neukazoval, ale byl skvělé krytí.

“Jo, no, je tady a—”

“Už nic neříkej,” přerušila ji Beth a pohladila Jo po ruce. “Pojď za mnou.”

Jo znovu pohlédla k vestibulu, pak ale následovala Beth do hlubin hotelu, na úzkou chodbu vedoucí doleva. Na jejím konci bylo několik dveří a výtah.

“Ve kterém poschodí jste?” zeptala se Beth, když ji uvedla do kabiny zdviže a strčila klíč do ovládacího panelu.

“Až nahoře,” hlesla Jo a dveře se zavřely. Cestou vzhůru Beth brebentila o přednáškách z biologie, na které na vysoké škole chodily společně. Jo se snažila s konverzací držet krok, ale dost ji rozptylovaly starosti, jak se odtud s Nicholasem dostanou. Bude muset poprosit Beth, aby posečkala a rychle sebrat Nicholase. Dolů se svezeme služebním výtahem, jenomže Mortimer, Bricker a Anders hlídají všechny východy. Stručně řečeno, jsme v hajzlu, pomyslela si nešťastně, ale přinutila se usmát a říci: “Moc ti děkuji, Beth. Jsem tvůj dlužník.”

“Ale kdepak,” mávla rukou Beth. “Vždycky mi v baru naléváš zadarmo. Nicméně, zítra večer na přednášce budu o tomhle novém klukovi chtít slyšet všechno.”

Jo se lehce pousmála, zato v hlavě jí to šrotovalo. Snažila se vymyslet, jak se dostat z hotelu jinak než přes vestibul nebo vedlejšími východy. Možná bychom mohli použít pojízdné lešení umývačů oken, pomyslela si, protože si zrovna vzpomněla, jak míjelo jejich okna a probudilo ji.

“Jo?”

Zamrkala a pohlédla na Beth, která na ni koukala a trošku se mračila. “Promiň. Říkala jsi něco?”

Beth se ironicky usmála. “Akorát jsem se ptala, jestli tady zůstanete jenom jednu noc nebo—”

“Obávám se, že ani jednu noc,” ušklíbla se Jo. “Pravděpodobně odejdeme hned teď, protože… ehm… je tady můj pán stíhačka.”

“Ale máte pizzu,” namítla Beth. “A zaplatili jste za pokoj.”

“To ano, no, pizzu si sníme někde jinde. Prostě se už tady necítím dobře.” Jo pokrčila rameny a ušklíbla se. Štvalo ji, že není schopná Beth nic vysvětlit. Nebyla zvyklá nemluvit s přáteli na rovinu a jenom mlžit. S povzdechem potřásla hlavou. “Pokoj je už zaplacený. Prostě se vytratíme a…” Neurčitě mávla rukou.

“Vážně musíš zavolat na policii a nahlásit jim toho otravu, jestli dělá takovéto potíže,” ustaraně prohlásila Beth. “Dokud byl jenom vlezlý a celou dobu vysedával v baru, bylo to samo o sobě dost hrozné, ale jestli tě nyní skutečně pronásleduje, Jo. To není dobré.”

“Já vím,” zabrblala Jo. “Teďka se ale jenom pokusíme proklouznout ven tak, aby nás neuviděl a nesledoval.”

“S tím vám můžu pomoci,” nabídla Beth. “Jestli přivedeš přítele z pokoje rychle, svezu vás dolů služebním výtahem a ven vás pak propašuji přes kuchyně. Jsou tam dveře pro dodavatele, které vedou přímo do parkovací garáže. Vestibulu se zdaleka vyhnete a tím pádem vás nebude moct sledovat.”

“Ach, Beth, to by bylo úžasné. Jsi naše spása.” Jo opět vzala pizzu do jedné ruky a druhou objala Beth. “Děkuji.”

“To je maličkost.” Beth ji objala na oplátku, a protože výtah zacinkal, mrkla na svítící číslice nade dveřmi. “Jsme tady. Dej mi pizzu. Počkám tu a podržím výtah, než doběhneš pro svého kluka.”

“Díky,” zašeptala Jo a předala krabici. “Pospíším si.”

“Domluveno. Počkám.”

Jo jen kývla a sotva se dveře otevřely, vyrazila z výtahu. Pelášila po chodbě a cestou lovila kartu-klíč ze zadní kapsy. Když brzdila u dveří, měla ji připravenou, stačilo vsunout kartu do zámku, ale nedostala k tomu příležitost. Dveře se otevřely dříve, než to stačila udělat. Na prahu stál Nicholas. Popadl ji za ruku a vtáhl do pokoje.

“Konečně,” zavrčel. Přirazil dveře a vzal ji do náruče. “Bylo mi strachy špatně.”

“Já—” začala Jo, dál se ale nedostala. Než se nadála, měla na rtech jeho rty. Zasténala, ale zvedla ruce. Chtěla mu zatlačit do ramen a odstrčit ho. Místo toho se jich ale musela chytit, protože ji najednou někam rychle pozpátku odváděl. Jednou rukou na zátylku jí přidržoval hlavu. Druhou rukou na zadečku ji tiskl k sobě, takže cítila erekci. Připomínalo to zvláštní erotický tanec. Protančili pokojem, až zadní stranou nohou narazila do postele.

“Potřebuji tě,” vrčel Nicholas. Jeho dech lechtal Jo na rtech. Bleskově jí vykasal tričko a vzal do dlaní ňadra. Bez meškání je začal mnout v prstech.

“Ach můj Bože,” zalapala po dechu a popadla ho za ruce. Měla v plánu je odtáhnout a vysvětlit mu, že musí zmizet, jenomže ji náruživě tiskl a hnětl. A když otevřela pusu, aby promluvila, strčil jí do ní jazyk. Jo se přistihla, že mu svírá ruce a mačká je synchronně s ním. O chvilku později do ní Nicholas strčil a svalil ji na postel. Sám zůstal stát.

Jakmile dopadla na matraci, otevřela oči, a hned nato vyjekla. Chytil ji totiž zezadu za nohy a přitáhl k sobě. Zadek teď měla na kraji postele, rozkrok uvězněný v džínách přitisknutý pěkně k němu, a stehny mu objímala boky. Když se skláněl, aby zapracoval na knoflíku a zipu jejích džín, oči měl jako studánky roztaveného stříbra a erekci v pozoru.

Jo nabrala dech do plic, zatřepala hlavou, položila mu dlaně na hřbety rukou a vyhrkla: “Je tady Mortimer.”

Nicholas zkameněl a moment se nehýbal. Potom trhl hlavou nahoru a probodl ji očima. Modř už získávala vrch nad stříbrem. “Cože?”

Vzdychla a spustila: “Když jsem vyzvedla pizzu, zaběhla jsem ještě do obchodu pro pití. Chvilku po mně dovnitř vešli Mortimer, Bricker, Anders a Decker.”

“Viděli tě?” vyděsil se.

Zavrtěla hlavou. “Byla jsem až docela vzadu. Neviděli mě, ale slyšela jsem, co říkají. Mortimer poslal muže hlídat všechny východy a právě teď přivolává posily. Hodlají prohledávat jedno poschodí za druhým.”

“Ježíši,” hlesl Nicholas. Volnou rukou si zoufale prohrábl vlasy. “Musíme se odtud dostat. Půjdeme po schodech a—”

“Jsou dole. Dokud nedorazí posily, budou hlídat vestibul a vedlejší východy. Musíš se fofrem obléknout. Vím, jak odtud.”

Nicholas v mžiku vycouval z objetí jejích nohou, a Jo s povzdechem padla na postel. Tělo měla roztřesené a rozbolavělé touhou. Následek sice kratinkého, leč velice vášnivého téměř intermezza.

Bože, když je Nicholas v tomhle rozmaru, je… boží, pomyslela si zmámeně. Hned nato rázně zatřepala hlavou a sedla si. Nicholas už měl na sobě džíny a zapínal je. Vyskočila z postele a mazala do koupelny zjistit, jestli tam něco nenechali. Z jejich věcí našla akorát hřeben. Sebrala ho a pospíchala ven. Nicholas si natahoval triko. Hřeben hodila do tašky a rozhlédla se ještě po pokoji, ale kromě Charlieho s sebou nic neměla. A Nicholas měl všechny věci v kabele.

Zrovna si zavazoval boty. Rychle zapínala zip na tašce a koukla na vlčáka. Předtím spal, ale nyní už byl vzhůru a se zájmem ji pozoroval.

“Pojď, chlapče, musíme jít.” V tu ránu byl Charlie na nohou a stál vedle ní.

Když uviděl, že bere kabelu, Nicholas řekl: “Vezmu to.” Vzal jí tašku z ruky a zavelel: “Běž první.”

Kývla, otočila se a už utíkala ven z pokoje a dál po chodbě. Když minula výtahy bez povšimnutí, Nicholas ji beze slova následoval. Zjevně jí věřil. Nicméně když dorazili ke služebnímu výtahu a uviděl tam stát Beth s pizzou v ruce, zvedl obočí.

“Beth, tohle je Nicholas.” Sotva s Charliem po boku vešla do výtahu, Jo pokračovala v představování. “Nicholasi, tohle je Beth. V pondělí večer spolu chodíme na přednášky z biologie.”

Nicholas nastoupil do výtahu a Beth s vykulenýma očima vydechla: “Páni, ty seš teda kus.”

Jo se zakřenila. Dobře viděla, jak je mu to trapné. “Beth nás provede přes kuchyně, tak se vyhneme vestibulu.”

“Pokud jde o to,” vyhrkla najednou Beth. Odtrhla oči od Nicholase a zadívala se na Charlieho. “Nejsem si jistá, jestli mohu provést psa—” Zmlkla uprostřed věty. Z tváře se jí vytratil všechen výraz. “Bude to v pohodě,” zarecitovala a obrátila se, aby uvedla zdviž do chodu.

Jo se zamračila a pohlédla na Nicholase. Zjistila, že se soustředí na její tvář. Bylo to úplně stejné, jako u recepčního, který je zapisoval, jenomže tentokrát věděla, co se děje. Nicholas převzal nad Beth kontrolu.

“Nech toho,” zasyčela.

“Ne,” odsekl. “Musíme se odsud dostat a ona se kvůli Charliemu chystala vycouvat ze slibu, že nás provede přes kuchyně.”

Zamračeně sklouzla pohledem k psovi a od něho k Beth. “Budeme muset najít nějakou jinou cestu ven. Nechci ji dostat do potíží.”

“Nebude mít potíže,” prohlásil chlácholivě. “Nikdo psa neuvidí.”

“Jasně. Jak to asi tak hodláš zařídit?”

“Stejným způsobem, jako řídím Beth,” odtušil s ledovým klidem. “Teď se hlavně uvolni. Jsme tady.”

Výtah cinknul a Jo se ohlédla. Dorazili do přízemí. Napjatě čekala, až se otevřou dveře, a když venku nikdo nebyl, hodně se jí ulevilo. Rychle vyvedla Charlieho do chodbičky, kterou prve procházela.

“Tudy,” zlehka řekla Beth. Vyšla z kabiny, aby se ujala vedení. Zněla teď víc jako ona sama. Také už neměla tak prázdnou tvář, všimla si Jo a tázavě pohlédla na Nicholase.

Jenom zavrtěl hlavou a ukázal, ať jde za ní.

Jo se s povzdechem zařadila za kamarádku a srovnala s ní krok. Charlie a Nicholas je následovali. Beth zamířila přímo ke dveřím poblíž konce chodby. Sotva do nich zatlačila, ohlušilo je řinčení nádobí, šplouchání vody a výkřiky lidí. Jo si skousla ret a nervózně se rozhlížela. Čekala, že si někdo všimne Charlieho, ale nikdo o ně ani okem nezavadil.

Užaslá a zmatená se ohlédla na Nicholase. Zjistila, že cestou bryskně těká očima po kuchyni a hlavně po lidech v ní. Na každého se krátce zahleděl a pokračoval dál. Metodicky bral jednoho po druhém. Neměla ponětí, co dělá, ale věděla, že dělá něco, aby si jich nevšimli, nezadrželi je ani nezdrželi.

Kuchyně byly jasně osvětlené a bylo tam horko a vlhko. Když je Beth vyvedla do chladnějších, temnějších prostor, Jo se náramně ulevilo. Poznala parkovací garáž.

“A jsme tady,” odtušila Beth. “Parkujete tady nebo půjdete na podzemku?”

“Nicholas parkuje tady,” odpověděla Jo a převzala pizzu, kterou jí Beth podávala. Rychle ji objala a zašeptala: “Děkuji ti, Beth.”

“Maličkost,” usmála se Beth a objala ji na oplátku. “Je mi líto, že máte zkaženou noc. Ale slib mi, že zavoláš na policii a pro toho svého pana stíhačku zažádáš o soudní zákaz přiblížení nebo něco na ten způsob. Tímto překročil meze pouhé vlezlosti.”

“Slibuji,” ujistila ji Jo, jakmile pustila Beth z náruče a ustoupila. Když se hned poté Nicholas chopil Bethiny ruky, překvapeně se na něj podívala.

“Děkuji vám,” řekl vážně. Na chvíli se soustředil na její tvář. Potom ji pustil, couvnul a pohlédl na Jo. Vzal od ní pizzu a řekl: “Musíme jít. Odvedu Charlieho k dodávce.”

Jo přikývla a podívala se zase na Beth. Zjistila, že za ním zírá a oči jí div nevypadnou. “Ten je tak sexy.”

Ironicky se zasmála. “Jo.”

“Užijte si zbytek noci,” zakřenila se Beth a vydala se zpátky ke dveřím. “Musím se vrátit do práce.”

“Jasně, díky, Beth. Uvidíme se ve škole,” dodala ještě Jo a honem utíkala za Nicholasem. Rychle ho dohnala a s povzdechem se zeptala: “Cos jí provedl?”

“Jenom jsem jí z paměti odstranil Charlieho přítomnost. Tak z toho nebude problém,” odpověděl tiše.

“A ti lidé v kuchyních?”

“Dal jsem jim pouze mentální pobídku neregistrovat naši přítomnost,” zamumlal. “Beth nebude mít potíže a my se dostaneme ven, aniž nás někdo zpozoruje. Všechno je v pohodě.”

Jo při těch slovech zamrkala. Prostě bylo zvláštní slyšet od něho moderní poznámku jako všechno je v pohodě. Uvědomila si, že normálně mluví kapku formálně a dokonce i trošku staromódně. To je tím věkem, napadlo ji, a pak se polekaně rozhlédla, protože ji najednou popadl za ruku a zabrzdil.

“Co se děje?” zeptala se znepokojeně. Nebyli daleko od dodávky. Dělily je takové čtyři vozy, jenomže aby se k ní dostali, museli projít okolo vchodu pro hotelové hosty, došlo Jo. Ihned poznala, v čem vězí problém. Vchod pro hosty tvořily dvojí skleněné dveře a po obou stranách měly široká skleněná okna. A uvnitř viděla Brickera. Momentálně stál zády k nim a hleděl do hotelu. Kdyby se ale otočil trochu doprava…

“Co budeme dělat?” zeptala se vyplašeně.

Nicholas neodpověděl hned. Klouzal očima po garáži, a pak ji najednou zavedl mezi dva vozy vedle nich. Když si dřepl, udělala totéž a tázavě se na něj zadívala. Automaticky pohladila Charlieho. Chlupáč se vmezeřil mezi ni a vůz napravo.

“Počkejte tady,” nařídil Nicholas. “Zajdu pro dodávku a vyzvednu vás.”

“Jak pro ni—” začala, ale už byl pryč. Stalo se to tak rychle, že jen mrkala úžasem. Trochu se zvedla, aby se po něm porozhlédla. Stěží zahlédla, jak mizí kolem dodávky. Když se podívala ke dveřím, za kterými stál Bricker, ještě vrtěla hlavou nad tou rychlostí. Sama by se tak bleskově nedokázala pohybovat ani omylem, ale jemu se podle všeho podařilo profičet kolem vchodu, aniž si ho někdo všiml.

Ozvalo se Charlieho hluboké hrdelní zavrčení. Okamžitě si zase dřepla a polekaně se rozhlédla.

Uviděla, že opustil své místo po jejím boku a popošel dopředu podél auta nalevo od nich. Vrčel směrem, odkud přišli. “Co je, hochu?” Slyšela, jak dodávka startuje, a skrčmo se přesunula k Charliemu. Zastavila se vedle něho, pořád mezi vozy, a trochu vystrčila hlavu, ale viděla jen šerý interiér garáže a řady aut.

Přejela Charliemu dlaní po napjatých zádech, a když znovu tak podivně zavrčel, zamračila se. Stejně vrčel, když za dveřmi bytu stál Smradlavý-dech. Ucítila, jak jí chloupky na šíji vstávají hrůzou, a těžce polkla. Tohle nebylo dobré.

K její úlevě před ně právě v té chvíli dorazila dodávka. Zastavila hned za vozidlem nalevo. Jo okamžitě vyskočila a sprintovala vpřed. Původně chtěla vozidlo oběhnout ke dveřím spolujezdce, ale něčí výkřik ji upozornil, že je zpozoroval Bricker. Už se dral hotelovými dveřmi dovnitř a mířil k ní. Nyní již dobře věděla, jakou rychlostí se nesmrtelní dokážou pohybovat, proto u zadních dveří dodávky hodila brzdu a otevřela je. Otočila se a zjistila, že Charlie pořád ještě stojí u vozu, vedle kterého se schovávali. Srst na zádech měl zježenou, uši u hlavy a zcela vážně vrčel.

“Charlie, pojď,” zakřičela a nervózně se ohlédla po Brickerovi. Pohyboval se rychleji, než by si kdy myslela, že je v lidských silách.

“Nastup,” zařval Nicholas a Jo naskočila do zadního prostoru dodávky. Okamžitě dupl na plyn a vůz vyrazil kupředu. Musela se přidržet zavřeného křídla dveří, aby vůbec zůstala uvnitř.

“Charlie, poběž!” vyvřískla a držela mu otevřené dveře. Jak dodávka popojela vpřed, objevil se v zorném poli. Vlčák stále stál a vrčel, ale na zavolání se otočil a vystartoval. Dohnal vůz a chystal se skočit do otevřených dveří, jenže vtom se tam zjevil Bricker. Chytil Charlieho, sotva se odlepil od země.

“Vypadni odtamtud, Jo!” vykřikl Bricker a držel jejího psa. “Vypadni odtamtud!”

Jo na něj mlčky zírala, sledovala, jak se Charlie zmítá, aby se osvobodil z jeho náruče. Bricker vlčákovi neubližoval, ale ani ho nepustil. A když zaječel: “Sakra, Jo, je to psanec. Vypadni odtam!” zaskřípala zuby a práskla dveřmi.

Dveře se zabouchly a Jo si o ně na chvilku opřela hlavu. Zavřela oči. Věděla, že Charlie bude s Brickerem v bezpečí. Pravděpodobně ho odveze do domu a Sam se o něj postará. Ale měla pocit, jako by opustila dítě. Také ji znenadání začaly trápit pochybnosti kvůli rozhodnutí zůstat s Nicholasem. Poslechla instinkt, ale Brickerova slova jí zněla v uších a nutila dumat, jestli udělala správně. Sakra, Jo, je to psanec. Vypadni odtam! Starost a vztek na Brickerově tváři dodávaly těm slovům větší váhu, než se jí líbilo. A najednou se jí zmocnily pochyby, po kterých předtím nebylo ani památky.

“Chyť se něčeho, Jo,” nařídil Nicholas. Ještě se stihla ohlédnout, a pak sebou prostě švihla o zem, protože dodávka náhle řízla zatáčku kolem rohu. Spolu s krabicemi sjela dozadu, při tom se praštila o kryt kola. Snažila se ho chytit a držet, jenomže byl hladký a nebylo se za co držet. O zlomek vteřiny později už zase válela sudy. Tentokrát narazila do zadních dveří. Dodávka bravurně vyrovnala a teď se řítila ulicí.

“Jsi v pořádku?” zavolal starostlivým tónem Nicholas.

Ušklíbla se, ale vzhlédla a zjistila, že se na ni ustaraně ohlíží.

“Čum na cestu,” zabrblala. Zvedla se na všechny čtyři, a po rukou a po kolenou lezla dopředu. Pochyby sem, pochyby tam, kostky jsou vrženy. A kromě toho, z nějakého důvodu tomu muži věřila.

“Charlie bude v pořádku. Postarají se o něj,” tiše odtušil Nicholas, zatímco přelézala krabici s pizzou a soukala se na sedadlo spolujezdce.

“Já vím,” hlesla vyčerpaně. Vytáhla bezpečnostní pás a připoutala se. Zavřela oči a zhroutila se na sedadlo. “Bricker říkal, že jsi psanec.”

“Ano.”

Otevřela oči a koukla na něj, ale tvář měl stejně bezvýraznou jako hlas. “Co přesně to znamená?”

Nicholas chvíli váhal, a pak si povzdechl. “Možná bych tě měl odvézt do domu vykonavatelů. Budeš s Charliem a mohou ti tam všechno vysvětlit.”

“Ty si fakt myslíš, že mi něco vysvětlí? Z vlastní zkušenosti vím, že mi spíše vygumují mozek, že ano?”

Nicholas minutu mlčel, a pak si vzdychl a řekl: “Možná by to tak bylo nejlepší.”

“Cože?” užasla a čím dál naštvanější se optala: “To má být nesmrtelná verze ošustit & opustit? Předvést mi ten vůbec nejlepší sex a potom mě odložit u kumpánů, aby mi to všechno mohli vymazat z paměti?”

“Nejsou to moji kumpáni… už ne,” dodal unaveně. “A nikdy jsem neměl—” zmlkl uprostřed věty a těžce polkl. “Nemám ti co nabídnout, toliko život na útěku, Jo. Dnes v noci dokonce nemám ani na to, abych pronajal pokoj v levném motelu. Poslední hotovost, kterou jsem měl u sebe, jsem utratil za hotel a kuře. Nemám tě kam vzít a nemohu—”

“Já bych něco měla,” skočila mu Jo tiše do řeči. “Byt Sam.”

Když po ní křísl pohledem, pokrčila rameny. “Je to její starý byt. Přistěhovala se k Mortimerovi, ale nedokázala zrušit nájemní smlouvu. Je zařízený a já v jednom kuse do Sam hučím, ať ho pronajme. Zatím se k tomu ještě nedostala… což nám momentálně hraje do karet. Mám klíč. Je to zadarmo a máme pizzu,” zdůraznila. “Můžeme zůstat přes noc a mluvit. Ty mi tak budeš moci vysvětlit, co je psanec, a proč jsi psanec. A já se potom rozhodnu, jestli ti dovolím, abys mě pohodil v domě vykonavatelů nebo ne.”

Nicholas chvíli mlčel, zvažoval návrh, a nakonec se zeptal: “Kde to je?”

12. KAPITOLA

“Já myslel, že jsi říkala, že máš klíč?” zasmušile odtušil Nicholas. Ostražitým pohledem klouzal po zavřených dveřích bytů na chodbě před bytem Sam. “Mám.” Jo ani nevzhlédla od zámku, před kterým klečela. “Doma. Jediná věc, kterou jsem měla v kapse, když jsme tak nakvap odcházeli, byla peněženka. Ale nedělej si starosti. Mám tohle.”

Nicholas zavrtěl hlavou a vytrvale sledoval ostatní dveře. Myslel na to, že měl Jo nechat v hotelu, aby ji Bricker chytil. A když ne, měl ji dopravit rovnou do domu vykonavatelů.

“Fakt je moc dobře, že v dodávce vozíš všechny tyhle nástroje. Na copak je máš?” zeptala se a dál si hrála se zámkem.

“Hodí se,” zamumlal. Tentokrát přestala pracovat a pohlédla na něj. Vyklenula jedno obočí. Nicholas jenom pokrčil rameny. Mohl jí povědět, že ještě na nic. Zatím je nepoužil. Všechny byly nové, koupené ráno místo nástrojů, o které přišel i se starou dodávkou. Ale proč se namáhat?

“Hodí se?” zopakovala suše a vrátila se k práci se slovy: “Musí to být pěkně jemná prácička, když máš tyhle drobounké šroubováčky a— Mám to,” šťastně přerušila sama sebe, neboť se ozvalo cvaknutí. Vytáhla půjčené nástroje, stoupla si a otevřela dveře.

Nicholas ji s úlevou následoval dovnitř. Když stiskla vypínač na stěně a na stropě zazářilo jasné světlo, rozhlédl se okolo sebe a vykulil oči. Byt byl stále kompletně zařízený. Sam si zatím nic neodnesla. Dokonce i okrasné drobnosti a obrazy byly stále na svém místě. Zařízení bylo moderní, barvy tlumené a uklidňující.

“Pizza asi už bude studená,” poznamenala Jo a odbočila z předsíně do nějaké místnosti. “Ale Sam má mikrovlnku.”

Nicholas zabručel a vešel za ní. Ejhle kuchyně. Přejel pohledem po čistě bílých skříňkách a nerezových spotřebičích a vrátil se očima k Jo, která rázovala na protější stranu kuchyně.

“Koukni, dokonce máme víno,” zajásala. Podíval se, kam ukazovala, a na lince spatřil stojan na víno s půltuctem lahví. Jo dodala: “Limonáda je k pizze sice lepší, ale žebráci nemohou být vybíraví, viď.”

Znovu na ni pohlédl. Otevřela dvířka skříňky a sáhla po dvou talířích. V tónu hlasu bylo znát úzkost. Všechna ta veselá nálada byla jen na oko. Prošel kuchyní, pizzu položil na linku a zezadu Jo objal. Okamžitě ztuhla. Políbil ji na tvář a se smutným povzdechem se dal na ústup. “Nyní se mne bojíš.”

“Ne.” Pustila talíře a chytila ho za ruce, aby je nechal tam, kde byly. Chvíli váhala, ale nakonec si vzdychla a vážně ho ujistila: “Nebojím se tebe, Nicholasi. Bojím se toho, co mi musíš povědět.”

Zůstal zticha a cítil, jak ho ochromuje lítost. Měla plné právo bát se toho, co jí musí povědět. Jakmile se Jo dozví, co spáchal, bude se ho nejenom bát. Bezpochyby se jí bude hnusit i pouhý pohled na něj. Ta představa ho nevýslovně bolela, stačilo jen pomyslet. Na okamžik ji sevřel pevněji. Objímal ji, dokud ještě mohl. Zrovna se chystal, že si ji v náruči obrátí a políbí, když vtom ho cosi podráždilo v nose. Zamračil se a nenápadně začichal.

“Co je?” zeptala se Jo a zvrátila hlavu dozadu, aby na něj viděla. Nicholas zvedl hlavu, a jen co si všiml podezřelého lesku na jejích vlasech, zarazil se. Odtáhl jednu ruku z pasu a pohladil pevně spoutané prameny. Na prstech mu ulpěla mastnota. Zvedl ruku, očichal olejovitou tekutinu, načež pohlédl Jo do tváře. Uviděl, že má trochu i na líčku, a zvedl obočí.

“Co je to?” Jo se zamračila na kapalinu, kterou jí setřel z vlasů.

“Motorový olej,” potěšil ji. “Musela ses zamazat, jak ses kutálela po zemi vzadu v dodávce. Je stará, tak jsem pro každý případ koupil láhev oleje…” slova mu odumřela na rtech. Jo od něho ustoupila, zvedla ruce a osahávala si vlasy. Obhlédl ji a zaksichtil se. Byla od toho sajrajtu celá. Láhev se musela otevřít a rozlít se v zadním prostoru dodávky. Podle všeho se Jo v oleji vyválela.

Ta už se zatím podívala dolů a uviděla to, co on. “Fuj,” ulevila si. S povzdechem spustila ruce z vlasů a prošla kolem něho. “Půjdu se osprchovat a najít si na sebe něco méně ? la Miss automechanik. Ohřej si kus pizzy a otevři víno. Hned jsem zpátky.”

Nicholas sledoval, jak odchází. V duchu si říkal, že nejlépe udělá, když si na to zvykne. Měl nepříjemné tušení, že brzy odejde a už se nevrátí. Jakmile mu Jo zmizela z dohledu, obrátil se pro pár talířů a sklenek. Postavil je na linku a vydal se ke stojanu na víno, obhlédnout nabídku. Odněkud z nitra bytu zaslechl zavírání dveří. Následoval vzdálený, tlumený zvuk tekoucí vody. Nicholas se zamyslel, kdepak je asi koupelna. Když si uvědomil, že z bytu zatím viděl jenom kuchyni, zamračil se.

Dospěl k názoru, že je v jeho nejlepším zájmu prohlédnout zbytek bytu a všechny východy pro případ, že by se vyskytly problémy. Nechal víno vínem a vyrazil na bleskový průzkum. Vrátil se do předsíně, a poté prošel obývacím pokojem. Černá kůže, chromový nábytek, supermoderní věž, domácí kino. Pokračoval do chodby, ze které vedly troje dveře. Jedny byly zavřené a ozývala se za nimi voda.

Koupelna, to dá rozum, pomyslel si, a zahnal představu, která se mu náhle urodila v hlavě. Jo si svléká šaty a vstupuje pod kužel vody, ze které stoupá pára. Nebyl to snadný úkol, hlavně proto, že si tu vizi náramně užíval. Přirozeně by dal přednost realitě, jenže to bylo definitivně mimo diskuzi. Jo si dá sprchu. Napřed ji nechá najíst a poté jí poví, co spáchal, a proč se z něho stal psanec. A když o to požádá, o čemž ani v nejmenším nepochyboval, rychle ji odveze zpátky do domu vykonavatelů.

Tuto myšlenku vyprovodil z hlavy stejně rázně jako obraz Jo pod sprchou, a raději šel dál. Nahlédl do prvních otevřených dveří a rozsvítil. Pokoj byl zařízený jako kancelář. Psací stůl, drahé kožené křeslo a police za policí, samé knihy. Většinou zákoníky. Zhasl a přešel k dalšímu pokoji. Tady už bylo rozsvíceno a otevřené dveře šatny odhalily první důkazy o tom, že Sam se skutečně odstěhovala. Uvnitř totiž zbylo jen pár kousků oblečení. Měl podezření, že je Sam vyřadila coby již nevyhovující, jelikož ostatní šatstvo si odvezla. Doufejme, že mezi nimi Jo najde něco na převlečení, místo zaolejovaných šatů. Oko mu sklouzlo k posteli. Kochal se pohledem na smyslně rudou saténovou deku a rafinovaně naaranžované polštáře. Na moment neovládl podvědomí a to mu před očima pohotově vykouzlilo Jo, ležící právě na této posteli. Bledé nahé tělo dráždivě kontrastovalo se sytou červení… silou vůle vizi zapudil a odtrhl zrak. Vrátil se do obývacího pokoje a po vlastních stopách došel nazpět do kuchyně.

Ve chvíli, kdy sprcha ztichla, dorazil k vinnému stojanu. Pohlédl ke dveřím, pak se ale donutil zaměřit na víno a zjistit, co se jim nabízí. Jakmile si všiml lahví s malým modrým tučňákem na vinětě, bezděky zvedl obočí. Z nějakého důvodu ho rozesmál. Přejel očima po ostatních lahvích, ale nakonec se vrátil k tučňáčkům a jednoho vybral. Ode dne, kdy naposledy ochutnal víno, uplynulo celých padesát let. Neměl ponětí, které je nyní považováno za dobré, ale tučňáčci byli na třech láhvích ze šesti, z čehož vydedukoval, že jsou favoritem paní domu.

Vzal láhev, vrátil se k lince, našel otvírák a rychle vytáhl zátku. Postavil láhev stranou a nechal víno dýchat, načež otevřel krabici s pizzou.

Když Jo přicapala do kuchyně, měl dva řezy položené na talíři, připravené do mikrovlnky – ať už je to cokoli – a naléval víno do skleniček. Odložil láhev, mrkl přes rameno… a potom se otočil a prostě zíral na Jo, která k němu přicházela kuchyní. Bosé nohy, mokré vlasy a tvář beze stopy make-upu. Vypadala by na dvanáct, nemít na sobě lesklý župan z rudého hedvábí. Oblékala si ho, když byla ještě vlhká, proto se na ni na jistých partiích lepil a zdůrazňoval ženskost postavy.

“Tohle je jediná věc, co tu Sam nechala, která mi padne,” odtušila kysele, jen co došla k lince. “Je vychrtlá jak ramínko na šaty. Tak jsem hodila svoje věci do pračky a toto bude muset stačit, než se vyperou a usuší.”

Nicholas se zmohl na větu: “Je to krásné,” když ale uslyšel, jak chraplavý má hlas, zamračil se. Odkašlal si, zvedl jednu sklenku a podal ji Jo.

“Mmm, Malý tučňák,” zavrněla s pohledem na láhev na lince, a přijala skleničku. Pominuli směšně drahá vína, je to můj favorit. V tomto ohledu jsme se Sam zajedno.”

“Tím se tedy vysvětlují ty tři láhve,” pobaveně odtušil Nicholas.

Jo se usmála a cestou okolo něho k mikrovlnce usrkla. Otevřela dvířka, vzala talíř s pizzou a vložila ho dovnitř.

Nicholas pozoroval, jak mačká tlačítka, ale věděl, že sám to zopakovat nedokáže. Zdá se, že pokud hodlá opět jíst, bude se muset pár věcí přiučit. Ačkoli je možné, že touha po jídle zmizí, jen co mi ze života zmizí Jo. Stejně jako zmizela, když moje první životní družka, Annie, umřela.

Polkl, to pomyšlení bolelo. Zvedl druhou skleničku a napil se. Ztratit Annie bylo těžké, naneštěstí ale věděl, že ztratit Jo bude těžší. Nebude mrtvá, bude ji mít na dosah, avšak nikdy na ni nedosáhne. Navždy zůstane tím chudým a hladovým klukem, který zírá do výkladu cukrárny na drahé pochoutky. Může se na sladkosti za sklem dívat, ale nikdy si na ně nesáhne, nikdy je neochutná.

“Pár minut a můžeme jíst,” oznámila Jo, a když mikrovlnka začala příst, otočila se k němu. “Chceš jíst u stolu nebo v obýváku?”

Nicholas na ni mlčky hleděl. Pozoroval, jak upíjí ze sklenky. Když ji sklonila, rty měla vlhké a na tom spodním se leskla rudá krůpěj. Chvěla se tam jediná kapka jemného vína, ale jeho fascinovala. Nemohl odtrhnout oči, a pak se dala do pohybu, a Jo vystrčila jazyk, aby ji zachytila, a Nicholas zavrčel: “U stolu.”

“Okay,” hlesla. “No—”

Ať už měla na jazyku cokoli, zůstalo to za zuby. Jo jen vykulila oči překvapením, neboť jí nečekaně zabavil skleničku s vínem a postavil ji na linku vedle té své. Hned nato si ji zvedl do náruče, odnesl ke stolu a usadil na něj. Koukala na Nicholase obrovskýma, tázavýma očima.

“Co budeme dělat?” zašeptala nejistě. On však nepochyboval, že Jo dobře věděla, co měl v plánu. Cítil vzrušení, kterým provoněla vzduch. A viděl, jak se jí bradavky nalévají a tuhnou. Napínaly hedvábí županu.

Nicholas zvedl ruku a jedním prstem zlehka pohladil duřící bradavku ukrytou pod hedvábím, a zavrčel: “Mám hlad.”

“Aha,” vydechla.

Usmál se a zvedl ukazováček. Bříškem jí přejel po rtech. Cítil, jak jsou hebké a poddajné. Slanil k hrdlu a putoval po něm pořád níž, až k límci županu. Obmaloval výstřih a Jo se zachvěla. Prst pokušitel zdolal oblinu ňadra, načež zčistajasna změnil směr. Zamířil do boku a při tom před sebou hrnul látku, až lákavý kopeček obnažil.

Jo teď dýchala mělce a rychle, když si ale udělal přestávku a konečkem prstu obkroužil bradavku, kterou odhalil, přestala dýchat docela. Věděl, že je vzrušená, její odezva zasáhla i jeho. A když prstem kreslil kroužek kolem světle růžového dvorce, a sem tam při tom zvenku letmo zavadil o tmavší bradavku, cítil, jak vzrušení prudce narůstá.

“Nicholasi,” napůl vydechla a napůl zasténala.

Se sadistickým úsměvem sklonil hlavu a přejel jazykem po vztyčeném hrotu. Mráz, který v ní tím vyvolal, přeběhl po zádech i jemu. Poslechl nutkání, sevřel bradavku rty a jemně sál, a pak naléhavěji. Oboustranné vzrušení se mezi nimi odráželo a s každým odrazem se stupňovalo. To byl další příznak životních druhů – sdílená rozkoš. On cítil její slast a ona jeho. Když si ji tam v hotelu vzal poprvé, neměl příležitost tohle si vychutnat. Společný sen je nabudil natolik, že jejich poprvé řídila syrová potřeba a neodbytná touha dojít naplnění. Zato tentokrát si tento aspekt našeho vztahu užijeme, jak náleží, rozhodl se v duchu, a pustil bradavku na svobodu, aby se mohl narovnat.

Bez varování rozhalil župan, a Jo otevřela oči a vyjekla leknutím. Nyní mu byla vydána napospas úplně celá. Nicholas se jí zadíval do očí. Upřeně Jo pozoroval, zatímco ji chytil rukama za kolena a dráždivě pomalu je odtahoval od sebe, až mohl vstoupit mezi ně. Potom vjel oběma rukama za záda, zvedl ji a přinutil Jo pěkně se prohnout a vyjít mu vstříc. Nyní stačilo sklonit hlavu a mohl oblažit jazykem nejprve jednu bradavku, a pak hlavu otočit a provést totéž i té druhé. Jo mu sevřela ramena, se zasténáním zvrátila hlavu dozadu, zatímco ji náruživě olizoval, okusoval a sál. Díky tomu se nyní jimi oběma proháněla potřeba a vzrušení, vlna za vlnou.

“Nicholasi, prosím,” zakňourala. Obtočila mu nohy kolem boků a přitáhla ho těsně k sobě. On ale věděl, že toto by mohla být jeho poslední šance být s ní, a chtěl, aby trvala co nejdéle. Chtěl, aby se proměnila v nezapomenutelný zážitek, na který bude moci vzpomínat po všechny ty nekonečné, osamělé noci, které má před sebou.

Natáhl se, chytil Jo za ruce a sundal je ze svých ramen. To už ji pokládal zády na stůl a tiskl na něj vlastním tělem. Přidržoval ji dole, pustil z úst bradavku a vydal se rty po bříšku na jih. U pupíku se zastavil a vnořil do důlku jazyk. Voněla po pomerančích. Očividně díky mýdlu, které použila ve sprše, přesto nemohl odolat. Musel cestou olizovat a oždibovat citlivou kůži, až nadskakovala a chvěla se. A putoval rty stále jižněji, krajinou kosti kyčelní.

Jo nyní lapala po dechu a hekala, celé tělo se jí zimničně třáslo. Bolestivě mu zatínala nehty do masa, jak se držela rukou, které držely její ruce. Avšak Nicholas drásání nehtů stěží vnímal. Zaplavovalo ho totéž gradující vzrušení, jaké zažívala ona sama… to mu ale pořád nestačilo. Zahákl nohu za nejbližší židli, přitáhl ji za sebe a ztěžka na ni dosedl. Načež pustil Jo ruce, zato nohy roztáhl doširoka a přitáhl si ji dopředu, aby ji učinil pokrmem.

Když jí Nicholas zabořil tvář mezi stehna, jako by byla plátek melounu, Jo vykřikla a boky na stole se vzepjaly. Cítila, jak jazykem přejíždí po citlivém jádru, a pak zavřela oči a zalapala po dechu, neboť pokračoval a snažil se dovést ji k šílenství. Tělo měla najednou napjaté jako tětivu luku. Svaly se napínaly vstříc uspokojení, které sliboval. A na mozek narážela rozkoš ve vlnách, které vždy zdánlivě ustoupily, aby se hned zase přihrnuly nazpět, ještě mohutnější. Netrvalo dlouho a slast se stala téměř nesnesitelnou.

Buďto naleznu ono uspokojení nebo se rozletím na milion kousků, pomyslela si omámeně Jo. Držela se kraje stolu a svírala jej, až to bolelo. Právě když dospěla k závěru, že to bude ta druhá možnost, a mysl se jí pod tlakem roztříští, Nicholas mezi jejíma nohama najednou povstal. Zamrkala a otevřela oči. Zjistila, že je sice zcela oblečen, ale džíny má rozepnuté. Jakmile ji popadl za boky a přitáhl dopředu, zasténala a znovu oči zavřela… konečně do ní pronikl.

V tom okamžiku Nicholas strnul a Jo se silou vůle přinutila zvednout víčka. Uviděla, že má zavřené oči. Nicholasova tvář byla zpodobněním bolestné rozkoše. Jo čekala úder srdce, a potom mu objala nohy nohama a posadila se na kraji stolu.

Jen co překvapeně otevřel oči, zašeptala: “Já mám také hlad,” načež ho políbila. Žádostivě se k němu přitiskla boky. Z úst mu unikl povzdech a ovanul jí rty. A poté ji Nicholas začal líbat, objímal Jo oběma rukama a boky se zvolna daly do pohybu. Vysouval se a přirážel do ní, znovu a znovu, až se okolní svět roztříštil a oni upadli do něžné náruče temnoty, která už je hodnou chvíli očekávala.

Jo se probrala a zjistila, že je roztažená na stole, jako nějaká lidská oběť. Tělo měla uspokojené, ale trochu prochladlé. Nohy jí visely ze stolu a komíhaly se ve vzduchu. A Nicholas nebyl nikde v dohledu. Zamračeně se posadila, současně se zabalila do županu, a chtěla sjet ze stolu. Málem při tom šlápla na Nicholase. Bryskně se zarazila, balancovala na kraji stolu a zírala na muže, který ležel zhroucený na podlaze u jejích nohou.

“Nicholasi?” vyhrkla poplašeně. Podařilo se jí dostoupnout na chladné dlaždičky, aniž ho zašlápla. Poklekla vedle něj a sáhla mu na tvář. Jakmile se dlaní dotkla líce, Nicholas se převalil a otevřel oči.

“Nazdar, krásko,” zamumlal ospale. Bez meškání se po ní natáhl a přitáhl si ji dolů. Chtěl ji políbit, ale Jo se vzepřela.

Zatlačila mu do hrudi a prohlížela oči, a jakou má barvu. Pokoušela se zjistit, co se přihodilo, že skončil na zemi. “Co se stalo? Jsi v pořádku?”

Nicholas se zachechtal jejím obavám a posadil se. Vtiskl jí lehký polibek na rty, vstal a jedním vrzem zvedl na nohy i ji.

“Možná bys neměl vstávat,” vyjela na něj Jo, kterou trápilo, že tak rychle vstali. “Zdá se, žes omdlel nebo tak něco a—”

“Je mi fajn,” přerušil ji chlácholivě. “Jenom jsem omdlel.”

“Omdlel?” vyděsila se a stiskla mu ruce. “Máš málo krve nebo tak něco? Potřebuješ se nakrmit? Můžeme—”

“Jo, to je v pořádku. Tohle je naprosto normální. Je mi fajn,” zopakoval Nicholas.

“Normální?” zopakovala nevěřícně. “Omdlévání normální není, Nicholasi. Není—”

“Je. U životních druhů. Při milování,” řekl trpělivě a Jo ztichla. Chvíli na něj nechápavě zírala, potom pohlédla na stůl, na kterém se probudila, a uvědomila si, že také ona sama vlastně padla do mdlob poté, co…

“Aha,” špitla, ale hned na něj nejistě pohlédla: “Proč?”

Nicholas zaváhal, a pak řekl: “Vysvětlím ti to při jídle.”

Jo otevřela pusu. Mínila trvat na okamžitém vysvětlení, ale zakručení v žaludku změnilo její názor. Přikývla a šla k mikrovlnce zkontrolovat pizzu uvnitř. Uběhlo tolik času, že ohřáté kousky opět vychladly na pokojovou teplotu. Mlaskla jazykem, přidala minutu a chopila se skleniček. Zadívala se na stůl. Pouhý pohled na tu zatracenou věc přivolal vzpomínky na to, co tam dělali. Cítila, jak na ně její tělo reaguje.

“Možná se najíme v obýváku,” zamumlala.

“Tentokrát,” ochraptěle zašeptal Nicholas. Když od ní bral sklenky s vínem, oči mu stříbřitě blýskaly.

Hříšný lesk v jeho očích jí vehnal ruměnec do tváří. Tělo se zachvívalo nezapomenutelnou slastí, a když se sklonil, aby jí vtiskl polibek na rty, okamžitě se mu otevřela. Začala zvedat ruce, aby ho objala kolem krku.

“Nejprve jídlo,” zavrčel a rychle se vyprostil. “Jídlo, a po něm mluvení.”

Jo sledovala, jak odchází z kuchyně, a ze rtů jí splynul tichý povzdech. V té chvíli jí bylo jedno, jestli se ještě někdy nají. Chtěla cítit Nicholase na sobě, a v sobě. Chtěla…

Mikrovlnka zapípala na znamení, že jídlo je hotové. Jo zatřepala hlavou a v duchu si říkala, že Nicholas je jako droga. Nemohla se ho nabažit. S rezignovaným povzdechem vytáhla pizzu, kousky rozdělila na dva talíře a odnesla je do obývacího pokoje.

Nicholas postavil skleničky s vínem na konferenční stolek a usadil se na gauč před ním. Jo se uvelebila vedle něho, podala mu talíř a pustila se do jídla. Přestože ještě před chvilkou v kuchyni by jídlo ráda vynechala, nyní, když ji vůně pizzy škádlila v nose, byla nadmíru ochotná se nacpat… nejprve. Už to bylo hezky dlouho, co posnídala s Brickerem a Andersem, a měla vážně docela hlad.

Jo možná měla hlad, ale Nicholas byl doslova vyhladovělý. Plátek pizzy do něho padl jako kamínek do bezedné studny a byl s ním hotov dříve, než se ona dostala s bídou do poloviny. S kapkou nápovědy se mu podařilo ohřát další dva kousky. Přinesl je do pokoje právě, když dojedla ten první. Jo spořádala tři plátky a měla dost. Když odložila talíř a nedočkavě koukla na Nicholase, cpal se číslem šest.

“Hotovo? Vysvětli mi, jak může být omdlévání normální,” pobídla ho, sotva pokousal a spolkl poslední sousto.

Smutně kouknul na prázdný talíř, toužebně pohlédl ke kuchyni, jako kdyby uvažoval, že si zajde pro další, nakonec ale odložil talíř na stůl a spustil: “Kombinovaná rozkoš je zpočátku na mysl příliš. Nedokáže ji ustát. A jakmile mozek zahltí orgasmus, dojde k jeho řekněme přetížení. Tak se prostě vypne. První zhruba rok společného života druhů je to naprosto normální.”

“Co myslíš tou kombinovanou rozkoší?” zeptala se okamžitě.

“Já cítím tvou rozkoš a ty cítíš mou.” Jak prosté.

“Takže, když jsi…” zmlkla a kousla se do rtu. Pokoušela se vymyslet, jak popsat, co dělal, bez použití vulgárních slov, které by pošpinily krásu prožitku.

“Pokaždé, když jsem tě políbil, pohladil nebo polaskal, cítil jsem tvou rozkoš, jako by byla má vlastní,” odtušil vážným hlasem Nicholas, čímž za ni problém hravě vyřešil. “Prožíval jsem tvou rozkoš, a ta se smísila s mou, a pak se vrátila k tobě, smísila se s tvojí, a odrazila se nazpět ještě silnější, a tak donekonečna, až už jsme to ani jeden nedokázali vydržet.”

To vysvětluje omračující rozkoš, kterou jsem zakusila, uznala v duchu Jo, a pak se optala: “A k tomuhle násobení rozkoše tedy dochází pouze mezi životními druhy?”

Nicholas vážně přikývl a vyhrkl: “Proč se usmíváš?”

“Protože je ti přes pět set let a tvou postelí musela projít celá armáda žen, a tak jsem šťastná jako gonády, že tohle jsi s nimi nezažil.

“Šťastná jako gonády?” zopakoval, jako by nevěřil vlastním uším, a přirovnání ocenil úšklebkem. Zakroutil hlavou, váhavě se usmál, přesto tiše přiznal: “Jednou už jsem to zažil, Jo.”

“Se svou ženou,” vzpomněla si.

Zasmušile přikývl.

Chvíli dumala o jeho téměř provinilém výrazu, a pak mírně pokrčila rameny. “Myslím, že s tím dokážu žít. Pořád jsem jediná živá, se kterou to můžeš zažít, tak…” Vylezla mu na klín a objala ho kolem krku. “Dokážu si představit, že to snižuje pravděpodobnost nevěry.”

“Jsme monogamní lidé z dobrého důvodu,” zašeptal Nicholas a objal ji. “Jakmile najdeš svou životní družku, žádná žena se jí nemůže rovnat. Je to jako snažit se léčit bolest aspirinem, po letech na morfiu.”

“Což je mimochodem výstižné přirovnání,” pochválila ho tiše. “Protože zjišťuji, že jsi jako droga, které se nemůžu nabažit. Mám absťák. Už tě chci zase.”

Zvedla oči a zjistila, že se mu z duhovek vytrácí modř a opět ji vytěsňuje stříbro.

“Takže,” předla Jo a přibližovala tvář, až se jejich rty téměř dotýkaly. “Jestli tě políbím a pohladím a sáhnu si na tebe, zažiji tvou rozkoš i já sama, správně?”

Nicholas nepatrně přikývl.

“Senzace,” zašeptala a sáhla dolů. Vzala ho do ruky přes džínsovinu. Byl tvrdý a v její dlani tvrdnul stále víc. Zachvěla se, protože se jí prohnalo vzrušení, které vlastnoručně vyvolala.

Zatraceně, pomyslela si Jo jako ve snách, on měl pravdu. Byla tak pohlcena přívalem vášně, která ji omráčila, když ji prve oblažoval, že nepochopila, co se dělo, zato nyní… Jemně ho stiskla a musela zavřít oči, neboť jí protekl další proud slasti. O chvilku později mu sjela z klína mezi nohy a usadila se na podlaze. Bez meškání sáhla po knoflíku džínů.

“Jo, počkej, musíme si promluvit,” vyhrkl Nicholas a snažil se ji zastavit. Marně.

“Později,” hlesla. “Jsem na řadě.”

Nicholas jí moment hleděl do očí, na tváři se mu odrážel vnitřní boj, a pak vstal. Tahal ji za ruku a donutil vstát spolu s ním.

“Co—?” začala nejistě.

“Do ložnice,” zavrčel, to už ji vlekl okolo stolku do chodby. “Tentokrát bych se raději probudil v posteli a ne rozvalený na gauči nebo hůř, na koberci v obýváku.”

Jo se zakřenila a popíchla ho: “Kam se poděl tvůj smysl pro dobrodružství?”

Nicholas se na místě zastavil. Otočil se na patě a vzal si ji do parády. Vlastně do náruče. Ústy naléhal, rukama jí svlékal župan ještě dřív, než se mu hrudí opřela o prsa, načež ji přišpendlil ke stěně chodby. Otíral se o ni, a strkal jí jazyk do pusy. Dokonce si stihl zout boty.

Zasténala rozkoší, která jí proudila, a chytila ho za zadek. Chvilku mačkala pevné půlky, a pak se jí podařilo vměstnat ruce mezi jejich těla a rozepnout na džínách knoflík i zip. Jen co vsunula ruku dovnitř a našla ho, unisono zaúpěli slastí. Načež Nicholas přerušil polibek, udělal krok vzad a shodil šatstvo. Triko si přetáhl přes hlavu a odhodil jediným plynulým pohybem. Džíny je rychle následovaly. A už byl nazpět, popadl ji zezadu za stehna a obtočil si její nohy kolem boků. Erekce se o ni otírala, ale dovnitř nevstoupila.

Chytila se ho za ramena. Zoufale ho líbala, zatímco ji tiskl zády na stěnu a zvolna oba přiváděl k šílenství. A když do ní najednou pronikl, odtrhla rty a vykřikla.

Tehdy Nicholas znehybněl. Těžce dýchal, na moment si opřel čelo o její krk, a pak zvedl hlavu právě tak akorát, aby mohl krk olíznout a políbit. Jemně ho okusoval a putoval po něm nahoru k oušku.

Když se vysunul, znovu vjel do ní a přimáčkl ji zády ke zdi, Jo zaúpěla.

“Tohle dobrodružství ti stačí?” zavrčel, a když přikývla, skoro bez dechu se zachechtal. “Dobře,” zabručel. Zajal jí rty něžným polibkem, načež do ní opět přirazil, tentokrát skoro surově. Nechal líbání a dodal: “Nyní ovšem přijde skutečné dobrodružství. Zjišťování, zda se zvládneme dostat na měkké dřív, než padneme za vlast.”

Jo mžouravě otevřela oči a koukla na něj. “Jak—?”

Otázka rázem vzala za své a skončila vyjeknutím, neboť i s ní bez varování odstoupil od stěny a zamířil na konec chodby. Jo ho instinktivně sevřela nohama pevněji, ale nemusela se namáhat. Když vykročil po chodbě, přidržoval ji na místě rukama na zadečku.

“Pojďme zjistit, kolik kroků je potřeba, abychom padli do mdlob,” procedil při chůzi Nicholas, skrz sevřené zuby. Jejich těla se o sebe třela při každém kroku.

“Ach můj Bože,” vydechla Jo. Zavrtala si mu tvář do krční jamky a zavřela oči. Proháněly se v ní vlny vrcholící rozkoše, jedna za druhou. Už tušila, že až do postele to nezvládnou, a jenom doufala, že Sam má pod kobercem měkký podklad.

13. KAPITOLA

“Jaký to vážný výraz.”

Nicholas shlédnul na Jo. Ležela mu napůl na hrudníku, tvářila se tázavě a koukala na něho. Konečně byli v posteli. Na první pokus se dostali pouze do poloviny chodby, než je vášeň oba omráčila. Zatímco upadal do bezvědomí, udělal maximum, aby Jo ochránil. A měl pocit, že se mu to podařilo. Když se probral, vypadala v pohodě. Ne, že by dostal šanci se jí na to zeptat. Opět se probudila dřív než on a okamžitě se rozhodla dokončit to, co se pokusila začít v obývacím pokoji. Po probuzení zjistil, že má plnou erekci, a Jo plnou pusu. Snažila se, jen co je pravda. A šlo jí to. Už je oba zase dostala minimálně do poloviny cesty k vrcholu.

I příště se probudila před ním, tehdy zvládli dojít do dveří ložnice. Dostat se až do postele si ale vyžádalo další dva pokusy. Naposledy nabyli vědomí téměř současně a dorazili k posteli ještě předtím, než je společná potřeba poslala do limbu. Tentokrát se Nicholas probudil první, což byla škoda. Poskytlo mu to čas na přemýšlení.

“Co se děje?” zeptala se s tváří zastřenou obavami.

Nicholas váhal, ale nakonec řekl: “Nic. Jenom tak přemýšlím.”

Jo chvilku mlčela. “Nicholasi?”

“Hmm?”

“Vyprávěj mi o své ženě,” poprosila šeptem.

Ztichl. V hlavě měl najednou jako vymeteno. Netušil, co by měl povídat.

“Říkal jsi, že jste se vzali a že také byla tvá životní družka?” napověděla mu Jo.

Vyfoukl dech, o kterém ani nevěděl, že ho tajil, a přikývl: “Ano.”

“Jak je to dlouho, co jste, ty a ona—”

“Setkali jsme se, vzali a ona umřela, všechno v roce 1959. Byl to nejlepší a nejhorší rok mého života… až doteď,” dodal vážně a věděl, že je to absolutní pravda. Měl to štěstí, že nalezl další životní družku, což je velice vzácné. Stává se to zřídkakdy. A hodlal se jí vzdát. Jednoznačně nejlepší a nejhorší.

“Ty jsi ji neproměnil?” zamračila se Jo.

Nicholas zavrtěl hlavou. “Narodila se nesmrtelná.”

“Ale…” Moment se tvářila se zmateně, a pak zavrtěla hlavou. “Ale jak potom mohla umřít? Byla nesmrtelná, měla by—”

“Ve skutečnosti pro nás označení nesmrtelní není to správné slovo,” povzdechl si Nicholas. “Můžeme zemřít, jenom je nás těžší zabít, než smrtelníky. Nemoci nás neusmrtí a střelná rána nás toliko paralyzuje, dokud nejsou kulky vyloučeny z těla. Zato dekapitace nebo vyjmutí srdce nás zabít dokáže.”

“A Annie se jedno z toho přihodilo?” zamračila se Jo.

“Annie přišla o hlavu při autonehodě,” tiše odtušil Nicholas. “Ona i dítě, které nosila, umřeli.”

“Aha,” špitla Jo. “Je mi to líto.”

Nicholas zůstal zticha, ale naklonil se a políbil ji na temeno.

“To na ni jsi myslel, když jsem se probudila?”

“Ne,” ujistil ji. Vzdychl a přiznal: “Jenom jsem uvažoval, jak nás v tom hotelu našli.”

Jo na okamžik zavřela oči a zavzdychala. Pak se zvedla z Nicholase a natáhla se po prostěradlech a dekách. Nejprve oba dva přikryla, a potom se posadila zpříma a opřela se o polštáře v hlavách postele. “Je to moje vina. Očividně byli schopní sledovat pohyby na mém bankovním účtu a zjistili, že jsem vybírala peníze z hotelového bankomatu.”

“Ty jsi vybírala peníze z—” spustil upřímně zděšený Nicholas a při tom se posadil vedle ní, ale skočila mu do řeči.

“Je mi to líto. Neměla jsem ponětí, že to dokážou takto vystopovat,” omlouvala se. “Chci říci, Ježíši, kdo by si pomyslel, že Mortimer a ti chlapi umí něco takového?”

Já, v duchu odpověděl Nicholas, ale nahlas to neřekl. Nevěděla o tom a on jí to nepověděl, takže jí osudnou chybu těžko mohl vyčítat. Dobrá zpráva ale byla, že jí nedali nějakého stopaře, a tudíž nehrozí, že vtrhnou sem.

“Omlouvám se, Nicholasi. Už kartu nepoužiju. Prostě jsem si nemyslela— Chci říci, nikdy by mne nenapadlo, že něco takového udělají. Lépe řečeno, že to vůbec mohou udělat. Kontrolovat bankovní operace, to zavání praktikami policie nebo tak něco.”

Nicholas mlčel. Bohužel mu bylo jasné, že tomu neunikne. Nastal čas promluvit si vážně. Aspoň to bude mít za sebou. “Jo… Mortimer a ti chlapi jsou policajti. Jsou to vykonavatelé, lovci psanců. Pro upíry totéž, co poldové pro lidi. Mají k dispozici každou technologii, kterou mají policisté. Pokud chtějí, tak každou technologii, která existuje. Loví nesmrtelné psance.”

Jo byla pár vteřin zticha. “Bricker říkal, že jsi psanec.”

“Ano,” přisvědčil vážným hlasem.

Zase zůstala zticha, nedívala se na něho, pokoušela se to strávit. A pak se opatrně zeptala: “Co přesně je nesmrtelný psanec?”

Nepohnula se, ale Nicholas přesto cítil, jak se od něho odtahuje. Vytvářela si citový odstup. Cítil, jak se teprve čerstvé a křehké citové vazby trhají. Začala kolem sebe stavět ochrannou zeď. Rozbolelo ho srdce. Přinutil se zhluboka nadechnout. Počkal, až bolest ustoupí, a poté řekl: “Psanec je nesmrtelný, který porušil naše zákony.”

“Vy máte zákony?” podivila se.

Nicholas se pousmál. “Samozřejmě. Žádná společnost neexistuje bez zákonů.”

“Samozřejmě,” odtušila. Vzdychla a zeptala se: “Jaké máte zákony?”

Chvíli váhal, a pak řekl: “Smíme proměnit pouze jednoho člověka za celý život.”

Přikývla.

“Páry smí mít pouze jedno dítě každých sto let.”

“Jedno?” užasla. “Jak to dokážete? Tím myslím, co uděláte, když některá z vašich žen zjistí, že je těhotná dřív, než po sto letech?”

Pokrčil rameny. “To se zvládá snadno. Ono totiž otěhotnět a donosit dítě býval v minulosti problém.”

“Nanoboti?” tipla si.

Přikývl a připomněl: “Mají za úkol udržovat hostitele zdravého a ve vrcholné kondici. Na dítě nahlížejí jako na parazita, co spotřebovává krev a živiny, které potřebuje hostitel. Chce-li naše žena otěhotnět, musí zdvojnásobit příjem krve, aby nanoboty zaměstnala, a pokračovat v tom, dokud se dítě nenarodí. Jinak hostitelčini nanoboti vyvolají potrat a plod vypudí.”

“Chápu,” odtušila s nakrabaceným čelem. “Tohle se přihodilo Lucianově ženě?”

“Lucianově?” tentokrát se divil Nicholas.

“Zaslechla jsem, jak Mortimer říká, že Lucian s Leigh hodně cestují od té doby, kdy přišla o dítě,” vysvětlila Jo a ještě dodala: “Předpokládám, že jsou oba také nesmrtelní?”

“Ano,” potichu přisvědčil Nicholas. Neuvědomil si, že strýcova životní družka čekala dítě. Musel z toho být na vrcholu blaha, a když potratila, musel se propadnout stejně tak hluboko na dno.

“Takže přišla o dítě, protože se dost nekrmila?” zajímala se Jo.

Nicholas rozhodně zavrtěl hlavou. “Ne. Jsem si jistý, že tím to nebylo. Lucian se určitě staral, aby se dostatečně krmila.”

“Jak potom mohla potratit?” zmateně se zeptala Jo. “Nanoboti by měli—”

“Nanoboti likvidují nemoci a opravují zranění, ale genetické defekty nemají v popisu práce. Tak bych řekl, že šla do hry nějaká genetická vada a Leigh prodělala přirozený potrat.” Během řeči ho napadlo, že to možná vysvětluje, proč opět odložili tu trojnásobnou svatbu. Luciana s Leigh, a dalších dvou párů. Ač byl psanec na útěku, dařilo se mu udržovat si přehled o dění v rodině. Ostatním nesmrtelným se sice musel vyhýbat, ale ještě tu byli smrtelníci, kteří pracovali pro bratrancovu společnost Argeneau Enterprises. Tu a tam za tím či oním zašel a přečetl jim myšlenky, načež jim vzpomínky na sebe vymazal z paměti.

Tímto způsobem se také dozvěděl o trojité veselce. Na počátku byla jednoduchá svatba bratrance Bastiena a jeho životní družky Terri. Ale když Lucian potkal Leigh, oba páry se dohodly na dvojitém obřadu. Nedlouho poté k nim přibyl ještě strýc Victor s Elvi, do třetice všeho dobrého. A tak se nyní chystala troj-svatba. Když se však ztratila teta Marguerite, původně stanovené datum změnili a svatbu odložili. No a teprve nedávno se dozvěděl, že ji odložili znovu, jenomže sekretářka, kterou přečetl, nevěděla proč. Poslední odklad tedy patrně zapříčinilo to, že Leigh přišla o dítě. Zajímalo by ho, jestli se ta trojitá svatba bude s takovou vůbec kdy konat.

“Čili,” řekla Jo, čímž ho vytrhla ze zamyšlení. “Smíte proměnit jenom jednoho, smíte mít jenom jedno dítě každých sto let…” zvedla obočí. “Co dál?”

“Nesmíme kousat ani zabíjet smrtelníky.”

“A?”

Nicholas pokrčil rameny. “To je zhruba všechno. Jinak už jenom nesmíme dělat nic, co by smrtelníkům prozradilo, že existujeme.”

Jo přikývla, chvíli mlčela, a pak se zeptala: “Tak co? Kousnul jsi nebo zabil smrtelníka? Nebo jsi udělal něco, co by smrtelníkům prozradilo vaši existenci?”

Uhnul pohledem. Nechtělo se mu, přesto se ale přinutil říci: “Myslím, že jsem kousnul a zabil smrtelníka.”

Tentokrát následovalo dlouhé ticho. Nicholas se na ni chtěl podívat a zjistit, jak se tváří, ale neměl odvahu. Když Jo konečně promluvila, nijak ho nepřekvapilo, že v jejím hlase slyší hněv.

“Ty si myslíš, žes to udělal?” zeptala se jedovatě. “Co chceš říct tím myslím? Tak udělal nebo neudělal?”

“Očividně udělal,” přiznal s povzdechem, a konečně se k ní otočil. Uviděl, že mrká a vrtí hlavou.

“Nicholasi, tohle je zase jedna z těch otázek, na které je odpověď buď ano nebo ne. Zdá se, že ti dělají problémy. Zabil jsi nebo jsi nezabil smrtelníka?”

Zamračil se a podrážděně potřásl hlavou. “Ano, myslím, že jsem zabil smrtelníka.”

Jo vztekle zafuněla a padla zase na rám postele. “Ne, nezabil.”

“Ale ano, zřejmě zabil,” namítl okamžitě.

“Že by?” odfrkla si. “Vždyť to ani nedokážeš říct bez nějakého uvození. “Myslím, že jsem to udělal. Očividně jsem to udělal…” Kategoricky zavrtěla hlavou. “Nemohl jsi to udělat. Dokonce to nedokážeš ani vyslovit.”

Nicholas se naštvaně zamračil. Učinit toto doznání se mu bytostně příčilo. Bál se, že jakmile si Jo uvědomí, co spáchal, bude už jen bezmocně přihlížet, jak se jí na tvář vkrádá strach a zášť. Ovšem ani ve snu by ho nenapadlo, že tomu prostě neuvěří. Stiskl rty a pevně prohlásil: “Jo, zabil jsem ženu, těhotnou ženu. Rozerval jsem jí hrdlo a nakrmil se z ní.”

“Jasně,” odtušila, podle tónu hlasu nevěřila ani jedinému slovu, a hned navrhla: “Tak mi o tom povykládej.”

“Cože?” podivil se.

“Pověz mi, co se stalo,” trvala na svém.

“Nehodlám—”

“Protože jsi nikoho nezabil,” skočila mu do řeči s odzbrojující, skoro vzpurnou jistotou.

Nicholas na ni zíral v němém úžasu. Skutečně, ona byla jedinečná. Krásná, legrační, sladká, sexy, překvapivá… a pekelně frustrující. Povzdechl si. “Jo, také bych si přál, aby to nebyla pravda, ale—”

“Je to jednoduché jako facka, Nicholasi. Jestli jsi to udělal, povyprávěj mi o tom,” nedala mu pokoj. “Kdo byla ta žena?”

“Já nevím,” připustil celý nesvůj. Toho osudného dne před padesáti lety uprchl z Toronta i ze samotné Kanady, a nevrátil se… Přinejmenším do letoška, do začátku léta, kdy sledoval obzvláště ohavné hnízdo psanců, ze severních států a celou cestu až nahoru do Kanady. Do ontarijské země chat. Tím pádem neměl možnost zjistit, kdo byla ta žena. Tušil, že to bylo jenom dobře. Už takto ho její tvář strašila ve snech, lépe řečeno v nočních můrách. Znát její jméno by vše jenom zhoršilo.

“Nevíš?” optala se suše. “Well, tak jak ses setkal s tou ženou, kterou jsi neznal, ale z nějakého důvodu ji zabil?”

Nicholas se ušklíbl jejímu sarkasmu, pak si opřel hlavu o čelo postele a zavřel oči. “Stalo se to nedlouho poté, co umřela Annie. Byl jsem… nezvládal jsem to dobře. Odřízl jsem se od rodiny a doslova se utápěl v žalu,” přiznal. Výraz tváře napovídal, jak je sám sebou znechucený.

“Myslím, že to je nejspíš přirozené,” tiše poznamenala Jo.

“Ano, well…” Olízl si rty a otevřel oči. Zíral do stropu, zatímco mu dávné události běžely hlavou. “Toho dne jsem našel dárek k narozeninám, který Annie připravila pro kamarádku z práce. Předem ho koupila, zabalila a ležel na jejím stolku na ruční práce.”

“Stolek na ruční práce,” odtušila Jo nevěřícím hlasem. Pohlédl na ni. Zrudla, pokrčila rameny a zamumlala: “Jen je to podivná představa. Upírka, která dělá ruční práce. To je tak… všední,” dořekla nakonec.

“Jsme jenom lidé, Jo,” zašeptal.

“Jo, asi jo. Lidé s tesáky, kteří pijí krev, žijí dlouho a podle všeho dělají ruční práce.” Zakroutila hlavou.

Nicholas se pousmál, ale opět zvrátil hlavu dozadu a navázal: “Pravděpodobně bych ten dárek Carol nenesl, kdyby—”

“Carol?” přerušila ho otázkou.

“Kamarádka Annie z nemocnice,” vysvětlil. “Pracovaly společně na noc.”

“Co Annie v nemocnici dělala?” optala se zvědavě Jo.

“Byla sestřička na jednotce intenzivní péče,” řekl se zasněným úsměvem vyvolaným tou vzpomínkou. “Annie byla… ona byla výjimečná. Ráda pomáhala lidem a—” Nicholas se náhle odmlčel, protože si uvědomil, že se asi nehodí básnit o předchozí životní družce současné životní družce… přestože ji nemohl prohlásit za svou.

“To je jedno,” zamumlal, “jak už jsem říkal, pravděpodobně bych Carol ten dárek nenesl, ale chtěl jsem se jí zeptat, jestli neví, co Annie…” Nicholas se zarazil, protože si uvědomil, že něco vynechal. “Musím ti ještě povědět, že mi Annie noc předtím, než umřela, zavolala Detroitu a řekla—”

“Cos dělal v Detroitu?” skočila mu do řeči.

“Lovil psance,” vysvětlil. “Měl to být můj poslední případ. Annie už byla skoro na rozsypání a mně se nelíbilo být od ní pryč, když měla co chvíli porodit.”

“Tys lovil psance?” slabikovala Jo. “Tys byl také lovec psanců?”

“Vlastně se nám říká vykonavatelé. Chci říci, jim se říká,” opravil se zamračeně.

“Ale byl jsi jím?” nedala se odbýt.

“Ano,” přitakal.

“Je to čím dál lepší a lepší,” zamumlala Jo. “Pokračuj. Annie ti zavolala do Detroitu a řekla…?”

“Řekla, že až se vrátím domů, sdělí mi novinu. Byla vzrušená a já zvědavý, ale nechtěla mi to říct po telefonu. Tvrdila, že chce vidět, jak se budu tvářit, až mi to poví.”

“Ale umřela,” napověděla Jo.

“Ano. Umřela a já na to na chvíli docela zapomněl.”

“Ale pak jsi uviděl dárek. Napadlo tě, že ho doručíš, čímž získáš záminku zeptat se té Carol, jestli neví, co ti Annie chtěla povědět, až se vrátíš domů.”

Nicholas přikývl a dlouze si povzdechl. Jo mu to usnadňovala, jak jen mohla. Pálilo jí to a bleskově si dávala věci dohromady.

“A věděla to?” zajímala se Jo.

Zavrtěl hlavou. “Nikdy jsem to nezjistil. Strčil jsem dárek do auta a dojel k nemocnici, ale když jsem kráčel přes parkoviště, abych šel dovnitř, vyšla ven nějaká žena. Byla drobná a blond jako moje Annie. Dokonce jí byla malinko podobná… a byla velmi těhotná.”

“Jako tvoje Annie,” zašeptala Jo.

“Ano,” hlesl vyčerpaně a zavřel oči. “Vzpomínám si, že jsem se strašlivě rozzlobil. Doslova jsem zuřil, že tahle smrtelnice si klidně žije, zatímco moje Annie, nesmrtelná, která měla prožít celá tisíciletí, byla…”

“To je přece také docela normální, Nicholasi,” odtušila Jo tichým hlasem. Vzala ho za ruku a jemně stiskla. Když se na ni podíval a do očí bilo, že jí nevěří, vážně přikývla. “Krátce poté, co mi umřeli rodiče, jsem byla s přáteli v restauraci na obědě. U protějšího stolu seděl starý pár. Prastarý. Bílé vlasy, vrásky, muselo jim být přes osmdesát, možná dokonce přes devadesát…” Odmlčela se a potřásla hlavou. “Nevím, čím mne upoutali. Možná tím, jak se na sebe usmívali, nebo jak mu dávala ochutnat ze svého talíře, ale z nějakého důvodu mi připomněli mé rodiče. A já se děsně rozzuřila. Proč jsou tihle vetší stařečci živí a šťastní, zatímco máma s tátou, o tolik mladší, jsou mrtví?” Jo si při té vzpomínce nešťastně povzdechla a pokrčila rameny. “Myslím, že to je prostě přirozená součást truchlení.”

“Vzala sis tu letitou dvojici domů a zmasakrovala je?” ponuře se zeptal Nicholas.

Jo mu zabodla pohled do očí, ostře a tvrdě. “Tohle jsi udělal?”

Odvrátil zrak a pokrčil rameny. “Zřejmě ano.”

“A už je to tu zase,” odtušila suše. “Nechci slyšet žádné zřejmě, očividně ani myslím. Pověz mi, co se stalo. Uviděl jsi ji a rozhněval ses a…”

Nicholas se s nakrabaceným čelem probíral pamětí a pokoušel se nalézt vzpomínku, která by zahrnovala to, co se událo potom. Nakonec řekl jenom: “Rozerval jsem jí hrdlo a nakrmil se z ní.”

“Rovnou tam na parkovišti?” vyhrkla v šoku.

“Já— Ne…” Zvedl ruku a zoufale si mnul čelo. “U sebe doma. Ve sklepě.”

Jo opět velice dlouho mlčela. Když už to nevydržel a podíval se na ni, zjistil, že na něj kouká, jako by byl puzzle, které musí poskládat. Konečně potřásla hlavou a položila otázku otázek: “Jak jsi ji tam dostal? Řekla něco, čím tě fakt vytočila? Co se stalo?”

“Já nevím,” odsekl frustrovaně. “Vzpomínám si jenom na to, jak se na ni dívám a jsem opravdu rozzlobený. Další, na co si pamatuji, je Decker. Křičel na mne jménem. Otevřel jsem oči a zjistil, že sedím doma ve sklepě na zemi, s mrtvou těhotnou ženou v náručí. Všude byla krev. Měl jsem ji i v puse. Já tu ženu zabil, Jo.”

Jo se najednou usmála a pohodlně se opřela o čelo postele. Nicholas nestačil žasnout a užasl ještě víc, když spokojeným hlasem konstatovala: “Nezabil jsi ji.”

Bůhvíproč ho tou klidnou jistotou rozzuřila. “Krucinálfagot, Jo, já ji zamordoval.”

“Tak proč si na to nevzpomínáš?” otázala se s ledovým klidem.

“Musel jsem být vzteky nepříčetný,” měl hned po ruce odpověď. Bylo to totiž jediné vysvětlení, které měl. Ani po všech těch létech na nic lepšího nepřišel. Ne, že by o tom přemýšlel často. Tolik ho vyděsilo, co spáchal, že dělal, co mohl, jen aby na to pokud možno vůbec nemyslel. Až do noci, kdy potkal Jo. Od té chvíli mu to nešlo z hlavy. Co udělal, proč to udělal, jak si nadobro zničil šanci být s ní.

“Kdepak ty věci. Nebyl jsi nepříčetný vzteky,” s jistotou sobě vlastní prohlásila Jo, což jí vrátilo jeho pozornost. Nevěřil vlastním uším.

“Do prdele! Nemít záchvat slepé zuřivosti, tak bych ji určitě nezabil,” zařval.

“Nicholasi,” řekla trpělivě, jako by mluvila s opožděným dítětem, a zvedla se vedle něho na posteli na kolena. “Uvědom si, co říkáš. Uviděl jsi ji a rozzlobil ses, protože vypadala jako tvoje Annie, byla těhotná jako tvoje Annie, ale byla živá, zatímco tvoje Annie ne. Tvůj hněv byl přirozený, a kdybys mi pověděl, žes ji rovnou tam na parkovišti praštil, dal jí ve vzteku jednu ránu, která tu ženu zabila, možná bych uvěřila, žes ji zabil v nepříčetnosti. Jenomže tak se to nestalo. Údajně vzteky nepříčetný jsi ji dopravil ke svému autu. Dostal dovnitř. Odvezl k sobě domů a zavedl dolů do sklepa. A zabil… aniž by ses jedinkrát z té své nepříčetnosti probral. Na nic z toho si nepamatuješ, až do chvíle, kdy jsi otevřel oči, podíval se dolů a našel ji mrtvou na svém klíně?” Zavrtěla hlavou. “Ne. Takto se to nestalo.”

Nicholas jenom nechápavě zíral. Jo se najednou zase pohodlně usadila, vypadala zamyšleně, a pak se zeptala: “Říkal jsi, že Decker na tebe křičel jménem? To tě vzbudilo?”

“Já— Ano,” povzdechl si.

“Tak to udělal on,” prohlásila, jako by se nechumelilo, a když Nicholas začal vrtět hlavou, řekla: “Ano, udělal. Převzal nad vámi kontrolu a oba vás zavezl k tobě domů. Zabil tu ženu, posadil ti ji na klín, a pak kontrolu zrušil.”

Nicholas unaveně zavřel oči. “Decker to neudělal, Jo. Decker by nikdy smrtelníka nezabil. Je to lovec psanců, chrání smrtelníky stejně jako nesmrtelné. Nezabil by nikoho, jedině psance.”

“Zato ty bys to udělal,” odtušila suše, a vynesla trumf: “Tys byl přece také vykonavatel.”

Pochopil, že jí skočil na špek. “Ano, ale já byl žalem bez sebe. Nemyslelo mi to jasně. Byl jsem—”

“Ovládán,” doplnila nesmlouvavým tónem.

Nicholas si ze srdce přál, aby mohl prostě přitakat a říci, že přesně tak se to stalo, ale zavrtěl hlavou. “Nesmrtelné ovládat nelze.”

“Tvrdil jsi, že si můžete navzájem číst myšlenky, stejně jako to děláte smrtelníkům,” namítla okamžitě. “Třeba nějaký starší nesmrtelný může mladšího také ovládat. Decker pravděpodobně—”

“Decker je mladší, než já,” přerušil ji. “A ano, nesmrtelní se navzájem umí číst, ale ovládat lze pouze čerstvě proměněné. Já byl starý celá staletí.”

“Jsi si tím jist?” zeptala se s přimhouřenýma očima.

Nicholas si prohrábl rukou vlasy a vážně přikývl. “Ano. Vymazání vzpomínek a převzetí kontroly nade mnou by vyžadovalo tři-na-jednoho. Při tom procesu musí spolupracovat tři mnohem starší nesmrtelní. Jakmile se totiž pokusíš vymazat nebo pohřbít vzpomínky nějakého nesmrtelného, nanoboti se budou snažit vynést je opět na povrch. Musí je tedy pohřbívat a znovu zahrabávat, pořád dokola a dokola. Trvá to celé dny. A Decker tam přišel ještě tu samou noc. Nebyl jsem pod kontrolou, a nemám vymazané vzpomínky,” ujistil ji, a upřímně toho litoval. Kéž by tomu tak bylo.

Jenomže Jo se jen tak snadno nevzdávala. “Tak tě zdrogovali,” promptně se vytasila s dalším řešením.

“Jo,” hlesl vyčerpaně.

“Přestaň se se mnou dohadovat a trochu pomáhej,” vyštěkla. “Akorát se rochníš v té své údajné vině. Nech toho a radši použij myslivnu. Tohle prostě nedává smysl, Nicholasi. Onehdy v létě jsi bez řečí riskoval, že tě chytí a zabijí, jen abys pomohl Dani a Stephanii. A minulou noc jsi to zopakoval, abys pro změnu zachránil mě. Byla jsem pro tebe úplně cizí a předpokládám, že Dani a Stephanie nejspíš také. Ale ty jsi riskoval vlastní život, abys nás zachránil. To mi nepasuje k muži, který by zabil ženu jenom proto, že vypadala jako jeho životní družka.” Odmlčela se, aby se nadechla, a pokračovala: “Ruku na srdce, připadá mi mnohem pravděpodobnější, že bys tu ženu ovládl, nechal si ji a hrál si s ní na maminku a na tatínka. Předstíral, že tvá Annie je pořád naživu.”

Nicholas se při jejích slovech mračil. “Ale měl jsem ji na klíně.”

“Jenomže si nepamatuješ, jak se tam dostala,” Jo námitku okamžitě odrazila a zaútočila. “Připadá ti to normální? Jak jsi ji tam dostal? Co se stalo s dárkem pro Carol? Řekla něco, čím tě vyprovokovala? Plakala a škemrala o život? Vzal jsi ji pod kontrolu a ovládal, zatímco jsi ji vezl k sobě domů? A proč sklep?”

Nicholas na ni civěl jako v Jiříkově vidění, zatímco na něj pršely otázky. Když to podala takhle, vážně se to nezdálo normální. Jistě měla pravdu v tom, že kdyby ho tenkrát lidově řečeno chytl rapl, zabil by tu ženu hned tam na parkovišti. Nebo by si pamatoval aspoň něco z toho, jak ji vezl domů, ale… “Drogy na nás neúčinkují.”

Jo se zarazila a naklonila hlavu. “Žádné drogy? Vůbec žádné?”

“No…” Váhal, a pak připustil: “Slabší drogy nanoboti odstraní dřív, než vůbec stihnou začít účinkovat. A ani ty silnější nebudou působit stejně silně, a maximálně tak dvacet minut, možná půl hodiny.”

“Jak dlouho trvala cesta z nemocnice k tobě domů?” zeptala se okamžitě.

“Deset minut,” řekl tiše. “Nechtěl jsem, aby Annie musela jezdit do práce daleko.”

Jo zvedla jedno obočí. “Čili tě mohli zdrogovat, odvézt domů, zabít tu ženu a posadit ti ji na klín dřív, než ses probral.”

“Měl jsem v ústech její krev,” připomněl jí.

Obrátila oči v sloup a najednou vyskočila z postele a vyběhla z pokoje. Nicholas za ní překvapeně hleděl, a pak odhodil prostěradlo a přikrývku, a vyrazil za ní. Našel ji v obývacím pokoji. Byla předkloněná a brala něco ze stolku. Očima ji pohladil po nahatém zadečku se zájmem zcela nepatřičným vzhledem ke konverzaci, kterou vedli. Sám pro sebe se ušklíbl a začal: “Co—?”

Dál se ale nedostal. Sotva zaslechla jeho hlas, Jo se najednou narovnala, otočila a chrstla mu sklenici vína do tváře.

Nicholas zalapal v šoku po dechu. Jak na něho kapalina vystříkla, instinktivně zavřel oči. Trefila tvář a hořejšek hrudníku.

“Helemese, koukněme se. Máš víno v ústech. Napil ses ho?” optala se sarkasticky.

Pomalu otevřel oči a civěl na ni.

“Prober se, Nicholasi,” vyštěkla Jo a postavila sklenku na stůl. “V sázce je tvoje budoucnost. Přestaň trpně akceptovat, žes tu ženu zabil, a začni zvažovat i jiné možnosti. Ta historka, kterou jsi mi pověděl, sice nedává vůbec žádný smysl, ale všichni jí věří. A to tě může stát krk.”

Vytočila na patě piruetu a odkráčela do kuchyně. Nicholas tam jenom stál a koukal na vzdalující se prdelku. Jakmile zmizela, obhlédl sám sebe. Víno mu stékalo po těle a kapalo na koberec. Zrovna se chystal najít ručník nebo prostě něco, čím by se utřel, když vtom se z kuchyně vynořila Jo. Utěrku v jedné ruce, plátek studené pizzy ve druhé. Utěrku hodila jemu, s pizzou se usadila na gauč a ukousla si. Celou dobu se na něj škaredila.

Nicholas se zašklebil, a pod nasupeným dohledem Jo se začal utírat. To už mu ale začínalo cukat ve rtech. Tahle broskvička mu vychrstla víno do obličeje a teď se na něj škaredila, jako by něco špatného provedl on. Něco takového by Annie nikdy neudělala. Annie byla jako hojivý balzám. Pokojný, něžný anděl. Jo byla pravý opak. Prskavka. Přesto byly obě jeho životními družkami, a s oběma mohl žít šťastně. Nicméně už tušil, že život s Jo nebude žádná poklidná selanka. Nebo by nebyl, kdyby ji mohl prohlásit za svou… a je-li pravda to, co naznačovala, jednoho krásného dne by ji třeba za svou prohlásit mohl.

“Máš recht,” řekl najednou. Jakž takž utřený Nicholas odhodil utěrku na konferenční stolek a padl na gauč vedle Jo. “Dejme se do toho.”

Okamžitě se přestala kabonit. Nechutnou studenou pizzu položila na jeden z použitých talířů na stolku, poposedla na gauči tváří k němu a řekla: “Na parkovišti jsi uviděl těhotnou ženu, která vypadala jako Annie… a pak co?”

Poctivě pročesával vzpomínky, ale žádné tam nebyly, což bylo vážně poněkud divné. Nakonec řekl: “A pak jsme byli u mě ve sklepě a ona byla mrtvá.”

“Jak jste se tam dostali?” vystřelila po něm otázku jako kulku.

“Musel jsem řídit,” řekl nejistě.

“V záchvatu slepé zuřivosti?” optala se suše a hned vyštěkla: “Co se stalo s dárkem pro Carol?”

“Já… nemám ponětí,” připustil a zamračil se.

“Dobrá. Vrať se k tomu, na co si pamatuješ. Vystoupil jsi z auta a vykročil po parkovišti. Spatřil jsi ženu, která ti připomněla Annie… Řekla něco? Udělala něco? Neřekla třeba ahoj nebo dobrý večer?”

“Nevzpomínám si, že by něco říkala,” zamumlal, průběžně stále propátrával paměť. “Mám pocit, že se usmála a…” zamračil se.

“Co?” dychtivě vyhrkla Jo. “Něco se ti vybavuje. Co?”

“Nic moc,” povzdechl si unaveně. “Jenom, že… Kráčela ke mně, vzhlédla, podívala se mi do očí a usmála se, a pak mne pohledem minula a upřela oči na něco jiného za mnou.”

“Pravděpodobně na toho někoho, kdo ti dal drogu,” s absolutní jistotou prohlásila Jo, a přesně v té chvíli si Nicholas uvědomil, že ji miluje. Byla si tak jistá jeho nevinou. Věřila v ni, přestože on sám nevěřil. Decker, bratranec a nejlepší přítel, když ho tam ve sklepě uviděl, o jeho vině nezapochyboval. Celá rodina přijala jeho vinu bez zaváhání. Dokonce ani on sám o ní celé půlstoletí nepochyboval. Zato Jo, která ho znala jen v řádu dní, nevěřila, že je vinen, ani úder srdce… a on ji za to miloval… za to, a také za to, že má dobrodružného ducha, kuráž a inteligenci a ráznou náturu. Miluji tuto ženu.

“Vzpomínáš si na nějaké píchnutí nebo tak něco?” naléhala Jo, která neměla ponětí na co právě teď myslí. “Třeba náhlá ostrá bolest v krku nebo v ruce, kterou mohla způsobit jehla? Nebo— Jé!” skočila sama sobě do řeči a vytřeštila oči. “Mohla to být uspávací puška. Vsadím se, že sedativa na slona by tě vyřadila z provozu na poctivou půlhodinu.”

“To je možné,” tiše přitakal Nicholas.

Najednou vstala, obešla konferenční stolek a začala chodit sem a tam po koberci. Paže měla zkřížené pod ňadry a bezděky je tak zvedala. Ta ženská byla nahá jako prst a bylo jí to šuma fuk. Přecházela po pokoji a myslela nahlas: “Na tom, jak se to stalo, vlastně nezáleží. Tím chci říci, že si o tom můžeme myslet, cokoli chceme. Pravdou zůstává, žes pravděpodobně dostal drogy a tu ženu pravděpodobně ovládali. Vzali vás k tobě domů, ji zabili, posadili ti ji na klín, tebe pocákali krví. A nezapomněli ti ji dát do úst. A to všechno právě včas, aby se tam mohl objevit Decker a být toho svědkem. Jenomže nám nic z toho ve skutečnosti nepomůže. Zatím to nemůžeme dokázat. Musíme zjistit, proč to udělali.”

Nicholas přikývl. Jak tak chodila sem a tam, očima těkal mezi ňadry a zadečkem. Zatraceně, má fantastickou figuru. Pochybuji, že nanoboti budou mít s jejím tělem moc práce, až ji proměním. Přeběhl mu mráz po zádech a spolknul knedlík, který se mu při tom pomyšlení udělal v krku. Poprvé za padesát let doufal v budoucnost. Jenomže to bude klamná naděje, pokud nedokážou rozlousknout tuto záhadu.

Jo se najednou otočila a koukla na něho. “Měl jsi nějaké nepřátele?”

“Ne. Aspoň žádné, o kterých bych věděl.”

Naštvaně zamlaskala. “Přece jsi byl lovec psanců, Nicholasi. Pravděpodobně existovala hezká řádka lumpů, kteří zrovna neskákali nadšením, žes je dostal za katr.”

Trhl sebou, pak si ale povzdechl a vysvětlil, jak se věci mají. “Většina psanců nežije dost dlouho, aby mohli neskákat nadšením. Většinou jsou přikolíkováni a upečeni krátce poté, co je dopadneme.”

“Přikolíkováni a upečeni?”

“Přibiti kolíky někde venku a celý den pečeni na slunci,” objasnil. “Po staletích, kdy jsme se slunci vyhýbali, jsme na ně velice citliví. Nadělá pěknou paseku. Nanoboti opravují, seč jim síly stačí, při tom ale spotřebují disponibilní krev. Začnou napadat orgány a hledají další krev. Strašně to bolí,” přiznal Nicholas s téměř rozpačitým úšklebkem.

“Drastické,” suše odtušila Jo.

“Ano,” připustil. “Má to ostatní zastrašit. Přesvědčit je, že není zdrávo překračovat zákony, stát se psancem a riskovat, že to potká i je.” Nicholas si odkašlal a dodal. “Myslím, že posledních pár let možná od těchto praktik upustili, ale jistý si tím nejsem.”

“Hmm,” zamumlala Jo. “Ale v době, kdy jsi byl ještě vykonavatelem, se to dělalo.”

Nicholas celý nesvůj přikývl. “Ale ne já osobně. Vykonavatelé psance pouze předvedou. Nemáme je zabíjet. Stanou před soudem jako každý jiný smrtelník, a Rada je potom nechá přikolíkovat a upéct a setnout.”

“Pěkné,” povzdechla si. “Takže za tím nemůže být nikdo, koho jsi dostal.”

Nicholas přikyvoval na souhlas, když vtom dodala: “Ale členové rodiny by mohli. Někdo, jehož příbuzný se stal psancem, a měl ti za zlé, žes ho dostal k soudu.”

Zavrtěl hlavou a zadíval se dolů na své ruce. “Příbuzní se psanců obvykle straní. Zlobí se na ně. Je jim kvůli nim trapně a často dokonce popírají jejich existenci či příbuzenský vztah. Zřeknou se jich.”

“Tohle se stalo tobě?” zašeptala Jo.

Nicholas jen pokrčil rameny, ale ano. Tohle se stalo jemu. Ze zjišťování, co se v rodině děje – čtením smrtelných zaměstnanců – věděl, že bratr ani sestra už o něm nikdy nemluví. Jeanne Louise, jeho malá sestřička, která ho zbožňovala, a otravovala věčnými návštěvami. A často je s Annie přistihla v nejlepším, jelikož měla dar chodit v nevhodnou dobu. Nyní dokonce popírala, že vůbec existuje. Pokud šlo o ni, nikdy se nenarodil.

“Je mi to líto,” potichu řekla Jo. Vzhlédl a zjistil, že obešla konferenční stolek a teď stojí před ním, ve vší své nahaté kráse. Už jen pohled na její pevná, čile se pohupující ňadra, která mu koukala do tváře, ho trochu rozveselil. Ale když po ní sáhl, svižně vycouvala zpomezi jeho nohou až za stolek do prostoru, kam na ni nedosáhl. “Dobře, takže povolání vykonavatele v tom asi nebude. Musíme myslet dál.”

Nicholas se s povzdechem zklamaně zhroutil na pohovku, a Jo se opět jala špacírovat sem a tam.

“Takže…” zamumlala. “Annie ti zatelefonovala a řekla, že ti musí něco povědět, ale zemřela dřív, než ti stihla říci co… při autonehodě, při které přišla o hlavu.” Jo se ušklíbla a zastavila. Otočila se na něj s otázkou: “Jak došlo k té nehodě? Podle mne dochází při autonehodách k dekapitaci vážně jen zřídka. Naprala to pod tirák nebo co?”

“Ne,” odpověděl tichým hlasem. “Cestou domů sjela ze silnice. Musela být unavená nebo se možná vyhýbala nějakému zvířeti. Sjela ze silnice a narazila do stromu. V té době nebyly bezpečnostní pásy povinné a tak prošla čelním sklem.”

Jo na něj zmateně zírala. “Jak při tom mohla přijít o hlavu?”

“Mohlo za to čelní sklo,” povzdechl si. “Tělo uvízlo pod volantem a zůstalo ve voze, ale hlava prorazila okno. Neroztříštilo se, jak mělo. Spodek zůstal vcelku a hlava prošla ven a padla dolů a—” Nešťastně pokrčil rameny. “Byla to bizarní nehoda. Jedna z milionu, říkali.”

Jo znovu začala chodit, a při tom mumlala: “Bizarní nehoda, jedna z milionu.”

Nicholas přikývl. Vzpomínal si na svou hrůzu, když mu tu zprávu sdělili, a pak Jo prohlásila: “To musí být ono.”

Zvedl hlavu a koukl na ni. “Cože?”

“Copak to nevidíš?” Otočila se k němu a oči jí jen jiskřily. “Annie ti chtěla něco povědět, až se vrátíš domů, ale umřela při naprosto nepravděpodobné nehodě, při které přišla o hlavu… což je jeden z velmi mála způsobů, jak zabít nesmrtelnou. A potom jsi měl namířeno za její kamarádkou Carol, abys jí dal dárek, který jí Annie před smrtí koupila, a zeptal se jí, jestli neví, co ti Annie chtěla povědět. Jenomže jsi skončil ve vlastním sklepě s mrtvou ženou v náručí. A během padesáti let na útěku jsi naprosto zapomněl, že ses chtěl na něco ptát.”

Jo se zastavila a zadívala se na něj. “Co by se stalo, kdybys neutekl?”

“Pravděpodobně bych byl ihned popraven,” odtušil pomalu.

“Bez soudu?”

“No, možná by se konala nějaká fraška. Pochybuji, že by se moc snažili. Decker mě viděl. Já jsem si myslel, že jsem to udělal…” pokrčil rameny.

“To je jedno,” ujistila ho Jo. “Tak či tak bys nebyl poblíž, aby ses ptal na to, co ti Annie chtěla povědět.”

Nicholasovi při těch slovech lezly oči z důlků. Toliko přeříkávala fakta, rekapitulovala, co se událo. Říkala jen to, co už sám věděl. Ale když to podala takto, ta zdánlivá fakta začala nabývat zcela odlišného významu. Nikdy si ty dvě události nedal dohromady. Nikdy ho ani nenapadlo, že by mohly mít něco společného. Tehdy prostě usoudil, stejně jako všichni ostatní, že ženu, kterou našel ve své náruči, zabil. Každý si to myslel… každý kromě Jo.

“Myslím, že musíme najít tu kamarádku Carol. Musíme zjistit, jestli neví, co ti Annie chtěla říci,” vážným hlasem konstatovala Jo.

14. KAPITOLA

“Nicholasi?” Jo ho tiše oslovila a obešla konferenční stolek. Zadívala se na něho dolů. Náhle naprosto znehybněl a sklonil hlavu. Zůstala stát před ním a sehnula se. Bříšky prstů ho zlehka pohladila po tváři. “Copak je?”

Zvedl hlavu. Cítila, jak jí pod upřeným pohledem jeho náhle tak chladných očí přeběhl mráz po zádech. Ale potom si odkašlal a položil otázku otázek: “Proč ve mě věříš?”

Jo se narovnala. Ta otázka ji překvapila. “Co tím myslíš?”

Nicholas se natáhl a vzal ji za ruku. Když promluvil, znělo to vážně, ale on to vážně myslel. “Jo, stěží mne znáš. Setkali jsme se teprve včera nad ránem a přesto… když jsem ti pověděl, že jsem zabil nějakou ženu, ani na vteřinu jsi tomu neuvěřila. Celá moje rodina, většinu z nich znám celá staletí, neměla pochyby, ale ty ano. Jeanne Louise a Thomas, má vlastní sestra a bratr, nezapochybovali a nyní popírají i to, že existuji.” Odmlčel se a uhnul pohledem, ale nebyl dost rychlý. Stačila ještě zahlédnout bolest, která mu zrůznila tvář. Ale jakmile se k ní zase otočil, bolest byla ta tam. Tvářil se zcela neutrálně, když se zeptal: “Proč věříš, že jsem nevinný, když si ani já nejsem sám sebou jist?”

Jo na něj zírala. Sama si nebyla jistá, zda na to zná odpověď. Možná tomu prostě věřit nechtěla, ale od chvíle, kdy jí Nicholas řekl, že kousnul a zabil ženu, její srdce se postavilo na zadní a kategoricky to odmítlo. Zpočátku v tom možná byla slepá víra. Touha nevěřit, že by někdo, na kom jí záleží, spáchal něco takového. Možná, kdyby jí vylíčil minutu po minutě, jak a proč to udělal, uvěřila by. Ale sotva se její mozek přenesl přes prvotní šok a uslyšela všechna ta myslím a zřejmě, a pak navíc zjistila, že mu vzpomínky na celou událost prostě chybí, ať už si říkal, co chtěl… věděla to jistě. Byla přímo bytostně přesvědčená, že tento mužský před těmi dávnými lety nezabil nevinnou, těhotnou ženu.

Ach ne, nepochybovala, že by dokázal zabít. Za správných okolností. Ale byla si setsakra jistá, že Nicholas by to udělal, jen aby někoho zachránil nebo aby zastavil řádění nějakého lumpa. Dokonce si ani nemyslela, že by dokázal zabít nepříčetný vzteky. Ne schválně. A věděla na beton, že nepříčetný vztek nevydrží tak dlouho, aby naložil ženskou do auta, jel deset minut domů, odvlekl ji do sklepa a ještě jí rozerval hrdlo. To prostě odporovalo logice a Jo se ráda považovala za logicky uvažující osobu.

Jasně, to co cítila k Nicholasovi také nebylo zrovna logické. Ano, byla mu vděčná, že ji dvakrát zachránil, ale to, co k tomuto muži cítila, dalece přesahovalo meze vděčnosti. Měla Nicholase ráda. Víc než jen ráda. Věřila mu a toužila po něm. Dokonce i nyní po něm hladověla a nic nechtěla víc, než vylézt mu na klín a znovu zažít ten neuvěřitelný sex, který jí mohl poskytnout pouze a jenom on. Brzdila ji jediná věc. Pokud nevypátrají, co se toho dávného osudného dne stalo, a nedokážou, že je Nicholas nevinný, ztratí ho jednou provždy. Stačilo pomyslet a bylo jí strachy zle. Nebyla připravená si přiznat, že chce budoucnost strávit s tímto mužem. Ale byla si setsakra jistá, že udělá, co bude v jejích silách, aby měla na vybranou.

“Já ti fakt nevím,” přiznala po dlouhém přemýšlení Jo. Ironicky se usmála a dodala: “Možná ke mně promluvili tvoji nanoboti.”

Nicholas se pousmál. “Nemyslím si, že tohle dokážou. Kéž by,” dodal hořce. “Pravděpodobně by nám mohli říct, co se tenkrát vlastně stalo. Kdyby zdi mohly mluvit nebo třeba zem…” vyčerpaně si povzdechl. “Ale nemohou.”

“Ale Carol by nám to mohla pomoct vyřešit,” povzbuzovala ho. “Pojďme zjistit, kde je teď, a promluvme si s ní. Jak se jmenuje? Myslím příjmení. Zavoláme na informace a zjistíme její telefonní číslo. Můžeme jí zavolat hned teď a možná celou tu věc vyřešíme.”

Nicholas mlčel a uhnul pohledem. Nedokázal se dívat na její najednou tak nadšenou tvář. A pak zavrtěl hlavou. “Skoro svítá, je moc pozdě, abychom se do něčeho pouštěli.”

Jo se podívala tam, kam on. Za oknem už se první paprsky slunce pokoušely proniknout skrz záclony.

“Výborně,” řekla. “Carol už určitě bude doma a spát. Vy nesmrtelní přece normálně přes den spíte, že ano?”

“Ano,” zamumlal Nicholas, a pak se k ní otočil a dodal: “Ale také zpravidla v místnosti, kde spíme, nemáme telefon. Dealeři moc otravují,” odtušil suše. Vzal ji za ruku a přitáhl k sobě.

Když mu přistála na klíně, Jo jen hekla. Přesně tady chtěla být, ale už hezkou chvíli bojovala sama se sebou, aby si mu nepřišla sednout na klín. A bránila se i teď. Jakmile začal sklánět ústa k jejím, zatlačila mu do hrudi. “Ale mohli bychom to aspoň zkusit.”

“Později. Až padne noc,” pronesl vážným tónem. Jeho rty se stále blížily.

“Ale—” Jo odvrátila hlavu. “Nicholasi, tohle je důležité. Opravdu musíme—”

“Ty jsi důležitá,” skočil jí tiše do řeči. Vzal její tvář do dlaní a natočil tak, aby se dívala na něj. “Pro mě jsi tou nejdůležitější věcí na světě ty, Jo. Miluji tě. Daruj mi tento okamžik.”

Zírala mu do tváře. Svým proslovem ji dokonale umlčel. Nebyla si jistá, co říci. Jak má na to odpovědět? Nebyla připravená přiznat, že city, které v ní tak rychle vybujely, přerostly v lásku k tomuto muži. Naštěstí to od ní zřejmě ani nečekal. Zdálo se, že od ní nečeká vůbec žádné řeči. Položil rty na rty a pevně ji objal. Přitiskl ji k sobě a líbal.

Jo mu dokázala sedět na klíně a nereagovat snad úder srdce. Ale pak rty na rtech a jazykem, kterým se jí dobýval mezi odchýlené rty, přemohl protesty. Zavzdychala a vzdala to. Objala ho kolem krku a otevřela ústa jen pro něj. Najednou vstal a zvedl si ji do náruče.

Pár hodin ničemu neublíží, říkala si Jo v duchu, zatímco ji odnášel do chodby a hlavně do ložnice, která čekala hned za ní. Kamarádce Annie, Carol, zavoláme, až se setmí.

Nicholas se dooblékl a šel se podívat na Jo. Ležela na posteli na břiše. Tvrdě spala. Její tělo mělo co dělat. Nahrazovalo krev, kterou si od ní vzal, když se milovali naposledy. Tentokrát to nebyla nehoda. Nenechal se příliš unést. Kousnul ji záměrně. A těsně předtím než prožili extázi a ztratili vědomí, si schválně vzal krve víc, než by si vzal za normálních okolností. Doufal, že takto bude spát déle, a on bude mít šanci uprchnout. Plán zjevně zafungoval jako kouzlo. Jo spala jako zabitá a nevěděla o světě. Nicholasovi připadalo zvláštní, že ho to spíš rozesmutnilo, než potěšilo. Ale na druhou stranu, přestože věděl, že tohle je to nejlepší, co pro ni mohl udělat, ještě to neznamenalo, že z toho musí mít radost. S povzdechem se sklonil a odhrnul jí vlasy z tváře. Usmívala se ze spaní, ale to ho nepřekvapilo. Nechal ji, ať si klidně myslí, že všechno bude dobré. A že až se probudí, vydají se nalézt Carol. Zeptají se jí, co mu Annie hodlala povědět. Jo si byla jistá, že to povede k vyřešení celé záležitosti. Ke zjištění, co se před těmi dávnými lety událo a, doufejme, to ukáže na jiného pachatele… Ale to pouze proto, že jí nepověděl všechno.

Poněvadž Annie a Carol byly kamarádky, Jo automaticky usoudila, že Carol byla nesmrtelná. Nebyla. Byla to smrtelná kolegyně, a přestože byly s Annie přítelkyně, Nicholas pochyboval, že by jí jeho zesnulá choť sdělila cokoli, co by mělo něco společného se záležitostmi nesmrtelných. Tím pádem Carol pravděpodobně nebude vědět vůbec nic. Jelikož pokud opravdu dostal nějakou drogu, a před těmi dlouhými lety tu těhotnou zavraždil někdo jiný, musel to spáchat někdo nesmrtelný.

Přesto, jestli ji to trápilo, předpokládal, že Annie mohlo něco vyklouznout. Mohla se mimoděk svěřit s tím, co mu chtěla povědět. Jenomže od té doby uplynulo padesát let a Carol bude kolem devadesáti. Pokud je vůbec ještě naživu.

Nedělal si valné naděje. Tušil, že bude muset najít alternativní způsoby, jak zjistit, co mu tenkrát chtěla Annie říci… a neměl v úmyslu tahat Jo od čerta k ďáblu, zatímco se tomu bude věnovat. Měla rodinu, přátele, školu, práci a život, který mohla a musela žít. A on jí neměl co nabídnout. Leda věčné utíkání, skrývání se a nebezpečí, které to s sebou neslo. Hrát si na detektiva bude mnohem riskantnější, než život na útěku. Posledních padesát let byl neustále v pohybu. Nikdy nezůstal na jednom místě dlouho. Ale snaha zjistit, co měla Annie na mysli, bude znamenat zůstat v Torontu. A nebude schopen zamezit tomu, že zanechá stopu, po které se vydá Mortimer a spol. Nejvíc se bál, že se Jo zraní nebo nechá zabít, když se ho bude snažit zachránit, až je vykonavatelé dostihnou.

To odmítal riskovat.

Nicholas se s povzdechem narovnal a odvrátil se od postele. Takto to bude lepší, říkal si v duchu, a vykradl se z ložnice. Zastavil se v obýváku a zkontroloval telefon, ale byl hluchý. Sam sice byt nepronajala, ale telefon a kabelovku očividně odhlásila. Voda a elektřina patrně byly součástí nájmu, protože obojí ještě šlo.

Položil telefon a opustil byt. Do přízemí sešel po schodech. Vstupní hala byla prázdná, ale musel čekat jenom chvilku a vstoupila nějaká mladá žena a šla ke zvonkům ve vchodu. Nicholas té ženě vklouznul do myšlenek a zastavil ji. Během okamžiku jí prohledal myšlenky a ujistil se, že má mobil, a pak ji obrátil ke dveřím. To už jí šel otevřít.

Pustil ji dál, pobídl, aby šla ke dvojce křesílek ve foyer, přiměl ji vytáhnout mobil a usednout. Rychle namačkal číslo domu vykonavatelů. Dal si telefon k uchu, a když se ozval ženský hlas, zašklebil se.

“Sam?” optal se opatrně. Byla to ta samá žena, která vzala telefon, když volal z veterinární kliniky. A věděl, že sestra Jo žije v domě s Mortimerem. Když překvapeným hlasem odpověděla ano, odkašlal si a řekl: “Potřebuji mluvit s Mortimerem.”

Následovala pauza, a pak se zdvořile optala: “Kdo mám říct, že volá, prosím?”

“Prostě mi dej Mortimera, Sam,” řekl potichu.

“Nicholasi?” vyštěkla. “Poznala jsem tvůj hlas podle toho, jak jsi volal poprvé. Když Mortimer zavěsil, pověděl mi, žes to byl ty.”

Bezva, pomyslel si Nicholas suše.

“Kde je moje sestra?” zeptala se ponurým hlasem.

“Jestli mi dáš Mortimera k telefonu, povím mu, kde je, takže pro ni bude moct přijet,” odpověděl trpělivě.

“Je v pořádku?” Teď měla hlas plný starostí a Nicholas obrátil oči v sloup. Přál si, aby to vzal někdo jiný.

“Je v pohodě, Sam. Právě teď spí. Prosím, zavolej k aparátu Mortimera.”

“Mortimer říkal, že je tvá životní družka.” Nevyslovila to tázavě, ale Nicholas poznal, že to je otázka.

“Ano, Sam. Jo je má životní družka,” odtušil omluvně, a když odpověděla šťavnatou nadávkou, vůbec ho to nepřekvapilo. Povzdechl si. “Vím, že tohle není přesně to, v co jsi doufala, když ses rozhodla najít sestře životní druha.”

“To máš sakra pravdu, že není,” odsekla Sam. “Jsi psanec.”

“Jo, well, nikdo není dokonalý,” odtušil šeptem.

“Ha ha,” opáčila studeně. “Dej mi ji k telefonu.”

“Sam,” řekl, už mu docházela trpělivost. “Pokouším se ji dostat zpátky k vám, kde bude v bezpečí. Jestli mi dáš Mortimera, povím mu, kde je, a on pak pro ni může poslat Brickera a Anderse. Tak mu dej ten zatracený telefon a—”

“Nicholasi?”

Okamžitě zmlkl, sotva zaslechl mužský hlas. “Mortimere?”

“Jo. Kdo je M. Johansenová?”

“Cože?” zeptal se zmateně.

“Jméno na displeji telefonu,” vysvětlil. “M. Johansenová.”

“Aha.” Nicholas se ušklíbl a sklopil zrak ke slečně či paní Johansenové, která seděla na židli před ním, s prázdnou tváří. “Jenom jedna hodná slečna, která přišla navštívit jednoho bývalého souseda Sam. Půjčila mi telefon. Jo je ve starém bytě Sam. Přijeďte sem pro ni. A tentokrát ji laskavě udržte v bezpečí.”

Jo vstala dřív, než se probudila. Ve skutečnosti ji probudilo právě tohle. Její tělo si sedalo a lezlo z postele. Polekaná a vzbuzená nenadálou aktivitou zamžourala, otevřela oči a celá zmatená se rozhlédla kolem sebe. Zpočátku ani nevěděla, kde to vlastně je. Poznat, že je v ložnici bytu Sam, jí ale zabralo jen chvilku. Spatřit a poznat muže, který stál u dveří ložnice, jí trvalo další chvilku. A je jasné, že mne ovládá, uvědomila si Jo, když se její tělo samo od sebe napřímilo vedle postele.

Smradlavý-dech, Ernie.

“Za to já nemůžu,” zavrčel. Zdařilo se mu vyznět rozzlobeně a mrzutě zároveň. “Za to může krev. Musíme ji mít, ale je po ní cítit z pusy.”

Je v mých myšlenkách a slyšel přezdívku, kterou jsem mu dala, uvědomila si Jo. Očividně tím ranila jeho ego. Když však jediné, co ji napadlo, bylo, že je to pouhá výmluva, protože Nicholasovi z pusy nesmrdí, a že by si Ernie možná měl prostě čistit zuby, poznala, že napůl ještě spí. Připouštěla, že coby první myšlenka v této situaci to bylo poněkud omezené.

“Ano, to bylo,” odporně zavrčel Smradlavý-dech Ernie, a pak dodal: “A proč bych si měl čistit zuby? Zuby se mi nezkazí, o to se starají nanoboti.”

No, to mluví za vše, řekla si v duchu Jo, a užasla, jelikož se dokázala zeptat: “Kde je Nicholas?”

Nejsem pod jeho kontrolou docela, uvědomila si, zatímco čekala, až odpoví. Zkusila se začít pohybovat. Mohla ohrnout nos, zvedat a spouštět obočí, a pohybovat pusou. Ale tím to končilo. Zřejmě ovládal všechno od krku dolů. Nebyl to příjemný pocit. Ve skutečnosti se cítila strašně zranitelně.

“Ty jsi zranitelná,” prohlásil najednou Ernie. Došlo jí, že ho má pořád v hlavě. “Ale aspoň to víš. Většina smrtelníků si chodí po světě a nemá nejmenší tušení, že se mezi nimi pohybují vyšší bytosti, které je mohou donutit udělat kdykoli cokoli se jim zlíbí.”

Jo cítila, jak se jí při těch slovech rty kroutí do jedovatého úšklebku. “Vyšší? Ty si snad myslíš, že nutit mě tady stát nahou je čin hodný vyšší bytosti? Já bych řekla, že to přísluší spíš bytosti perverzní.”

Drsně se zasmál. “Nelichoť si. Jsem dost starý, sex mě nezajímá ani za mák. Nejsi pro mě nic víc, než chodící pytel krve.”

Při těch slovech přeběhl Jo mráz po zádech. Dostala strach. Přestože ji Nicholas kousnul už dvakrát, měla nepříjemné tušení, že jeho kousnutí, a kousnutí tohoto individua, budou dvě docela jiné věci. A byla si naprosto jistá, že kousnutí Smradlavého-dechu se jí líbit nebude.

“Neodpověděl jsi na mou otázku,” poznamenala Jo ve snaze změnit směr, kam se ubíral v myšlenkách. “Kde je Nicholas? Cos mu udělal?”

Ernie na ni chvíli dotčeně zíral, a pak jí zmizel ze zorného pole. “Nic jsem mu neudělal. Odešel.”

“Odešel?” zavřeštěla nevěřícně a snažila se podívat, co dělá. Slyšela nějaké šustění a kroky, ale nemohla otočit hlavu, aby zjistila, co chystá.

“Ano, odešel,” podrážděně přisvědčil Ernie. “Věř mi, ani mě to netěší. Měl jsem v úmyslu překvapit vás ve spánku a zajmout oba dva. Nicholasovou vinou ten plán skončil v pekle. Zrovna když jsem se chystal vyklouznout ze schodiště, vykradl se z bytu. Naštěstí se dolů vydal po schodišti na opačném konci chodby. Šel jsem za ním.” Ernie se kolem postele vrátil do zorného pole Jo a očima propátrával místnost. “Myslel jsem, že zamíří k dodávce, ale šel do vestibulu. Od nějaké ženské si vypůjčil telefon a zavolal Mortimerovi, ať si pro tebe přijedou. Pak odkráčel do garáže a odjel.”

“Lžeš,” vyštěkla Jo, ale už se bála, že nelže. Tohle by tomu natvrdlému, hloupému, starostlivému, strašnému idiotovi bylo podobné. Udělat takovouhle pitomost. Poslat pro ni Mortimera a nechat ji tu v domnění, že v domě vykonavatelů bude v bezpečí. Mužští občas zvořou, co můžou, pomyslela si otráveně. A potom si všimla, jak podivně na ni Ernie hledí. Předpokládala, že jí stále četl myšlenky a všechno slyšel. Nedokázala odhadnout, co z toho vyvodil.

Než by to komentoval, Ernie prostě navázal: “Rozhodl jsem se, že vrhnout se na něj je příliš riskantní. Raději jsem přišel pro tebe. Není to tak dobré, jako kdybych vás dostal oba, ale myslím, že otce to stejně potěší.”

“Tvého otce?” zamračila se Jo. “K čemu by mě tvůj otec mohl asi tak chtít?”

“Jsi Nicholasova životní družka,” pronesl Ernie, a znělo to vážně roztrpčeně. “A Nicholas zapříčinil smrt pěti mých bratrů. Otec tě bude považovat za cenný dárek. A potom si snad konečně uvědomí, že jsem stejně dobrý, jako moji bratři,” odtušil ponuře. Znovu vycouval ze zorného úhlu a pořád škodolibě řečnil: “Žádný z nich nebyl schopen lokalizovat dům vykonavatelů. Žádný z nich se o to ani nepokusil, dokud ho Basha nepřesvědčila, aby se na čas zdekoval. Jsem jediný, kdo ví, kde to je. A až mu tu novinu přinesu, a životní družku Nicholase Argeneau k tomu jako bonus, otci dojde, že jenom proto, že jsem nesmrtelný a ne bez-tesák, nejsem ještě méněcenný.”

Jo se podívala na Ernieho. Obešel ji, stanul před ní, a tak na něj zase viděla. Nebyl nehezký, lépe řečeno, nebyl by nehezký, kdyby se osprchoval. A možná trochu upravil. Jenomže se zdálo, jako by dělal maximum, aby vypadal co nejhůř. Navíc jí ty jeho řeči nedávaly absolutně žádný smysl. Neměla ponětí, kdo je Basha. Ani co myslel tím, když říkal, že je nesmrtelný a ne bez-tesák. Co je do pekla bez-tesák? Z toho malého proslovu pochopila akorát to, že Ernie zřejmě žárlil na bratry. Měl pocit, že otec si jich váží víc než jeho. A má v plánu dopravit mě k němu, protože doufá, že se mu tím zavděčí. Paráda, pomyslela si nešťastně.

“Kde máš šaty?” zeptal se najednou Ernie. Znělo to naštvaně. “Musíme se odtud dostat dřív, než se objeví Mortimer, ale nemůžu najít ty tvoje zatracené hadry, abych tě přinutil se obléct.

“Jsou v pračce,” odpověděla okamžitě. Nijak jí nevadila představa, že už tam nebude muset postávat nahá.

“V pračce?” zopakoval a vypadal fakt užasle. Měla vážné podezření, že praní oblečení není zrovna činnost, kterou by se namáhal příliš často. Pravděpodobně šaty nosil, dokud se nerozpadly. Mikinu měl plnou skvrn. Nepochybovala, že jedl jako čuně. Kdysi kamarádila s podobným exotem. Ustavičně vypadal jako chodící jídelníček, protože měl na oblečení vzorky jídla, co přes den snědl. Menu Smradlavého-dechu podle všeho tvořil jediný pokrm. Krev. Jo si byla jistá, že ty skvrny pocházejí právě od ní.

“Jestli jsou v pračce, budou mokré,” odtušil podrážděně Ernie.

“Ano, well, to je ale můj problém, viď,” odsekla.

Popuzeně vzdychl a ukázal ke dveřím. “Tak padej. Takto tě k otci vzít nemohu. Já už se sice o sex nezajímám, ale ne všichni bratři mají tuto fázi za sebou. Kdybych tě tam přivedl takhle, považovali by to za pobídku. Roztrhali by tě na kusy dřív, než bych stačil otci říci, kdo jsi.”

Jo se podařilo se při těch slovech nezašklebit, jenom poznamenala: “Musíš mě uvolnit, jestli chceš, abych—” Hlas ji zradil stejně jako kolena, která se jí nečekaně podlomila. Skoro se zhroutila na koberec v ložnici. Byla volná. Na poslední chvíli to vyrovnala a zamířila ke dveřím na chodbu.

Jakmile došla ke dveřím, napadlo ji dát se na útěk. Sotva však na to pomyslela, Ernie se jako kouzlem zjevil před ní a zatarasil dveře.

“Neztrácej čas pokusy zdrhnout. Jsem ve tvé hlavě a přečtu si myšlenky, sotva se ti tam urodí. Každý hloupý plán, který vymyslíš, budu znát v tom samém okamžiku, kdy ho ukuješ. A než bys okem mrkla, můžu nad tebou zase převzít kontrolu. Tak hezky dělej, co ti povídám, jako hodná kravička, a nepokoušej moji trpělivost.

Jo na něj upírala vytřeštěné oči. Věděla, že všechno, co říká, je pravda. Neměla pražádnou naději na útěk. Věděl o každém nápadu, který dostala, a i kdyby se jí nakrásně naskytla příležitost k útěku, mohl ji ovládnout dřív, než se od něj hne na krok. Je se mnou amen.

“Výborně. Konečně ti došlo, jak se věci mají. Běž si pro šaty a obleč se, jinak tě odvezu tak, jak jsi, a nechám bratry, ať si s tebou dělají, co se jim zlíbí.”

Jen co Jo těžce polkla a kývla, ustoupil z cesty. Okamžitě vyrazila na chodbu a ke komoře, která byla až na konci. Otevřela ji a ukázala se vestavěná pračka a na ní sušička. Natáhla ruku po dvířkách pračky, vtom si ale všimla, že sušička hučí. Uvědomila si, že je v chodu. Nechápavě zírala na prázdný buben pračky, a pak práskla dvířky a místo toho sáhla po dvířkách sušičky.

Jakmile je otevřela, vypadlo její vypůjčené tričko. Suché. Došlo jí, že když Nicholas vstal, pravděpodobně ještě předtím, než se oblékl k odchodu, musel hodit její svršky do sušičky. Doslova žasla, že ho to vůbec napadlo. Pozorné gesto jí málem vehnalo slzy do očí. Zamrkala, polkla a bleskově si natáhla triko. Hned pak sáhla ještě pro kalhotky a džíny, které byly pořád vevnitř. Kalhotky byly suché stejně jako tričko, avšak džíny zůstaly ještě trochu vlhké. Ale na druhou stranu, pomyslela si, za těchto okolností mi nachlazení, coby následek chození ve vlhkých džínách, dělá ty nejmenší starosti. Bez váhání se do nich nasoukala.

“Dobře,” odtušil Ernie, zatímco se rychle zapínala. “Jdeme. Nechci tu být, až sem dorazí Mortimer.”

Jo rezignovala. Otočila se a vykročila po chodbě. Usilovně se snažila na nic nemyslet. Nejen na možné způsoby útěku, ale vůbec na nic. Vědět, že někdo slyší každičkou její myšlenku, bylo příšerně nepříjemné. A vůbec, s tímhle chlapem se netoužila podělit ani o jedinou.

Sešli dolů po schodech, místo aby jeli výtahem a Jo se ubírala napřed. V přízemí ji donutil vyjít vedlejším východem, a pak zavedl k autu na parkovišti vyhrazeném pro návštěvy. Jo se během té krátké cesty rozhlížela a doufala, že uvidí Nicholase nebo Mortimera, nebo prostě někoho, ale bylo ještě brzy a nikde nikdo.

“Jak jsi nás tady našel?” zeptala se, jen co oba nasedli do vozu.

“Když jste opouštěli hotel, byl jsem v garáži. Tvůj pes mě ucítil,” dodal nakvašeně a otočil klíčkem v zapalování. “Naštěstí jsem se stavil nakrmit z jednoho hosta, a když jste odjížděli, byl jsem v jeho voze. Tak jsem prostě jel za vámi. Nicholas se díval po SUV. Nevšiml si, že se na něj pověsilo obyčejné auto.”

“Jak jsi zjistil, že jsme v hotelu?” tiše se zeptala Jo, zatímco je odvážel z parkoviště. Byla si celkem jistá, že nedokázal vysledovat kreditní kartu jako Mortimer a spol.

“Gina,” odpověděl, a Jo přejel mráz po zádech. “To já jí zazvonil u dveří, když s tebou mluvila. Přečetl jsem jí myšlenky, zjistil, že má na telefonu tebe, a nařídil jí, aby se tě zeptala, kde jsi.”

“Ale já jsem jí to nepověděla,” vyhrkla Jo.

“Ne, já vím. Když zavěsila, musel jsem nechat vytočit její poslední přijatý hovor. Ozvala se hotelová recepce.”

“A Gina?” zašeptala.

“Je v bezpečí doma v bytě a o ničem nemá ani páru.” Ernie o ni křísl pohledem a zkroutil rty. “Měl jsem hlad, ale chtěl jsem se dostat do hotelu, tak jsem jí prostě vymazal paměť a odešel. Proto jsem se krmil v garáži.”

Jo si povzdechla a zhroutila se na sedadle. Jak to tak vypadá, když dojde na život na útěku, je dočista tupá. Vykonavatele přivedla na jejich stopu platební kartou, a Ernieho telefonátem Gině. V téhle bryndě se ocitla pouze a jenom vlastní vinou. Jenom byla ráda, že Nicholas odešel a Ernie je nepřistihl v bezvědomí po jednom z milování. To by nyní strádala pocity viny všeho druhu a ne jen čirou hrůzou.

V myšlenkách se zatoulala k Nicholasovi. Ze srdce doufala, že nebude její smrt nést příliš těžce. Ale měla strach, že si bude vyčítat, jak ji nechal samotnou. Tohle vážně nebylo fér. Půlstoletí se týral pocitem viny kvůli vraždě, kterou – tím si byla víceméně jistá – nespáchal. A zmocnilo se jí nepříjemné tušení, že nyní propadne sebemrskačství pro změnu kvůli její smrti. Ani tu ale nezavinil. Přála si, aby s ním mohla promluvit a povědět mu to.

A také mu toužila říci, co pro ni znamená. Vyznal jí lásku a ona na něho hleděla jako by neuměla do pěti napočítat. Přála si vrátit se do té chvíle. Mít druhý pokus. Tentokrát by vyznala lásku i ona jemu, neboť si byla docela jistá, že ho miluje. Legrační, jak vědomí, že vám hrozí smrt, vnese do těchto věcí jasno. Měla ráda sestry a měla hodně dobrých přátel, ale kdyby dostala šanci strávit před smrtí deset minut, nebo aspoň jednu jedinou minutu, s kýmkoli na světě, věděla, že by zvolila Nicholase. Pouze být s ním a vdechovat jeho vůni, a ještě aspoň jednou pocítit objetí jeho pevných paží, a hned by se smiřovala se svou smrtí snáz. V duchu připouštěla, že by měla být vděčná, že se s ním vůbec potkala a měla to potěšení poznat ho dřív, než umře, ale chtěla víc— Chtěla—

“Pane Bože, jestli mi tady hodláš fňukat a pateticky tesknit, tak tě uspím. Nemíním celou cestu poslouchat tyhle bláboly.”

“Tak mě uspi,” procedila Jo skrz zaťaté zuby. Poslední slovo jí taktak splynulo ze rtů, a už cítila, jak ji obestírá temnota.

15. KAPITOLA

Jo se opět začala pohybovat dřív, než byla vzhůru. Příšerný způsob, jak se vzbudit, dezorientující a děsivý, usoudila, když otevřela oči. Zjistila, že jde nejspíš po parkovišti nějakého motelu. Pohledem rychle klouzala po okolí. Všímala si úhledného chodníku, pěkných rostlin visících ze stříšky, co vedla podél motelu, a čísla šest na dveřích, ke kterým se blížili. Když se kolem ní protáhla nějaká ruka, aby otevřela dveře, Jo po ní jela očima vzhůru až k rameni, krku a Ernieho tváři.

Zdá se, že jsou na místě. Sotva se dveře otevřely, Jo se zhluboka nadechla a pokoušela se připravit na to, co přijde. A pak se její tělo pohnulo kupředu. V puse měla sucho a srdce jí bušilo strachy. Tak trochu zoufale se rozhlížela po místnosti, do které vešla. Hledala Ernieho otce. Muže, který ji nepochybně zabije, aby Nicholasovi oplatil zajetí svých synů. Avšak žádný muž v pokoji nebyl. Jenom nějaká mladá žena spala na jedné ze dvou manželských postelí.

Když se její tělo zastavilo před obsazeným dvojlůžkem, Jo uslyšela zavírání dveří, ale neviděla na ně. Tak se dívala na to, na co viděla. Na tu ženu. Spíš dívku, bylo jí asi lehce přes dvacet, jako Jo. Tím ale veškerá podobnost končila. Měla krátké, ježaté černé vlasy. Vychrtlá byla jako narkomanka na heroinu a kousek pod vnějším koutkem levého oka měla vytetovaného maličkého netopýra. Plus vícero piercingů v uších a jeden v jednom obočí, a také kroužek v nose. Oblečené měla černé kožené kalhoty, obtažené jako druhá kůže, a černý síťovaný top, pod kterým prosvítala černá krajková podprsenka. Vypadala… zajímavě.

“Kde je tvůj otec?” zeptala se tiše Jo, jakmile Ernie došel na dohled. Blížil se k posteli.

“Několik dní jízdy odtud na jih,” odvětil stručně, a ještě dodal: “Vyrazíme, jen co se trochu vyspím. Dva dny jsem špehoval byt. Jsem příliš utahaný, abych se hned teď vydal na dlouhou cestu.”

“Dva dny?” užasla Jo. Žila v domnění, že to byla jenom jedna noc, ale potom si vzpomněla, kolikrát se s Nicholasem milovali. A že pak pokaždé omdleli a spali. Uvědomila si, že to klidně mohlo trvat dva dny. Není divu, že je polomrtvá hlady. Párkrát si dali pauzu a dojedli zbytek pizzy, a ve spíži objevila zapomenuté polévky v konzervě, které jim jednu chvíli ohřála…

Ano, rozhodně to mohly být dva dny, pomyslela si nyní. Zarazil ji defenzivní tón hlasu, kterým to Ernie říkal. Jako by si snad myslel, že se musí omlouvat za to, že se nevydají na cestu okamžitě. Jako by u ní klesl v ceně, že se musí prospat. Neměla ponětí, proč mu záleží na tom, co si myslí.

“Nezáleží,” odsekl a kopl do postele, až se otřásla. Jo předpokládala, že tím chtěl vzbudit spící děvče, jenže pokud ano, nevyšlo to. Holka cosi zakňourala, ale neprobrala se.

“Krucinálfagot, Dee, vzbuď se,” zavrčel Ernie. Naklonil se nad postel a vlepil holčině surovou facku. Místností se rozlehlo tak hlasité plesknutí, že sebou Jo trhla. Upřímně s ní soucítila. Ale zafungovalo to. Holka se probudila. Jenomže se hýbala jako zpomalený film a zdála se tak trochu mimo. Jo začala uvažovat, jestli u ní nedostatek hmotnosti skutečně zavinila závislost na heroinu. Žena, kterou Ernie oslovoval Dee, zaúpěla na protest a otevřela oči. Jakmile však uviděla, kdo se nad ní sklání, rychle úpět přestala.

“Ernie?” Dee se pomalu posadila a po tváři se jí rozlila úleva. “Byl jsi tak strašně dlouho pryč. Celé tři dny. Já už si myslela, žes mě opustil.”

“Přece jsem ti řekl, že se vrátím,” zavrčel otráveně. Coby útěcha to bylo vážně poněkud ubohé, pomyslela si Jo. Ale pokud Ernie říkal pravdu, když tvrdil, že nestojí o sex, nebyla jeho milenkou. Tak čím mu může sakra být, uvažovala Jo.

“Je to večeře… a moje služka,” oznámil Ernie. Očividně jí tu otázku vyčetl z mysli. Pohlédl na Dee. “Není-liž pravda?”

“Ano, Ernie,” odpověděla skoro nepřítomně. Záštiplnýma očima putovala po Jo. Nakonec se hořce optala: “Co je zač? Má mě nahradit?”

“Je to dárek pro mého tátu,” sdělil jí Ernie. “No a teď se konečně zvedni a začni být užitečná. Snědla jsi vůbec něco, odkdy jsem odešel?”

“Ano. Jím tři jídla denně, jak jsi nařídil,” vyhrkla a rychle shodila nohy z postele, a aspoň na pohled čiperně vstala. “A také jsem si dávala transfúze krve. Každý den jeden pytlík, i když jsi tady nebyl.”

“Dobře. Tak teď objednej něco dalšího. Až se probudím, budu mít hlad. A když jsi přespříliš slabá, abys mohla řídit potom, co se z tebe nakrmím, nejsi mi k ničemu.”

Dee přikývla a došla k telefonu vedle něho. Začala vyťukávat číslo… což Jo prozradilo, že tady bydlí dost dlouho na to, aby si děvče zapamatovalo telefon místní firmy, která rozváží jídlo. Na srdci jí ale leželo něco jiného. Nevěřícně se otočila na Ernieho a zeptala se: “Ty ji nutíš dávat si transfuze, a pak se z ní krmíš? Proč prostě nevypiješ krev ze sáčku a nedáš holce pokoj?”

“Nemám rád studené jídlo,” zavrčel a škaredě se na ni podíval. “Buď ráda, že se nekrmím z tebe.”

“Proč vlastně ne?” zeptala se okamžitě.

“Ty bys tátovi dala načatý dárek?” odpověděl otázkou.

Jo se ušklíbla. Předpokládala, že by měla být vděčná, ale bylo těžké být vděčná za to, že jí nemínil ublížit dřív, než ji předá otci, aby si s ní dělal, co se mu zachce.

Ernie pohlédl na Dee, která diktovala objednávku. Když si poručila Calzone a jeden salát, zamračil se. “Ať je toho dost pro dvě.” Děvče se na něj tázavě podívalo. Vztekle přimhouřil oči. “Hloupě se neptej a objednávej. Ona bude jíst také.”

Jo na něj překvapeně pohlédla. Nečekala, že se tím bude obtěžovat.

“Dokonce i vězeň odsouzený k smrti dostane poslední jídlo,” zabrblal. “Nejsem žádný nelida.”

“Odpusť,” suše odtušila Jo, jen co Dee zavěsila. “Ale ty doufáš, že si koupíš otcovu náklonnost, jako si každý hloupý Honza může koupit laskavost prostitutky tím, že mu mne věnuješ… přitom dobře víš, že mě zabije. A tak si o tobě prostě myslím, že jsi obyčejný bastard.”

Přimhouřil oči, z hrdla se mu dralo temné vrčení, a vtom se najednou otočil a popadl Dee za vlasy na zátylku. Trhl jí hlavou dozadu a zaťal zuby do krku tak surově, že vykřikla bolestí.

Jo se pokusila odvrátit. Hryzalo ji svědomí. Dobře věděla, že ta dívka nyní zcela zbytečně trpí její vinou, neboť rozzlobila Ernieho. Ale měla smůlu. Opět převzal kontrolu nad jejím tělem. Nemohla se pohnout. Ani oči nedokázala zavřít, ač se snažila. Chtěl, aby viděla, co zavinila. Odevzdaně se podvolila. Koneckonců si to vážně zasloužila za to, že ho naštvala a celé to způsobila. Jak to tak vypadá, pasoval Dee na otloukánka, neboť nechce načít dárek pro tátu. Odskáče si to pokaždé, když ho dárek rozlítí.

Ernie vytáhl zuby a obrátil se k Jo. Probodl ji pohledem. “Tentokrát,” zavrčel, na zubech i kolem rtů měl krev. “Tentokrát to odskákala ona. Ale měj na paměti, že otec o svém dárku nic neví. Jestli budeš příliš zkoušet mou trpělivost, klidně tě můžu vysát dosucha. A pak půjdu po Nicholasovi nebo po jedné z těch holek, a seženu otci jiný dárek.”

Pohled Jo přejel k Dee. Ernie jí pořád držel hlavu zvrácenou dozadu pod takovým úhlem, že to zřejmě bolelo. Rána byla odkrytá a Jo jenom polkla, když spatřila zubatý, zle vyhlížející kousanec. Jak byl rozzuřený, krk jí jenom nepropíchl. Potrhal ho a z obou ran prosakovala krev.

Ohlédl se na Dee a bez varování ji pustil. “Ošetři si krk,” vyštěkl.

Dee pár kroků klopýtala, nakonec to ale vyrovnala a odešla do koupelny. Sotva za ní dveře zapadly, Ernie se otočil opět k Jo. Hned nato zjistila, že kráčí k malému stolu pro dva a k židlím vedle postele. Slyšela, jak se za ní otevírá a zavírá nějaká zásuvka, a když se její tělo posadilo na židli v koutě, aniž to chtěla udělat, blížil se k ní Ernie, s provazem v ruce.

“Takhle tě aspoň nebudou napadat hlouposti, jako třeba pokusit se zdrhnout, zatímco budu spát,” poznamenal cestou za židli, na které seděla. Surově jí zkroutil ruce dozadu a chystal se svázat obě zápěstí k sobě. “Obávám se, že kdyby ses pokusila utéct, Dee tě pravděpodobně bací něčím do hlavy a zabije. Nemá tě ráda,” svěřoval se. Zřejmě se náramně bavil.

Jo se ani nemusela ptát, jak to ví. Nepochybovala o tom, že čte Dee myšlenky, a tak jen procedila skrz zaťaté zuby: “Vůbec mě nezná.”

“Žárlí,” odtušil pobaveně a škubl provazem, až se jí bolestivě zařízl do zápěstí. “Chce po mně, abych ji proměnil, a má strach, že bys to mohla ohrozit.”

“Tak jí pověz, že nejsem žádná hrozba,” navrhla Jo. Se zápěstími byl hotov a nyní se chystal na kotníky. Mínil je svázat, stejně jako zápěstí.

“Proč?” nechápal Ernie. Zdál se tím návrhem upřímně překvapen. “Jsem její pán. Dělám to, co chci, a ona to přijme, ať už se jí to líbí nebo ne. Však se to taky naučíš.” Skončil s kotníky a vstal. Měřil si ji nespokojeným pohledem. “Nicholas tě měl naučit, co jsi a kde je tvoje místo. Jsi méněcenná. Krmíme se z tebe, dojíme tě jako krávu. Nic jiného nejsi. Umíme tě ovládat. Donutíme tě udělat, cokoli se nám zachce. Jsme rychlejší, chytřejší, silnější… jsme nadřazení.”

“Jestli jsi tak nadřazený, proč tady pobíháš s mastnými vlasy a v ušmudlaných šatech?” suchým tónem položila otázku otázek.

“Protože mohu,” odvětil chladně. “Dělám si, co chci.”

Jo na něj zírala a v hlavě jí to šrotovalo. Ocitla se v rukách velice nebezpečného, usopleného, zkaženého, nevrlého a navíc ještě omezeného mouly. Zfialověl ve tváři. Logicky usoudila, že se nemá čemu divit. Jenomže celý život si mohla myslet, co chtěla. Její myšlenky byly vždycky její myšlenky. Soukromé území. Nevstupovat. To si pak člověk těžko navyká, že už tomu tak není. Že mu jakýsi blbeček vidí do hlavy. Zatnul pěsti a zvedl ruku. Jo se v duchu obrnila. Se zavřenýma očima čekala na ránu, která nemohla nepřijít. Mimoděk dumala, jestli se vůbec setká s Ernieho otcem, nebo jestli umře tady, v tomto motelovém pokoji. Vteřiny ubíhaly, ale rána nepřicházela, a tak Jo obezřetně otevřela oči. Zjistila, že Ernie má ruce zase podél těla a z pěstí jsou už opět dlaně. Dokonce se usmíval.

“Nezabiju tě,” odtušil klidně. “To potěšení přenechám svému otci.”

Jo silou vůle vypudila napětí ze svalů a pouze na něj hleděla. V duchu si říkala, že v tom není velký rozdíl. Tady a teď, nebo později rukou jeho otce. To je prašť jako uhoď. Mrtvá je mrtvá.

“Ale kdepak ty věci. Je v tom podstatný rozdíl,” ujistil ji Ernie, zlověstně vážným hlasem. Jasně, ví o všem, na co byť i jen pomyslím. “Já bych ti dopřál milosrdnou smrt. Otec tě rozřeže na kousky. Pomalu. Bude se snažit, aby to bolelo co nejvíc. On je bez-tesák.”

“Ty to říkáš, jako bych měla vědět, co to znamená,” řekla a hrála nezájem. Těžko říci, zda dobře nebo špatně.

“Ty to nevíš?” Očividně ho tím překvapila.

Zavrtěla hlavou.

Ernie se zamračil, a pak zjevně došel k názoru, že nebude dostatečně vyděšená, pokud nebude přesně vědět, co ji čeká a nemine. Proto zahájil přednášku: “Bez-tesáci jsou nesmrtelní, kterým se nevyvinuly tesáky. Výsledek prvních pokusů s nanoboty. Jeden ze tří nepřežije proměnu a ti, kteří přežijí… inu.” Krutě se usmál. “Polovina z toho vyjde šílená a zlá a naprosto bezcitná. Chovají smrtelníky jako dobytek, což ostatně jsou. Kdykoli se chtějí najíst, prostě do nich říznou a podojí je.”

“A takový je tvůj otec?” pomalu se optala Jo.

“No ano. Pokud je známo, je to nejstarší žijící bez-tesák.” Ernie to říkal s do očí bijící hrdostí a nemalou škodolibou radostí. “A čím jsou starší, tím jsou mocnější a krutější.”

Jo se nad tím zamyslela, a pak zvídavě naklonila hlavu. “Ale ty nejsi bez-tesák?”

“Ne,” zabručel, něco z té zlé radosti jaksi vyvanulo.

“Proč ne?” nechápala. “Jestli je tvůj otec bez-tesák, určitě bys—”

“Matka byla nesmrtelná.”

“Takže pokud je matka nesmrtelná a otec bez-tesák, dítě může být nesmrtelné nebo bez-tesák?” zeptala se zvědavě.

“Dítě je vždycky po matce,” odsekl znechuceně. “Otec dává jenom spermie. Dítě je dílem krve. Je-li matka nesmrtelná, dítě je nesmrtelné. Je-li matka bez-tesák, dítě je bez-tesák. Moje matka byla nesmrtelná, takže já taky,” zamumlal.

“Neříkáš to, jako by tě to těšilo,” poznamenala tichým hlasem.

Ernie pokrčil rameny, ale pak se zamračil a řekl: “Proč by mělo? Většina nesmrtelných je slabá a měkkosrdcatá jako Lucian a jeho gang. Ochraňují smrtelníky, místo aby je chovali na krev tak, jak bychom to měli dělat. Všem nám kazí pověst,” dodal s odporem.

V té chvíli se otevřely dveře koupelny a na scénu se vrátila Dee. Jo se snažila na židli obrátit, aby na ni viděla, ale Ernie o Dee stěží zavadil pohledem. Otočil se na patě a odešel k posteli.

“Až dovezou jídlo, nakrm ji,” nařídil a natáhl se. “A postarej se, ať neuteče. Jakmile padne tma, vzbuď mě.”

Ernie zavřel oči a úplně se uvolnil. Zdálo se, že okamžitě usnul, načež Dee nakráčela Jo do zorného pole. Zastavila se hned vedle ní. Dívka hleděla na Ernieho, sledovala, jak se mu dech zpomaluje a vyrovnává, ale Jo koukala na její hrdlo. Viděla jenom velký, úhledný obvaz, který zcela zakrýval ránu. A vtom se na ni děvče podívalo. Kdyby jí Ernie už prve neřekl, že ji nemá ráda, pohled, který na Jo vrhla, by jí to tak jako tak prozradil. Oči Dee byly jako laserové paprsky vyzařující čirou zášť a krájely Jo na nudličky.

“Patří mně,” zasyčela Dee. Mračila se na Jo jako sedm čertů.

“Posluž si,” vážně odtušila Jo, stále mluvila tichým hlasem. “Popravdě řečeno, kdyby se ti snad zachtělo mě rozvázat, moc ráda odtud zmizím.”

Dee váhala, a Jo na zlomek sekundy pocítila záchvěv naděje. Potom Dee pohlédla na Ernieho. Jo také. Když spatřila, že má otevřené oči a upírá je na ně, skoro se jí zastavilo srdce.

“Jestli uteče, umřeš, Dee,” prohlásil klidně a opět zavřel oči.

Dee vydechla, až to zasyčelo, a probodla Jo pohledem. Vyrazila k prádelníku, otevřela horní šuplík a něco vyndala. Teprve až když se otočila a zamířila zpátky ke stolu, Jo uviděla, že je to nějaká zbraň. Sledovala, jak usedla naproti ní a položila pistoli na stůl. Jo zírala do hlavně. Mířila přímo na ni a připadala jí čím dál větší. Po chvilce zvedla oči k Dee a zeptala se: “Tvoje?”

“Teď je moje,” vyzývavě odvětila Dee. Znovu vzala pistoli do ruky a krátce si ji prohlížela. “Po cestě z Texasu jsme ji dostali od jednoho policajta. Zastavil nás kvůli překročení povolené rychlosti.”

“Nemluvíš, jako bys pocházela z Texasu,” potichu odtušila Jo.

“Však taky ne. Jsem odsud.” Zase pistoli položila. “Texasem jsme jenom projížděli, cestou zpátky do Kanady.”

“A co policista, kterému jsi vzala zbraň?”

“Už ji nebude potřebovat,” pokrčila rameny Dee, a hned vzpurně dodala: “Stejně to byl arogantní čurák. Neměl urazit Ernieho.”

“Jasně,” povzdechla si Jo. Pokoušela se nepředstavovat si, jak nějaký chudák policista zastavuje v noci na opuštěné silnici auto, a vůbec netuší, že je to poslední vůz, který kdy zastaví. Silou vůle tu představu zahnala. Raději se zeptala: “Tak jak jsi skončila na cestě Texasem, v jednom autě s Erniem, když nejsi odtam?”

“Jeho otec mne vzal na jih,” zamumlala.

Jo pocítila napětí. Vezou ji přece právě za ním, za Ernieho otcem, proto se jí zdálo moudré, vyzvědět o něm všechno, co může. “Proč tě vzal na jih? A jaký je?”

“Je to blázen,” zašeptala Dee. Začala si s pistolí na stole hrát, pomalu s ní otáčela dokolečka. “Začátkem léta se spolu s pár svými syny objevil u nás na farmě.”

Jo zamrkala překvapením. Ne proto, že se Ernieho otec a bratři ukázali na farmě Dee, ale že vážně pocházela z farmy. S tím vším piercingem a podle šatů, by ji tipovala na městskou holku.

“Přišli uprostřed noci. Tátu zabili. Několik dalších dní ustavičně řezali do mámy, sester a mě, a krmili se. A nakonec mámu a dvě sestry zabili, mladší sestru a mne sebrali a zamířili na jih. Cestou se krmili jenom z nás dvou. Pouze občas přitáhli někoho jiného. Obvykle dívku. Zdálo se, že mají holky radši. Pravděpodobně proto, že ne pokaždé nás využívali jenom ke krmení. Ernieho otec nás obvykle nechával na pokoji, akorát nás nechal krvácet, ale bratři…” Polkla a otřásla se. “Rádi dělali i jiné věci.”

Jaké jiné věci měla na mysli, Jo vysvětlovat nepotřebovala. Ernie říkal, že někteří bratři ještě nemají za sebou fázi sexu. Uměla si to domyslet. “To je mi líto,” řekla tiše. “Muselo to být strašné.”

“Bylo,” hlesla zranitelným hláskem. Najednou se zdála mnohem mladší, než si Jo zprvu myslela. A pak se vzmužila, narovnala a mnohem silnějším hlasem řekla: “Ale potom jsme dorazili k Erniemu.”

“Kam?” zajímala se Jo, ale Dee pokrčila rameny.

“Ke konci jsem už byla děsně slabá. Když mě neotravovali, spala jsem. Akorát vím, že jsem si byla docela jistá, že když jsme zastavili, už to nebylo v Americe. Bylo horko, všichni lidé mluvili jakousi hatmatilkou, a všechny nápisy byly mexické či co.”

“Pak tedy nejspíš Jižní Amerika,” zamumlala Jo. Jestli je Ernieho otec tam, znamená to dlouhou cestu. Než se tam dostanou, uplynou celé dny. Třeba se mi naskytne příležitost k útěku, pomyslela si, a pak vzhlédla, protože Dee pokračovala.

“Ernie byl na mě hodný.” Když Jo jen překvapeně vytáhla obočí, Dee se zakabonila a vyhrkla: “Byl. Kousal nás, ale nedělal ty ostatní věci.”

Dostala strach, že se děvče rozzlobí a přestane povídat, tak si Jo srovnala výraz a rychle přikývla.

Dee se trochu uvolnila a vážným hlasem navázala: “Když prohlásil, že si vyjede na výlet, otec mu mne dal na cestu. Podle mě předpokládal, že se Ernie ze mě jenom ještě jednou naposledy nají, a pak pohodí někde do škarpy u silnice. Ale Ernie se ze mě nekrmil. On krmil mě, a zase mne uzdravil. Staral se o mě a krmil se z ostatních, jako třeba z toho poldy. Teprve, až když jsem zesílila, začal se opět krmit ze mě. Nyní jsem jeho a on se o mě stará.”

“A co sestra?” zašeptala Jo.

“Umřela dřív, než jsme odjeli.”

“To je mi líto,” s povzdechem zopakovala Jo. Chvíli mlčela, uvažovala o tom, co se dozvěděla, a posléze se zeptala: “Ernie byl jediný bratr, který měl tesáky?”

Dee přikývla. “Ostatní nás museli pořezat… kromě Bashy.”

Něco v hlase Dee přimělo Jo podívat se na ni pozorněji. “Bashy?”

“Je jako Ernie. Má tesáky,” pronesla Dee obdivným tónem. “Není šílená jako ostatní. Basha je krásná. Má dlouhé, nádherné, ledově blond vlasy a takové studené oči… a je mocná, chladná jako led a tak silná… Žádný z kluků si na ni netroufne. Druhý den, co jsme tam byli, jeden z nich řekl něco, čím ji rozhněval. A ona ti ho prohodila stěnou.”

Jo v tom básnění rozpoznala uctívání hrdinky a zamračila se. “Co řekl?”

“To nevím. Byli ve vedlejším pokoji a on najednou prorazil zeď, a dopadl mi k nohám. A ona potom prošla dírou, kterou proboural svým tělem, mračila se na něho, jak tam tak ležel, a doporučila mu: Nezapomínej si dávat pozor na jazyk, když jsem na doslech. Jinak budeš bez jazyku, stejně jako bez tesáků. A vyřítila se ven,” povzdechla si Dee, jasně obdivně. “Dokonce i Ernieho otec ji poslouchá. To ona ho přesvědčila, aby se na nějakou dobu zdekoval, a držel se dál od Kanady, dokud se situace nezklidní. Ernieho otec je fakt krutý bastard,” pověděla Dee a skoro se jí podařilo koukat na Jo soucitně. “Příšerně ti ublíží, až mu tě Ernie daruje.”

Jo na ni mlčky zírala, a pak na židli poposedla. Nevšímala si bolesti, která vystřelila pažemi, a maličko zoufale šeptala: “Mohla bys mi pomoci utéct. Můžeme odejít obě dvě. Znám lidi, kteří nás ochrání.”

“Tak jako zabránili Eddiemu tě unést?” optala se Dee pragmaticky, a zavrtěla hlavou. “Kdepak. Jsem jeho. Nezradím ho a nedám mu důvod mě zabít. Chci být silná a mocná jako Basha. Chci se proměnit, a když mu budu věrná, promění mě,” prohlásila se vší jistotou.

Jo vyčerpaně sjela dozadu a zavrtěla hlavou. “Ne, nepromění tě, Dee. Obě nás má za o málo víc, než dobytek. Bude tě zneužívat, dokud ho to bude těšit, a pak tě pohodí někde do škarpy, přesně jako to očekával jeho otec.”

“Ne,” vyhrkla okamžitě a znělo to téměř zoufale. “Když jsme odjeli od jeho otce, postaral se o mě. Pečuje o mě. Záleží mu na mně.”

“Jo, ten obvaz na krku, a to, jak s tebou jedná od chvíle, kdy jsem se tu objevila, tomu tedy říkám péče, jen co je pravda,” ponuře odtušila Jo.

“Byl rozzlobený. To je tvoje chyba,” namítla ihned Dee.

Jo na ni mlčky zírala, dumala, proč se asi Ernie obtěžoval postavit to děvče na nohy. Ani chvíli si nemyslela, že mu na té naivce záleží, ale… “Kdo řídil cestou sem?”

“Nejprve on, ale za pár dnů, jen co mi bylo lépe, přes den spal a já řídila. A v noci jsem spala já a řídil zase on,” oznámila hrdě. “Věřil mi.”

“Potřeboval tě,” poopravila ji Jo. “Dal ti párkrát najíst a neznásilňoval tě, což stačilo, abys mu začala být tak vděčná, žes na den poslušně převzala volant. Zkrátilo mu to cestu napolovic.”

Dee na ni jen zle koukala.

“Proč neletěl?” zeptala se náhle Jo.

“Cože?” nechápala Dee.

“Proč jel celou cestu až sem autem, místo aby letěl? Ušetřil by fůru času,” zdůraznila.

“Nerad létá,” chladně řekla Dee, a ještě téměř neochotně dodala: “Otec s bratry si z něho kvůli tomu utahují. Tvrdí, že to je další příznak jeho méněcennosti. Žádný bez-tesák by se prý létat nebál. Jenomže ti méněcenní jsou tady přece oni. Nemají tesáky a musejí řezat, aby se nakrmili. Zato Basha tesáky má a je nejchytřejší a nejsilnější ze všech.”

Jo pár vteřin mlčela. Holka se do té ženské, Bashy, definitivně zbláznila. S povzdechem se naklonila dopředu a znovu se ji pokusila přivést k rozumu. “Jestli si myslíš, že tě hodlá proměnit, jsi bláhová, Dee. Nebudeš jako Basha. Pokud se tam vrátíme, budeš mrtvá zrovna jako já. Jakmile tam budeme, už nebude potřebovat, abys mu dělala šoféra, a tak tě předá bratrům. Dokončí, co začali, při první cestě na jih.”

“Drž hubu,” zavrčela Dee. Sevřela pistoli a zvedla ji… když vtom se ozvalo klepání na dveře.

“Jídlo je tady,” zamumlala Jo. Ostražitě Dee pozorovala. Holka byla očividně psychicky labilní, což se ostatně dalo čekat po tom všem, čím si prošla. Jo bohužel vážně pochybovala, že bude schopná jí pomoci pochopit, že s Erniem nemá žádnou budoucnost. Alespoň ne dřív, než bude příliš pozdě. Dee zjevně byla natolik vděčná, že ji nechal naživu a neznásilňuje ji, že to, jak chladně a bezcitně s ní jednal, považovala za jakousi péči… a to ji bude stát krk. Doslova. Otázkou otázek zůstává, jestli budu s ní, až k tomu dojde… nebo zemřu tady, v tomto pokoji, pomyslela si Jo. Dee na ni zírala, mířila jí na prsa a mírně se chvěla.

“Jídlo,” zopakovala Jo. Žaludek se jí začal zvedat napětím. Nedělala si iluze, věděla, že zubatá už klepe na dveře.

Dee tiše zaklela a vstala. Pistoli si zastrčila za pásek kožených kalhot a vydala se ke dveřím. Cestou jednou rukou vytáhla ze zadní kapsy chomáč bankovek, a druhou rukou otevřela dveře. Jenomže v tom samém zlomku sekundy, kdy je začala otevírat, se dveře rozletěly dokořán. Praštily ji a srazily dozadu.

Jo jenom zalapala po dechu, když Dee zapackala o židli. Zato když do pokoje vešel Nicholas, zalila ji úleva, jakou nikdy dřív nezakusila. Měl na sobě šaty, ve kterých ho viděla naposled, ale nyní si přes ně oblékl dlouhý plášť. Pochopila proč jakmile, zatímco obhlížel situaci, zpod něho vytáhl samostříl. Našel ji pohledem a zamžikal úlevou. Hned pak přejel k Dee, která si sedala vedle stolu, a nechápavě na něj zírala. A nakonec zabodl pohled do Ernieho, který se zvedal na posteli. Zamířil na něj a stiskl spoušť.

Nespatřila, jak šíp zasáhl Ernieho. Tou dobou už Jo obracela pohled k Dee. Ta zařvala jako raněné zvíře a vytáhla pistoli, kterou si zastrčila za kalhoty.

Jo v té chvíli nepřemýšlela. Zareagovala intuitivně. Kotníky měla spoutané, zápěstí svázaná za zády, tak udělala to jediné, co udělat mohla. Ječela: “Ne,” a co nejlépe napodobila delfíní výskok z vody. Vrhla se na Dee, tak jak byla připoutána na židli. Proletěla vzduchem a přistála na ní – a na pistoli – zrovna když vystřelila.

Účinek střely byl jako rána pěstí. Jo lapala po vzduchu, kterého se jí najednou nedostávalo. Matně si uvědomovala, že ji Nicholas volá jménem, hned pak už byl u ní a zvedal ji z Dee. Vzal ji do náručí, koukal na ni, a tvář mu zrůznila panika.

“Jo. Ježíši Kriste, postřelili tě,” lamentoval. Vstal a odnášel ji na postel.

“Dee,” vydechla strachy bez sebe, že ho ta holka střelí do zad.

Nicholas se zarazil a otočil právě včas, aby ji oba dva viděli prchnout z pokoje. Jakmile zmizela otevřenými dveřmi, Nicholas hrdelně zavrčel, ale nepokusil se ji zastavit. Místo toho se obrátil a dál kráčel k posteli.

“Má zbraň,” vypravila ze sebe Jo. Nicholas ji uložil hned vedle našponovaného Ernieho. “Mohla by se vrátit.”

“Bez nábojů,” zavrčel Nicholas. Předpokládala, že tu informaci získal z mysli Dee.

Vyhrnul jí svoje triko. Chtěl se podívat, jak to vypadá. Jo to nedalo a mrkla tam taky. V duchu zopakovala šťavnatou kletbu, kterou si ulevil. Rána byla zlá. Nebyla sice doktorka, ale tohle vážně vypadalo vážně. Díra jako taková nebyla na této straně zas až tak veliká, ale krev se z ní řinula jako ze zahradní hadice při polovičním tlaku. Tohle fakt nevypadá dobře.

“Máš hlad?” zašpásovala a přinutila se usmát.

Pohled, kterým za ten vtípek Nicholas poděkoval, jí málem sežehl obočí.

“Pardon,” zašeptala, a ledva vystartoval do koupelny, zavřela oči. Tohle byl fakt ubohý pokus o humor, černý humor, ale fakt, je mi fakt blbě. Dokonce i to bylo slabé slovo. Cítila se příšerně. Dýchalo se jí pořád hůř a byla čím dál tím slabší.

“Zůstaň se mnou, Jo.”

Něčí hrdelní zavrčení ji přinutilo otevřít oči. Uviděla, že Nicholas sebral z koupelny ručník a teď jí ho tiskne na hruď. Jo ho pozorovala a v duchu si říkala, že by to asi mělo bolet, ale nebolelo to. Tohle asi taky není dobré, pomyslela si, ale nebylo jí tak docela jasné proč. Všechno zlé je k něčemu dobré. Splnilo se jí to, po čem nejvíc toužila, když jí bylo nejhůř. Mohla se dívat Nicholasovi do tváře. Bylo vidět, že má strach. Šílel strachy, ale oči mu planuly stříbrem stejně, jako když se s ní miloval, a tak zamumlala: “Tvoje náladové oči napovídají, že jsi zase nadržený.”

“Cože?” Celý zmatený jí zblízka hleděl do tváře. Těžko říci, co tam viděl, ale mračil se. Zvedl jednu ruku z hrudi a sáhl po obličeji. Sotva se dotknul líčka, upřel ten svůj stříbřitě planoucí zrak Jo do očí a chraplavě poručil: “Musíš zůstat se mnou, Jo.”

“Jsem tady,” zašeptala, a pak otevřela oči dokořán a řekla: “Miluji tě.” Nevěděla, odkud se to vzalo. Neměla v plánu mu to povědět, ale věděla, že je to pravda. Prostě nechala za sebe promluvit lásku. Byl krásný a chytrý a ta figura… a v malíčku měl víc cti, než většina mužů v celém těle. Nicholas byl zrozen k poslání pomáhat lidem. Zachraňovat je, jako zachraňoval ji. Znovu a znovu. Tohle věděla zcela jistě. Bohužel si ale byla jistá také tím, že s ním už dlouho nepobude. Nebude mu moct pomáhat. Což byla věčná škoda, neboť si vážně přála, aby jí to bylo dopřáno.

Přála si spoustu věcí. Například pomoct mu vyřešit tu záhadu v jeho minulosti. Mohl by přestat utíkat a usadit se. Žít. Kéž by tak s ní. Přála si, aby spolu mohli žít život plný lásky a slovních půtek a sladkého udobřování. Přála si nosit jeho děti a…

Jo vyčerpaně zavřela oči, ale přinutila se znovu zvednout víčka. Aspoň ještě jednou… naposledy… se na něj podívat. Už se kolem ní stahovala smrtící temnota a ze všech stran jí užírala vidění. Přespříliš dobře věděla, že žádné z těch přání se jí nesplní.

“Jo?” vyhrkl Nicholas, jen co opět zavřela oči. Měl strach. Zvedl ruku a zlehka ji pleskl po tváři. Zatřepal s ní. Chtěl ji probudit, ale nefungovalo to. Zaklel. Zoufale se rozhlédl kolem sebe, a pak se pohledem vrátil k ráně, kterou měla na prsou. Snažil se zastavit krvácení, ale rudá tekutina mu stále prosakovala mezi prsty. Marnost nad marnost. Sprostě nadával a přál si, aby byla nesmrtelná. Nanoboti by zastavili krvácení v cuku letu, kdyby nějaké měla, říkal si v duchu. V tom okamžiku ho oblil ledový klid. Mysl zpitomělá strachy se rázem pročistila. Najednou měl jasno.

Musím ji proměnit. Jak jednoduché. V nanosekundě, kdy se mu mozek zbráboral natolik, že ho toto prostinké řešení napadlo, Nicholas zvedl ruku k puse a prokousl si zápěstí. Strhl kousek kůže. Otevřel Jo ústa a přiložil k nim krvácející zápěstí. Mlčky sledoval, jak jí jeho krev vytryskla na rty, a druhou rukou jí instinktivně zvedl hlavu, aby životadárná tekutina stékala do hrdla. Jakmile se krvácení zpomalilo, a nakonec ustalo docela, opět Jo uložil na postel a strhl si další kousek kůže na téže ruce. Tuto krev nechal téci přímo do střelné rány, dokud se krvácení nezpomalilo a nezastavilo.

Nicholas se zahleděl Jo do tváře. Se zatajeným dechem čekal na nějaké, jakékoli znamení, že neotálel příliš dlouho. Že se neopozdil. Ano. Nyní už mu bylo jasné, že ji měl proměnit okamžitě. Vykašlat se na zastavování krvácení. Jenomže po bitvě je každý generál. V té chvíli mu to prostě nemyslelo jasně. Popravdě řečeno, nemyslelo mu to jasně od chvíle, kdy kolem něho projel Ernie, a on si uvědomil, že na sedadle vedle toho grázla sedí Jo.

Pohledem sklouzl k dotyčnému grázlovi. Pořád byl jako mrtvý. Ze srdce mu trčel šíp, který zajistí, že zase nevstane. Přinejmenším dokud šíp neodstraní. Zajisté, ta ženská, co odtud utekla, je problém. Bude nutné ho vyřešit. Později… a ať ho, pokud možno, řeší někdo jiný. Kdyby to bylo na něm, nejspíš by té malé děvce, co zastřelila Jo, bez velkých cirátů zakroutil krkem. A čerta starého by se staral, že vlastně mířila na něj, a Jo se vrhla na zbraň. Chránila ho vlastním tělem.

Jo zakňourala a Nicholas se dychtivě naklonil blíž. Hleděl jí přímo do tváře.

Unaveně přetočila hlavu a zasténala podruhé. Zavřel oči a zašeptal: “Děkuji Ti, Bože.” Uvědomil si, že se proměňuje. Stihl to včas. Neopozdil se.

Nicméně když zanaříkala potřetí, otevřel oči a zamračil se. Měl o starost méně, ale také o starost více. Proměna byla ukrutnou zkouškou jak těla, tak mysli. Bylo všeobecně známo, že s sebou nesla noční můry a halucinace tak příšerné, že z toho proměňovaný mohl zešílet. Což Nicholas nebyl ochoten riskovat. Existovaly totiž drogy a metody, které jí tím pomohou projít. A tak se setsakra dobře postará, aby je dostala.

Ihned vstal, rozhlédl se po pokoji, a pak se podíval na Jo, a nakonec na Ernieho. Původně měl v úmyslu tam psance nechat, ale další věc, kterou nebyl ochoten riskovat, byla ta jeho smrtelná cácorka, co zastřelila Jo. Mohla by se vrátit, vytáhnout šíp, který momentálně Ernieho účinně paralyzoval, a pomoci mu k útěku. Udělal čelem vzad a vyrazil z pokoje. Dveře pouze přivřel tak, aby za ním nezapadly. Rychle přešel parkoviště ke své dodávce, naskočil do ní, nastartoval a zacouval ke dveřím motelového pokoje.

Vrátil se dovnitř a trochu času věnoval úpravě Jo a Ernieho. Jí stáhl triko, co prve vyhrnul. Rozvázal provaz, kterým byla spoutaná. Ernieho naopak spoutal, tímtéž provazem. Kdo jinému jámu jámu… A pečlivě se ujistil, že tentokrát šíp vězí v jeho hrudi pevně. Načež ho odnesl do dodávky a hodil dovnitř. Spokojeně si vyslechl, jak hlasitě žuchl na kovovou zem, a hned spěchal pro Jo. Začal ji – ovšem mnohem opatrněji – zvedat, ale zarazil se. Tričko měla potřísněné krví a navíc proděravělé kulkou. Chtěl ji posadit vedle sebe na přední sedadlo a krev by přitáhla nežádoucí pozornost, o kterou momentálně rozhodně nestál.

Zase ji položil, rozhlédl se a došel pro kožené sako přehozené přes zadní opěradlo jedné z židlí u stolu. Předpokládal, že patří té pistolnici. Vrátil se k Jo, položil jí je na hrudník, a pak ji zvedl a odnesl ke dveřím.

Vyšel ven právě včas, aby přistihl Dee, jak se vkrádá do zadního prostoru dodávky. Nezpomalil. Jenom nad ní převzal kontrolu, přiměl ji zalézt dovnitř a usadit se u stěny. Poté tam vlezl i on sám.

Poklekl, Jo si složil na kolena a rychle zavřel dveře. Potom ji vzal do náruče a v předklonu přenesl do přední části dodávky. Usadil Jo na sedadlo spolujezdce, připoutal bezpečnostním pásem a konečně se vmezeřil za volant. Nastartoval a sáhl pro mobil. Prohmatal dvě kapsy, než si vzpomněl, že už žádný nemá.

Opět si slovně ulevil a na moment zavřel oči. Hned je ale zase otevřel, protože mu někdo zaklepal na okénko. Otočil hlavu, vykoukl ven a uviděl statného padesátníka, který se na něj mračil. Nicholas spustil okénko.

“Je tady všechno v pořádku, příteli? Vaše dáma moc dobře nevypadá. Nepotřebuje pomoc?” zeptal se ten pán. Mluvil hezky na rovinu, znělo to ustaraně a zároveň podezíravě.

Nicholas pohlédl na Jo. Viděl, jak je bledá, a že tvář napovídá, že je v bezvědomí, ale kožené sako bylo na svém místě. Přidržoval je bezpečnostní pás a skrýval skvrny od krve na prsou. Obrátil se a pohlédl na muže. Oko se mu zatoulalo k vystrašené paní, která nervózně postávala na druhé straně vozu, který nyní parkoval vedle dodávky. Museli dorazit, zatímco jsem připoutával Jo, pomyslel si Nicholas. A pak zvedl pohled k muži u okénka.

“Máte mobil?”

Pán zamrkal. “Cože?”

Netrpělivost přeprala zdvořilost. Nicholas mu vjel do myšlenek a převzal kontrolu. Pán okamžitě sáhl do kapsy a podal mu telefon.

“Díky,” zamumlal Nicholas a bleskově namačkal číslo domu vykonavatelů. Hodně se mu ulevilo, když to tentokrát vzal Mortimer. Na parádičky se vykašlal a šel rovnou k věci: “Vezu k vám Jo. Ona—”

“Ty ji vezeš k nám?” Mortimer očividně nevěřil vlastním uším.

“Ano. Začíná se proměňovat. Budete potřebovat všechno – cokoli – co jste vymysleli, aby jí to pomohlo tím projít.”

“Je ti jasné, že tě nenecháme odejít?” Otázka otázek. Mortimer. Velice tichým hlasem.

“Ano. Já vím,” ponuře odtušil Nicholas. Sklouznul pohledem k pánovi s prázdnou tváří za okénkem. Poznal, že jeho paní začíná mít vážně strach. Neviděla sice manželovi do tváře, ale zjevně tušila, že je něco špatně. Přesunul pozornost k telefonu. “Žádám pouze o jednu laskavost. Vlastně o dvě.”

“Jaké?”

“Zůstanu s ní během celé proměny.”

“Souhlas.”

“A budu si s ní moci promluvit, až se probere. Předtím, než mne odvedou k soudu,” řekl Nicholas. Hned se ale zamračil a změnil to: “Chci celou noc s ní, než přivoláš Luciana.”

Dlouhou minutu bylo ticho, a pak Mortimer řekl: “Okay. Souhlasím. Co—”

“Budeme tam do dvaceti minut,” přerušil ho Nicholas. “Zvedni telefon a sežeň všechno, co bude potřebovat.”

Poté přístroj zavřel, vrátil ho pánovi za okénkem, a během chvilky upravil vzpomínky jak jemu, tak jeho ženě.

Jakmile se pár otočil a zamířil ke dveřím svého motelového pokoje, Nicholas vytáhl okénko. Zařadil rychlost a vyjel s dodávkou z parkoviště. Sotva se dostal na ulici, Jo zanaříkala počtvrté. Tentokrát už sténat nepřestala.

16. KAPITOLA

Jen co spatřil stromy na kraji pozemku vykonavatelů, nalehl Nicholas na klakson. A držel ho, dokud nevjel na příjezdovou cestu k bránám.

Jak ostatně doufal, vykonavatelé, kteří strážili bránu, pochopili, že troubení ohlašuje jeho příjezd. Venkovní brána byla otevřená a on vjel rovnou do ní. Vnitřní brána byla sice z preventivních důvodů uzavřená, ale jeden z mužů stál hned vedle ní. Sotva zjistil, že za volantem sedí Nicholas, chopil se veřejí a rozběhl se. Cesta dovnitř byla v okamžení volná.

Nicholas profičel skrz obě brány a po příjezdové cestě ujížděl na kruhový objezd před domem. Dupl na brzdy ve stejné chvíli, kdy se rozletěly přední dveře. Koutkem oka zahlédl, jak ze dveří vyletěl Mortimer v závěsu s Brickerem a Andersem. Hned pak zaparkoval a vyskočil z dodávky. Oběhl ji rovnou ke dveřím spolujezdce.

Mortimer dorazil k dodávce a sahal po klice zrovna, když tam dorazil i Nicholas. Zavrčel a odsunul mu ruku. Otevřel vlastnoručně. Jo patřila jemu. Nikdo jiný se jí ani nedotkne.

“Ernie a smrtelnice jménem Dee je vzadu,” vyštěkl, když otevíral přední dveře.

“Je ta Dee zraněná?” zeptal se Mortimer. Na hlase mu bylo poznat, že se mračí. Současně nakukoval Nicholasovi přes rameno na Jo.

“Ne,” odsekl Nicholas. Při tom Jo rozepínal bezpečnostní pás. Ten ji dokázal udržet na sedadle, i když se začala hýbat a bojovat s bolestí, která byla prostě nevyhnutelná. Sotvaže se bezpečnostní pás zavinul, vzal Nicholas Jo do náručí. Neodpustil si hořkou poznámku: “Měla by být, ale neměl jsem čas. Chtěl jsem sem dostat Jo dřív, než se proměna rozjede naplno.”

Obrátil se s Jo v náručí. Viděl, jak Mortimer zvedá obočí, tak vyštěkl: “Má narušený mozek. Je na Ernieho straně a zastřelila Jo.”

“Cože?”

Při tom pronikavém zavřeštění Nicholas otočil hlavu a pohlédl na hubenou tmavovlásku na schodech. Hádal, že to je sestra Jo. Sam. Rozhodně tu byla jistá podobnost, ačkoli Sam byla vychrtlou verzí Jo. Samá ruka, samá noha, jak se říká. Na sobě měla šortky. Obalit ty kosti trochou masa, byla by skoro stejně pěkná, jako moje Jo, pomyslel si Nicholas, ale hned ji pustil z hlavy a raději se obrátil na Mortimera: “Celou cestu sem jsem tu smrtelnici kontroloval, ale přestal jsem s tím, sotva jsem vystoupil. Momentálně nejspíš vytahuje Erniemu šíp ze srdce.”

Mortimer ponuře přikývl. “Brickere, Andersi, strčte je do cel. Postaráme se o ně později.”

“Jdu na věc,” odtušil Bricker. To už šel otevřít dveře dodávky vedle nich. Jakmile byly otevřené, nakoukl dovnitř a zavrtěl hlavou. “Nicholas říkal, že to pravděpodobně uděláš. Ošklivá, zlobivá holčička,” zamumlal a vlezl do zadního prostoru dodávky. Jen co se tam vmezeřil i Anders, zabouchl dveře.

“Sam, zlato,” řekl Mortimer a tahal ji od Nicholase, protože se pokoušela podívat na Jo. “Vezmeme ji dovnitř a ubytujeme v jejím pokoji, ano?”

“Ano, samozřejmě,” zamumlala Sam a jako první chvátala zpátky do domu.

“Až po tobě,” odtušil Mortimer. Celkem zbytečně. Nicholas už byl jeho lásce v patách.

“Sehnali jste všechno, co bude potřebovat?” zeptal se cestou nahoru po schodech za Sam.

“Jsou na cestě,” ujistil ho Mortimer, a pak zvedl hlas, aby ho bylo slyšet přes Jo, které se transport zjevně nezamlouval, protože začala sténat hlasitěji. “Měli dorazit před vámi, ale tuším, že jsi lehce překračoval povolenou rychlost.”

“Ano,” přitakal. Sevřel Jo o trochu pevněji a s obavami jí pohlédl do tváře. Nyní byla obrazem bolesti a Jo se mu začínala v náručí svíjet. Porušil hodně zákonů o silničním provozu. Byl odhodlán dostat ji sem co nejrychleji. Sešlápl plyn a jel tak rychle, jak to ubohá stařičká dodávka dokázala. Semafory projížděl na červenou, na stopky kašlal a těch pár dopraváků, kteří se na něj pověsili, posílal na koblihy.

“Budou tady každou chvíli,” chlácholivě odtušil Mortimer, zatímco je Sam uvedla do ložnice. “Zatím jsem poslal Brickera pro provazy. Uvážeme ji.”

“Uvážeme?” zhrozila se Sam a na místě se zastavila.

Nicholas ji netrpělivě obešel, aby se dostal k posteli, a uklidňování se ujal Mortimer. “Je to pro její vlastní dobro, miláčku. Takto si aspoň neublíží.”

“Ano, ale—”

“Kde jsou ty provazy?” vyštěkl Nicholas. Začal stahovat Jo džíny. Jeho zajímala pouze a jenom Jo. Sam ať si Mortimer chlácholí teprve, až se postarají o Jo.

K jeho nemalé úlevě se Mortimer zjevil na druhé straně postele téměř okamžitě a podával mu provaz. Rifle Nicholas odhodil, ale tričko a sako, které kryly hrudník, jí nechal, a přijal provaz. Spolupracovali. Každý si vzal na starost jedno zápěstí. Jeden konec provazu přivázali k zápěstí a druhý ke kovovému rámu postele. Načež se přesunuli a totéž provedli s kotníky. Jakmile přešli k nohám postele, a přestali Sam zavazet, přiskočila k Jo a stáhla jí kožené sako, které milosrdně krylo hruď. Nicholase nijak nepřekvapilo, že když spatřila díru v triku a krvavé skvrny, hrůzou zalapala po dechu. Nicméně to ignoroval, dokud nedokončil to, co dělal.

“Co se stalo?” zeptala se vyděšeně. To už Jo vyhrnula triko nahoru.

“Už jsem vám to řekl. Postřelili ji,” zavrčel Nicholas. Narovnal se a vrátil se k hlavám postele. Ženě na protější straně matrace nevěnoval jediný pohled. Pečlivě prohlížel ránu na prsou. Už nekrvácela a připadala mu o trošku menší. Předpokládal, že nanoboti začali právě s ní a vše ostatní nechali na později. Tím pádem spotřebovávali i tu trošku krve, která jí zůstala, a napadali orgány při hledání další.

“Potřebuje krev,” odtušil Mortimer. Uvažoval stejně jako Nicholas. “Obstarám ji.”

Nesmrtelný byl venku z pokoje dřív, než mu poslední slovo vyletělo z úst. Pohyboval se bleskurychle. Jakési hlasité žuchnutí o úder srdce později Nicholasovi napovědělo, že Mortimer pravděpodobně vynechal schodiště a prostě přeskočil zábradlí. Aby ušetřil čas, seskočil rovnou do přízemí. Věděl, že se vrátí stejně rychle. Pohlédl na Sam a zjistil, že s otevřenou pusou kouká do dveří, ve kterých právě zmizel Mortimer. Když se na něj ohlédla, zvedl jedno obočí.

“Vždycky mě to překvapí, když vidím, jak rychle se pohybuje,” zamumlala na vysvětlenou. Poté se zamračila a podívala se dolů na Jo. “Co se jí stalo?”

“Jak jsem řekl. Postřelili ji,” zopakoval už potřetí ponurým hlasem. Ta ženská musí být v šoku, pokud to stále nedokázala pochopit.

“Ano, ale jak?” zeptala se frustrovaně. “Proč ji ta holka postřelila?”

Nicholas se usadil na kraj postele, oči upíral na bledou, bolestí zkřivenou tvář Jo, a snažil si utřídit myšlenky.

“Tady.”

Překvapeně vzhlédl a uviděl vedle sebe stát Mortimera. Několik sáčků krve si tiskl rukou k hrudi. Jeden držel ve druhé ruce a podával mu ho.

“Začni s tímhle, ale dej jí jenom jeden. Hned jak sem dorazí, dostane drogy a kapačku.”

Nicholas přikývl a zamumlal: “Otevři jí pusu.”

Zvedl sáček krve a ukousl mu jeden rožek, zatímco Sam se okamžitě naklonila nad Jo z druhé strany. Udělala, co po ní chtěl, takže do úst mohl začít lít hustou, červenou tekutinu.

Jakmile byl sáček prázdný, Nicholas se opět posadil. Jo se trochu zklidnila, hlasitost sténání mírně poklesla, ale docela naříkat nepřestala. Předpokládal, že nanoboti nechali vnitřní orgány na pokoji. Vrhli se na krev, kterou pozřela. Ale věděl, že tento klid dlouho nepotrvá. Krev použijí na vygenerování dalších nanobotů. Začnou se šířit po těle, aby pokryli důležitější oblasti, jako je mozek a srdce, a pak si vyhrnou rukávy a pustí se do práce. Dokud nebudou hotoví, Jo bude v agónii. Minimálně dokud nebude hotovo to nejhorší.

“Co se stalo?” zeptal se Mortimer. Zopakoval otázku, kterou mu prve položila Sam. “Zavolal jsi a řekl, abychom pro ni přijeli do bytu Sam. Jenomže když se tam chlapi dostali, byla pryč.”

Nicholas si nešťastně povzdechl. Jednou rukou si projel vlasy a druhou zmačkal prázdný krevní sáček. Připadalo mu, že od té chvíle uplynuly celé měsíce, ale bylo to jen pár hodin. A i to kdo ví jestli.

“Volal jsem ti z vestibulu těsně potom, co jsem odešel z bytu,” vysvětlil. Stručně, úsečně, bez emocí. “Potom jsem šel přeparkovat dodávku, aby ji tví hoši nenašli. Právě jsem se pěšky vracel, měl jsem v plánu budovu sledovat, dokud nedorazí tví muži, když kolem mne projel Ernie s Jo na sedadle vedle sebe. Utíkal jsem zpátky k dodávce, naskočil do ní a sledoval je až k motelu. Zaparkoval jsem na kraji parkoviště, zatímco on ji vzal dovnitř. No a pak jsem se přikradl k oknu a koukal a poslouchal, abych věděl, co dál. Kdyby byl uvnitř Leonius nebo někdo jiný, hodlal jsem ti zavolat. Ale zanedlouho jsem zjistil, že s Jo je jenom Ernie a nějaká smrtelná žena. Rozhodl jsem se, že to zvládnu sám.”

Sevřel rty. Mlčky se za tohle své rozhodnutí proklínal. Měl Mortimerovi okamžitě zavolat a sehnat si krytí. Udělat to, Jo možná nekoupila kulku.

“Co se stalo?” zopakoval Mortimer.

Nicholas se ušklíbl a natáhl ruku. Jedním prstem pohladil Jo po tváři. “Chtěl jsem tam rovnou naběhnout, ale Ernie té ženské poručil objednat jídlo pro ni i Jo. A pak řekl, že půjde spát. Napadlo mě, že raději počkám. Ernie bude v limbu a ta žena si bude myslet, že je to donáška jídla. Mohl jsem je všechny překvapit a zachránit den,” odtušil trpce. Zaskřípal zuby a navázal: “Tak jsem počkal, zaklepal a sotva ta osoba pootevřela dveře, vrazil jsem dovnitř a ji těmi dveřmi srazil. Ležela na zemi, Jo byla uvázaná na židli a Ernie se sbíral z postele. Střelil jsem ho do srdce šípem z kuše, uslyšel křičet Jo, a obrátil se právě včas, abych viděl…” Nicholas se odmlčel a nabral dech do plic. Spolknul knedlík, který se mu udělal v krku, sotva si na ten okamžik vzpomněl.

“Byla uvázaná,” řekl, a i on sám chápal, jak zmateně to zní. “Zápěstí svázaná za zády, kotníky přivázané k sobě, přesto se vrhla na tu smrtelnici. Ta ženská zvedala pistoli. Mířila na mne a Jo— snažila se mne chránit. Pro smilování Boží… jako by mi nějaká maličká kulka mohla ublížit.”

Mortimer mu položil ruku na rameno a stiskl. Nejspíš mu chtěl vyjádřit účast. A Nicholas dokončil: “Pistole vystřelila, když Jo přistála na té smrtelnici.”

“Takže koupila kulku, která patřila tobě?” ozvala se Sam. “Proč by tě ta ženská měla chtít zastřelit? Uvědomila si vůbec, žes je přišel zachránit?”

“Ona nechtěla zachránit,” ponuře odtušil Nicholas. “Je zlomená. Jeho mazlíček.”

“To tedy je,” ponuře odtušil Bricker. Tím pádem vzali na vědomí, že s Andersem přišli nahoru a nyní kráčejí pokojem. “Má mozek na hadry, Mortimere. Viděla, jak Leonius a jeho hoši zmasakrovali celou její rodinu. Otce pověsili ve stáji za paty k trámu, sotva vpadli na farmu. Prořízli mu hrdlo nad vědrem a pak prostě chodili okolo a pili. Rodina mohla akorát bezmocně přihlížet.”

“A byla to nejlaskavější věc, kterou té rodině provedli,” odtušil Anders.

“Pro Krista,” vydechl Mortimer. Šel vzít svou vyděšenou Sam do náruče a přitáhl si ji na hruď.

“Také měla mámu a sestry,” nemilosrdně pokračoval Bricker. “Odjezdu z farmy se dožila pouze ona a mladší sestra. Na střídačku je znásilňovali a krmili se z nich, dokud ta malá sestra neumřela. Dee, tak se totiž jmenuje,” dodal, když se zastavil vedle postele a shůry se zahleděl na Jo. “Měla ke smrti jen krůček, tehdy ji Leonius věnoval Erniemu jako svačinu na cestu. Ten jí dal najíst, nenásilnil ji a kousal, místo toho, aby ji řezal. A ono ejhle, v jejích očích z něho náhle byl rytíř na bílém oři.”

Bricker pohlédl na Mortimera a dodal: “Potřebuje tři-na-jednoho.”

“Tři-na-jednoho znamená, že tři nesmrtelní současně vymažou paměť smrtelníkovi, že ano?” zeptala se potichu Sam.

Mortimer přikývl, ale Brickerovi řekl: “Mohlo by jí to zničit mysl.”

“V její mysli už toho ke zničení moc nezbylo,” suše odtušil Anders. “Tři-na-jednoho by v jejím případě mohla být jediná naděje na něco aspoň vzdáleně podobné normálnímu životu. Očistit ji dočista dočista, a dát jí šanci začít od píky. Pokud na to má.”

“Navrhnu to Lucianovi,” odtušil Mortimer, a pak pohlédl na Nicholase. “Předpokládám, žes Jo proměnil poté, co ji zastřelila?”

Přikývl.

“Souhlasila?” Mortimer položil otázku otázek.

“Ne. Byla v bezvědomí… a umírala. Rozhodl jsem místo ní.”

Mortimer přikývl, ale pohlédl na Sam. Nicholas měl vážné podezření, že si vroucně přál dostat stejnou šanci. Sam by teď také byla nesmrtelná, což by pro ni bylo bezpečnější, už vzhledem k práci, kterou Mortimer vykonával. Ernieho proniknutí na pozemek a napadení Jo mu muselo bolestně připomenout, jak křehká byla jeho životní družka, dokud odmítala proměnu.

Pro toho muže to musí být učiněné peklo, pomyslel si Nicholas. Nedokázal si představit, že by se musel celé měsíce užírat takovými starostmi, jako Mortimer. Po pouhých pár dnech by mu bylo špatně strachy o Jo. Vědomí, že nyní bude nesmrtelná, pro něj znamenalo obrovskou úlevu… A to i přesto, že možná nebude s ní. Aspoň mi bude dopřáno zemřít v klidu, budu vědět, že Jo bude v pořádku… pokud se tedy nepřiplete do nějaké děsivé nehody nebo ji nezavraždí, pomyslel si ponuře. Vedle postele se rozezvonil telefon. Pohlédl na něj.

Mortimer zvedl sluchátko, poslouchal, a pak zavěsil. “Přivezli drogy a kapačku. Právě projeli bránou.”

Když se Jo probudila a otevřela oči, první co ji napadlo, bylo, že se cítí, jako by ji srazil tirák. A kdo ho řídil, byla další věc, která ji zajímala.

“Jo.”

Její jméno vyznělo coby tichý povzdech plný úlevy. Obrátila hlavu, a když zjistila, že kouká na Nicholase, podařil se jí úsměv. Seděl v křesle vedle postele, nyní ale vstal a skláněl se k ní. Vypadal, jako by celé dny nespal. Ve tváři byl šedý únavou a kruhy pod očima mu přidaly dobrých deset let oproti obvyklému stavu. Což je docela povzbuzující, usoudila. Zdá se, že ani tihle nesmrtelní nejsou pořád jenom krásní. Také mohou vypadat děsně.

“Čau hřebče,” zašeptala. Vyšlo z toho spíš zaskřehotání a dokonce ji při těch slovech zabolelo v krku.

“Tu máš.” Nicholas vzal z nočního stolku sklenici a posadil se na postel. Podepřel Jo záda paží, zvedl ji a přitiskl jí sklenku ke rtům. “Napij se.”

Poslechla tichý příkaz a upila vody, kterou jí vlil do pusy. Dal jí jenom doušek a sklonil sklenici. “Ještě?”

Když polkla a přikývla, Nicholas opět naklonil sklenici.

“Lepší?” zeptal se, a když mu ukázala, že má dost, sklonil sklenku.

“Ano. Děkuji,” zamumlala s povzdechem Jo. Nicholas se pootočil a odložil sklenici zpátky na noční stolek. Jen co se obrátil zase k ní, zeptala se: “Co se stalo?”

Okamžitě se zamračil a svěsil koutky rtů. “Na co si pamatuješ?”

Sklopila zrak, hleděla dolů, zatímco rychle pátrala v paměti. Jakmile nalezla dotyčné vzpomínky, ušklíbla se.

“Dee mě postřelila,” odtušila znechuceně. “Nebo by možná bylo víc fér říci, že jsem se nechala postřelit. Mířila na tebe.”

Usmála se, ironicky i pobaveně zároveň, ale Nicholas jí úsměv neoplatil. Toliko s vážnou tváří přikývl. “Vážím si toho, co ses pokusila udělat, Jo, ale byl to pošetilý risk. Mohl jsem klidně koupit jednu dvě kulky a mít s tím jen minimálními problémy, zato ty…” Zavrtěl hlavou a na moment zavřel oči. “Mohla jsi umřít a málem jsi také umřela.”

“To tedy vysvětluje, proč je mi tak mizerně,” konstatovala. Obrátila tvář k jeho hrudi a zavrtala se mu do ní čumáčkem. “Jenomže jsem neumřela a oba jsme v bezpečí a zdraví. A ty mě nemůžeš odložit u Mortimera a těch mužských, zatímco se uzdravuji, tak je všechno v pořádku.”

Nic na to neřekl. Jo zvedla hlavu a vážně se na něj zadívala. “Vím, že ses mne pokoušel chránit, proto jsi mě nechal v tom bytě. Ale nejsi-li nablízku, dějí se pak zlé věci. Možná je to znamení, že máme zůstat spolu.”

“Ernie už nebude dělat problémy,” zašeptal Nicholas.

“A Dee?”

“Mortimer se stará o oba dva.”

Popřemýšlela o tom, a pak se otázala: “Co udělají s Dee?”

“Pravděpodobně jí vymažou vzpomínky a zařídí, aby ji našli někde na veřejném místě. Příslušné orgány smrtelníků dojdou k závěru, že ztrátu paměti zavinilo trauma. Přece ji unesli lidé, kteří vyvraždili její rodinu. Pomohou jí začít nový život. Bude v pohodě.”

“To je dobře.” Nejspíš to byla úplně normální devatenácti nebo dvacetiletá dívka, než se jí do života připletla Ernieho famílie, a dala jí zakusit nesčetné hrůzy. Doufejme, že bez vzpomínek na dobu, kdy se život pro ni změnil v peklo, bude schopná vést cosi podobné šťastnému životu. Co udělá Mortimer s Erniem, se ani nenamáhala ptát. Trest určený psancům už znala. Nepochybně bude popraven. Jestli půjdou do hry kolíky a slunění závisí na tom, zda tuto metodu stále používají či nikoli. A přestože o tom skutečně nechtěla přemýšlet, vědomí, že jí nezpůsobí další problémy, byla úleva. Nevřítí se jí znovu do života a nebude se ji pokoušet dopravit ke svému otci s poněkud děsivou pověstí. Kromě toho to znamená, že nám zbyl pouze jeden problém, se kterým si musíme lámat hlavu, pomyslela si. “Tak to se můžeme soustředit na zjištění, kdo před těmi dávnými lety skutečně zabil tamtu ženu.”

Nicholas chvíli váhal, ale pak se vzmužil: “Jo, utrpěla jsi střelnou ránu, která byla velice vážná.”

“Ano, já vím,” zašeptala. Vybavovala si, jak z díry mezi ňadry pozorovala prýštit vlastní krev. Zvědavě pohlédla dolů na svá prsa zakrytá prostěradlem. “Vůbec to nebolí. Jsem celá bolavá, ale hrudník mě nebolí o nic víc, než zbytek mojí maličkosti. Podivné, což?”

“Ne. Vlastně se to dalo čekat,” zabrblal a vzal ji do náruče. Jakmile se uvelebil na posteli a ji pohodlně usadil na svůj klín, v duchu si vyhrnul rukávy a spustil: “Jo, zlato, byla to smrtelná rána.”

Jo zaklonila hlavu a nechápavě na něj pohlédla. Vstaly jí chloupky vzadu na krku. Uvědomila si totiž, jak uhýbá pohledem. Nepodíval se jí do očí. “Ale jsem naživu.”

Nicholas sklopil zrak a konečně se jí podíval do očí. Vážně přikývl. “Protože jsem tě proměnil.”

Obočí jí vyletělo až do vlasů. Chvíli na něj civěla, a pak se opatrně ujistila: “Tys mě proměnil? Chceš tím říci, že jsi mi dal své nanoboty a nyní jsem jako ty?”

Nicholas pochmurně přikývl, a hned poté vyhrkl: “Omlouvám se, Jo. Vím, že jsem se tě měl nejprve zeptat, ale byla jsi v bezvědomí. Umírala jsi a já nemohl—”

Zmlkl, protože se mu najednou začala mlít v náručí. Okamžitě ji pustil a dál provinile blekotal: “Nyní mne nenávidíš. Chápu to. Připravil jsem tě o šanci rozhodnout se sama. Věděl jsem, že k tomu dojde. Ale nedokázal jsem pasivně přihlížet, jak umíráš.”

Jakmile byla volná, Jo se zvedla a odhodila přikrývky, které nabral spolu s ní. Byla teď nahá jako prst a koukala dolů na svou hruď. Nemohla si nevšimnout, že po střelné ráně zbyla jen jizva, která vypadá pár let stará. Užasle pohlédla na Nicholase. Tvářil se omluvně a navíc hlesl: “Je mi to líto.”

“Děláš si srandu?” vyštěkla a vylezla mu obkročmo na klín. Jen co se usadila, mírně se zaklonila a rozpřáhla ruce. “Koukni na mne. Na prsou nemám odpornou díru, ze které se řine krev.”

Nyní se tvářil nejistě, obmaloval pohledem její tělo, ale pak se vrátil k očím. “Ty se nezlobíš?”

“Musíš si dělat legraci,” řekla suše. “Jsem naživu, Nicholasi. A jsem nesmrtelná jako ty. To je přece senzace!”

Se smíchem ho chytila kolem krku a přitiskla si ho na ňadra. Stejně rychle ho ale pustila a usedla mu zase na nohy. “Pomilujme se. Zjistíme, jestli je to jinačí, když jsem teď také nesmrtelná.”

“Jo, ne,” řekl potichu a chytil ji za ruce, protože bez meškání sáhla po přezce jeho opasku. “Zlato, musíme si promluvit.”

“Později.” Popadla ho za košili a začala mu ji vyhrnovat. “Mluvení bylo dost. Jsem nesmrtelná a chci to oslavit.”

“Ale—”

“Žádná ale,” řekla pevně. Zarazila se a pohlédla mu do tváře. “Myslela jsem si, že to mám spočítané, Nicholasi. Myslela jsem si, že jsem propásla šanci být s tebou, a čeká mě setkání se stvořitelem. Ale jsem naživu. Stále máme naději. Oslav to spolu se mnou. Pomiluj mě, ať se cítím živá. Vykládat o všech starostech a co musíme udělat, si můžeme později. Ale nyní se se mnou pomiluj… Prosím.”

“Bože, Jo. Nemáš ponětí, jak moc bych si přál, abych mohl,” pronesl smutným hlasem. Zavřel oči, sklonil hlavu a opřel se jí čelem o prsa. “Nevíš, jak moc bych si to přál, ale…”

“Ale?” zamračila se a ztuhla, protože uslyšela, jak se za ní otevřely dveře. Otočila se mu na klíně, ohlédla se přes rameno, a když na prahu spatřila Sam, vytřeštila oči.

“Jsi vzhůru,” vydechla s úlevou Sam.

Jo odtrhla zrak od sestry a konečně si všimla, v jaké je místnosti. Hrůzou vykulila oči, neboť poznala ložnici pro hosty.

“Jsme v domě,” hlesla a otočila se zase k Nicholasovi. “Co tady děláme?”

Nicholas zvedl hlavu a polknul. “Proměňovala ses. Může to být nebezpečné bez drog, které ti pomohou to přestát. Ví se o případech, kdy při tom lidé zešíleli nebo umřeli. A co hůř, byla jsi vážně zraněná. Nevěděl jsem, jestli to nemůže způsobit problémy. Oslabit tě natolik, že by proměna dokončila to, co kulka začala. Musel jsem ti sehnat pomoc.”

Jo na něho prázdně zírala, a pak položila otázku otázek: “Ale proč jsi tady ty? Proč jsi pro mě jenom neposlal Mortimera a ty muže? Ty—”

“Nevěděl jsem, kolik mám času, abych ti podal drogy, než může proměna uškodit, Jo. Krom toho,” povzdechl si, “jak jsi ostatně sama řekla. Pokaždé, když jsem tě nechal samotnou, přihodilo se něco zlého. Nemohl jsem riskovat, že Leonius jel za Erniem na sever. Mohl tě unést. Nebo se mohlo stát něco jiného. Musel jsem tě dostat sem a osobně tě pohlídat, abych měl jistotu, že budeš v pořádku.”

“Leonius je zašitý někde dole v Jižní Americe,” rozzuřila se. “A jak mám asi tak být teď v pořádku? Mají tě tady. Odsoudí tě a popraví a já budu úplně sama.”

“Jo,” ozvala se Sam něžným hlasem a blížila se k posteli. “Udělal to, o čem si myslel, že je nejlepší.”

Jo se k ní prudce obrátila. “Sam, musíš mi pomoci dostat ho odtud. Neudělal to. Nezabil tu ženu. Musíme—”

“Nemůže ti pomoci dostat ho odtud. U dveří i venku na balkónu za okny jsou stráže.”

Jo pohlédla ke dveřím. Na prahu stál Mortimer. A když se Nicholas chopil deky a snažil se ji přikrýt, sklopila zrak.

“Je mi líto, Jo,” pokračoval Mortimer vcházející do pokoje. “Ale neexistuje způsob, jak ho odtud dostat. Budeme kontrolovat všechna vozidla opouštějící dům. A muži mají nařízeno zavolat do domu a poslat někoho zjistit, zda je Nicholas přítomen dříve, než bude smět auto odjet. Nedostane se odtud.”

“Živý ne,” odtušila hořce a slezla z Nicholase. Deku táhla za sebou a napochodovala před Mortimera. Probodla ho zlým pohledem. “On tu ženu nezabil. Pokud ho zabijete, bude to vražda.”

“Já psance pouze chytám,” tiše řekl Mortimer. “Bude ho soudit Rada. Pokud je nevinný, zjistí to.”

“Promiň mi, že v ně nemám valnou důvěru,” odsekla, a pak se zeptala: “Jak dlouho?”

“Jak dlouho?” nejistě zopakoval Mortimer.

“Jak dlouho potrvá, než ho odsoudí a popraví?” zeptala se netrpělivě.

“Aha.” Mortimer se ušklíbl. “Slíbil jsem mu, že tě může opatrovat během proměny, a jednu noc s tebou, než zavolám Luciana.”

Jo vyhlédla z okna. Venku bylo světlo, slunce jasně zářilo. Mají čas do zítřejšího rána. Méně než čtyřiadvacet hodin, pomyslela si, a obrátila se k Sam. “Kde mám šaty?”

“Jo?” Nicholas vstal a šel ji vzít za ruku. “Vrať se do postele. Musíš odpočívat.”

“Na odpočinek nemám čas,” zabrblala. Setřásla ho a rozhlédla se. “Zachránil jsi mi život, nyní musím já zachránit život tobě. Hodlám najít Carol a zjistit, co ti chtěla Annie povědět. Dokážu, žes tu ženu nezabil.”

Džíny uviděla ležet na hromádce vedle postele. Nelenila a šla pro ně.

“Jo,” vzdychl unaveně. “Carol byla smrtelná. Čtyřicátnice. Touto dobou bude patrně mrtvá. Nepomůže nám.”

Jo se na fleku zastavila a otočila se k němu. “Cože?”

S povzdechem potřásl hlavou. “Je to pravda. Byla jsi tak plná naděje, že se dostaneme k jádru pudla, že jsem neměl to srdce… v bytě jsem ti o tom říkat nechtěl. Jenomže Carol bude dlouho mrtvá. Nyní prostě neexistuje žádný způsob, jak zjistit, co mi Annie chtěla.”

Jo na něj moment zírala, a pak narovnala ramena a vrátila se k džínům. “Tak prostě budu muset začít zpovídat ostatní lidi, kteří v té době figurovali ve tvém životě. Musela mluvit i s někým jiným. Zjistím, o co šlo.”

“Do prkenné ohrady, Jo. Vlez do postele. Ty— Co to do pekla!” Nicholas si pěkně od plic slovně ulevil a zvedl deku, kterou Jo s ležérní nonšalancí sobě vlastní pustila na zem, a začala se soukat do riflí. Zvedl deku a převzal roli paravánu, aby Mortimerovi bránil ve výhledu. Při tom ji neopomněl ustaraně peskovat: “Svlíkni to a zalez do postele. Ještě pořád se měníš.”

“Je mi fajn,” ujistila ho, a oproti rozkazu si natáhla a zapnula rifle. Hned nato se začala rozhlížet po tričku. Zahlédla je na podlaze na druhé straně pokoje. Vykročila pro ně kolem postele, ale když se Nicholas přesunul, aby ji blokoval, zastavila se. Zamračeně si založila ruce v bok a vyštěkla: “Uhni.”

“Ne. Miluji tě, Jo.”

Rysy tváře jí změkly. Natáhla ruku a pohladila ho po líčku. “A já miluji tebe. Proto musím udělat tohle.” Otočila se a vyskočila na postel. Tak ho elegantně obešla.

Nicholas láteřil a šel za ní, pořád držel deku a pokoušel se clonit Mortimerovi ve výhledu.

“Himlhergot, Mortimere. Kliď se odtud,” frustrovaně procedil mezi zuby, když ta jeho drahá – nanoboty mu přisouzená – polovička seskočila z postele na druhé straně. Pouhý krok od deky, kterou se ji zoufale snažil krýt.

“Děláš si srandu? Tohle si nenechám ujít ani za nic,” pobaveně odtušil Mortimer, načež zahekal.

Jo se naklonila, a tudíž měla tu čest spatřit rádoby švagra v předklonu. Držel si žaludek a její sestřička Sam ho probodávala pohledem. A masírovala si pěst.

Mortimer se s bolestným úšklebkem snažil si to u ní jakž takž vyžehlit: “Myslel jsem tu hádku. Ne nahou Jo, brouku. Lásko, ona není ty.”

“Aha.” Sam se kousla do rtu a popošla blíž. Vražedný výraz se pozvolna měnil ve výraz něžně omluvný. “Promiň, zlato. Jsi v pohodě?”

“Jo, jsem okay. Nicméně, cukroušku, máš slušný úder.”

“To říkáš jen ze zdvořilosti,” zamumlala Sam a stoupla si na špičky, aby ho políbila. “Pravděpodobně jsi to vůbec necítil.”

Jo jen potřásla hlavou a sehnula se pro triko. Když uviděla, jak je celé zakrvácené, udělala obličej. Jenomže nic lepšího neměla, tak si ho stejně natáhla.

“Jo, prosím,” potichu škemral Nicholas. Sotva si zastrkala triko do kalhot, odhodil deku. Vzal Jo za ruku, obrátil ji k sobě a uchopil její tvář do dlaní. “Prosím, prostě se vrať do postele… Neber mi tyto drahocenné hodiny. Vyměnil jsem svůj život za jistotu, že budeš v pořádku. A za slib jediné poslední noci s tebou.”

Jo pohlédla na jeho zmučenou tvář. Vypadal tak smutně a zoufale, že by nad ním člověk zaplakal. A málem už podlehla, ale pak si stoupla na špičky a něžně ho políbila. Dříve, než stačil polibek prohloubit, odtáhla se.

“Jsem zdravá jako rybička,” ujistila ho. A pak udělala mrštný krok vzad… a čelem vzad… a vyrazila ke dveřím se slovy: “a vyměním tuto jednu jedinou noc za celý život.”

17. KAPITOLA

“Jo, počkej.”

Jo se ohlédla přes rameno. Zjistila, že za ní běží Sam, ale chodba byla jinak prázdná, až na dva muže stojící přede dveřmi. Byla překvapená, že se ji nepokusil zastavit Nicholas, ale současně také ráda. Takto od něho odejít bylo pekelně těžké. Nebyla si jistá, zda by to dokázala ještě jednou.

“Kam jdeš?” zeptala se Sam, jakmile ji dohonila a srovnala s ní krok. To už začala scházet ze schodů.

“Musím mluvit s kýmkoli a s každým, kdo znal Annie.”

“Kdo je Annie?”

“Nicholasova první manželka. Myslím, že klíčem k celé věci je právě ona. Má s tím něco společné.”

“S čím?” nechápala Sam. “S tou ženou, kterou zabil před padesáti lety?”

“On ji nezabil,” odsekla Jo. V polovině schodů se zastavila a rozzuřeně se otočila na sestru.

“Klídek.” Sam zvedla ruce v odvěkém gestu na uklidněnou. “Neukousni mi hlavu. Prostě mi pověz, co se stalo, a já udělám maximum, abych ti pomohla.”

“Nikdy bych tě nekousla,” tiše ji ujistila Jo, ale přistihla se, že zírá sestře na krk. A když Sam jistým způsobem pootočila hlavu, všimla si, jak je na něm vidět žíla. Zamračeně poznamenala: “Myslím, že slyším, jak ti proudí krev v žilách.”

Sam vykulila oči. Nejspíš dostala strach, protože navrhla: “Asi by sis měla dát trochu krve. Při tom mi všechno vysvětlíš. Mortimer povídal, že zpočátku jí budeš potřebovat hodně.”

Jo odtrhla zrak od sestřina hrdla, silou vůle se přinutila podívat se jí do očí, a přiznala: “Nevím, jak se to— Chci říci, že si nejsem jistá, jestli dokážu pít—”

“To je okay.” Sam ji pohladila po ruce a pobídla dolů ze schodů. “Vezmeme to pomalu.”

“Nemám čas brát to pomalu,” nešťastně namítla Jo. “Jestli nezjistím, co se před všemi těmi lety skutečně událo, Nicholase mi připíchnou a opečou… Ale vím jistě, že tu paní nezabil, Sam.”

“Dobře. Tak to tedy budeme brát pěkně popořádku a postupně to rozluštíme,” ujistila ji Sam, jakmile sešly ze schodů a došláply na pevnou zem. “V prvé řadě krev.”

Jo zůstala zticha, zatímco ji Sam odváděla do kuchyně. Ale když Sam otevřela dvířka lednice a ukázalo se, že polovinu zabírají potraviny a polovinu sáčky s krví, rázem měla oči jako tenisáky. “Tohle tady nebylo, když jsem tu byla onehdy v noci na večírku.”

“Ne. Mortimer to na noc, kdy jste tu měly přespat, přemístil do garáže. Nechtěli jsme, aby Alex otevřela lednici, hledala pomerančový džus a vyděsila se, protože by místo něho našla tohle,” ironicky přiznala Sam a vyndala jeden sáček. “Včera jsme všechno přestěhovali nazpět.”

“Hmm,” zamručela Jo. Sam zatím zavřela dveře a obrátila se k ní. Když jí pytlík nabídla, Jo zaváhala, a pak se optala: “Co tak třeba sklenici?”

“Já ti nevím,” ušklíbla se Sam. “Chlapi si to vždycky prostě nabodnou na tesáky.”

Jo si okamžitě projela jazykem dutinu ústní a zašklebila se. “Zatím žádné tesáky nemám. Možná to trvá několik dní, než vyraší. Nicholas přece říkal, že se pořád ještě měním.”

“Nejsou venku celou dobu,” pousmála se Sam.

Jo přikývla. Nicholas neměl tesáky pořád. Vlastně je viděla jenom jednou. To když jí dokazoval, že je upír. Povzdechla si. “No a jak je mám tedy dostat ven?”

“Pach krve se o to postará. Máš-li dost velký hlad,” poučil ji Bricker. Čímž je upozornil na to, že šel za nimi, a nyní stojí ve dveřích. Jen co se na něj podívaly, narovnal se a cestou přes kuchyni si zvedl ukazovák k puse. Jo nejdřív myslela, že si okusuje nehet, či co, ale když došel až k ní, vytáhl prst z úst. Zahlédla tesáky. Vztáhl k ní ruku, tak koukla dolů. Spatřila, že se mu na bříšku ukazováčku perlí krůpěj krve, a vytřeštila oči.

Bricker se kousnul do prstu, uvědomila si Jo. A jakmile popošel o kousek blíže, ovanul jí nosní dírky slabý pach krve. Nemohla si pomoci. Musela ho zhluboka vdechovat. K jejímu velkému překvapení se jí najednou začalo něco dít v puse. Cosi se tam posouvalo. Zvedla ruku a jak prsty, tak jazykem si osahávala zuby. Jakmile nahmatala tesáky, které trčely z horní čelisti, vykulila oči.

“Bingo,” spokojeně odtušil Bricker a vzal sáček krve Sam z ruky. “Otevřít pusinku.”

Jo poslechla a on jí nabodl sáček na zuby. Současně ji popadl za zátylek, aby instinktivně neucukla hlavou. Sotva se uvolnila a sáhla po sáčku, aby ho přidržela, pustil ji a couvnul se slovy: “Hotovo. Teďka se prostě uvolni a zbytek nechej na zubech.”

Jo se uvolnila. Nestačila žasnout, jak rychle se sáček vyprázdnil. Ale jakmile ho stáhla, Bricker jí hned podal další.

“Tvé tělo se neustále mění,” vysvětlil, když si ho zdráhavě vzala. “Nějakou dobu teď budeš potřebovat spoustu krve. Jinak nerozeznáš příznaky hladu a mohla by ses zakousnout do nejbližšího smrtelníka.”

“Čili do mne,” kysele poznamenala Sam.

“Ano,” zakřenil se na ni Bricker, ale hned se zase obrátil k Jo. “Doporučuji čtyři pytlíky nyní, a další tři před svítáním.”

Jo si sice povzdechla, ale napíchla sáček na stále ještě vysunuté zuby. Po prvním pytlíku se vážně cítila o poznání lépe. Od chvíle, kdy nabyla vědomí, byla vyprahlá a hrozně pomalu jí to myslelo. Stačil jediný sáček a rázem to bylo lepší. Musí fungovat na sto procent, pokud chce Nicholase zachránit.

Zatímco čekala na vyprázdnění druhého sáčku, zazvonil telefon.

Sam šla zvednout sluchátko, ale než k němu dorazila, přestal zvonit.

“Asi to vzal Mortimer,” pokrčila rameny.

“Tu máš.”

Jo se ohlédla, protože jí Bricker podával další, už třetí sáček, a pak mrkla dolů. Dost ji překvapilo, že druhý sáček je prázdný. Strhla ho a vyměnila za plný. Rutinně probodla igelit zuby, jako by to dělala odjakživa. Odbyl si to stejně rychle jako první dva. Právě ho měnila za čtvrtý, když zaslechla, jak se otevřely přední dveře. Bricker došel na práh kuchyně a vyhlédl do haly. Jo neušlo, že ho příchozí překvapil.

“Thomas,” hlesl a zmizel z dohledu. Vykročil halou, přesto dobře slyšely, jak říká: “Co tady děláš?”

Zaslechly také odpověď: “Bastien se prokecl, že Nicholas už je zase na radaru. Chci vědět, jak je na tom. A jak to vypadá? Kdy ho chytíte? Bastien v tomto ohledu drží jazyk za zuby. Prý mám zajet sem a zeptat se Mortimera sám.”

Thomas. Nicholasův bratr, došlo Jo. Bezmyšlenkovitě si strhla poloprázdný sáček ze zubů. A šťavnatě zaklela, protože se krev rozstříkla všude okolo. Pytlík odhodila do dřezu, ale se svinčíkem, který nadělala, si hlavu nelámala. Rozběhla se halou k mužům na prahu.

Sam byl ten rudý masakr očividně také zcela fuk, protože se jí držela v patách.

“Já myslel, že jsi v Anglii se svou životní družkou,” zamračeně poznamenal Bricker. Obavy na jeho tváři nešlo přehlédnout.

“Pendlujeme sem a tam firemním letadlem. Je to jenom sedm hodin,” odpověděl Thomas. Zvědavě koukal na Jo a Sam, které zůstaly stát Brickerovi za zády. Tázavě zvedl obočí: “Ahoj?”

“Tak to ty seš ten Nicholasův bráška, Tomášek?” optala se Jo tónem, kterým by šlo řezat sklo. Zvedl obočí ještě víc. A když dodala: “Ten bráška, který ani na vteřinku nezapochyboval, že je vinen vraždou. A který dokonce popírá, že jeho starší bratr vůbec existuje?” obočí rozhněvaně spustil.

Thomas se obrátil na Brickera a položil otázku otázek: “Kdo to do pekla je?”

“Nikdo,” promptně odvětil Bricker. Chytil Thomase za ruku a snažil se ho vystrnadit ze dveří. “Fakt bys tu neměl být, Thomasi. Nech to na nás. My si poradíme—”

“Nikam nepůjdu, dokud nezjistím, o co tady – do pekla – jde. A co je s Nicholasem,” ponurým tónem pronesl Thomas, a setřásl jeho ruku.

“Jaká to péče,” znechuceně odfrkla Jo. “Co tak najednou? Ty a všichni ostatní jste ho měli milovat. Kecám. To je moc velké slovo. Mít rádi. Místo toho jste se k němu před padesáti lety bez mrknutí obrátili zády.”

Thomas na ni užasle zíral, a pak se opět podíval na Brickera. “Kdo to je? A proč na mě kruci štěká jako naštvaná čivava?”

“Spíš jako německý ovčák, řekl bych. A kouše hůř, než štěká,” unaveně odtušil Nicholas. Všichni se obrátili a spatřili ho stát na vrcholu schodů. Láskyplně shlížel na Jo. A pak se zamračil a otázal se: “Když už na to přišla řeč, kde je vlastně Charlie?”

Jo vytřeštila oči, protože jí došlo, že ji samotnou se na to zeptat nenapadlo. Obrátila se na Sam.

“Bydlí u Anderse,” zašeptala Sam.

Při té novině vykulila Jo oči ještě o chloupek víc, ale než se stihla zeptat proč, Thomas se přes ni protlačil k patě schodů. Šokovaným hlasem se zeptal: “Nicholasi? Oni tě chytili?”

Jo se zamračila. Co si ten kluk vlastně myslí? “Jasně, že ne. Na to je příliš chytrý. Nicholas se jim vzdal… aby mne zachránil,” dodala hořce. A když na ni Thomas překvapeně pohlédl, jedovatě se optala: “Přijde ti to jako čin muže, který chladnokrevně zavraždil zcela nevinnou, těhotnou ženu, kterou dokonce ani neznal?”

Thomas se na ni zamračil. “Ne, ale na druhou stranu, já si nikdy nemyslel, že to udělal.”

“Tak proč jsi celá ta léta popíral i pouhou jeho existenci?” vyštěkla.

“Nepopíral,” odsekl Thomas a zamračil se. “Kdo vlastně jsi?”

“Má životní družka, Jo Willanová,” oznámil Nicholas. Scházel ze schodů s Mortimerem a Andersem v závěsu.

Thomas se užasle obrátil k Jo. “Ty jsi bratrova životní družka.”

Jo se na něho zamračila, a pak pohlédla na Nicholase, který zatím sešel k patě schodů. Objal ji jednou rukou a dal pusu na nos. Se smutným úsměvem se obrátil na bratra a vysvětlil: “Řekli mi, že už o mně nemluvíš. Myslel jsem, že jsi také uvěřil v moji vinu.”

“Přece o tobě nebudu mluvit, když jsou z toho ženské celé na větvi,” suše odtušil Thomas. “Tetu Marguerite a Lissiann to rozesmutňovalo. A sám přece víš, jak si byla Jeanne Louise blízká s Annie. Po tom co se stalo, se rozbrečela pokaždé, když padla zmínka o tvém nebo Aniččině jméně. Bylo prostě snazší se o tobě před nimi nezmiňovat. A pak bylo také snazší nemuset celou tu věc vysvětlovat ostatním. Ale nikdy jsem neuvěřil, že jsi zabil tu paní… aspoň ne bez dobrého důvodu. Kašlu na to, jak jsi byl zničený smrtí Annie. Tohle bys prostě neudělal. Jenomže jsi tu nebyl. Nemohl jsem se tě na nic zeptat a—”

“Počkej chvilku,” skočila mu do řeči Jo. “Jeanne Louise si byla blízká s Annie?”

“Ano.” Thomas se na ni zvědavě zadíval. “Pořád za ní jezdila na návštěvu.”

“Věčně nás otravovala, chceš říci,” přeložil Nicholas. Znělo to ironicky, ale také v tom byla slyšet láska. “A obvykle si také vybrala tu nejhorší možnou dobu. V jednom kuse jsem ji musel vyhazovat.”

Thomas se pousmál. “Kdykoli jsi byl na lovu psanců, Jeanne Louise byla furt u vás. Chodila s Annie nakupovat a tak. Dokonce tam přespávala, když jsi byl pryč. Prý aby Annie nebylo smutno. Aby nebyla sama. Když kocour nebyl doma, myšky měly pré. Byly jako siamská dvojčata.”

“Fakt?” podivil se Nicholas.

“Mohla by vědět, co ti tenkrát chtěla Annie říct,” vyhrkla Jo. Vzrušeně se obrátila na Nicholase. “Musíme s ní mluvit.”

Nicholas zaváhal, ale pak se zamračil a zavrtěl hlavou. “Kdyby něco věděla, dávno by mi o tom pověděla.”

“Ne, pokud by nevěděla, že je to důležité,” upozornila Jo, a pak se otočila na Thomase. “Kde najdeme Jeanne Louise?”

“Je u tety Marguerite. S mojí ženou Inez,” pomalu odtušil Thomas. “Dámy si vyžádaly holčičí den s Inez. Tak jsem ji tam vysadil a zajel se podívat na Bastiena, který mi,” dodal suše, opět pohlédl na Nicholase, “prozradil, že se vrátil Nicholas. No a pak odmítl odpovídat na otázky. Pokud se prý chci něco dozvědět, mám si zajet promluvit s Mortimerem do domu.”

“Snažil se dodržet slib, aniž by dodržel slib,” trpce konstatoval Mortimer. Sešel ze schodů a postavil se po bok Sam.

“Jaký slib?” zeptal se Nicholas.

“Když jsem mu volal o kapačku a drogy pro Jo, musel jsem ho zasvětit do problému. Ale přinutil jsem ho slíbit, že se nezmíní o tom, že jsi tady.”

“Proč?” podivil se Thomas.

“Protože jsem já sám Nicholasovi slíbil, že pokud sem Jo přiveze, bude ji moci ošetřovat během proměny. Plus dostane jednu noc s ní dříve, než zavoláme Luciana. Dokud mi to Bastien neslíbil, ani jsem necekl.”

“Děkuji ti, Mortimere,” zašeptala Jo vděčná, že slovo dodržel. Jinak by se také mohla probudit a dostat zprávu, že Nicholas už byl odsouzen a popraven. Nedostala by šanci ho zachránit. Pohladila ho po ruce, usmála se a obrátila k Thomasovi. “Musíš mne vzít k sestře.”

“Musí nás vzít za Jeanne Louise. Oba dva,” upřesnil Nicholas, a pak zdůraznil: “Nemáš ponětí, co se tenkrát odehrálo. Já se od ní mohu dozvědět mnohem víc.”

“Máš recht,” přitakala a pohlédla na Thomase. “Za Jeanne Louise nás musíš vzít oba dva.”

“Momentíček,” zamumlal Mortimer. Popošel mezi ně a položil ruku Nicholasovi na rameno, jako by ho podezíral, že se rozeběhne a prostě uteče. “Nicholas nepůjde nikam.”

“Tvrdil jsi, že má jednu noc se mnou,” řekla Jo vyčítavým tónem.

“No to jo, ale tady,” vyhrkl na svou obranu. “Žádné courání po městě.”

Jo vyklenula jedno obočí a mrkla na Nicholase. “Upřesnil jsi snad, kde tu noc strávíme?”

“Nikoli. Pouze jedna noc s tebou,” zakřenil se Nicholas.

Jo přikývla a obrátila se k Mortimerovi. “Jsi muž, který si stojí za svým slovem? Slíbil jsi mu jednu noc se mnou. Chci si zajet na návštěvu k té tetince Marguerite. Tudíž musí jet i on.”

“Ježíši. Ta právničina je asi nakažlivá,” zabrblal Bricker. “Zní to jako Sam, když si nasadí tvář právničky.”

Mortimer se ale zakabonil. “Souhlasil jsem s jednou nocí s tebou. Také jsem ale řekl, že když sem vejde, už neodejde. Souhlas, že ta zmiňovaná noc proběhne tady, byl implicitní. Zda se rozhodneš strávit tu noc s ním a tady nebo ne, není můj problém. Ale odejít mu nedovolím. Už takto mne čeká nepříjemný rozhovor s Lucianem, až zjistí, že jsem Nicholasovi dovolil být s tebou během proměny. A pak tu s tebou navíc strávit noc. Tak nepokoušej štěstí.”

“Proč vlastně chcete mluvit s Jeanne Louise?” potichu se optala Sam, která se nyní zapojila do malého debatního kroužku. “Co doufáte, že vám poví?”

Jo si povzdechla, a pak vysvětlila. “Všechno se to vrací do časů, kdy umřela Annie. V noci před nehodou zavolala Nicholasovi. Do Detroitu. Tenkrát byl lovec psanců jako Mortimer,” dodala pro případ, že by to Sam ještě nevěděla. “Každopádně mu pověděla, že až se vrátí, musí mu něco říct. Ale tutéž noc zahynula při autonehodě, při které přišla o hlavu. Což je jeden z mála způsobů, jak může nesmrtelný zemřít. A být setnuta čelním sklem je bizarní nehoda,” poznamenala ponuře. “Existuje riziko jedna ku milionu, že k něčemu takovému dojde. Tak to aspoň řekli Nicholasovi, když se vrátil domů.” Významně povytáhla obočí. Moc ji potěšilo, že Sam mhouřila oči a začínala vypadat jako pravá právnička.

“Tak jako tak, o pár týdnů později Nicholas uviděl dárek, který Annie koupila kamarádce z práce. Smrtelné holce. Nějaké Karličce. Sebral dárek a vyrazil za Carol. Napadlo ho, že by se jí třeba mohl optat, proč byla Annie tak nabuzená. Nicholas si pamatuje, že řídil auto. Dojel až k nemocnici. A pak prý šel po parkovišti. Spatřil tu těhulku, která byla tolik podobná jeho mrtvé životní družce. Další věc, na kterou si vzpomíná, je Decker. Volal ho jménem. A když Nicholas otevřel oči, měl v náručí těhotnou paní, a všude po sobě její krev.

Nikdy si ty dvě věci nedal dohromady, ale já osobně si myslím, že je to hodně divné. Umřela těsně předtím, než mu stihla povědět, co ji tak strašně rozrušilo. A než se vůbec stačil vzpamatovat, byl obviněn z vraždy a na útěku. No a té Karly se už zeptal leda na houbeles.”

Jo zmlkla a na moment zavládlo ticho, ale dlouho to nevydržela a vyvřískla: “Copak vám to pořád nedochází? Jste snad natvrdlí? Nicholas si vůbec nevzpomíná na to, že by zabil nějakou ženu. Nevzpomíná si na nic mezi okamžikem, kdy ji spatřil na parkovišti… a poté mrtvou na svém klíně. Copak by to bylo možné, kdyby ji zabil? S těmi vašimi nanoboty? Ty vzpomínky by tam přece měly být, nebo snad ne? Já osobně si myslím, že dostal nějaké drogy. Potom ho i s tou ženou vzali k němu domů. Tu paní zabili a posadili mu ji na klín právě tak akorát, aby je při tom načapal Decker.

Myslím, že to všechno mělo Annie zabránit povědět mu, co mu povědět chtěla,” pronesla nakonec triumfálně.

“Proč ho prostě nezabít?” namítl Bricker. “Proč zabíjet tu smrtelnici?”

Jo mu za tu otázku poděkovala zamračením. Ji ještě nenapadla. Jenomže nyní už ano. Ale byl to Thomas, kdo zodpověděl otázku otázek. “Protože my neumíráme snadno ani často. Kdyby umřela Annie i Nicholas tak krátce po sobě, v našincích by to vzbudilo podezření. Zato jeho poprava, jelikož se ze žalu pomátl a zamordoval smrtelnici, to by bylo něco, na co bychom se všichni snažili tiše zapomenout.

Jo se na něj překvapeně podívala. “Dobrý, díky.”

Pousmál se, ale přikývl.

“Podezírala jsem Deckera, že v tom má prsty,” oznámila nyní Jo. “Zjevil se tam doslova v pravou chvíli. Ale Nicholas je přesvědčený, že by nic takového neudělal.”

“Mortimere?” pohlédla na něj Sam. “Je možné, že by Jo mohla mít pravdu. Nic z toho, co Nicholas udělal, ve mně nebudí dojem vraha. Opakovaně riskoval zajetí, jen aby zachránil ostatní. A nakonec se dokonce nechal zajmout, aby zachránil Jo. Co když má Jo pravdu a Nicholas tu ženu nezabil?”

Když zůstal zticha a kabonil se, Thomas tiše poznamenal: “Vzpomínky by tam měly být, Mortimere. Je podivné, že nejsou.”

“Možná že jsou a on lže,” zdráhavě namítl Mortimer. “To se nedozvíme, dokud ho nepřečte Lucian.”

“Nemusíte čekat na Luciana,” pronesl Bricker tichým hlasem. “Jestli je na tom stejně jako ty a Decker, jeho mysl by měla být otevřená kniha. Vždyť přece našel životní družku. Prostě mu přečtěte myšlenky.”

Mortimer pohlédl na Nicholase a ten ihned přikývl. “Do toho. Nebudu se bránit. Chci, abyste mi je přečetli.”

Jo sledovala Mortimera. Spatřila na jeho tváři náhlé soustředění. Rozhlédla se a zjistila, že se Bricker, Anders a Thomas tváří stejně, oči upřené na Nicholase. Nepochybovala, že ho všichni čtyři čtou.

“Přeskočily od okamžiku, kdy uviděl tu ženu na parkovišti – živou – k okamžiku, kdy mu ležela na klíně – mrtvá,” zamumlal najednou Thomas.

“Ale je rozzlobený, když se na tu ženu dívá,” zamračeně poukázal Mortimer.

“Jenomže paměť pak přeskočí. Jednu chvíli ji vidí, a hned pak otevře oči a leží mu mrtvá na klíně. Jako poškrábaná gramodeska. Jo může mít pravdu,” zdůraznil Bricker a vzápětí zavyl: “Kristepane, Nicholasi, buď tak laskav a mysli jenom na tamtu noc. Záběry nahaté Jo je to poslední, co ve své hlavě potřebuji.”

“Pardon,” zamumlal Nicholas a vskutku zrudl. “Můžeš si za to sám. Zmínil ses o Jo a moje mysl prostě zareagovala.”

Jo obrátila oči v sloup. To jsem si mohla myslet. Copak se mu při zmínce o mém jméně nemůže vybavit, jak jsem chytrá a zábavná? Ne. Okamžitě si mne představí nahou. Muži.

“Dobrá,” povzdechl si Mortimer, už se ale netvářil tak napjatě. “Musím souhlasit, že je tady zapotřebí další vyšetřování. Ale pustit tě odtud, to nevím nevím.”

Jo se právě chystala vyletět a začít na něj štěkat, když vtom dodal: “Zatelefonujeme Jeanne Louise, aby raději ona přijela sem. Tak ji budeme moci vyslechnout.”

“Já jí zavolám,” nabídl se Thomas a Jo se zklidnila.

“Musíš ji sem dostat bez jediné zmínky o Nicholasovi,” varoval ho Mortimer. “Jinak se ani nenadějeme a Lucian nám bude dýchat na krk.”

Thomas chápavě přikývl a rozhlédl se. “Telefon?”

“V mé kanceláři,” vyhrkl Mortimer a vyrazil, aby mu ukázal cestu. “Brnkni Jeanne Louise a já pak zavolám na bránu, aby ji očekávali. Brickere! Nespouštěj oči z Nicholase.”

Jo se za nimi dívala, a pak koukla na Nicholase. Když uviděla, jak je bledý, zamračila se. “Je ti dobře?” zeptala se ustaraně.”

“Jsem v pohodě. Toliko se potřebuji nakrmit.”

“Pojď,” řekl ihned Bricker. “V lednici je spousta krve. Sám bych pytlíčkem nepohrdl a Jo jakbysmet, což?”

“A taky musím poklidit ten brajgl, co jsem nadělala,” pragmaticky odtušila Jo a ujala se vedení. Anders a Bricker zaujali místa vedle Nicholase z obou stran. Sotva vešla do kuchyně a uviděla kolik krve zbůhdarma vycejprala, než se trefila sáčkem do dřezu, udělala obličej. No a poté s rezignovaným povzdechem zamířila k roličce papírových ručníků, která visela na lince.

“Tak pročpak máš mého psa, Andersi?” optala se a zuřivě strhávala papírové ručníky. Poctivě uklízela po svém pejskovi v parku, uklidí i po sobě v kuchyni.

“Šel za mnou domů,” suše odtušil Anders cestou k lednici pro několik sáčků krve.

“Jo, jasně,” zamumlala, zatímco utírala krev z podlahy.

“Fakt,” ozvala se Sam tichým hlasem. Svorně i s Nicholasem se chopila papírových ručníků a sklonila se, aby sestře pomohla uklidit, co natropila.

“Jakmile se vrátili z hotelu, nehnul se od Anderse ani na krok. A když se rozhodl jet domů, šel za ním také ven k jeho autu a naskočil si. Došli jsme k názoru, že protože ho má Charlie rád, a Andersovi to nevadí, může si nechat Charlieho u sebe, dokud se k nám nevrátíš.”

Jo se zamračila. Charlie byl odjakživa její chlapeček. Raději byl s ní, než s kýmkoli jiným. Nemohla tvrdit, že by se jí zrovna zamlouvala představa, jak moc se za její nepřítomnosti sblížil s Andersem. Jenomže věci jsou, jaké jsou. Sama doma nebyla a ti dva chlapi si zjevně padli do oka. A nový páneček se staral o jejího milovaného pejska místo ní. Co naplat? Takže prostě zamumlala, a ne že by se jí do toho moc chtělo: “Děkuji, že se mi o něj staráš.”

“Je mi potěšením,” odtušil Anders, zatímco tím svým neproniknutelným pohledem přihlížel, jak odstraňují zbytky krve. “Nicméně těžko chápu, jak jsi ho mohla vychovat ty. Charlie udělá, co mu pán nařídí. A je mnohem tišší, nežli ty. Jeho společnost si nemohu vynachválit.”

Zatímco jí Nicholas pomáhal na nohy, Jo si Anderse přísně změřila. Nebyla hloupá. V těch jeho nádherně čokoládových očích zahlédla jiskřičku smíchu, a tak se také neochotně zasmála. “Jo, no ano. Říká se, že člověk má věřit instinktům. Psů a dětí. Takže si myslím, že nemůžeš být tak děsný, jak se snažíš předstírat.”

Anders jí místo odpovědi jednou rukou podal sáček s krví, zatímco druhou si připlácnul pytlík na svoje zuby.

“Máte to tu pěkně zařízené, pánové,” poznamenal Nicholas, převzal od Jo a Sam použité papírové ručníky a odhodil je do odpadků. “Podstatně organizovanější, než když jsem býval lovcem já.”

“Pokud já vím, pořád jsi lovec,” suše odtušil Bricker. “Lovec renegát, snad, ale pořád lovíš.”

Nicholas se zachechtal tak hořce, až z toho běhal mráz po zádech. “Jo, to jsem já. Renegát.”

Bricker se zasmál také. Snažil se situaci nadlehčit. “Jinak máš ale pravdu. Jsme mnohem organizovanější. Musíme být. Poslední dobou jsme přišli o pěkných pár lovců. Je nás taktak do mariáše. Všechno je nyní těžší.”

“Jak jste je ztratili?” optal se zvědavě Nicholas.

“No, Decker šel na mateřskou. Dokud nechytíme Leonia, nehne se od té své Danušky ani na krok. V jeho stavu by nám byl ale stejně na pendrek. Upřímně řečeno, pánové, jakmile najdete životní družku, první dobu jste nepoužitelní.”

“Kde vlastně jsou Dani a Decker?” Zajímala se Jo. “Já měla za to, že bydlí tady s vámi?”

“Deckera celá tahle věc s Erniem k smrti vyděsila. Sebral Dani a Stephanii a vzal je na výlet, dokud se situace neuklidní,” tichým hlasem vysvětlila Sam.

Jo se zamračila. Hodlala jim povědět, že je tu bezpečno. Že Ernie byl jediný, kdo si domyslel, kde je dům. A že Leonius se zdekoval někam do Jižní Ameriky, ale dříve, než to stihla, Bricker pokračoval: “Takže Decker si nadělal do kalhot a momentálně s ním nemůžeme počítat. No a Victora a DJ Lucian prozatím natrvalo přidělil do Porty Henry.”

Nicholas zvedl obočí. “Port Henry?”

“Kouzelné malinkaté městečko. Kousek na jih odsud,” básnil Bricker. “Prosím tě, ani to nechtěj slyšet. Celé to krásné město ví, že tam bydlí upíři.”

“Cože?” Nicholas nevěřil vlastním uším.

Bricker přikývl. “Nevědí nic o nanobotech a tak vůbec. Myslí si, že jsme prostě tradiční upíři. Stejně ale vědí víc, než je jim i nám zdrávo.”

“Z čehož se časem vyklube závažný problém,” pochmurně odtušil Nicholas.

“Zlatá slova,” přitakal Bricker. “Lucian říká to samé. Hodně lidí si zjevně myslí, že to celé je jen žert, ale stejně hodně si jich to nemyslí. Lucian je přesvědčen, že to nakonec skončí výbuchem. Nakázal Victorovi a DJ, aby tam zůstali a problém vyřešili, až k tomu dojde.”

“Hmm,” zamumlal Nicholas a vzal si sáček krve, který mu Bricker podával.

“No, možná bychom s Nicholasem mohli zaujmout jejich místo a pomoci. Jen co rozřešíme naši záhadu,” navrhla Jo.

Nicholas se právě chystal připíchnout si krevní sáček do úst, ale hned se zarazil a obrátil k ní zděšený zrak. “Cože?”

“Jasně,” opáčila rozumně, “ty přece lovcem jsi a ze mne bude skvělá lovkyně, když jsem teďka nesmrtelná i já.”

Anders si odfrkl a Bricker zabrblal: “Jo, správně. Bude to jako Miluji Lucy potkává Draculu.”

“Co je Miluji Lucy?” zeptala se zmateně Jo. Měla matný pocit, že slyšela o nějakém starém seriálu toho jména, ale neměla ponětí, o čem to bylo.

“Nevadí,” zamumlal Nicholas, a pak pohlédl ke dveřím, do kterých právě Mortimer uvedl Thomase.

“Jeanne Louise je na cestě sem,” ohlásil Thomas. Mortimer zatím zašel do lednice pro sáček krve. Zvedl ruku a nabídl Thomasovi, a když si ho Nicholasův bratr vzal, sáhl po dalším.

“Bezva,” usmála se s úlevou Jo. “Aspoň tohle všechno brzy skončí.”

“Jo,” s obavami odtušila Sam.

“Co?”

Sam zaváhala, a potom jí ukázala, aby šla za ní, a vyrazila z kuchyně.

Jo zvedla obočí, ale následovala Sam halou do obývacího pokoje.

Jakmile se sestra usadila na gauči, Jo si kecla vedle ní a optala se: “Copak je?”

Sam se kousla do rtu, ale pak si povzdechla a tiše řekla: “Doufáš, že Jeanne Louise ví něco, čím tady pomůže. Je mi to jasné. Ale i kdyby nakrásně věděla, co té noci Annie chtěla říct Nicholasovi, nemusí to na jeho očištění stačit.”

“Musí to stačit,” zašeptala Jo. “Nicholas tu ženu nezabil. Já to vím.”

“Vím, že tomu věříš. A mám chuť s tebou souhlasit. Vážně se nechová jako někdo, kdo by dokázal zabít ženu, ale…” Odmlčela se a zavrtěla hlavou. “Jenom nechci, aby sis dělala přehnané naděje a pak se zhroutila, pokud se ten problém nevyřeší.”

“Naděje je jediná věc, kterou právě teď mám, Sam. Nevím, co si počnu, pokud nedokážeme, že Nicholas tu paní nezabil.” Jo těžce polkla. “Miluji ho, Sam. Víc, než cokoli a kohokoli na světě. A nehodlám přihlížet, jak mi umírá. To nedokážu.”

Sam zavřela oči a zavrtěla hlavou. “Je mi toho všeho tak líto.”

“Čeho?” tiše se optala Jo.

“Všeho. Tohle celé je jenom moje vina. Nechtěla jsem se proměnit a za deset let opustit tebe a Alex. Tak jsem uspořádala ten večírek. Doufala jsem, že byste mohly být životními družkami někoho z nesmrtelných.”

“No a to také jsem,” tiše odtušila Jo. “A určitě najdeme někoho i pro Alex.”

“Ale co když Nicholase popraví?” Sam položila otázku otázek.

Jo mlčela, ale nakonec zavrtěla hlavou a vstala. “O tom nemohu přemýšlet. Nebudu o tom přemýšlet. Nicholas je nevinný a tečka. Najdu způsob, jak to dokázat… buď to, anebo najdu způsob, jak ho odsud dostat. A budu s ním žít na útěku. Nyní ho nehodlám ztratit. Za žádnou cenu.”

“Jo,” ustaraně hlesla Sam, ale pak jen zavrtěla hlavou.

“Tohle si strč za klobouček, Sam,” zašeptala Jo. “Nepřemluvíš mne, abych byla rozumná. Nejsem jako ty.”

“Co to má znamenat?” zamračila se.

Jo odvrátila zrak, ale potom se obrátila zpátky a spustila: “Chci jenom říct, že jsi přehnaně opatrná. Myslíš víc hlavou, než srdcem. Což je jistým způsobem dobré, ale znamená to, že neustále volíš bezpečnější cestu. Bez ohledu na to, co cítíš. Zvažuješ všechna pro a proti a potom se rozhodneš pro to, co je nejméně riskantní. A kašleš na to, co ti napovídá srdce.” Povzdechla si a pak dodala: “Proto jsi zůstávala tak dlouho se svým ex. Měla jsi ho dávno prostě vykopnout. A proto jsi také zatím nedovolila Mortimerovi, aby tě proměnil.”

“Nedovolila jsem Mortimerovi, aby mě proměnil, protože bych tebe a Alex musela za deset let opustit,” okamžitě vyhrkla Sam.

“Leda hovno,” něžně opáčila sestřička.

“Cože?” Sam nevěřila vlastním uším.

“Řekla jsem leda hovno,” s vážnou tváří zopakovala Jo. “Nedovolila jsi mu, aby tě proměnil, protože máš strach. Bojíš se, že to dopadne jako s tvým ex. Že tě najednou přestane milovat a začne na tobě hledat chyby. Tohle ti provedl ten imbecil Tom, takže ti data napovídají, že by se to tak mohlo stát i s Mortimerem. Mne a Alex používáš pouze jako výmluvu.”

“Ne, já—”

“Mohla ses proměnit a až pak se začít snažit hledat životní druhy pro Alex a mne,” zdůraznila Jo. “Měla bys na to deset let, ale to ty ne… protože proměna je nezvratná.” Odmlčela se a po chvíli řekla: “Teď jsem proměněná. Jakou výmluvu použiješ, pokud najdeme životního druha i pro Alex?”

Sam sklonila hlavu a tichým hlasem přiznala: “Nechápu, jak mne může milovat, Jo. Nyní se na mne dívá přes růžové brýle. Ale jak dlouho to vydrží? Jednoho dne se probudí a všimne si, že nemám žádná prsa. A mám špičatá kolena, a—”

“Sam, tohle on už přece dávno ví,” tiše namítla Jo a hned pak pohlédla ke dveřím, protože vedle zazvonil telefon. Zazvonil dvakrát a přestal. S povzdechem se opět obrátila k sestře. “Sam, Mortimer tě miluje stejně jako ty jeho. A pokud vím, u životních druhů se to nemění.”

Sam vzhlédla a s tváří zrůzněnou bolestí podotkla: “Ale Tom také tvrdil, že mě miluje.”

Jo zase usedla vedle ní a vzala ji za ruku. Počkala, až se jí sestra podívá do očí, a poté tiše řekla: “Sam, problém netkví v tom, že on přestane milovat tebe, ale v tom, že ty ses nikdy nenaučila mít ráda sama sebe.” Počkala, až ta myšlenka zapustí kořeny, načež se přinutila usmát a zlehka říci: “Krom toho, nanoboti nás přece dostanou do vrcholné kondice, není-liž pravda? Tak ti možná ty kosti obalí trochou masa.” Stiskla Sam ruku a poškádlila ji: “Třeba dokonce budeš mít prsa a konečně budeš moct vyhodit tréninkovou podprsenku.”

“Milé,” kysele zamumlala Sam.

Jo se zachechtala a pohlédla ke dveřím, protože se odtam ozvaly něčí kroky. Když na prahu stanul Bricker, tázavě zvedla obočí.

Zvědavě na ně pohlédl a oznámil: “Posílá mě Mortimer. Mám vám vyřídit, že Jeanne Louise už je na příjezdové cestě.”

18. KAPITOLA

“Tak to bych asi měla postavit na kávu,” odtušila Sam a vstala. Když se na ni Jo překvapeně podívala, vysvětlila: “Jeanne Louise je dost mladá, pokud vím, vyrozuměla jsem, že stále jí a pije.”

“Aha,” zamumlala Jo.

“Nikam nemusíš, Sam,” ujistil ji Bricker. “Když jsem odcházel, Mortimer už stavěl na kafe. A pánové mu pomáhali s přípravou tácu s nějakými dobrotami. Vlastně se musím vrátit a pomáhat. Vy dvě prostě seďte a relaxujte.”

Jo a Sam se za ním dívaly, a pak se podívaly na sebe.

“Mortimer je pan kuchyňka?” zeptala se překvapeně Jo.

“Mortimer udělá cokoli je potřeba,” tiše řekla Sam. “V tomto ohledu je dobrý.”

Jo přikývla a uvažovala, zda je Nicholas také takový. V bytě Sam pomáhal ohřívat pizzu a před chvilkou jí pomohl uklidit v kuchyni, ale neměla ponětí, jaký bude ve všedním životě. Máme se toho o sobě hodně co učit, pomyslela si a jenom doufala, že dostanou šanci.

Ozvalo se otvírání předních dveří a obě sestry pohlédly ke vchodu.

Jo už se nemohla dočkat, až vyzpovídá Nicholasovu sestru, a rozběhla se pokojem. Neušlo jí, že Sam má v patách. Sotva ale spatřila ženu vcházející do foyer, ihned se zastavila. Vysoká, lepých tvarů a jedním slovem nádherná. V jasně červených šatech vyhlížela tato brunetka prostě úžasně. Také si sebou nesla jakousi zvláštní atmosféru, jako by byla zrozena velet. Což by tak mladé nesmrtelné rozhodně neslušelo, aspoň ne podle Jo.

“Jeanne Louise?” hlesla nejistě, jakmile se ta dáma otočila a spatřila ji.

“Nikoli, drahoušku. Já jsem její tetička Marguerite,” odvětila a s nelíčeným zájmem si ji prohlížela.

“Já jsem Jeanne Louise,” řekla žena, která prošla dveřmi hned za makovou panenkou.

Ta už se více podobala představě, kterou si Jo udělala o sestře svého milence. Byla sice také vysoká, ale štíhlá jako proutek, vlasy černé jako půlnoční obloha, stažené do drdolu. Také byla oblečena mnohem konzervativněji než teta. Tmavé kalhoty a bílá blůza.

“A tohle je její druhá teta a zároveň moje švagrová. Leigh,” prohlásila Marguerite, když těsně za Jeanne Louise vešla pomenší brunetka. “A abychom těch švagrových neměly málo, dovoluji si ti představit švagřinku Jeanne Louise. Inez.”

Jo pohlédla na ženu s kudrnatými tmavými vlasy a olivovou kůží. A poté na další ženu, která jí šla v patách. Blond replika Marguerite nesla v náručí malé dítě. Marguerite pokračovala v představování: “Má dcerka Lissianna a její holčička, pusinka Lucy.”

Marguerite se obrátila a s úsměvem, a zcela bez uzardění, přiznala: “Thomas byl v telefonu tajnosnubný jak kapradina, což v nás samozřejmě vzbudilo ohromnou zvědavost. Tak jsme se rozhodly přijet s Jeanne Louise.”

“A sakra,” povzdechla si za ní Sam. No a Jo mohla leda tak mlčky souhlasit. Pokud v rodině nejsou dvě Leigh, mají v baráku Lucianovu manželku. Paráda. Nyní už Nicholasovu přítomnost před Lucianem neutají ani omylem.

“Teto Marguerite!”

Sotva Jo zaslechla polekaný výkřik, zvedla zrak. Thomas kráčel v čele mužstva do haly. Všichni nesli talíře s dobrotami, šálky a podnos se smetanou a cukrem. Lépe řečeno šel jim v čele, ale najednou se zastavil, udělal čelem vzad a poháněl je zpátky do kuchyně.

“Ach, ani se nenamáhej, Thomasi,” zabrzdila ho Marguerite. Zjevně se báječně bavila. “Dávno jsem si tyto krásné mladé ženušky přečetla a vím, kdo jsou. A že je tady Nicholas.”

“Nicholas?” zalapala po dechu Jeanne Louise. Jo na ni pohlédla a zpozorovala, že zbledla jako stěna, a nyní očima pátrá v davu dobrovolných číšníků, ve kterém se zřejmě Nicholas skrýval.

“Pojďme,” řekla najednou Marguerite. “Přesuneme se do obývacího pokoje.”

Postrkovala ženy k Jo a Sam, a při tom požádala: “Sam, byla bys tak hodná a ukázala Lissiann, kde může uložit Lucy? Potřebuje si dáchnout. Usnula v autě cestou sem a tyhle řeči stejně slyšet nemusí.”

“Jistěže,” hlesla Sam a proklouzla kolem Jo, aby odvedla Lissiann nahoru.

“Pojďme, Jo, usadíme se v obývacím pokoji, že ano,” vybídla ji Marguerite s rukou na její paži. Vzhlédla do haly a dodala: “A vy, hoši, vezměte sem pohoštění… stejně jako Nicholase. Nyní už skutečně není zapotřebí ho skrývat.”

Jo se zdráhavě odebrala do obývacího pokoje, jen aby se zastavila u nejbližšího křesla a ohlédla ke dveřím na Nicholase.

“Thomasi, usaďte se s Inez na gauč, spolu s Jeanne Louise,” tichým hlasem dirigovala Marguerite. “Je tak trochu rozrušená. Nicholasi…” Obrátila se ke dveřím, kterými prošel jako poslední z mužů. “Honem mne pojď políbit.”

Nicholas poslušně vykročil za tetou a ta si ho okamžitě přitáhla do náruče. “Tolik jsi nám chyběl.”

“Děkuji ti,” zašeptal, když se ho dost nalíbala a naobjímala.

Usmála se a poplácala ho po tváři, načež zavelela: “Ty se posaď na poslední křeslo s Jo. Musíme tohle všechno uvést na pravou míru.”

Přikývl, pustil tetu z náručí a šel si sednout do křesla vyrobeného firmou La-Z-Boy, vedle kterého stála Jo. Načež ji vzal za ruku a chtěl si Jo přitáhnout na klín, ta ale zavrtěla hlavou.

“Chci kafe. Dal by sis také?”

“Ano, prosím,” odpověděl potichu.

Přešla ke konferenčnímu stolku, na který pánové naskládali tácy a talíře. Rychle sobě i Nicholasovi nalila šálek. Poté se vrátila, aby jeden podala Nicholasovi a veleopatrně mu usedla na klín. Usrkávala hořkou tekutinu a sledovala, jak ostatní chodí kolem a nalévají si kávu. A někteří si berou i zákusky. Ale nakonec se všichni dali do usazování.

“Můžeme se tady na gauči posunout a udělat místo, teto Marguerite,” ozval se Thomas, jen co se křesla začala zaplňovat.

“Výtečně, tak ať si tam sedne Lissianna nebo Leigh. Já si určitě zasloužím houpací křeslo, když jsem nyní babička. Ostatní si posedejte, kam chcete.”

“Přinesu pár židlí z jídelny,” zamumlal Bricker. Vyšel z místnosti s Andersem v patách, ale Jo si toho stěží všimla. Nespouštěla překvapený zrak z Marguerite, která se uvelebila na houpacím křesle. Nikde poblíž neviděla nikoho, kdo by byl dost starý, aby mohl být babičkou.

“Už jsem oslavila sedmistovku, drahoušku. Jsem dost stará, abych byla pra-pra-pra-pra-pra prababička, byl-li by ke mně osud drobet vstřícnější,” povzdechla si Marguerite. Ve stejnou chvíli vešla dovnitř Lissianna se Sam. Brickera a Anderse měly v patách. Každý z pánů nesl dvě židle.

“Inu do díla,” odtušila Marguerite, jakmile se všichni posadili. Rozhlédla se po skupině a poté zrakem ulpěla na Jo. “Takže ty si myslíš, že náš Nicholas je nevinný. Že tu smrtelnici nezavraždil. A také doufáš, že Jeanne Louise ví něco, co nám to pomůže dokázat.”

Jo se zmateně rozhlédla, a pak se ušklíbla, protože jí došlo, že ji ta žena musela přečíst. Ježíši, fakt se musím naučit, jak si hlídat myšlenky, řekla si v duchu a předklonila se, aby postavila šálek na konferenční stolek.

“Nicholas není nevinný,” pronesla Jeanne Louise tichým, rozhněvaným hlasem. “On tu ženu zabil.”

Jo se na ni podívala. Vřel v ní vztek, dokud neuviděla, jak smutně a zmučeně se ta žena tváří. Vypadala zralá dát se do pláče a bylo jasné, že je celá bez sebe z pomyšlení, že by bráška mohl něco takového spáchat. Proto silou vůle potlačila vztek a tiše se optala: “Opravdu tomu věříš?”

Jeanne Louise se nejistě podívala na Nicholase, přesto řekla: “Decker ho při tom viděl.”

“Decker ho viděl s tělem,” upřesnila Jo.

“Řekl, že byl celý od krve,” namítla Jeanne Louise pevným hlasem, a Jo naštvaně poposedla dozadu.

“Lidi, furt to vaše vidět na-vlastní-oči znamená uvěřit!”

Když se naklonila pro kávu, Nicholas hlesl varovným tónem: “Jo.”

“Akorát se chci napít,” odsekla a udělala to. Jakmile sklonila šálek, pohlédla na jeho sestru a optala se: “Ale kdybych to ne tebe fakt vychrstla, Jeanne Louise, a ty bys byla celá od kafe, znamenalo by to, že jsi ho vypila? Nebo že jsi to kafe vylila ty?”

Jeanne Louise na ni prostě koukala a zvolna začínalo hrozit, že jí vypadnou oči z důlků, a Jo rázným tónem prohlásila: “Nicholas tu ženu nezabil. Nemá žádné vzpomínky od okamžiku, kdy ji spatřil na parkovišti, až do chvíle, když znovu otevřel oči. To už byl ale doma ve sklepě a ona mu ležela mrtvá v náručí. Někdo to na něj ušil. A pokud to nebyl Decker, pak měl ten někdo z prkenné ohrady kliku, že se tam objevil, kdy se tam objevil. Spíš sázím botky, že to někdo narafičil tak, aby se tam nachomýtl.”

“Ale jak by to ten někdo dokázal?” potichu se optala Jeanne Louise. “Jak by tam dostali Nicholase a navíc mu dali mrtvou ženu do náručí?”

“Já osobně tipuji drogy,” oznámila Jo. A když se Jeanne Louise jen kousla do rtu a zatvářila se nejistě, netrpělivě poposedla. “Koukni, ono ostatně na tom, jestli věříš v jeho nevinu, ani tak nezáleží. Já věřím, že je nevinný. Tak nám aspoň pověz, jestli víš, co mu Annie mohla chtít povědět.”

Jeanne Louise vzdychla, ale zavrtěla hlavou. “Nevím.”

Jo se poraženě zhroutila. Byla si jistá, že ta holka se ani nezkusí pořádně zamyslet, protože tomu prostě nevěří.

“Jeanne Louise,” tiše hlesla Marguerite, což naznačovalo, že ji napadlo totéž.

“Nevím,” trvala na svém Jeanne Louise. “Mluvily jsme o fůře věcí. O její práci. O mojí práci. O nákupech, filmech, chlapech…” Bezmocně pokrčila rameny. “O všem.”

“A nemluvila s tebou o něčem, čemkoli, víc, než o ostatních věcech?” Jo už skoro škemrala.

“Je mi líto. Ne. O ničem, na co bych si vzpomínala,” nešťastně řekla Jeanne Louise.

Jo vzdychla a rozhlédla se po pokoji. “No a co vy? Vám se nezmínila o ničem?”

Když pohledem plným naděje ulpěla na Marguerite, ta jen zavrtěla hlavou a omluvně na ni koukla. “Je mi líto, drahá. Strašně ráda bych pomohla, ale setkaly jsme se pouze třikrát. Poprvé, když se s Nicholasem setkala. A tenkrát byla strašně tichá a upejpavá. Podruhé, když se ti dva brali. Chápej, moc jsme si nepopovídaly. No a naposledy to bylo jen pár neděl předtím, než zahynula. Přišla na návštěvu s Jeanne Louise. Nicholas byl pryč, jako obvykle, a pokud si vzpomínám…” odmlčela se a na jindy tak hladkém čele jí naskočily vrásky. “Mám pocit, že jsme se bavily hlavně o Armandovi.”

“O Armandovi?” optala se Jo.

“Můj táta,” odpověděl jí Nicholas.

“Byla na něj přirozeně zvědavá,” přemýšlela nahlas Marguerite.

“Proč přirozeně?” zamračila se Jo.

“Protože se s ním nikdy nesetkala.”

Jo celá zmatená pohlédla na Nicholase, a pak zase na Marguerite. “Přece přišel na svatbu?”

“Ne,” špitla Marguerite. “Nedonutil se k tomu.”

“Od chvíle, kdy umřela jeho poslední manželka, neopustil svou farmu,” tiše konstatoval Thomas. “Stal se z něho úplný poustevník.”

“Jeho poslední manželka?” ostře se zeptala Jo. “Kolik jich proboha měl?”

“Tři. Všechny mu umřely pouhých pár let po sňatku,” řekl Thomas, a pak dodal: “Moje máma přežila zhruba čtyři roky. Nejdéle ze všech.”

“On měl tři životní družky?” užasla Jo.

“Ne,” okamžitě vyhrkla Marguerite. “Pouze jedna jediná byla jeho pravou životní družkou. A tou byla máma Nicholase. Armand ji proměnil. Jeho druhá choť, maminka Thomase, byla nesmrtelná. No a také krapet divoká. Stala se jeho milenkou a otěhotněla. Bylo jasné, že to měla v plánu, jinak by nekonzumovala tolik krve, aby vůbec přišla do jiného stavu. Nemluvě o tom, že v tom musela pokračovat po celou dobu, co byla v požehnaném stavu,” dodala suše a pokrčila rameny. “Otcovství hodila na Armanda a ten si ji samozřejmě vzal. Psalo se osmnácté století,” zdůraznila. “A v té době neprovdaná dívka prostě nemohla mít sama dítě. Nikoho z našinců by to moc z míry nevyvedlo, ale všichni jsme se pokoušeli zapadnout mezi smrtelníky. Vzali se, aby učinili slušnosti zadost, ale oba souhlasili, že sňatek potrvá pouze do okamžiku, kdy si jeden nebo druhý najde pravého životního druha.” Marguerite se hořce usmála. “Místo toho umřela.”

“Poslední manželka, máma Jeanne Louise, byla také nesmrtelná,” ozval se Nicholas. “Tatínkovi bylo smutno a já osobně si myslím, že se jí ho zželelo. Navíc chtěla vlastní dítě, tak uzavřeli tichou dohodu – dočasný přátelský sňatek. Stejně jako prve. Dokud některý nenalezne svého životního druha.”

“Jenomže taky umřela,” zamumlala Jo.

“Ano,” povzdechla si Marguerite. “Armand vážně nemá štěstí na manželky.”

Jo zvedla obočí. “Děláte si srandu, viďte?”

Marguerite je zvedla jakbysmet. “Ty si snad myslíš, že ztráta tří manželek je nějaké štěstí?”

“Já si myslím, že když nějaký nesmrtelný ztratí tři nesmrtelné manželky, pěkně jednu za druhou, je to naprosto nepravděpodobné,” opravila ji smrtelně vážným tónem. “Budu hádat. Všechno to byly podivné, až bizardní nehody. Nemám pravdu?”

“Inu, ano,” překvapeně přisvědčila Marguerite. “Nicholasova maminka uhořela a—”

“Tos mi neřekl, že můžete uhořet?” obrátila se Jo vyčítavě na Nicholase.

“Obvykle nemůžeme,” namítl tichým hlasem. “Sneseme velkou škodu, pořád se hýbáme, dostaneme se z ohně a dáme se dohromady. Ale moje máma zůstala uvězněná a…” Ušklíbl se a pokrčil rameny.

Jo potřásla hlavou a rozhlédla se po ostatních kolem sebe. “Lidičky! Přece jste nesmrtelní. Je těžké vás zabít. Jaká je asi tak pravděpodobnost, že přijdete o tři manželky za sebou? Vám to nepřipadá ani trochu divné?”

“To je ono. Přesně tohle říkala Annie,” zamyšleně zamumlala Jeanne Louise.

“Fakt?” okamžitě se na ni obrátila Jo.

Jeanne Louise nepřítomně přikývla. “Dočista se mi to vykouřilo z hlavy. Vyzvídala, proč vlastně otec nepřijel na svatbu. A když jsem jí povyprávěla o tom, jak ztratil tolik manželek, také myslela nahlas. Jako ty. Říkala, že to je prostě divné. A začala klást otázky…”

“Strašně ji zajímalo, jak umřely. Vzpomínáš, Jeanne Louise… přišly jste ke mně na čaj,” odtušila Marguerite.

“Mne se na strýčka Armanda a jeho ženy ptala také,” ozvala se Lissianna. “Jenomže tenkrát mě nic nenapadlo. Vůbec jsem si to nespojila.”

“Mluvila o tom vážně hodně,” poznamenala Jeanne Louise a obrátila na Jo oči, kterým by nyní nezaškodil termín tenisáky. “Snad si nemyslíš, že to má něco společné s tím, co mínila povědět Nicholasovi?”

“Mohlo by,” zamyšleně přitakala Jo. “Mně osobně by to rozhodně připadalo divné a zajímala bych se o to. A pokud se tím Annie začala zabývat, třeba vycítila, že tady něco smrdí. Mohla se dozvědět něco, co naznačovalo, že aspoň jedno z těch údajně náhodných úmrtí není zas až tak náhodné, jak by se na první pohled zdálo…”

“Pak by to byl velice dobrý důvod, aby ji někdo chtěl zabít dříve, než Nicholasovi prozradí, co se dozvěděla,” pochmurně podotkl Thomas.

“Ano,” přisvědčila Jo. Ani si nevšimla, jak všichni v pokoji najednou ztichli, až nakonec vstal Bricker.

“Potřebuji se nakrmit,” oznámil cestou ke dveřím. “Chce někdo něco?”

Několik lidí se ozvalo, ale Jo byla příliš soustředěná na to, co asi tak mohla Annie zjistit… a jak se dozvěděla, co se dozvěděla. K těm úmrtím došlo tak strašně dávno. Těžko si představit, že vůbec něco vypátrala.

“Mám dojem, že když jsem procházel chodbou, zaslechl jsem Lucy, jak si cosi brouká.”

Teprve až tu poznámku Bricker pronesl, Jo konečně vzhlédla. Tím pádem zjistila, že se vrací s balenou krví.

“Raději pro ni zajdu. Bude potřebovat nakrmit,” odtušila Lissianna a vstala, aby vyklouzla z místnosti.

“Jé, zapomněla si sáček,” ozvala se Leigh, to už vstávala a následovala ji.

Jo se za nimi dívala, a pak se obrátila ke skupině. “Mám pocit, že si musíme promluvit s Armandem. Mohl by být schopen pomoci vnést do věci jasno. Minimálně bychom mohli získat nějakou představu o tom, kde hledat nebo jaký další krok učinit.”

“Nejsem si jistá,” namítla Marguerite. “Kdyby Armand něco věděl, myslím, že by to řekl už tenkrát.”

“Za optání nic nedáme. Třeba něco ví, aniž si to uvědomuje,” odtušil Nicholas a pohlédl na Thomase. “Žije stále na té farmě?”

Thomas zavrtěl hlavou. “Nyní má novou. No, koupil jich už několik od doby, kdy jsi odešel, a střídá je. Deset let je na jedné, deset na druhé. Ostatní zatím vedou najatí předáci.”

“Ale on sám nikdy neodjíždí,” tiše upozornila Jeanne Louise. “A už nepřijímá vůbec žádné návštěvy. Ne, že by mne tam někdy pustil,” dodala hořce.

Bratr ji soucitně pohladil po zádech a vytáhl telefon. “Bastien bude vědět, kde je zrovna teď. A znát na něj číslo. Otec stále dostává dodávky krve.”

“Víte, právě mne napadlo, že bychom se od Armanda přece jen mohli dozvědět něco užitečného,” ozvala se najednou Marguerite, a když se k ní všichni obrátili, řekla: “Vždycky jsem si myslela, že se zamyká před světem a odřízl se od rodiny a přátel, protože zatrpkl ze ztráty svých chotí. Pokud s tím ale nějak souvisí smrt Annie, vrhá to na celou situaci zcela nové světlo.”

“Chápu,” pomalu odtušila Jo. “Třeba má i on podezření, že smrt jeho manželek nebyla tak docela náhodná. Třeba se jen snaží držet všechny dál od přední linie.”

“Myslíš?” optala se Jeanne, oči vykulené nadějí.

Jen co Marguerite přikývla, Nicholas se zakřenil a objal Jo. “Moc chytrá holka, což?”

“Velice,” vážně souhlasila Marguerite. “Nanoboti trefili do černého, jako obvykle. Ona je přesně to, co potřebujeme.” Pohlédla na Thomase. “Zavolej Bastienovi. Čím dříve si promluvíme s Armandem, tím dříve budeme schopni vnést do této věci jasno.”

Přikývl a začal mačkat tlačítka svého mobilu, ale zarazil se a pohlédl ke dveřím, jako ostatně všichni. Uslyšeli totiž otevírání venkovních dveří. Někdo vcházel do domu.

Mortimer zamračeně vstal a vykročil pokojem, jenomže když na prahu spatřil vysokého blondýna, strnul. Hned za ním stál hezký, tmavovlasý muž a nakukoval mu přes rameno do místnosti. Jo neměla ponětí, kdo je ten brunet, ale Luciana znala z nočního večírku. Čirý instinkt jí poradil vstát a postavit se tak, aby neviděl na Nicholase. A když Marguerite, Thomas a Jeanne Louise vstali jako jeden muž a pomáhali jí Nicholase krýt, poznala, že to bylo správné rozhodnutí.

“Jak ráda tě vidím, Luciane. Co ty tady?” zeptala se Marguerite a znělo to zcela klidně a dokonce srdečně.

Ta ženská je skutečným mistrem v maskování emocí, usoudila Jo. To, jak rychle se postavila vedle ní a pomáhala schovávat Nicholase, dokazovalo, že ho nevidí zrovna ráda.

“Když jsme si s Gregem přijeli pro své drahé polovičky, bylo nám řečeno, že jste všechny migrovaly sem. Tak jsme jeli také,” odtušil blondýn s přimhouřenýma očima.

“Vyzvednout?” podivila se Marguerite a mrkla na hodinky. Nespokojeně zamlaskala. “Neuvědomila jsem si, že už je tak pozdě.”

“Muži mají hlásit, pokud někdo přijíždí,” naštval se Mortimer. Lucian ihned přesunul soustředěný pohled z Marguerite na něj.

“Ano, když Xavier zastavil vůz, vyčetl jsem to z něho,” suše řekl Lucian.

“Ty jsi přečetl jednoho z vlastních mužů?” užasl Thomas.

“Značně znervózněl, jakmile si uvědomil, že jsem s Gregem ve voze já,” ponuře oznámil Lucian. Jo předpokládala, že to je jeho představa o vysvětlení svého chování. “Přesvědčil jsem ho o tom, že varování o našem příjezdu je naprosto zbytečné. Leda by mne naštvalo.”

Mortimer se ušklíbl a místnost ztichla. Lucian těkal pohledem z jedné osoby ke druhé. Jo se zamračila. Poznala to soustředění na jeho tváři. Už je viděla. Byl to penisový pohled. Zatraceně. On všechny čte, uvědomila si zděšeně, a když Jeanne Louise v panice zašeptala: “On mě čte,” její podezření se potvrdilo

“Mysli na nějakou odrhovačku a blokuj ho,” zasyčel Thomas.

“Snažím se, ale on je—”

“Nikdo nás nepředstaví?” vyhrkla Jo v naději, že odvede Lucianovu pozornost od panikařící Jeanne Louise. Zabralo to… až příliš dobře. Lucianův ostrý zrak se přesunul z Jeanne Louise k ní. Okamžitě ucítila v mysli jakési čeření a usoudila, že se jí snaží přečíst myšlenky. Začala trochu hystericky žvanit: “Chci říci, už jsme se setkali, na té noční párty, ale zatím nás nikdo řádně nepředstavil. Sam?”

V odpověď na její panický výkřik přiběhla Sam a postavila se vedle ní. Tím přidala své vlastní tělo k lidské zdi, která Lucianovi blokovala výhled na Nicholase. Vzala ji za ruku a řekla: “Ano, samozřejmě. Jo, zlato, tohle je Lucian Argeneau. On je… no, Mortimerův šéf.”

“A náš strýc,” doplnil Thomas. Jo tušila, že se od ní snaží odpoutat Lucianovu pozornost. Měla podezření, že totéž měla v úmyslu i Marguerite, která pohotově dodala: “A můj švagr… Ačkoli, po právní stránce, už nyní mým švagrem není, když Jean Claude zemřel a já se znovu provdala.”

Snaha Marguerite byla úspěšnější. Lucian okamžitě odvrátil pozornost od Jo. Blýskajícíma očima střelil po Nicholasově tetě a zavrčel: “Vždycky budu tvůj švagr, Marguerite. Byli jsme příbuzní sedm set let a zůstaneme příbuzní bez ohledu na to, za koho jsi vdaná.”

Jo zrovna vydechla úlevou, že se vyvlékla z úsilí toho muže přečíst jí myšlenky, když vtom najednou probodl očima opět ji a čeření vesele pokračovalo.

“Mysli na nějakou říkánku,” zašeptal Thomas vedle ní. “Recituj nahlas, jestli musíš, ale soustřeď se na slova, jako by to byla ta nejdůležitější věc na světě.”

Jo přikývla a spustila: “Šla Nanynka do zelí, aby natrhala lupení—”

“Pro smilování Boží,” vyštěkl Nicholas. Najednou se tlačil kolem ní před skupinu, která se ho snažila krýt.

“Nicholasi,” vykřikla Jo, vyděšená a rozzuřená zároveň. Rychle ho obešla a postavila se před něj, mezi něho a strýce.

“Jo, miláčku, samotný fakt, že jste se mu všichni tolik snažili zabránit ve vašem přečtení, docílil jediného. Rozhodl se stůj co stůj zjistit, co skrýváte,” upozornil ponuře, a pak zavrtěl hlavou a dodal: “A co měla znamenat ta Šla Nanynka do zelí, aby natrhala lupení? To je jediná říkačka, která tě napadla?”

“Pracuji v baru,” poznamenala suše. “Věř mi, že bys nechtěl slyšet verzi Utíkej Káčo, utíkej, utíkej, honí tě kocour divokej, kterou jsem se tam naučila.”

“Ano, a o tom si také budeme muset promluvit… ehm…” zamračil se Nicholas. “Neuvažovala jsi o změně povolání? Bar asi není zrovna nejlepší—”

“Dávej si pozor na ústa, synovče,” zavrčel Lucian.

“Teta Leigh vlastní a řídí bar,” šeptem objasnil Thomas a trochu se přiblížil.

Jo si nemohla nepovšimnout, že nebyl jediný. Marguerite, Sam a Jeanne Louise se svorně tlačily blíž, jasně ochranitelsky, a také ostatní v pokoji pomalu směřovali k nim. Sice neviděla, že by se někdo pohnul, přesto byli najednou blíž, než prve. Povzbuzená tímto projevem solidarity tázavě zvedla obočí na Nicholase. “Tak co teď uděláme?”

“Nyní už toho moc nenaděláme,” potichu odvětil Nicholas.

Jo na něj civěla, jako by spadl z višně. “No promiň? Prosím tě řekni, že nepomýšlíš na to, že se prostě vydáš do rukou tohohle zasraného diktátora, aby tě rozporcovali nebo přikořenili a ogrilovali, nebo jak tomu vy lidi říkáte.”

“Zasraného diktátora?” zopakoval Thomas a tvářil se vyloženě pobaveně.

“Co jiného je?” odsekla a vrhla roztrpčený pohled na muže, který stál na protější straně pokoje, a s kamennou tváří naslouchal. “A nemůžete mu dovolit, aby Nicholase přikořenil a ogriloval.”

Thomas zvedl oči v sloup. “Přikolíkoval a upekl, Jo. Nejsme vepřové kotlety.”

“To je šuma fuk,” řekla zcela bez zájmu a obrátila se na Nicholase. “Pointou je, žes měl zůstat tam, kde jsi byl, a nechat na nás, abychom tohle zvládli sami. Teďka nám nezbývá, než tvého strýce svázat a strčit do jedné z těch cel nebo tak něco. Necháme ho pod zámkem, dokud všechno nevyřešíme a neprokážeme tvou nevinu.”

Hrobové ticho, které se po jejích slovech rozhostilo, podtrhlo šokovanou hrůzu na tvářích kolem ní. Dokonce i Nicholas na ni hleděl, jako by se docela pomátla.

Jo se kabonila a obracela pohled z jedné tváře ke druhé. “Co je? Určitě se mnou souhlasíte. Vím, že nikdo z vás si není jist, že Nicholas tu dívku zabil. Myslím, že většina z vás si dokonce myslí, že to pravděpodobně neudělal. Ale i kdybyste pouze pochybovali, že je Nicholas vinen, nesmíte tomu panovačnému klukovi dovolit ho popravit.”

“Panovačnému klukovi?” zopakoval Thomas, jako by nevěřil vlastním uším.

Nicholas se na něj škaredě podíval, potom vzal Jo za obě ruce a řekl: “Zlato, obávám se, že nemají moc na vybranou. Pokud Lucian rozhodne—”

“Jistěže mají na vybranou,” přerušila ho znechuceně. “Je to prostě jeden upír.”

“Je to velice starý a mocný upír,” tiše prohlásil Nicholas.

“Všichni jste staří,” zdůraznila suše. “Tobě je pět set a něco. Marguerite je sedm set a něco. Všichni jste děsně prastaří.”

“Ty to říkáš, jako by to bylo něco špatného,” pobaveně odtušil Thomas.

“No to taky je, jestli jste všichni tak zkostnatělí a navyklí, že tady ty Mrzuté kalhoty poroučí, že mu klidně dovolíte zavraždit nevinného mužského,” odsekla.

“Pan Mrzuté kalhoty! Bože, já ji miluju, Nicholasi,” doslova zakokrhal Thomas. Jen co ale zaregistroval, že ani Nicholas ani Inez nevypadají těmi slovy dvakrát nadšení, rychle dodal: “Čistě jako švagr, samozřejmě.”

Nicholas s Inez svorně odfrkli, a pak se Nicholas obrátil k Jo. “Miláčku, ty to nechápeš. Lucian je velice starý. Navíc je v Radě. Má velkou moc. On—”

“Kašlu na to, jak je starý nebo mocný,” přerušila ho Jo netrpělivě. “Miluju tě a nedovolím mu, aby tě zabil, bez boje.”

Jo si vyprostila ruce z Nicholasových dlaní a zabodla rozhodný a naštvaný zrak do hlavy klanu Argeneau. Vykročila na druhou stranu pokoje se slovy: “Nicholas tu ženu nezabil. Nemá absolutně žádné vzpomínky na to, jak ji zabíjí. Myslíme si, že ho někdo nadrogoval a ušil na něj boudu. Chtěl mu zabránit zjistit, co se Annie dozvěděla o smrti Armandových žen. Jenom musíme přijít na to, co.”

Zastavila se před Lucianem Argeneau, polkla a dodala: “Miluji ho. Nevím, co bych si bez něho počala. K čemu je dobré žít stovky let, pokud mi ho vezmete? Prosím, nedělejte to.”

Lucian na ni hleděl svrchu, zcela bez emocí. “Argumentovala jsi výborně, dobrá práce. Dokud jsi nezačala kafrat o lásce. A to škemrání na závěr? Tím jsi tomu nasadila korunu.”

Jo zírala do lhostejné tváře Luciana Argeneau a cítila, jak v ní kypí vztek, jaký ještě nikdy nezažila. Ten chlap drží v rukou život muže, kterého miluje. Celá její budoucnost leží v jeho dlaních. A on si tu stojí, ohrnuje nos a samolibě kritizuje její pokus obojí zachránit? Všechen strach a frustrace se smísily v jediný výbuch hněvu a dřív, než si Jo vůbec uvědomila, co dělá, vlepila tomu bezcitnému bastardovi facku.

“Jo,” zděšeně zařval Nicholas a bleskově ji schoval za sebe. Rozhodně se postavil mezi ni a strýce. “Je rozrušená.”

“Všiml jsem si,” ponuře opáčil Lucian.

Jo se zamračila a Nicholase odstrčila. “Neomlouvej se za mne. A už vůbec ne tomuhle kapitánovi Nabručenému, který tě plánuje zabít.”

“To je v pořádku, drahá,” zašeptala Marguerite, která zatím došla k Jo a chlácholivě ji pohladila po ruce. “Kapitán Nabručený Nicholase nezabije.”

“Marguerite!” vyštěkl Lucian.

“Inu, nezabiješ,” prohlásila rázným tónem. “Touto dobou jsi už určitě přečetl všechny v pokoji a víš, že je zapotřebí další vyšetřování, než může být rozhodnuto o Nicholasově budoucnosti.”

Lucian se na ni chvíli mračil jako kakabus, ale pak si vzdychl a přitakal: “Ano.”

Jo opět Nicholase obešla a postavila se před něj. Nejistě se optala: “Ty ho nehodláš popravit?”

“Ne,” suše odvětil Lucian.

“Fakt?” hlesla. Skoro se mu bála uvěřit.

“Ano, fakt. Nemám v úmyslu zabít Nicholase.”

“Jé!” Nyní v ní pro změnu explodovala radost a Jo jí bez okolků dala průchod. Impulsivně se na něj vrhla a vděčností celá bez sebe ho objala. “Možná nejsi zas až tak špatnej strejda, Luciane.”

“Zatím.”

Sotva jí to slůvko doletělo k uším, Jo ztuhla a odtáhla se. Už se na něj zase mračila. “Co myslíš tím zatím?”

Z nějakého důvodu mu zaškubaly rty. Měla nepříjemné podezření, že se skvěle baví. Pohlédl na Nicholase a prohlásil: “Je poněkud horkokrevná, viď? A zbrklá jakbysmet. Učinil jsi správné rozhodnutí. Vážně by nebylo bezpečné žít spolu s ní na útěku. Do týdne by byla mrtvá… nebo by dostala pod drn tebe.” Odmlčel se, načež dodal: “Ačkoli to se jí ještě klidně může podařit, neboť ses vzdal, abys ji zachránil. Uvidíme.”

Jo svěsila koutky úst a podívala se na něj nešťastně přimhouřenýma očima. “Nemám tě ráda.”

Lucian vyklenul jedno obočí. “Škoda. Ty se mi celkem zamlouváš.”

“Taky by sis ze mě mohl tropit blázny,” zamumlala nevěřícně.

“Což dělám často,” souhlasil Lucian. “Tropím si z lidí blázny. Rád.”

“To tedy ano,” ujistila ji Leigh, která se právě vrátila do pokoje s Lissiann v patách.

Jo na ni pohlédla, v duchu se ptala, co proboha svatého může ta ženská vidět na Lucianovi Argeneau, ale nakonec jen potřásla hlavou. Raději položila otázku otázek: “Co myslíš tím, že ho nemíníš popravit zatím? Tak jo anebo ne?”

Lucian se obrátil na Nicholase. “Nepopravím tě nyní, jelikož si nejsem jist tvou vinou. Přečetl jsem si o tom problému v paměti všech. Včetně tvé. Schází tam vzpomínky na to, že bys tu ženu skutečně zabil. Vlastně je v ní poněkud podezřelé prázdné místo, kde by měly být právě tyto vzpomínky.”

“Já ti to říkala,” triumfálně vyhrkla Jo.

“Ano, říkala,” souhlasil Lucian s úsečným kývnutím jejím směrem. Poté se opět otočil k Nicholasovi a pokračoval: “Hodlám se dostat této události na kloub a zjistit, co se toho dne skutečně odehrálo. Pokud jsi ji zabil a nechal si to někým z paměti odstranit, budeš popraven. Pokud nikoli…” Pokrčil rameny. “Jo tě tak jako tak tou svou zbrklostí nakonec přivede do hrobu.”

Jo cítila, jak při těch slovech ztuhla, potom si ale všimla podezřelého třpytu v jeho očích. Provokoval ji, tak jenom zamumlala: “Ha ha.”

“Ha ha, skutečně,” suše odtušil Lucian, a obrátil se na Mortimera. “Nyní pojďme připravit Dee a Ernieho k transportu, ať můžeme nachystat Nicholasovu celu.”

“Celu?” pobouřeně vyhrkla Jo. “Ty ho chceš uvěznit?”

“Ano,” přitakal, jako by se nechumelilo. “A tebe hodlám strčit pod zámek taktéž.”

“Cože?” Nyní se naštval pro změnu Nicholas. Pokročil ke strýci, oči ledově stříbrné, ruce zaťaté v pěst a zavrčel: “Zavřít mě je jedna věc, strýci, ale Jo neprovedla nic, za co by si zasloužila, aby se s ní zacházelo jako s nějakým zločincem.”

“Už nyní si může mozek zavařit, jak ti dopomoci k útěku, pokud té věci nedokážu přijít na kloub,” odtušil tiše.

Nicholas se překvapeně obrátil k Jo. Cítila, jak provinile rudne. Skutečně začala vymýšlet, jak ho z té pasti dostat. Zdá se, že je pořád neuvěřitelně čitelná.

“Budiž,” neochotně přisvědčil Nicholas, jakmile se opět otočil ke strýci. “Ale stejně, zatím ještě nic zlého nespáchala. Nemůžeš ji uvěznit za něco, co by se mohla pokusit udělat. Krom toho s ní promluvím. Já—”

“Strčit ji za mříže spolu s tebou ji uchrání před tím, že nechá sebe nebo někoho jiného zabít při amatérských pokusech tě osvobodit,” skočil mu rezolutním tónem do řeči Lucian.

“Amatérskými?” vyvřískla Jo. “Dostala jsem ho ven, že ano. Vyháčkovala jsem ten zatracený zámek a pustila ho na svobodu.”

“Velice působivé,” ujistil ji Lucian a obrátil se na Mortimera se slovy: “Dostanou pouze plastové příbory a tentokrát nic dost malého, aby tím vyháčkovala zámek.”

“Do hajzlu,” podrážděně si ulevila Jo. Přála si přestat myslet dříve, než promluví. Podezíravě přimhouřila oči na Luciana, protože měla dojem, jako by mu zase škubalo ve rtech.

A ten se potom otočil k Nicholasovi a pokračoval: “Ernieho a Dee nechám převézt k Radě před soud. Mortimer odstraní z jedné cely úzké lůžko a vymění je za manželskou postel.” Mrkl na ty dva a řekl: “Můžeme vám tam dát svíčky a víno a růže a závěs na mříže. Tak si spolu můžete užívat v bezpečí a soukromí, zatímco já se podívám na tu záležitost s Annie a smrtelnicí.”

“Nebylo by jednodušší nechat je zamčené v jednom z pokojů v domě?” zamračila se Sam. “Bylo by to mnohem pohodlnější a—”

“A znamenalo by to čtyři muže na stráži na chodbě a u dveří na balkon,” pragmaticky ji přerušil Lucian. Zavrtěl hlavou. “Už takto máme podstav. Půjdou do cely.”

Sam nevypadala nadšeně, ale nešťastně přikývla. Hned se ale také zeptala: “Mohou tam mít knížky nebo televizi nebo prostě něco, aby se nenudili?”

Jo si pomyslela, že sestřiny starosti jsou sice moc milé, jenomže zhola zbytečné. Těžko si dokázala představit, že by se mohla s Nicholasem nudit. Soudě podle zvednutého obočí, když se Lucian obrátil k Sam, myslel si to také.

“Jsou to noví životní druhové, Samantho,” konstatoval suše. “Stejně jako vy. Vážně si myslíš, že je nutná televize? Že ji vůbec zapnou?”

“Aha, jasně,” zamumlala Sam. Když se na ni Mortimer významně zakřenil a vzal ji kolem pasu, zrudla.

“Jistěže,” suše opáčil Lucian. Rozhlédl se po ostatních a zvedl druhé obočí. “No? Na co čekáme? Do práce, ať můžeme zavřít tyhle dvě hrdličky do klece. Nechť si mohou užívat Nicholasovu dočasnou milost.”

“Správně.” Mortimer se obrátil ke skupině. “Bricker a Anders. Zůstanete s Nicholasem a Jo, dokud je nedáme do cely. Seženu nějaké muže zvenku, aby pomohli s Erniem a Dee. Sam, zlato,” pokračoval hlasem výrazně něžnějším, jakmile na ni pohlédl. “Co kdybys udělala seznam věcí, o kterých si myslíš, že by je Jo s Nicholasem mohli potřebovat v cele, a začala je shánět. Oblečení, povlečení, kterou postel, a tak dál?”

“Samozřejmě,” přisvědčila.

Kývnul, rychle ji políbil a vyrazil z domu, Lucianovi v patách. Jakmile za nimi zapadly dveře, vstala Nicholasova teta Marguerite. Jo na ní mohla oči nechat, stále žasla, že by jí mohlo být sedm století. Nicméně když promluvila, její hlas zněl jaksepatří autoritativně. “S děvčaty ti můžeme pomoci se seznamem a obstaráváním věcí na něm, Sam. A třeba by se Thomas s Gregem mohli ujmout vynesení lůžka z cely a přistěhování manželské postele?”

“Jistě,” unisono přitakali Thomas a Greg.

K velkému úžasu budoucí vězenkyně se pokoj rychle vylidnil. Všichni se vydali plnit přidělené úkoly. Ovšem až na ni, Nicholase, Brickera a Anderse. Všichni čtyři na sebe moment zírali, a poté Nicholas požádal: “Rád bych s Jo zůstal chvíli sám.” Když Bricker tázavě pohlédl na Anderse, ten popřemýšlel a řekl: “Na balkoně před ložnicí pro hosty ještě budou muži a my můžeme hlídat na chodbě. Mělo by to být v pořádku.”

Bricker přikývl. “Okay.”

Nicholas pobídl Jo, aby vstala a vyšla z obývacího pokoje. Kráčeli ke schodům. Z kuchyně se ozývalo šumění hlasů a Jo předpokládala, že tam ženy dělají seznam. Vystoupali po schodech a dostali se na horní chodbu právě, když Thomas a Greg vycházeli z pokoje, ve kterém se Jo probudila. Jeden nesl matraci, sám, a druhý pružinový rám. Nicholas odstrčil Jo ke zdi, aby mohli projít, načež pokračovali do pokoje.

Anders vkročil dovnitř a prošel pokojem, aby se ujistil, že venku na balkóně stále stojí muži na stráži. Otevřel dveře a vyklonil se ven. Prohodil s nimi pár slov a zase zavřel. Kývnul na Nicholase a Jo, vyšel z pokoje a přibouchl za sebou dveře na chodbu.

“Inu,” povzdechl si Nicholas. Pohlédl na holý rám postele a čelo, které ještě zůstaly v místnosti. Pak ukázal na dvě bohatě polstrovaná křesla u malého kulatého stolku na protější straně ložnice. Na jedno se usadil a Jo si přitáhl na klín.

“Omlouvám se za to všechno, Jo,” řekl nakonec. Konejšivě jí přejížděl dlaněmi nahoru a dolů po zádech a stehně.

“Musíš se mi přestat věčně omlouvat, Nicholasi,” zašeptala a opřela se mu o rameno. “Nic z toho není tvoje vina. I ty jsi oběť.”

“Možná, ale nebyla bys zamčená se mnou v cele, nebýt mé minulosti. Kdybych před padesáti lety zůstal a nevzal do zaječí, možná se už dávno vše vyřešilo.”

“Nebo tě možná popravili, nebo zavraždili. Nebo bys možná tuhle v noci nebyl v patách Erniemu a ten by mě unesl. A ze mne by se stala jen další Dee nebo bych prostě umřela,” zdůraznila. “Krom toho si dokážu představit horší věci, než být nějakou dobu zavřená s mužem, kterého miluji… v cele s manželskou postelí.”

“A vínem a růžemi,” připomněl ironicky.

“Hmm,” zamumlala Jo, ale zavrtěla hlavou. “Mám podezření, že to si Lucian jen dělal legraci. Tvůj strýc mi nepřipadá jako zrovna moc romantický typ.”

“Asi máš pravdu. Nejspíš to byl sarkasmus,” zakřenil se Nicholas. “Ale vsadím se s tebou o deset tisíc polibků, že teta Marguerite bude trvat na tom, aby je Sam stejně připsala na seznam.”

“Deset tisíc polibků můžeš dostat i bez sázení,” ujistila ho s úsměvem. A pak mu položila dlaň na tvář a vážně řekla: “Miluji tě, Nicholasi. A ať už je to v cele nebo v tomto pokoji nebo v nějakém levném motelu, neexistuje místo, kde bych byla raději, než s tebou.”

“Doufám, že to budeš cítit stejně, i když se to povleče deset dvacet let,” povzdechl si.

“Nyní to tak cítím, a budu to tak cítit navěky,” ujistila ho vážně, pak se ale zamračila. “Určitě to nedokážou vyšetřit dříve, než za deset nebo dvacet let?”

“Doufám, že ano, ale…”

“Ale?”

Nicholas se ušklíbl a upozornil: “Už je to padesát let a nemáme nic moc, čeho se chytit. A přestože si nemyslím, že mne Rada popraví, pokud nebude mít jistotu, že jsem to spáchal, mohli by se zdráhat mne pustit, nebudou-li mít jistotu, že jsem to nespáchal.”

“Tak… co?” polekala se Jo. “To tě nechají pod zámkem navěky?”

“Ne, navěky ne,” odtušil pomalu, chvíli přemýšlel, a pak potichu řekl: “Ale mohli by mne nechat zavřeného tolik let, kolik jsem jich podle obvinění zmařil.”

“Čili padesát nebo šedesát?” vyděsila se Jo.

“S větší pravděpodobností osmdesát nebo devadesát, jelikož je hře dítě,” opravil ji tiše. A když spatřil, jak vytřeštila oči hrůzou, rychle dodal: “Mohu se mýlit. Usuzuji podle rozličných rozsudků, které vynesli během staletí.”

“Copak tohle už se někdy dřív stalo?” vyhrkla Jo. V duchu si říkala, že nyní moc neschází a začne hyperventilovat. Osmdesát nebo devadesát let? Pane na nebi, pomyslela si. Tolik ke škole… a s prací bude rozhodně amen, pokud se tam tak dlouho neukáže. Ačkoli, nutno přiznat, že mořská biologie není zrovna nejpraktičtější obor pro upírku. A vedení baru stejně byl jen dočasný džob, zatímco chodila do školy.

S povzdechem se přinutila uklidnit. Všechno se vyřeší. Musí. A když ne, skončí spolu na osmdesát nebo devadesát let v jedné cele… no a pokud to chápe správně, budou mít potom před sebou ještě celá staletí společného života. A možná Rada Nicholase pustí za dobré chování, přece musel žít celé půlstoletí na útěku. A možná to sníží na polovinu, protože ona bude sedět v chládku s ním.

“Jo.”

“Hmm?” zahučela nepřítomně. Momentálně se v duchu zaobírala problémem, zda by měla poprosit Sam, aby je zastupovala před Radou. Nebo raději někoho jiného, skutečného nesmrtelného, který je obeznámen se všemi jejich zákony a tak.

“Mohli by tě nechat odejít a nemusela bys být zavřená. Pokud slíbíš, že se mne nepokusíš osvobodit… a budeš to myslet vážně,” odtušil Nicholas tichým hlasem. A když se na něj prudce otočila, dodal: “Aspoň bys mohla vést vlastní život. A čekat na mě.”

“Sni dál, kamaráde,” odsekla suše. “Mě se jen tak lehko nezbavíš. Zůstanu s tebou.”

“Ale—”

Jo vzala jeho tvář do dlaní a umlčela ho polibkem. Zvedla hlavu a připravila ho o iluze: “Proměnil sis mne, tak mne teďka máš na krku.”

“To se ale mám, což?” optal se pobaveně.

“Ano. Ty se ale máš. Teď mě máš na krku a zůstane to tak navěky, hřebečku. Tak se nauč mít z toho radost.”

Nicholas se rozchechtal, přitáhl si ji na hruď a pevně objal. “Bože, ženská, jak já tě miluji.”

“Bezva, pro začátek,” nenechala se vyvést z míry.

“Pro začátek?” zasmál se.

“Well, tady se bavíme o věčnosti, Nicholasi. Musíš mne milovat & mít rád, abys se mnou vydržel tak dlouho, má-li nám to spolu klapat.”

“Tak to jsme za vodou, protože rád tě mám od začátku.”

Jo se usmála radostí. “Taky tě miluji & mám ráda.”

“Co s tím provedeme?” tiše se zeptal Nicholas. Ruce, které ještě před chvilkou konejšily, jí nyní jezdily po těle se zcela odlišnými úmysly.

Jo si potichu povzdechla a rozplácla se mu na hrudi. “Já ti nevím. Jednu dvě věci bych ale vymyslela.”

“Taky mám pár nápadů,” zavrčel a vzal do zajetí její rty.

Když ji políbil, znovu zavzdychala, a pak zasténala. To když to jeho ruka vzala oklikou a začala jí vyhrnovat triko. Nicméně záhy zasténala ještě jednou, z úplně jiných důvodů. Ozvalo se totiž klepání na dveře.

“Potřebujeme postelový rám a čelo,” zavolal Thomas, jen co se od sebe odtrhli a pohlédli ke dveřím.

“A taky zrovna přišel Mortimer. Prý vás můžeme přesunout dolů do cel,” dodal Bricker. Nicholas právě otevíral pusu. Jo měla zvláštní tušení, že chtěl Thomasovi doporučit, ať se ztratí.

Takto si jen s povzdechem opřel čelo o její. “Jak to tak vypadá, věčnost právě začíná.”

“Už to tak vypadá,” přisvědčila a s nuceným úsměvem mu sklouzla z klína. Popadla ho za ruku a zatáhla. “Pojď. Aspoň můžeme dokončit ten sex, který jsme v celách onehdy provozovali ve snu. Tentokrát ale ve skutečnosti.”

“Ty máš dar najít na každém mraku stříbrný okraj,” pousmál se.

“No a jak myslíš, že jsem si našla tebe?” zeptala se, jen co vstal.

Vzhledem k tomu, že na ni pohlédl značně nechápavě, milostivě vysvětlila: “Oči ti zestříbrní, když jsi vzrušený.”

“Tak to je musím mít stříbrné pořád, když jsi se mnou,” konstatoval suše, zatímco ho vedla ke dveřím.

“Bezva, tak to najdu stříbrný okraj vždycky, že ano?” zažertovala zlehka. Byla stůj co stůj rozhodnutá udržet ho v dobré náladě, dokud tohle neskončí. Jenom doufala, že si při tom dokáže udržet dobrý rozmar i ona sama.

EPILOG

“Ťuk, ťuk.”

Jo mžouravě otevřela oči a zamračeně posunula hlavu na Nicholasově hrudi, aby koukla na mříže zakryté závěsem.

“Mám neblahé tušení, že je to tvoje sestra,” ospale prohodil Nicholas a bezděčně ji hladil po zádech.

“Ťuk, ťuk,” zopakovala Sam z druhé strany dveří cely. “Jdeme dovnitř. Tak se buďto upravte nebo trpte následky.”

Jo se ušklíbla a sáhla po prostěradlech a dekách. Přetahovala je přes sebe a Nicholase, zatímco se pohnul závěs a objevil se Mortimer. Odemykal a otevíral mříž.

“Aha bezva, jste vzhůru,” vesele odtušila Sam. Vplula do kobky s podnosem v rukou.

Jo pobaveně protočila oči. “No, nebyli jsme, ale teďka už rozhodně jsme.”

“Co naplat, nejvyšší čas vás vzbudit. Vy dva už spíte – nebo nespíte,” dodala kousavě, “celé dva týdny.”

“Trochu jsme si i zdřímli,” ujistil ji Nicholas. Lenivě se zvedl do sedu. Opřel se zády o čelo postele a přitáhl si Jo na prsa.

“Mimoto, ne že bychom tady měli moc co jiného dělat,” potichu si rýpla Jo. “Buďto tohle nebo si dělat starosti.”

“To nebyla kritika,” mírně opáčila Sam. “Mortimer a já jsme na tom byli dost podobně, když jsme se dali dohromady. No, zas až tak hrozní jsme nebyli. Asi. Občas jsme museli vyjít na vzduch. Na druhou stranu jsme ale nežili s Damoklovým mečem nad hlavou, že jednoho z nás mohou popravit.”

Jo těžce polkla a přitulila se blíž k Nicholasovi. Otírala si mu nosík o hruď. Dělala maximum, aby na to poslední dva týdny nemyslela. Vlastně oba dva. Utápěli se v sobě navzájem. Dělali jen o málo více, než že se milovali, a spali, a zase se milovali. S přestávkami na jídlo, když jim je přinesli. A na krmení, když to potřebovali. Nebo je odvedli nahoru do domu na rychlou koupel či sprchu.

Ruku na srdce, až na malé detaily – nesměli vycházet z cely, kdy chtěli, a nesměli se koupat ani sprchovat společně – byly ty dva poslední týdny v podstatě báječné, pomyslela si. Rozhlížela se po místnosti, kterou obývali. Už moc jako cela nevypadala. Sam, Marguerite a ostatní ženy s ní dokázaly hotové zázraky, vzhledem k tomu, jak málo času na to měly. Kolem toalety umístily paraván. Soukromí nade vše. Navrch přidaly kávovar, květiny, noční stolky, kobereček a dokonce i knížky. Ačkoli těm jsme ani nepocuchali vazbu, uchechtla se v duchu. Dokonce by mohla předstírat, že jsou na krásné dovolené v hotelu… nevědět, že její dny s Nicholasem mohou být sečteny. Nikdy jí to nepřestávalo strašit na pozadí mysli… a ani Nicholasovi. Tolikrát mu to viděla na očích, a ten smutek ji skoro drtil.

“No, co už,” navázala Sam. Mluvila neskutečně vesele. “Vím, že dneska nesu snídani moc brzy, ale nemohla jsem se dočkat. Takže tu máte.”

“Proč ses nemohla dočkat?” optala se zvědavě Jo ve stejné chvíli, kdy Nicholas zamručel: “Díky, Sam.”

Sam sestřinu otázku ignorovala. Raději se usmála na Nicholase a položila tác.

“Nemáš zač,” zakřenila se a narovnala záda. Hned nato obrátila hlavu ke dveřím. “Mimochodem, Anders přivedl Charlieho.”

“Fakt?” podivila se Jo. Mortimer opět otevřel dveře cely. Charlie v mžiku vběhl dovnitř a hurá rovnou k posteli. Jo se bleskově posadila, deku popotáhla za sebou. Poplácala na matraci. Charlie další pozvání nepotřeboval. Okamžitě vyskočil nahoru a uložil se jí na klín, jako by to byl spíš nějaký salonní psíček a ne veliký vlčák.

“Ahoj, Charlie. Nazdar, chlapečku. Byl na tebe Anders hodný?” vyzvídala Jo a láskyplně ho hladila. “Tolik jsi mi scházel, ty kluku.”

Sam počkala, dokud se pejsek neuvelebil, a pak se usmála a přikývla. “Anders tvrdí, že Charlie je hodný pes a musí si takového pořídit. Nyní, když se všechno vyřešilo, nejspíš ho budeš chtít vrátit.”

“Cože?” Jo ztuhla a opět na ni pohlédla. “Co se vyřešilo?”

“Copak ona vám to zapomněla povědět?” podivil se Mortimer vcházející do cely.

“Že by? Už asi ano,” nevinně odtušila Sam. A pak ho vzala za ruku a řekla: “Spusť. Tys tu zprávu donesl.”

Mortimer se zadíval na Jo a Nicholase. “Volal Lucian. Bude tady za hodinu.”

“A?” napjatě hlesl Nicholas.

Mortimer zaváhal, a pak shlédl na Sam. “Teď ty.”

Rozzářila se a s úsměvem od ucha k uchu oznámila: “Jsi nevinný, Nicholasi. Tu ženu jsi nezabil. Po telefonu nevysvětloval detaily, chce to udělat osobně, ale prý vám máme vyřídit, že jsi volný.”

“Díky Bohu,” vydechla Jo, kterou si Nicholas skoro až surově přitiskl na prsa.

“Takže vy dva teď máte zhruba hodinku na snídani, sprchu, oblečení a nástup v gala v domě. Celá famílie Argeneau už je na cestě sem. Vyrazili, sotva se o tom doslechli. Gratuluji, vám oběma,” zasmála se Sam a poplácala se po noze. “Pojď, Charlie.”

Vlčák váhal, ale nakonec neochotně slezl z postele a loudal se ke dveřím.

“Bude na vás čekat v domě,” slíbila Sam. “Stejně jako my všichni.”

Jo sledovala, jak odchází, a pak se otočila k Nicholasovi. Zvedla ruku a pohladila ho po líci. “Jsi volný.”

“A nevinný,” doplnil vážně.

“Vždycky jsem to věděla,” zašeptala.

“Zato já nikoli,” přiznal. “A byla to skvrna na mé duši. Celé dekády.”

Jo se měkce usmála. “Jsi dobrej chlap, Nicholasi Argeneau.”

“A ty jsi dobrá žena,” řekl a otočil hlavu. Políbil jí prsty. Poté se obrátil zpátky a usmál se. “Jak by se ti líbilo být dobrou manželkou?”

Při těch slovech překvapeně zamrkala, a pak se zamračila a zeptala se, jako by nevěřila vlastním uším: “Děláš si srandu? Po tom všem, čím jsme si prošli, tohle je tvá představa o nabídce k sňatku?”

Nicholas vytřeštil oči. “Já—”

“Protože pokud ano—” Jo si mu vylezla obkročmo na klín. Vzala jeho tvář do dlaní, moment se na něj škaredila, a konečně nechala falešného kabonění. Usmála se a zašeptala: “Pak zní má odpověď ano.”

“Zatraceně, Jo,” vydechl. “Být smrtelník, umřu na infarkt v padesáti.”

“Tak to je moc dobře, že smrtelný nejsi, což?” zakřenila se a vtiskla mu polibek do koutku úst. A pak do druhého koutku. A potom na nos a na oči…

“Miluji vás, Nicholasi Argeneau.” “A já miluji vás, nastávající paní Argeneau. Nyní a navěky.” “Nyní a navěky,” souhlasila a přitáhla si ho k sobě.