Lynsay Sands

Argeneau 13. Zrozená ke kousání

1. KAPITOLA

“Jdeš pozdě.” Armand Argeneau se jen ušklíbl a vmezeřil se na protější lavici momentálně jediného obsazeného restauračního boxu. Nijak ho nepřekvapilo Lucianovo zavrčení místo pozdravu. Ahoj, jak se máš? by sice uvítal, ale nebyl včerejší. Od tohoto mírně řečeno postaršího nesmrtelného nic tak zdvořilého nečekal. Lucian rozhodně nebyl pověstný svojí vřelostí a šarmem.

“Než jsem mohl odejít, měl jsem na farmě ještě něco na práci,” klidně opáčil Armand. Bez zájmu se podíval na talíř s rostbífem. Pak se rozhlédl po tiché jídelně. Už minula devátá. Za chvíli tady zavírali a oni byli jedinými zákazníky. Dokonce nezahlédl ani servírku. Předpokládal, že je vzadu a pomáhá uklízet.

“Ano, samozřejmě,” zamumlal Lucian. Odložil vidličku a vzal do ruky křupavou žemli pokapanou máslem. “Těžko můžeme čekat, že ti pšenice vyroste sama od sebe, že ano?”

Armand pozoroval, jak se do housky s rozkoší zakusuje, a podrážděně se zamračil. “Nezaškodila by trocha respektu k farmáři, co jídlo, kterým se cpeš, vypěstoval… zvlášť, když ti, zdá se, náramně chutná.”

“Chutná,” zakřenil se Lucian a vyklenul jedno obočí. “Závidíš?”

Armand jen zavrtěl hlavou a obrátil pohled z okna. Ale ano. Záviděl. Lucianova chuť k jídlu byla přímým důsledkem nalezení životní družky. Znovu probudila staré chutě, které oba dávno ztratili. Neexistoval žádný živý nesmrtelný, který by mu to nezáviděl. Jeho samého nevyjímaje.

“Takže?” Zase pohlédl na Luciana. Zjistil, že odložil žemli a teď honí po talíři hrášek. Momentálně na vidličku napichoval malé zelené kuličky. “Co bylo tak důležité, že jsi musel přijet až sem na jih, aby ses se mnou setkal? A proč jsi sakra nedal jinak, než že musím přijít do restaurace? Farma je odtud jenom pět minut. Také jsi mohl dojet až tam.”

Lucian vzdal napichování hrášků a místo toho je zamíchal do bramborové kaše. Nabral směs na vidličku se slovy: “Chci tě požádat o jistou laskavost a nechci, aby to někdo v domě zaslechl.”

“V domě nikdo není,” odtušil Armand. Fascinovaně sledoval, jak Lucian strčil vidličku s jídlem do pusy a začal žvýkat. Soudě podle toho, jak se tvářil a mumlal rozkoší, si potravu skutečně vychutnával. Což bylo poněkud depresivní, neboť jeho osobně ta vůně ani nelákala. A samotné jídlo mu vlastně připadalo jako pomeje. Hnědé maso, bílé brambory s hnědou omáčkou, a odporně zelený hrášek. Nic moc lákavého. V duchu se ušklíbl, a zatímco Lucian polykal, raději se zeptal: “O jakou laskavost?”

Lucian zaváhal, a pak zvedl obočí. “Ani se nezeptáš, jak se má Thomas a jeho nová životní družka?”

Armand cítil, jak při zmínce o synovi a jeho novomanželce svírá rty, ale optání neodolal. “Jak se jim vede?”

“Velmi dobře. Momentálně jsou na návštěvě tady v Kanadě,” odpověděl Lucian, a pak se znovu zaměřil na jídlo. “Ještě ses s ní nesetkal, viď?”

“Ne,” hlesl Armand. Pozoroval ho, jak napíchnul kousek salátu a žvýkal.

Lucian dokousal, polknul, a pak se trochu zvědavě zeptal: “Dostal ses vůbec někdy k tomu, aby ses setkal s Nicholasovou Annie?”

Armand váhal, ale pak řekl jenom: “Ne. Tak co je to za laskavost?”

Lucian na něj chvíli hleděl, ale pak obrátil pozornost k masu na talíři, začal je krájet a prohlásil: “Potřebuji na pár týdnů bezpečný dům pro jednoho z mých vykonavatelů.”

“A jak jsi přišel na to, že bych ho mohl poskytnout já?” podivil se Armand.

Zatímco kousal a polykal, pokrčil Lucian rameny, a posléze poznamenal: “Jsi překvapen? Nechápu proč. Žiješ tady prakticky odříznutý od světa. Nikdo kromě mě a Thomase neví, kde farma je, a v tomhle zapadlém městečku ji pravděpodobně nikdo neuvidí.”

“Ji?” zvědavě zopakoval Armand.

“Eshe d’Aureus,” řekl a uřízl si další kousek hovězího. “Castorova dcera.”

“Castor d’Aureus,” s úctou zašeptal Armand. Nikdy neměl příležitost se s tím mužem setkat, jeho jméno ale rozhodně znal. Pro našince byl Castor hrdinou. Kdysi dávno, v dřevních dobách, kdy se nesmrtelní připojili ke zbytku světa, jeden z nich, Leonius Livius, působil nemalé potíže jak smrtelníkům, tak i nesmrtelným. Tolik potíží, že to ostatní nesmrtelné dohnalo k ustanovení rady, a zhubení jeho i jeho potomstva. A byli to právě Lucian a Castor, kdo utratil monstrum, kterým se Leonius Livius stal. Uprostřed bitevního pole, zatímco všude kolem nich zlotřilí bez-tesáci bojovali s armádou Rady disponující tesáky, ho Lucian přibodl k zemi kopím, a Castor mu oddělil hlavu od těla. Oba byli kvůli tomu považováni za hrdiny, ale Lucian byl jeho bratr. Znal ho, vídal v zásadě dennodenně, zato Castora neznal. Tudíž se mu v duchu jevil víc jako bájný hrdina.

“Nebyl to žádný hrdina,” potichu odtušil Lucian. “Jenom dobrý chlap a prima voják. Byl to také můj přítel, a než zemřel, požádal mě, abych v případě, že by se s ním něco stalo, dohlédl na Eshe a ostatní členy jeho rodiny. No a jak jistě víš, zemřel. Snažím se tedy dávat pozor na Eshe, a proto se ji na dobu, než tuhle záležitost vyřešíme, snažím dostat z první linie. Myslím, že to zabere zhruba dva týdny.”

“Jakou záležitost musíte vyřešit?”

Lucian si povzdechl a odložil vidličku i nůž. Pomyšlení na onu věc mu zjevně vzalo chuť k jídlu. Pochmurným hlasem přiznal: “Když jsme zlikvidovali Leonia, zjevně jsme nedostali všechny jeho syny. Minimálně jeden přežil. Říká si Leonius Livius II.”

“Chceš snad tvrdit, že všechna ta staletí tady kolem nás chodí jeden z jeho zplozenců?” užasl Armand. Těžko si představit, že nevzbudil pozornost. Pokud by byl po otci, jeho zvěrstva by celou tu dobu neměla zůstat nepovšimnuta.

“Byl živý a plodný,” suše ho ujistil Lucian. “Ten chlap má aspoň dvacet synů, o kterých víme. Lépe řečeno měl,” dodal spokojeně. “Některé jsme vyhladili. Ačkoli… podle všeho je chytřejší, než otec. Buď, a nebo má někoho, komu se daří držet ho na uzdě. Nepustil se do masového vyvražďování, ve kterém se vyžíval jeho otec. Ani nezakládal koncentrační chovné tábory. Počet napadených udržuje na minimu. Jedna nebo dvě ženy zároveň, a sem tam na něj má smůlu nějaká rodina. Pozornost upoutal teprve až letos v létě. Nahoře na severu unesl dvě ženy z parkoviště u krámu s potravinami. Moji muži osvobodili jednu z unesených žen, a zabili tři nebo čtyři z jeho synů. Jenomže pak museli najít i tu druhou ženu a ulovit muže, který ji zajal. Eshe se zapojila do pátrání. Je zřejmé, že byla při akci spatřena a poznána. Mé zdroje nyní tvrdí, že se zaměřil na ni. Míní pomstít otcovu smrt.”

Armand vážně přikývl. “Zaměřil se i na tvou Leigh? Nebo na někoho z rodiny? Co si budeme povídat, na smrti jeho otce máš lví podíl.”

“Myslím si, že o Leigh neví. Tak jako tak na tom nezáleží. Dokážu ji ochránit. Zato Eshe, to je jiná písnička. Je jedním z mých vykonavatelů. A stejně paličatá a hrdá, jako býval její otec. Jakmile by se doslechla, že ji Leo hledá, klidně by se prošla nahá po hlavní třídě Toronta, jen aby upoutala jeho pozornost a měla šanci se s ním utkat.”

“Takže jsi to vlastně ty v sukních, což?” pobaveně odtušil Armand.

“Ha, ha.” Lucian se zjevně nebavil.

Armand se jeho trpkému výrazu zachechtal. “Jestli je ale taková divoška, jak mi to líčíš, čím ji míníš přesvědčit, aby se schovala na mé venkovské farmě, než toho chlápka polapíte?”

“Jo… no… v tom je ten problém,” blábolil Lucian, který se znovu chopil vidličky. Tvářil se mrzutě a přiznal barvu. “Zpravidla si libuje v ignorování mých příkazů. Nejlepší způsob, jak ji přimět něco udělat, je nařídit jí pravý opak. Kdyby to nebyla Cantorova dcera…” Lucian se na moment zamračil, ale pak si povzdechl a potřásl hlavou. “Naštěstí si dokonce ani ona nedovolí neuposlechnout přímý rozkaz Rady.”

“Chápu,” odtušil Armand. Válel to slovo na jazyku jako karamel a mhouřil oči. Podezíravě si bratra měřil. “A tak souhlasila, že několik týdnů bude bydlet na mé farmě a motat palci?”

“Řekl jsem dva týdny,” upozornil, do očí se mu ale nepodíval. “A také jsem řekl, že dokonce ani ona si nedovolí neuposlechnout přímý rozkaz Rady.”

“Radost z toho tedy mít nebude,” suše odhadl Armand.

Lucian pokrčil rameny. “Na to, aby si vylévala zlost na tobě, je příliš zdvořilá… asi,” dodal s úsměvem, načež navrhl: “Jenom ji zaměstnej. Ber ji na pikniky, rožnění a senoseč, nebo prostě na cokoli, co vy vidláci děláváte.”

“Vidláci?” znechuceně zopakoval Armand.

Lucian zvedl oči v sloup. “Prostě ji zabav, ať nemá čas vymýšlet blbosti. A já zavolám hned, jak pro ni bude bezpečné vrátit se do Toronta a do práce.” Začal ke rtům zvedat další sousto hovězího.

Vidličku už měl málem v puse, když vtom najednou pohledem minul Armanda a dočista zkameněl. Vyvalil oči, ze rtů mu splynula drsná kletba, a pak zašeptal: “Já ji fakt jednou zabiju.”

“Koho?” zmateně se optal Armand. Otočil se a pohlédl směrem, kam nyní upíral zrak Lucian. Zíral ven na temnou cestu. I Armand chvíli hleděl na šerou silnici mizející v dálce. Zvolna rozeznával, co ve skutečnosti byla ta blížící se ohnivá fata morgana. Motocykl. Pneumatiky i sám stroj lemovala červená, žlutá a oranžová LED světýlka, díky kterým to vypadalo, jako by po silnici uháněla motorka v plamenech. Pekelně úžasná podívaná, jen co je pravda

“Eshe,” odsekl Lucian, čímž konečně zodpověděl jeho otázku. “To je totiž ona.”

Motocykl se vřítil na parkoviště u restaurace, až od kol létal štěrk, zpomalil a zastavil vedle Armandova pickupu. Než motor utichl a jezdkyně sesedla, měl opravdu jen moment na bližší prohlídku plejády světelných diod nacházejících se na stroji. Jezdkyně měřila přinejmenším šest stop, a v černé kůži budila dojem, že je samý sval bez unce tuku. Pohybovala se s dravčí elegancí pantera.

“Vypadá, jako by byla zrozena k ježdění,” zamumlal a hltal ji očima.

“Spíš byla zrozena ke kousání,” zasyčel Lucian.

Armand zvědavě pohlédl na svého bratra. “Proč jsi tak naštvaný?”

Lucian podrážděně zkroutil rty, ale přiznal: “Řekl jsem jí, aby byla méně nápadná.”

“Aha,” hlesl Armand. Kousal se do rtu, aby se udržel a nekřenil se. Osoby, ať už nesmrtelné či naopak smrtelné, které konaly v rozporu s Lucianovými příkazy, se vyskytovaly zřídka, a tudíž byly vzácné. A on si nemohl pomoci, ale pobavilo ho, že je Eshe d’Aureus očividně jednou z nich. Tohle mělo k nenápadnosti na hony daleko. Z oken každého domu, který minula, s největší pravděpodobností vykukovaly oči. A nyní se již éterem dozajista nesl tam-tam moderní doby. Nabuzené prstíky ostošest mačkaly čísla na telefonních aparátech. Zvěst o absolutně-super motocyklu, který zrovna projel okolo, se šířila ústním podáním. Zítra bude ústředním tématem konverzace v restauraci. Ti, co to viděli, to budou popisovat těm, co to neviděli. Co naplat? V této malé komunitě se toho moc nedělo.

“Stáhnu ji z kůže,” vrčel Lucian, zatímco kráčela podél oken ke vchodu do restaurace.

Armand si nemohl nepomyslet, že by mu nijak nevadilo, být mu při tom k ruce. Automaticky sklopil zrak ke kůži, kterou mínil bratr stáhnout. Ta ženská měla dokonalé tělo. Pěknou, okrouhlou prdelku. Už tušil, že by byla rozkoš dotknout se jí… a právě začal v duchu vymýšlet rozličné důvody, které by mu k tomu mohly poskytnout vhodnou záminku – žádná z nich nezahrnovala skutečné stahování z kůže – když otevřela dveře jídelny a vešla dovnitř, čímž mu znemožnila očumovat jí zadek. Pohotově přesunul pozornost k jejímu popředí, jelikož se těsně za dveřmi zastavila, rozepnula si bundu a rozhlédla se okolo. Docela pěkná podívaná, připustil. Stále měla přilbu, takže jí neviděl do tváře, ale všechno ostatní vyhlíželo krásně. Černé kožené kalhoty těsně obepínaly dlouhé, štíhlé nohy. A černá kožená – nyní rozepnutá – bunda, skýtala výhled na černý kožený korzet, jenž dával oku všanc horní křivky ňader až k útlému hrdlu. Sytě mahagonová pleť pod zářivkami jídelny zvláštně pableskovala. Jako by byla poprášena nějakým třpytivým pudrem.

“Jasně jsem ti řekl, že máš být nenápadná.” Sotva je spatřila a vydala se k nim, Lucian tu ženu probodl pohledem.

“Řekl jsi, že mám být méně nápadná,” opravila ho klidným hlasem. A jen co si sundala přilbu, dodala: “A to jsem. Vidíš?”

Armand nevěděl, co měl vidět Lucian, ale on viděl ženu, kterou pokládal za nejpohlednější příslušnici něžného pohlaví, jakou měl tu čest po dlouhé době spatřit. Dokonce možná od chvíle, kdy ještě žila jeho životní družka. Eshe d’Aureus měla obrovské, krásné oči. Zářily zlatem a byly poseté černými flíčky. Rovný egyptský nos a ty nejsvůdnější rty, na jaké kdy pohlédl. Shledával ji krásnou, až to bralo dech… a nenápadnou ani zdaleka.

“Eshe,” zavrčel Lucian. Silou vůle uvedl do pohotovosti žalostné zbytky trpělivosti. “Obarvení vlasů ti jen těžko dopomůže k nenápadnosti, když sedíš na té své cirkusácké motorce.”

Při těch slovech obrátil Armand zrak k jejím vlasům. Nosila je po stranách ostříhané nakrátko a nahoře trochu delší, a nyní si je pročesávala dlouhými štíhlými prsty. Snažila se načechrat to, co přilba splácla. Ale připadaly mu dokonale přirozeně tmavohnědé. Skoro černé. Ačkoli tu a tam na konečcích zahlédl světlejší odstín. Neodolal a zeptal se: “Jak vypadají normálně?”

“Normálně si konce vrchních pramenů odbarvuje úděsnou kombinací červené a blond, takže to vypadá, jako by měla hlavu v jednom ohni,” suše ho informoval Lucian, načež se obrátil k Eshe a dodal: “Při tom barvení jsi odvedla mizernou práci. Na konečcích pořád zůstalo trochu barvy.”

Eshe podrážděně zakoulela očima a začala se vměstnávat do boxu vedle Armanda, čímž ho donutila pošoupnout se, aby jí udělal místo. “Bože, ty nikdy nejsi spokojený, Luciane. Ruku na srdce. Ne, že bych měla čas objednat se ke kadeřníkovi na barvu a nechat si to udělat profesionálně. Musela jsem to udělat sama a já nejsem kadeřnice. Tohle je to nejlepší, co jsem zvládla v čase, který jsi mi na to vymezil.” Přilbu postavila před sebe na stůl, bradu si opřela o ruce položené na vršku přilby a zakřenila se na Luciana. “Jestli se ti výsledek nelíbí, je to jenom tvoje vina.”

“Nemohla jsi aspoň přijet autem místo na té zatracené motorce?” zeptal se vztekle Lucian.

“No ano, protože rudé Ferrari by tady ve Zlámané Lhotě bylo mnohem nenápadnější,” suše opáčila Eshe. Hned nato mrkla na Armanda a zašeptala: “Bez urážky.”

“V pohodě,” ujistil ji, a pak si odkašlal a přinutil se odvrátit, jelikož si uvědomil, že se na ni kření jako obecní blázen.

“Ferrari?” podivil se Lucian. “Co se stalo s kabrioletem?”

“Prodala jsem ho,” pokrčila rameny. “Ferrari bylo hezčí a vzhledem k tomu, že mi k bytu přidělili jenom jedno parkovací místo, kam se musela vejít současně motorka i auto, kabriolet musel jít.”

“Ferrari?” Lucian vypadal upřímně zděšen. “Už tak bylo dost zlé, když jsi měla Mustanga kabriolet, ale Ferrari? Se všemi těmi koňmi pod kapotou? Jsi démon rychlosti. Zabiješ se v něm. Raději bys měla dodržovat povolenou rychlost.”

Armand na bratra jen fascinovaně zíral. Lucian toho nikdy moc nenamluvil. Většinou na každého jen vrčel a jedovatě zíral. Ale Eshe ho zřejmě vytočila až do té míry, že se rozpovídal. Nemyslel si, že se tohoto dne někdy dožije. Z myšlenek ho vytrhlo, když Eshe pronesla: “Jasně… taťko.”

Vykulil oči, ale ještě neskončila. Čím víc se Lucian chmuřil, tím víc se usmívala. “Doufám, že ti Leigh v dohledné době povine nějaké dětičky, Luciane. Možná pak konečně přestaneš dělat tátu nám ostatním.”

“Dělat tátu?” nahlas zapochyboval Armand. Dokázal vymyslet spoustu přídavných jmen, kterými by popsal Luciana. Mimo jiné despotický a děsivý, ale otcovský na tom seznamu chybělo.

“Ano, dělat tátu,” potvrdila Eshe a přátelsky se na něj usmála. “Věčně všem káže, co mají dělat, kam jít a tak. Je jako velký starý nabručený táta.”

“Tvůj otec—” spustil Lucian, ale bez okolků ho utnula.

“Táta tě požádal, abys na mne a mé bratry a sestry dával pozor, kdyby se mu něco stalo. A ty se jen snažíš dostát svému slovu, bla bla bla,” odrecitovala znuděným hlasem, který dával tušit, že ten argument vyslechla už přinejmenším tisíckrát. “Tohle mělo svůj význam, dokud jsem byla ještě dítě, Luciane. Jenomže o dobré milénium později to už znamená houbeles, šmárjápano. Vždyť jsi starší, než já, jenom o sto let. Sakra. Přenes se přes to. Jsem si jistá, že táta nechtěl, aby sis hrál na poručníka navěky.”

“Ty jsi jenom o sto let mladší, než Lucian?” překvapeně vyhrkl Armand. “Zdáš se mnohem mladší.”

“Jéje, díky!” Otočila se a věnovala mu úsměv, že Armand málem zavzdychal. A pak mu podala ruku. “Ahoj. Já jsem Eshe d’Aureus a ty budeš nejspíš Armand Argeneau.”

“Ano.” Ruku přijal a potřásl s ní. Byla tak drobná a měkká v jeho dlani, že se bezděky pousmál. “Tak proč nejsi stejně nevrlá jako Lucian? Odjakživa jsem si myslel, že to je tím jeho věkem.”

Jenom si odfrkla. “To těžko. Tady Otec Čas prostě rád vláčí na ramenou tíhu světa – nemluvě o plynoucím čase – jako nějaký upíří Atlas. Já? Užívám si života plnými doušky, seč mi síly stačí. A Luciana a jemu podobné nechávám, ať si mrzoutí a vládnou.”

“Copak existují další takoví, jako je Lucian?” opět zapochyboval Armand.

Eshe zvedla obočí. “Nejezdíš moc do Evropy, viď? Protože tam je jich fůra. Obzvlášť v Británii. Jen co zestárnou, dokonce i ze smrtelných Britů se stanou pánovití morousi. Myslím, že to je nějaký přírodní zákon či co.”

Armand se tomu, co říkala, jen usmíval a pokoušel se vymyslet něco, čím by ji povzbudil k pokračování ve znevažování Luciana – což bylo neuvěřitelně osvěžující a vzrušující, takovým povzbudivým způsobem – když vtom mu mobil začal vyhrávat rekviem. Ušklíbl se, vylovil ho z kapsy, otevřel a přitiskl k uchu. Když Paul, předák jeho farmy, panickým tónem zavřeštěl cosi o Bessyině telení, skoro nadskočil. Jen co ten dobrý muž zmlkl, aby nabral dech, využil příležitosti a řekl: “Jsem na cestě. Sedím jenom v restauraci. Za pět minut tam budu.”

“Nějaké problémy doma?” suše se otázal Lucian, jakmile Armand zaklapl telefon a strčil ho zpátky do kapsy.

Armand přikývl. Eshe vyklouzla ven, aby mu udělala místo, a tak se začal soukat z boxu. “Jedna z mých dojnic se telí a jsou s tím jisté problémy.”

“Já žila v domnění, že máš pšeničnou farmu?” ozvala se Eshe. Když se vedle ní narovnal, vzhlédla a v očích jí zajiskřilo překvapení.

“Mám. Ale chováme pár krav na mléko a také další zvířata. Slepice, kozy…” Pokrčil rameny. “Chová je většina farmářů, aby ušetřili za potraviny.”

“A co s nimi děláš ty?” vyzvídala. Správně usoudila, že on sám nejí.

“Část naturálií si bere můj předák, ale většinou masa, vajec a mléka zásobujeme tuto restauraci.”

“Pojedeme za tebou,” oznámil Lucian a zrychlil konzumaci.

“Klidně si dej na čas. “Budu ve stáji, ale vy si udělejte pohodlí v domě. Přední dveře se nikdy nezamykají.” Když Lucian významně zvedl jedno obočí, ironicky odtušil: “Tohle je venkov. Tady nikdo nikoho zbůhdarma neobtěžuje a zločinů je tu pomálu.”

Počkal jen, než Lucian zavrčel na souhlas, a pak se usmál, kývnul na Eshe, a vypochodoval z jídelny. Cítil, jak se za ním dívá, a přál si, aby se i on mohl dívat na ni. Byla to krásná žena, a on se těšil, že mu bude dělat na farmě společnost. Předák obstarával chod farmy přes den a večer měl volno. A když byl Armand vzhůru, obvykle býval sám. Bylo by pěkné mít pro změnu někoho, s kým by si mohl popovídat. Obzvláště pak někoho, kdo mu připadal atraktivní. Už to bylo dlouho, co se mu někdo zdál přitažlivý víc, než na přechodnou dobu. Přitažlivost obvykle mívala jepičí život. Dokonce ani druhá a třetí žena ho nepřitahovaly tím správným způsobem. Jeho náklonnost k nim byla založena spíš na přátelství a spolužití, než na ryzím animálním chtíči. Armand tušil, že udržet si odstup od téhle krásné Eshe d’Aureus bude těžké… a vlastně si ani nebyl jist, že ho udržovat chce.

Eshe sledovala, jak Armand vychází z restaurace. Klouzala očima z širokých ramen k úzkému pasu, a pak dolů po pozadí a nohou. Měl sebevědomou chůzi. Kapku zaváněla arogancí, ale byla si jistá, že zcela bezděčnou. Vytáčení chodidel a pohyb boků měl vrozené. Rozložitá ramena zůstala rovná, hlava vysoko. Připočte-li k tomu drsné rysy a stříbromodré oči, nemohla si nevšimnout, že je to krásný mužský. Ale na druhou stranu, ještě nepotkala muže z rodu Argeneau, který by nebyl. Všichni sice nebyli klasicky krásní, ale měli jakýsi šmrnc. No a jí připadalo, že Armand dostal toho šmrncu do vínku dvojitou porci.

“Měla bys zjistit, jestli ho dokážeš přečíst.”

Ohlédla se. Lucianova poznámka ji překvapila. Na talíři mu zbývala ještě asi polovina jídla a ládoval se, až mu za ušima praskalo. Usadila se zpátky do boxu a jala se ho pozorovat. Zvědavě koukla na pokrm. Vonělo to hezky. Roztržitým hlasem se zeptala: “Proč bych to měla dělat?”

“Správná otázka zní, proč jsi to ještě neudělala?” opáčil suše. Při tom soustředěně nabíral na vidličku brambory s hráškem. “Znám tě dlouho, Eshe. A ještě nikdy jsem nezažil, aby ses nepokusila přečíst jednoho každého nového chlapa, kterého potkáš… smrtelného, stejně jako nesmrtelného.”

Zamračila se na něj, zatímco si strkal jídlo do pusy. Hlavně proto, že měl pravdu. Nikdy by to nikomu nepřiznala, ale nesmírně toužila potkat nového životního druha. Chtěla znovu zažít ten mír a vášeň, kterých si několik století užívala se svým prvním životním druhem. Bez vzruchu, jenž by do něj životní druh vnášel, byl život příšerně fádní a nudný. A tak první věc, kterou obvykle při setkání udělala, byl pokus muže přečíst. Ačkoli pokus nebyl správný termín, jelikož nepotkala nikoho, koho by přečíst nedokázala. Jediný důvod, který ji napadl, proč nepřečetla i Armanda, byl, že měla příliš napilno s dožíráním Luciana. Což byla kratochvíle, kterou se bavila po staletí. Žijete-li tak dlouho, život může být občas drobet nudný. Holka se prostě musí něčím zabavit.

Přesto, nepřečíst nováčka je pro mne netypické, přiznala si v duchu, a chtě nechtě si musela lámat hlavu, pročpak to asi neudělala. Jenomže ji tenhle oříšek vyváděl z míry, a proto měla sto chutí změnit téma.

“Tak co, zbaštil ti tu báchorku, že potřebuji bezpečný úkryt?” zeptala se potichu, při tom pozorovala, jak Armand Argeneau nastupuje do pickupu a odjíždí z parkoviště restaurace.

Lucian přikývl, aniž o ni okem zavadil. “Proč by ne?”

Udělala obličej. “Myslím, že jen proto, že mě nezná. Kdyby totiž ano, ani na moment by neuvěřil, že jsem ochotná se někde schovávat.”

“Hmm,” zamumlal Lucian, který právě zlikvidoval poslední sousto. “Well, udělej mi laskavost. Dokud tady budeš, snaž se, aby to příliš nebilo do očí. Buď tak hodná.”

“Jasně,” zamumlala, a když odstrčil talíř a vstal, zvedla se také a zvědavě se optala: “Vážně si myslíš, že by byl schopen zabít své manželky?”

“Ne,” připustil Lucian. Z peněženky vytáhl dvacet babek a hodil je na stůl. “Ale na druhou stranu, také by mne nikdy nenapadlo, že by Jean Claude provedl, co provedl.”

Eshe se na ta slova zamračila. Vzala ze stolu přilbu a následovala ho ke dveřím. “Proč ho prostě nepřečteš a nezjistíš, zda to spáchal? A když už jsme u toho, proč jsi nepřečetl Jean Clauda?”

“Protože to nesvedu.”

Tím ji natolik překvapil, že se zastavila. Možná by pochopila, že nedokázal přečíst Jean Clauda – své dvojče – ale Armanda… “Ale přece jsi o čtyři století starší, než Armand.”

Lucian se u dveří zastavil, ohlédl se a zašklebil. “Z nějakého důvodu – na který jsem nikdy nebyl schopen přijít – některé sourozence, a dokonce i jednu či dvě neteře a synovce, jednoduše nepřečtu.”

“Fakt?” zaujatě vyhrkla Eshe. Konečně znovu vykročila a dohnala ho u dveří. “To jsem nevěděla.”

“Není to nic, čím bych se chlubil,” suše konstatoval, procházeje dveřmi.

“Ne, to asi ne,” zašeptala a držela se hned za ním. “Tak proč vlastně Armanda podezíráš? Není to proto, že ho nesvedeš číst.”

“Ne, proto ne,” přitakal. Kráčel podél průčelí restaurace k tmavé dodávce zaparkované několik stop za jejím motocyklem. “A ono se ani tak nedá říci, že bych ho podezíral. Spíš mám pocit, že si nemohu dovolit ho nepodezírat. Pokud vím tak fakt, že byl jejich manželem, je jediná věc, která ty tři ženy spojuje. A pak také, Annie byla manželkou jeho syna.”

“A Nicholase nezabili. Jenom ho přinutili dát se na útěk, aby mu zabránili odhalit to, co se Annie možná dozvěděla,” nahlas meditovala Eshe. Byla v obraze. Celou tu historii znala. Armand Argeneau ztratil tři manželky při nehodách. Časový odstup mezi jednotlivými tragédiemi byl vždy více než stoletý. A pokaždé k nim došlo poté, co si ho vzaly a daly život jednomu dítěti. Také snacha mu zahynula při tragické a poněkud bizarní nehodě nedlouho potom, co se provdala za jeho syna. Čekala dítě, ale nestačila jejich rádoby prvorozeňátko před smrtí porodit. Při oné podivné autonehodě zahynuli oba. Mnohem důležitější ale bylo něco jiného. Bezprostředně před smrtí se Annie totiž podle všeho vyptávala na úmrtí Armandových manželek. A prý když v noci před svou nehodou mluvila po telefonu s Nicholasem, byla moc rozrušená. A slíbila, že až se vrátí domů, něco mu poví. Jenomže umřela dříve, než mu to, ať už to bylo cokoli, stihla povědět. A když se o pár týdnů později Nicholas vypravil za Anniinou kamarádkou – mínil se jí zeptat, jestli čirou náhodou neví, co mu to mohla chtít říct – nějak skončil doma ve sklepě. V náručí mrtvou smrtelnici, její krev v puse a prázdné místo v paměti. Tam, kde správně měly být vzpomínky na to, jak ji zabil.

Z Nicholase se tímto stal psanec. Ex-lovec psanců, se kterým před těmito událostmi párkrát pracovala i sama Eshe, byl od té noci na útěku. Padesát let. Ale nedávno se vzdal, aby zachránil svou novou životní družku. Nicméně Anniin telefonát a prázdné místo tam, kde měla být vražda smrtelné ženy, Lucianovi stačily, aby zapochyboval. Zdráhal se Nicholase popravit, jak se od něho očekávalo. Místo toho pověřil Eshe úkolem záhadu rozluštit a zjistit, co se ve skutečnosti přihodilo Armandovým ženám. A, doufejme, také Annie a Nicholasovi. Pěkně náročný úkol. Vlastně téměř nemožný, jelikož první Armandova choť zahynula v roce 1449, pomyslela si Eshe.

“Jeď za mnou k domu,” nařídil Lucian a nastoupil do své dodávky.

Eshe pouze kývla a zamířila k motorce. Cestou si nasazovala přilbu. Automaticky nasedla a nastartovala. V duchu dlela u Armanda Argeneau a možnosti, že má něco společné se smrtí svých manželek. A posléze i Annie. Což rozhodně nebyly veselé úvahy pro nikoho, kdo znal a měl celý klan Argeneau rád. A ona sama k těmto lidem patřila. Momentálně, po staletích mizérie, kdy je utlačoval Lucianův bratr Jean Claude, konečně prožívali období štěstí. Nepotřebovali, aby jim takováto věc zkalila radost.

S povzdechem se přinutila zaměřit na úkol, který měla před sebou, a následovala Lucianovu dodávku z parkoviště.

Armandova farma nebyla daleko od restaurace, což bylo pravděpodobně dobře, neboť – navzdory maximální snaze – měla Eshe hlavu plnou myšlenek, a tak jí zbývalo málo pozornosti na řízení. Jakmile se rozsvítila brzdová světla dodávky, automaticky zpomalila a vjela za ní na dlouhou dlážděnou příjezdovou cestu lemovanou stromy. Byly prastaré a obrovské. Jejich větve se nad cestou klenuly jako přírodní baldachýn a zakrývaly hvězdy na obloze. Skoro se lekla, protože po obou stranách náhle ustoupily a obkroužily mýtinu kolem starobylého viktoriánského sídla zemědělské usedlosti.

Jen co dodávka zastavila, Eshe za ní zabrzdila, a pak ji objela. Zaparkovala hned vedle ní, na kruhové cestě před domem. To už putovala očima po budově. Letitý viktoriánský dům se sedlovou střechou, postavený ze žlutých cihel, s bohatě vyřezávaným obložením a verandou podél celého průčelí. Zábradlí se z obou stran sbíhalo u čtyř či pěti schůdků, které vedly k dvoukřídlým dveřím přesně uprostřed. Z oken přízemí se linulo světlo a nade dveřmi přívětivě zářilo osvětlení verandy.

Eshe vypnula motorku, sesedla a sundala si přilbu. Se zájmem obhlížela obydlí. Sice bylo staré, ale v dobrém stavu. Buďto o ně nějakých dobrých sto let od chvíle, kdy ho postavili, někdo s láskou pečoval, nebo bylo v jistém okamžiku renovováno a navrátili mu původní krásu. Sama tipovala spíš dobrou péči, než renovaci. Malebné obložení a zvlněná okenní skla jí připadaly autentické.

“Hádáš správně,” odtušil Lucian, který se objevil vedle ní.

Zamračila se na něj za to, že jí četl myšlenky. Neomalený zlozvyk, za který se nikdy neomlouval. A pak jí oko padlo na chladicí box, co nesl, a při pomyšlení na krev, kterou pravděpodobně obsahoval, zavzdychala. Lucian ji probudil telefonem v půli odpoledne a měla tak naspěch, aby splnila příkazy a dostala se sem, že ji ani nenapadlo se před odjezdem nakrmit. Začínala to pociťovat.

Lucian se jejím myšlenkám pousmál a gestem ji vybídl k chůzi. “Tak běž první a můžeš si dát sáček či dva. Já zatím vyskládám ostatní Armandovi do lednice.”

Eshe přikývla, z kufru vzadu na motorce vytáhla brašnu a vykročila k domu.

“Co je to? Tak si představuješ zavazadlo na cestu?” vyhrkl Lucian. Šel za ní ke schodům a nevěřícně si prohlížel její brašnu.

“Cos čekal? Lodní kufr?” odsekla suše. “Krom toho jsem si nebyla jistá, co se na venkově nosí. Napadlo mě, že až to zjistím, pár kousků si koupím tady.”

“Ty to říkáš, jako by farmáři byli úplně jiná rasa,” poznamenal Lucian napůl znechuceně, napůl pobaveně.

“Jako by sis nemyslel to samé,” setřela ho, a hned dodala: “Mimoto jsou, aspoň podle mého názoru.” Potřásla hlavou. “Já prostě nechápu, jak se někdo může dobrovolně zahrabat v takovémhle zapadákově. Těchto nesmyslů jsem si za temného středověku užila habaděj. Pěkně děkuju. Latrína na dvorku není nic pro mě. Dávám přednost životu ve městě.”

“Pevně věřím, že tady mají teplou vodu a splachovací záchod,” pobaveně namítl Lucian.

“Když jsem byla na nějaké farmě naposledy, tak ne.”

“Kdypak to bylo?”

“Jak jsme lovili toho psance na jihu Arkansasu,” otřepala se. Životní podmínky v tom hnízdě jí připadaly bezesporu brutální. Vlastně měla pocit, že dělá psanci a jeho malým psančatům laskavost, když je zbaví jejich mizérie. Byl to jeden z lovů, kdy měli příkaz k popravě v rukávu. Psanci byli prošetřeni a odsouzeni, ale jejich úkryt teprve odhalili.

“Pro smilování Boží, ženská, to už je sedmdesát nebo osmdesát let.”

“Ne dost dávno, abych zapomněla,” prohlásila a znovu se otřepala.

“Vědět, že tě to tak poznamená, tak bych tě na ten lov nevzal.”

“Jo, to určitě,” odfrkla. “Jak tě znám, spíš bys mě pak nechal zasahovat na všech farmách s kadibudkami. Proč si myslíš, že jsem ti tenkrát neřekla, jak moc mi to vadí? Seš sadistickej bastard, Luciane. Cítil by ses povinován zbavit mě přecitlivělosti.”

Podržela mu dveře a dala přednost. Lucian odpověděl zavrčením.

“Mimochodem, jak dlouho se tu zdržíš?” zeptala se, jen co jimi prošel kolem ní a vykročil po dlouhé chodbě. Vedly z ní několikery dveře a po jedné straně bylo schodiště do druhého podlaží. Lucian tady očividně nebyl poprvé. Zamířil rovnou do zadního traktu domu.

“Promluvím si s Armandem a vyrazím k domovu.”

“To mi došlo hned, jak jsem uviděla, že s tebou není Leigh,” přiznala. Při zmínce o jeho životní družce jí na rtech zahrál úsměv. Ti dva byli prakticky nerozluční. A, upřímně řečeno, když přijela, čekala, že v restauraci spolu s Lucianem a Armandem najde i ji.

“Vyrazila si s Marguerite na dámskou jízdu. Prý lázně, večeře a kino,” vysvětlil cestou Lucian. Vedl ji do poslední místnosti vzadu nalevo. “Rád bych byl doma pokud možno dřív než ona.”

Eshe cosi zamumlala ve smyslu, že to bere na vědomí, ale pozornost věnovala místnosti, do které vstoupili. Bylo tam zhasnuto, ale z chodby sem pronikalo dost světla, aby viděla, že je to klasická venkovská kuchyně. Prkenná podlaha, venkovní zeď z neomítnutých cihel, zbylé tři stěny vymalované barvou, která jí v tomto světle připadala jasně žlutá. Na boku kuchyňská linka, hned vedle lednice, a starodávně vyhlížející kamna na dřevo. Štítek Elmira jí však prozradil, že je to patrně plynový sporák retro, speciálně navržený, aby ve viktoriánském domě působil autenticky.

Přesunula pohled k Lucianovi, který právě postavil chladicí box na kamennou desku linky situované na konec kuchyně, kde se vařilo. Jen co k němu došla, otevřel chlaďák, vyndal jeden sáček krve a podal jí ho.

Zamumlala díky, opřela se bokem o linku, otevřela pusu, počkala, až se jí vysunou tesáky, a pak na ně rychle nabodla sáček s krví.

Lucian se zatím obrátil a otevřel lednici za sebou. Když nahlédl dovnitř a zavrčel, šla se mu kouknout přes rameno. Povytáhla obočí. Uvnitř nebyl ani jeden sáček krve. Buďto přijeli těsně předtím, než mu ji měli dodat, nebo zásoby krve skladuje Armand někde jinde.

Zavrtěl hlavou a otočil se, aby začal přemisťovat krevní sáčky z boxu do lednice. Eshe couvla o pár kroků a udělala mu místo. Pytlík u pusy měla skoro prázdný a Lucian se právě obracel, aby vložil dva sáčky do lednice, když vtom je zničehonic upustil a otočil se k ní. Vymrštil ruku nad jejím ramenem a kolem hlavy.

Eshe přímo za sebou zaslechla, jak pleskla kůže o kůži a nějaký přidušený zvuk. Rychle se podívala přes rameno. Spatřila muže, houpal se za ní ve vzduchu, a jenom nevěřícně vytřeštila oči. Lucian ho držel pod krkem, kousek nad zemí. On držel v ruce sevřené v pěst nůž.

2. KAPITOLA

Ode dveří se ozvala kletba. Eshe se tam podívala a spatřila Armanda, který zůstal stát na prahu. Přes tvář mu přelétl hněvivý výraz, ale rychle ho vystřídala rezignace. Unaveným hlasem se otázal: “Co se stalo?”

“Tvrdil jsi, že je tvůj dům prázdný, ale nebyl,” ponuře konstatoval Lucian.

Armand vyhlížel rozzlobeně, přesto vysvětlil: “Tohle je Paul Williams. Přes den tady na farmě dělá předáka. Předpokládal jsem, že se potom, co mi zavolal, vrátil do stáje, ale musel sedět tady a čekat na mě. Jenomže já jsem naneštěstí jel přímo ke stáji. Když jsem si uvědomil, že tam není, šel jsem ho urychleně hledat.” Odmlčel se, zamračil a zeptal se: “Ale proč zaútočil?”

“Ani jeden jsme si nevšimli, že sedí za stolem. Já začal vybalovat krev, Eshe blýskla tesáky a skousla sáček. A on se ji pokusil proklát,” suše zrekapituloval Lucian, a pak se ušklíbl. “Ačkoli si myslím, že by to bylo probodnutí, protože tady neměl po ruce žádné kolíky a musel se spokojit s nožem z řeznického špalku.”

Aby si mohla lépe prohlédnout smrtelníka, který se ji chystal napadnout, ustoupila Eshe od obou mužů. Jen co zblízka pohlédla na velký, porcovací nůž, který držel v pravé ruce, ušklíbla se a strhla si ze zubů vyprázdněný sáček. Nezabil by ji, ale kdyby dokončil, co začal, a bodl ji dřív, než si ho Lucian všiml, pekelně by to bolelo. Ohrnula nos. “Přátelský mládenec.”

Armand se zamračil na nůž, pak ale pohlédl na Luciana a nevěřícně se zeptal: “Vy jste si ho nevšimli? Jak jste si ho do pekla mohli nevšimnout?”

“Bylo zhasnuto,” škrobeně upozornil Lucian. “Smrtelníci obvykle nesedávají potmě, tak jsem usoudil, že místnost je prázdná, a nepodíval se ke stolu, kde zřejmě seděl. Mimoto jsem byl roztěkaný, jelikož jsem hovořil s Eshe.” Zamračil se, a pak potřásl hlavou, a na chvilku se soustředil na smrtelníka. Načež se obrátil k Armandovi a významně vyklenul jedno obočí. “Byl tady s tebou od počátku léta, přesto jsi mu o nás nic neřekl?”

“Jistěže ne. Dobře pracuje,” znechuceně odsekl Armand. Rukou si unaveně prohrábl vlasy. Když Lucian pouze zvedl druhé obočí, Armand si povzdechl a trochu podrážděně se zeptal: “Už ses někdy aspoň pokusil zasvětit nějakého smrtelníka do našeho světa?” Nenechal Luciana odpovědět, jenom otráveně mlaskl a řekl: “Samozřejmě, že ne. Obklopuješ se výhradně nesmrtelnými.”

“Zjednodušuje to život,” pokrčil rameny Lucian.

“Ano, well, někteří z našinců však smrtelníky potřebují. Mohou chodit na slunce, takže nemusíme zdvojnásobit konzumaci krve… tak dovol, abych tě poučil. Není to snadné. Když jim to povíš, devět z deseti to nestráví. Musíš jim pak pozměnit vzpomínky a poslat je pryč.” Zafuněl a podrážděně pokračoval: “Je to strašná otrava. Řekneš jim, že jsi upír, a oni si myslí, že si děláš legraci. Ukážeš tesáky, abys je přesvědčil, a půlka z nich si hned nadělá do kalhot nebo sáhne po zbrani. Zabavíš jim zbraně a vysvětluješ. Ne, ne, tak to není. Nejsme mrtví bez duše. Náš vampyrismus má vědecký základ. Naši předkové byli Atlanťané a byli ještě vyspělejší, než naznačují báje. Vyvinuli nanoboty, kteří byli píchnuti do těla. Opravují zranění a likvidují nemoci, jenomže k tomu používají krev. A taky je to jejich pohonná hmota. Spotřebují víc krve, než kolik jí tělo vytvoří, proto musíme konzumovat krev z externích zdrojů.” Odfrkl si, a hned dodal: “Jo a ještě, nanoboti považují stárnutí za poškození, co je potřeba opravit. Tak udržují své hostitele ve vrcholné kondici a mladé… navždy.”

Zkroutil rty a zavrtěl hlavou. “Jak už jsem říkal. Devět z desíti to nevydýchalo, a mně nakonec nezbylo, než jim vymazat paměť a poslat je spánembohem.” Přesunul zrak k muži, kterého Lucian ještě stále držel ve vzduchu. “Paul je dříč, dobrý předák, ale má velmi autoritářskou povahu. Tušil jsem, že by byl jedním z devíti, a ne tím jediným z deseti. Nechtěl jsem muset hledat nového předáka, proto jsem jeho zasvěcení odložil.”

“Měl jsi správné tušení,” tiše konstatoval Lucian. Odebral smrtelníkovi nůž, který stále svíral v ruce, a postavil ho na zem. “Soudě podle toho, co mu právě čtu v myšlenkách, pana Williamse bude nutné vymazat a poslat svou cestou.”

“To sedí,” mrzutě zamumlal Armand. “A předpokládám, že okamžitě.”

Lucian to nekomentoval, nicméně Eshe připouštěla, že ani nemusel. Míra strachu, kterou musel ten nešťastník zažít, že šel po ní s nožem, přestože neudělala naprosto nic, čím by ho ohrozila, znamenala jediné. Aby se vzpomínky vymazaly, a hlavně zůstaly vymazané, Paul už nikdy nesměl znovu spatřit ani ji ani Luciana. A dokonce ani tuto kuchyni. Jinak hrozilo, že se mu paměť vrátí. Dokonce existovalo riziko, že by pohled na Armanda ve dveřích mohl vzpomínky rozdmýchat a paměť vzkřísit. Paula Williamse bylo potřeba poslat pryč, aby bylo jisté, že se vzpomínky nevrátí.

“Postarám se o pana Williamse,” prohlásil Lucian. “Ty máš telící se krávu v maléru.”

Armand váhal, ale pak nevesele přikývl. “Paul nocoval v menším domku za tímto domem. Nábytek zůstává, ale všechno ostatní patří jemu. Bude potřeba to zabalit a naložit do jeho pickupu. Zajdu napsat šek s velkorysým odstupným. Cestou do stáje ti ho zanesu do domu.”

Lucian pohlédl na Eshe. “Ukliď krev a pak za mnou přijď do předákova domku.”

Přikývla, přesto dál jen stála a sledovala, jak se Armand otočil a vyrazil po chodbě. Jen co zmizel, Lucian zaměřil pozornost na ni. “Až se vrátí, chci, aby ses ho pokusila přečíst.”

Zamračila se, ale Lucian už mentálně nutil Armandova nyní bývalého denního předáka vypochodovat z kuchyně. Obešla linku a pokračovala v práci, kterou začal. Vytahovala sáčky s krví a ukládala je do téměř prázdné lednice. Pracovala rychle. Nemohla se dočkat, až vypadne z domu, předáka pošle pryč a pustí se do nového úkolu.

Eshe byla vykonavatelem. A to už hodnou dobu. Lovila nesmrtelné, ze kterých se stali psanci. Pátrala po jejich hnízdech, zajímala je a obvykle eskortovala před Radu k soudu. Občas se ale vyskytla zvláštní akce pod Lucianovým vedením. Psanec byl odsouzen předem a nebylo nutné dávat si práci s transportem, ať už živého či mrtvého. Akce jako taková obvykle bývala blesková a brutální. Jenomže tato práce se v tomto duchu odvíjet nebude. Tady přijde ke slovu spíš důvtip, než svaly. A ona si musí dát na čas, pokládat správné otázky a jít po správných stopách. Jenom doufala, že získané odpovědi všem zúčastněným způsobí minimální bolest. Nechtěla při hledání odpovědí zcela selhat, ani najít takové, o které nestáli. Nechtěla se stát důvodem popravy Nicholase Argeneau.

Armand pochvalně poplácal krávu po boku. Pašák holka. Spokojeně olizovala své novorozené telátko. Žasl, že na to má energii. Byl to těžký porod. Tele se obrátilo a zamotalo do pupeční šňůry. Chvíli si myslel, že se nebude schopen postarat o nápravu včas, aby tele zachránil. Jednou či dvakrát se dokonce bál o matku, ale nakonec se mu podařilo tele otočit a všechno dobře dopadlo.

Narovnal se, stáhl gumové rukavice, které si navlékl, než se začal snažit otočit tele, a mrkl na hodinky. Když uviděl, kolik je, ušklíbl se. Bylo teprve krátce po půlnoci. Od chvíle, kdy se vrátil do stáje, uplynulo jenom pár hodin. Měl pocit, že to trvalo přinejmenším dvakrát tak dlouho. Vlastně ho trochu překvapilo, že ze stáje vyšel do hvězdnaté noci a ne do šera nadcházejícího úsvitu.

Nejprve zalétl očima k domku předáka. Nijak ho nepřekvapilo, když uviděl, že je tam zhasnuto. V tom krátkém čase, který mu prve zabrala cesta do kanceláře, nalezení šekové knížky – což nutno připustit pár minut trvalo, pokaždé tu věc totiž někam založil – vypsání a odnesení šeku do domku, Lucian už stihl zařídit, že Paul měl napůl sbaleno. Sám pracoval zvýšenou rychlostí, které byli našinci schopni. Navíc při tom ovládal Paula a nutil ho pracovat téměř stejně rychle.

Armand měl podezření, že nejspíš splnili úkol, a Lucian vyprovodil Paula, zatímco on sám se ještě pořád snažil uklidnit krávu, aby jí mohl pomoci. Lucian nepochybně celé hodiny posedával a čekal na něj, až bude hotov a vrátí se do domu… spolu s Eshe. Jednu chvíli se přišla zeptat, jestli mu nemůže pomoct, ale poslal ji pryč. Příliš ho rozptylovala, než aby byla ku prospěchu věci.

Oplývala dráždivou kombinací smyslnosti a síly, jež ho naprosto fascinovala. Už jenom samotný způsob jak se pohybovala, upoutával jeho oči i pozornost. Ve stáji by rozhodně nadělala víc škody, než užitku. Nicméně nyní, když bylo tele i matka v pořádku, zjišťoval, že se nemůže dočkat, až se dostane do domu a znovu ji spatří. Už to bylo dlouho, co si pouhá přítomnost nějaké ženy natolik získávala jeho pozornost. Vlastně k tomu nedošlo od chvíle, kdy byla ještě na světě jeho první choť, Susanna, jeho jediná životní družka.

Při tom pomyšlení se zamračil. To už stoupal po schodcích na zadní verandu domu. Neměl chuť to dál rozebírat. Popravdě řečeno, darmo ho to přivádělo k názoru, že by možná bylo nejlepší, kdyby jí odmítl dovolit, aby s ním zůstala. Jenže to nemohl. Pomine-li fakt, že Lucianovi Argeneau se prostě nic neodmítá, chtě nechtě musel uznat, že Eshe patrně bude v bezpečí právě u něj doma. Kdyby šla někam jinam a něco se jí stalo, nikdy by si to neodpustil.

Luciana a Eshe našel ve svém obývacím pokoji. Ona líně listovala v časopise, zatímco Lucian si pustil televizi. Znuděně přepínal těch pár kanálů, co tady měl k dispozici. Jen co ale uviděl vejít Armanda, nuda se bryskně přetavila ve zlost.

“Pane Bože, Armande. Vždyť ty máš na kabelovce akorát základní nabídku. Co je to s tebou? Nejlepší seriály přece dávají na kanálech rozšířené nabídky. A jak vůbec můžeš žít bez filmových kanálů?”

Armand pokrčil rameny. Bavil se, až mu začaly cukat rty. “A nebýt Agnes, neměl bych ani základní kabelovku. Švagrová, sestra mé první ženy,” vysvětlil Eshe, než navázal: “Objednala mi to, když jsem ji poprosil, aby mi zařídila zavedení internetu. Pořád nevím, proč se namáhala. Nekoukám na televizi.” Zvedl jedno obočí. “A pokud vím, tak ani ty? Kdy jsi začal?”

“Leigh mě přiměla sledovat pár seriálů,” zamumlal Lucian. “V televizi sice většinou dávají samé blbosti, ale mezi všemi těmi bláboly je i pár dobrých věcí.”

“Že by?” suše odtušil Armand. Uvědomil si, že ho bratr kupodivu pobavil. Což byl nesmírně vzácný úkaz. Lucian zřídkakdy býval zábavný. Ale životní družka mu přinesla téměř lidskou stránku, která mu zatím moc nepadla, a jeho osobně každopádně rozesmívala. Byl to zajímavý pohled. Dejme jí trochu času a Leigh by se mohlo povést udělat z Luciana takřka normálního člověka. Nepravděpodobné, připustil v duchu, ale stejně byla legrace přihlížet. Odsunul tuto eventualitu prozatím stranou a zvedl obočí. “Takže…? Překvapuje mě, že jsi pořád tady. Máš snad ještě něco na srdci?”

“Ano.” Lucian vypnul televizi a vstal. “Dejme se do toho. Už teď jsem pryč déle, než jsem měl v plánu. Promluvíme si v kuchyni. Chci další krev.”

Armand se ironicky usmál a ustoupil Lucianovi, který se hrnul na chodbu jako velká voda, z cesty. Sice to byl jeho domov, to ale bratrovi nezabránilo, aby se choval, jako by mu to tady patřilo. Choval se tak ostatně všude a pořád. Nic nečekaného. Kouknul na Eshe, ale když pokračovala v prohlížení časopisu, nechal ji tam a vydal se za Lucianem.

“Když jsem do ní dával tuhle, neměl jsi v lednici žádnou krev. Čekáš dodávku?” zeptal se Lucian cestou k lednici pro krev.

“Zásoby krve skladuji v lednici u sebe v ložnici. Mám smrtelnou hospodyni, a k tomu jsem měl Paula. Přišlo mi moudré neriskovat, že jeden z nich strčí nos do lednice a začne si lámat hlavu, k čemu asi tak můžu mít sáčkovanou krev.”

“A ten džus a pár dalších věcí uvnitř?” Lucian vytáhl dva sáčky a zavřel dvířka.

“Kamufláž,” odtušil Armand. Přijal pytlík, který mu Lucian podal, a šel za ním ke kuchyňskému stolu na protějším konci místnosti. “Prázdná lednice by vyvolala otázky, na které nechci odpovídat. A tak tam pořád něco mívám. Občas to vystřídám. Ovoce a lančmít hodím prasatům, a džusy a mléko vyměním za čerstvé, když jim projde datum minimální trvanlivosti.”

Lucian usedl ke stolu a informaci ocenil zavrčením. Rozhostilo se ticho. Oba se soustředili na krmení, ale jakmile byly sáčky prázdné, Armand je sebral a šel vyhodit do koše na odpadky pod dřezem. “Tak co jsi mi chtěl povědět?”

“Zařídil jsem krev navíc ke tvým dodávkám na dobu, kdy tady bude Eshe,” informoval ho Lucian, nyní zcela věcným tónem. “O účet se postarám.”

“To není zapotřebí,” zabrblal Armand. Měl podíl na Argeneau Enterprises a deset farem. Všechny ziskové. Mohl si dovolit hostit ji krví po těch pár týdnů, co tady bude.

Lucian ho ignoroval, vytáhl peněženku a z ní kreditní kartu. “Bude potřebovat víc oblečení, než kolik si ho přivezla. Je tady v okolí nějaké místo, kam bys ji mohl vzít na nákupy?”

“Samozřejmě, Luciane,” řekl suše, a pak zdůraznil: “Londýn je jenom nějakých dvacet minut severně odtud.”

“Hmm.” Na Luciana tím zřejmě valný dojem neudělal. “Má poněkud exotický vkus.”

Armand se zakřenil Lucianovu bolestnému výrazu. “V Londýně jsou značkové obchody. Je to docela velké město, abys věděl.”

“Na Ontario možná,” setřel ho Lucian a přisunul mu kreditkartu. “Za šaty zaplať firemní kartou.”

Armand zvedl jedno obočí. Nebyl si jist, zda je zrovna košer platit ženě šaty firemní kartou, ale než by se hádal, raději se s tím smířil.

“A také všechno ostatní, o co si řekne. Prokazuješ nám službu. Nečekám, že se při tom přivedeš na mizinu.” Než to mohl komentovat, Lucian položil otázku otázek: “Pokusil ses ji přečíst?”

Armand cítil, jak mu obočí stoupá do vlasů, ale popravdě řekl: “Ne.”

“Proč ne?”

“Je starší, než já. Není pravděpodobné, že bych to dokázal.”

“Přesto by ses měl pokusit ji přečíst. Většina nesmrtelných by to při prvním setkání zkusila v naději, že najdou životní družku.”

Armand stiskl rty a uhnul pohledem. “Nehledám novou životní družku.”

“Hmmph,” zamračil se na něho Lucian. “No, chci, aby ses ji pokusil přečíst, ještě než odjedu. Vrátíme se za ní do obýváku a já od tebe chci, abys to zkusil.” Když ho Armand probodl vzpurným pohledem, dodal: “Udělej mi to k vůli. Jestli ti zavolám novinky, musím vědět, kolik ti toho mohu říci. Kupříkladu pokud jiný vykonavatel přijde k úrazu místo ní, nechci, aby ti to vyčetla z hlavy a přihrnula se do Toronta.”

“Jasně, tak dobrá,” zahučel Armand. Pochopil, proč je to nutné.

“Pojďme.” Lucian byl na nohou a venku z kuchyně v úderu srdce. Armand ho neochotně následoval zpátky do obývacího pokoje. Jakmile vešli, Eshe vzhlédla a Lucian mu ukázal, ať jde na věc. Ušklíbl se, ale zaměřil na ni svou pozornost. Soustředil se na její čelo, viděl ho, ale neviděl. Snažil se jí proniknout do myšlenek. Když neuspěl, nijak zvlášť ho to nepřekvapilo.

“Tak co?” netrpělivě vyhrkl Lucian. Armand jen zavrtěl hlavou. Kývnul, jako by nic jiného ani nečekal. Což byla patrně pravda, jelikož Eshe byla z nich dvou starší, a pro mladšího upíra bylo často těžké přečíst staršího našince. Lucian se potom podíval na Eshe a nařídil: “Doprovoď mě ven.”

Ihned vstala, ale dařilo se jí budit dojem, že to dělá jen proto, že se jí zachtělo. Ne proto, že na ni vyštěkl, jako by byla pes, který musí poslechnout. Navíc se z pokoje ubírala vlastním tempem, co noha nohu mine, místo aby spěšně vymašírovala, jak by to podle Armanda udělala většina nesmrtelných. A přistihl se, že při odchodu její kuráž obdivuje stejně, jako tu pěknou prdelku. Zrovna se chystal následovat její pohupující se boky ze dveří, když se před ním zčistajasna objevil Lucian. Zadržel ho. Zapřel se mu jednou rukou do hrudi.

“Není potřeba, abys chodil s námi. Za minutu bude zpátky. Počkej tady.”

Armand krátce uvažoval o tom, že bude příkaz ignorovat. Měl podezření, že Eshe by to udělala. Ale pak pokrčil rameny a šel se posadit do křesla La-Z-Boy, které právě opustila. Brzy se mu vrátí a dva týdny se bude těšit z její společnosti. Můžu si počkat, rozhodl se v duchu. Všiml si, že křeslo je stále ještě teplé a vzduchem se line závan jejího parfému. Otočil hlavu a začichal. Kouzelná kořeněná vůně, která se k ní dokonale hodila, usoudil a zhluboka se nadechl. S rozkoší nasával voňavý vzduch do plic.

“Nedokážu ho přečíst,” přiznala Eshe slabým hláskem, sotva za ní a Lucianem zapadly dveře domu, a nemohl je slyšet. Fakt, že nesvedla přečíst Armanda, byl téměř otupující. Poprvé se ho pokusila přečíst, když se objevil ve dveřích obýváku při návratu ze stáje. A potom znovu, po návratu z kuchyně. V obou případech při pokusu proniknout mu do myšlenek selhala.

Při druhém pokusu věděla, že se také on snaží přečíst ji, pravděpodobně na Lucianův rozkaz, a spustila mentální hradby. Aby mu to umožnila, přestala si střežit mysl, ale dobře viděla, jak v odpověď na Lucianovo: Tak co? zavrtěl hlavou. Hlavně ji však vyvedlo z míry, že ona nedokázala přečíst jeho. Byla starší než on, a zatím pouze jedinkrát potkala osobu, kterou nebyla schopná číst. A tou byl Orion. Jen o deset let mladší než ona, její první a zatím poslední životní druh. Zdálo se, že Armand by mohl být druhý.

Kdykoli jindy by nalezení možného životního druha bylo důvodem k radosti. Nicméně tentokrát, s tímto mužem – podezřelým z několika patrně vražd – to nebyla radostná událost. Jen co si to uvědomila, skoro se o ni pokoušela panika.

“Nedokázala jsem ho přečíst,” zopakovala pochmurněji, když sešli ze schodů a zamířili k Lucianově dodávce.

“Já vím. Poznal jsem to podle tvého výrazu,” opáčil vážně. Vykročili po chodníku k dodávce a Lucian se poplácal po noze. “Třeba to nic neznamená. Ani já ho nepřečtu. Možná je těžko čitelný.”

“A jestli to něco znamená?” zeptala se potichu, jen co se zastavili vedle dodávky. Když se na ni zadíval s přimhouřenýma očima, ušklíbla se. Věděla, že ji čte. A že to tu a tam dělal celý večer. “Vím, že víš, že mi také připadá atraktivní.”

“Nedělal bych si starosti, dokud nezačneš najednou jíst,” řekl tiše, a pak dodal: “A pokud ano…” Stiskl rty. “Nic to na věci nemění, Eshe. Jsi tady, abys dělala svou práci. Očekávám, že budeš, ať už je tvým potenciálním životním druhem nebo ne.”

“Ano, samozřejmě,” zamumlala. Silou vůle se nutila klidně aspoň vypadat. Odkašlala si. Když otevřel dveře dodávky, aby nastoupil, přidržela se jich a zeptala se: “Nějaké poslední instrukce?”

Lucian se usadil za volant, teprve potom se otočil a vážně se na ni zadíval. “Hlídej si záda.”

Protože na něj jen nechápavě zírala, upozornil: “Jeho poslední životní družka moc dobře nedopadla. Ani jeho manželky. Prostě se měj na pozoru. Zůstaň ve střehu, a co nejrychleji sežeň odpovědi, které potřebujeme.”

Eshe nešťastně přikývla, a když žádné další příkazy nebyly v dohledu a Lucian se předklonil, aby nastartoval motor, zabouchla dveře. Mlčky přihlížela, jak po kruhovém objezdu najíždí na příjezdovou cestu a míří k silnici.

Stála na cestě, dokud zadní světla jeho vozu nezmizela. Teprve potom se otočila a koukla na dům. Uvnitř byl muž, který mohl být jejím životním druhem. Bohužel také mohl být vrahem.

3. KAPITOLA

Zhruba v půli odpoledne Eshe vzbudil mírně řečeno hlasitý řev vysavače přede dveřmi její ložnice. Otravný zvuk, který nebylo možné ignorovat. Zlostně se zahleděla na dveře pokoje pro hosty, kde strávila velmi neklidný den. A v duchu proklela Luciana za to, že jí hodil na krk tuhle práci. Dosud z ní žádný extra pocit neměla. Poté, co včera v noci vyprovodila Luciana, strávila několik minut sbíráním odvahy na to, co ji čekalo. Potom napochodovala zpátky do domu, pevně rozhodnutá začít okamžitě.

Jenomže dřív než muži, který mohl být buďto jejím životním druhem, vrahem nebo obojím, stačila položit jedinou otázkou, přivítal ji tichým: “Můj pokoj je panská ložnice nahoře v zadním traktu domu, ale v patře jsou ještě čtyři pokoje pro hosty. Vezmi si, kterýkoli chceš. Musím zkontrolovat Bessy a její telátko, a obstarat nějakou práci. Uvidíme se zítra, až vstaneš. Dobrou noc.”

Armand kolem ní proklouzl jako úhoř a byl z domu venku dřív, než stačila zašeptat aspoň díky. Užasle za ním zírala. Po všech těch obavách byla vlastně poněkud zklamaná. Nakonec si povzdechla, sebrala brašnu a šla nahoru obhlédnout pokoje pro hosty. Všechny byly pěkné, ale jí padl do oka pokoj hned vedle panské ložnice, laděný do růžova. Brašnu hodila na postel, a když už se jí k tomu naskytla příležitost, vydala se čmuchat do Armandova pokoje.

Nic užitečného ale nevyčmuchala. Nepovaloval se tam žádný šikovný notýsek s písemným doznáním příšerných skutků. Ani zbraně potřísněné krví, které mohly být použity k setnutí bývalých manželek. Dokonce tam neměl ani žádné fotografie, portréty svých žen nebo momentky z dob minulých. V ložnici byla postel, křeslo u krbu, police se spoustou starých i nových knih, a šatna plná šatů. Přilehlá koupelna o moc víc nepomohla. Z ložnice pána domu odcházela bohatší pouze o znalost značky jeho vody po holení a zubní pasty.

Potulovala se po domě a všímala si, že nikde nejsou žádné okrasné drobnosti ani suvenýry. Zdálo se, že Armand nebyl zrovna sentimentální typ. V domě se nenacházelo zhola nic, co by mu připomínalo jeho minulost nebo manželky. Pouze v kanceláři bylo něco, co jí prozradilo, že měl rodinu. Nic na první pohled patrné. Stejně jako v ostatních místnostech, ani zde nebylo vidět žádné fotky nebo podobenky, které by dávaly tušit, že na světě existuje někdo, koho má rád. Jenomže poté, co vyháčkovala zámek velkého spodního šuplete psacího stolu, objevila sbírku fotoalb a schránku s miniaturními portréty. Portréty byly staré, datovaly se do dob před vynalezením fotografie. Našla malby tří žen. Předpokládala, že se jedná o jeho životní družku a manželky. A pak jeho dětí. Poznala jak Nicholase, tak Thomase. Setkala se s nimi díky tomu, že pracovala jako lovec. A odhadla, že ta holčička je Jeanne Louise. Dcera, kterou měl s poslední ženou, Rosamundou.

Alba obsahovala mnohem nedávnější obrázky. Jedno se zaměřilo na nejstaršího syna Nicholase a jeho ženu Annie. Oba vypadali tak šťastně. Jednalo se o fotografie z rozličných společenských událostí. Jejich svatba, pikniky a tak. Pak tam bylo jedno album věnované Thomasovi, s nejnovějšími fotkami z jeho sňatku s Inez v Portugalsku. Poslední album patřilo Jeanne Louise. Mapovalo její život od prvních dětských krůčků raného mládí až k promoci na vysoké, a pak při různých oslavách.

Eshe si uvědomila, že ji ten objev tak trošku uklidnil. Říkali jí, že Armand před sto lety, po smrti své poslední ženy, přerušil veškeré styky s dětmi i se zbytkem rodiny. A že svou dceru Jeanne Louise od chvíle, kdy ji po smrti matky Rosamundy zanechal na prahu své švagrové Marguerite, dokonce ani nikdy neviděl. Jenomže album dokazovalo, že ji sice neviděl osobně, ale zpovzdálí sledoval její život. Měl přehled, co dělá a jak se má. Měl svou holčičku rád. Nicméně to, že alba pečlivě skrýval, bylo poněkud zvláštní. Žil sám. Každopádně nedokázala vymyslet žádný důvod, proč je schovávat.

Vrtalo jí to v hlavě. Zamkla alba zase do bezpečí zásuvky a vyklidila pole. Hodlala počkat na Armandův návrat, mysl plnou otázek. Čekala na něj téměř do svítání. Chodila po obývacím pokoji sem a tam jako tygr v kleci. Nakonec už to nevydržela a vyrazila ho hledat. Našla stáj, kde přebývaly krávy, pár prasat a kozy, ale nebyl tam. Prošla další stáje a stodoly. Prohledala velkou konírnu a kurník plný spících slepic, které se hned začaly hemžit. Došla k názoru, že tam Armand není a přibouchla dveře před neuvěřitelným smrádkem, který odtud vycházel. A pak ještě zkontrolovala poslední stodolu. Traktor, pojízdná sekačka na trávu a různé další zemědělské stroje, ale Armand nikde.

Tak to vzdala a vrátila se do domu. Slunce právě začínalo stoupat nad obzor. Utahaná jako kotě našla svůj pokoj a nachystala se do postele. V duchu si říkala, že se pustí do práce večer, svěží a odpočatá. Chyba lávky. Unavená neunavená, nemohla usnout. A už vůbec ne v limbu vydržet. Na venkově bylo zatraceně hlučno. Často slýchala lidi tvrdit, jak prý že je město hlučné ve srovnání s blaženým tichem venkova. V budoucnu ale k hovoru na toto téma přispěje pár setsakra peprnými slovy. Její byt ve městě byl zvukotěsný. Nikdy ji při spaní nerušil dopravní provoz ani ruch velkoměsta. Tady tomu tak nebylo. Pravda, na venkovských cestách nebyl velký provoz, místo něj tu však byl nespočet ostatních zvuků. Hluboké dunění vlaků jedoucích kdesi v dálce, švitoření a zpěv ptáků, cvrkot cvrčků… Dalo jí ukrutnou práci dostat se do říše snů a zůstat tam.

A teď se navíc musím potýkat s tím prokletým vysavačem, pomyslela si a zlostně se zadívala na dveře. Ten nesnesitelný kravál totiž zesílil, což dávalo tušit, že prve nebyl přímo před jejími dveřmi. Zato nyní ano.

Když něco navíc několikrát bouchlo do spodku dveří, Eshe v duchu vynesla nesmlouvavý ortel. Venkov rozhodně není tiché místo. Hrdelně zavrčela, odhodila pokrývky, vylezla z postele a napochodovala ke dveřím. Unavená hůř než ráno, a vzteky bez sebe, nechtěla nic víc, než seřvat Armanda, že ji tak bezohledně zburcoval, a rázně otevřela dveře. Pohled na kulaťoučkou drobnou smrtelnici, která se právě chystala znovu narazit do dveří hubicí vysavače, jí však vzal vítr z plachet.

“Božínku!” vykřikla ta ženština. Jen taktak stihla zabrzdit a nevyluxovat Eshe bosé nohy, které se náhle objevily tam, kde prve byly dveře. “Omlouvám se! Probudila jsem vás?”

Eshe poněkud nechápavě přihlížela, jak paní rychle vypíná lux, kterým vysávala – což jí bylo jasné na první pohled – dokonale čistý koberec. Luxování nebylo nutné. Ta ženská jenom chtěla vzbudit hosta pana Argeneau, což jí vyčetla z mysli. Její přítomnost byla podle všeho natolik výjimečná událost, že paní celý den netrpělivě čekala, až se objeví. A nakonec jí ruply nervy a podlehla pokušení vylákat ji ven sama… vysavačem. A teď byla moc ráda, že to udělala, četla Eshe dál z jejích myšlenek. Dospěla totiž k názoru, že host je fakt kus, a už se nemohla dočkat, až to poví holkám v salónu krásy, kam každý týden chodívala ke kadeřnici. Propáníčka, jen co holky uslyší, že ten nepolapitelný starý mládenec Armand Argeneau měl u sebe doma krásku, dočista se zvencnou. Možná jsou na obzoru svatební zvony.

S povzdechem se přestala soustředit na ženiny myšlenky a zaměřila pozornost na její dychtivý výraz. Teprve pak Eshe došlo, že zatímco jí pročítala mysl, ona nelenila a prohlížela si ji od hlavy až k patě. Ušklíbla se a koukla dolů na přerostlé triko, které si přivezla na spaní. Sice zakrývalo všechno důležité, nebyl to však zrovna úbor, který by si zvolila na seznámení s hospodyní.

“Strašně mě mrzí, jestli jsem vás vzbudila,” zapřísahala se. Nutno jí přiznat, že při předstírání upřímné lítosti odvedla dobrou práci. “Pan Argeneau říkal, že jste dorazila pozdě v noci, a pravděpodobně prospíte den. Asi jsem vůbec nemyslela, když jsem se pustila do vysávání.”

Eshe se povedlo při těch slovech neodfrknout. Naopak, silou vůle si přikouzlila úsměv na rty. “To je úplně v pohodě, já— Říkala jste, že Armand s vámi mluvil? Copak on už je vzhůru a na nohou?”

“Arciť že ano. Když jsem přišla, byl vzhůru. Což u něj nebývá zvykem. Ale podle mého, vzhledem k tomu, že Paul musel tak nečekaně odjet vyřizovat rodinné záležitosti, musel se pán dnes o zvířectvo postarat sám. Chudák. Doufám, že brzy najde za Paula náhradu. Pokud ne, obhospodařování farmy a psaní toho jeho každodenního sloupku do novin, ho utahá než se naděje.”

“Psaní každodenního sloupku do novin?” překvapeně zopakovala Eshe. O tom se jí Lucian nezmínil. Řekl jenom, že Armand je farmář.”

“Ano, drahá.” Žena se rozzářila stejně pyšně, jako by mu byla matkou. “Vy jste to nevěděla? Ve městě je to naše vlastní malá celebrita. Každý den napíše jeden zajímavý článek. Všichni je prostě zbožňují. Chápu to tak, že talent na psaní je u nich v rodině dědičný. Má synovce, který píše romány, abyste věděla. Ale Armand říká, že má co dělat, aby každičký den vymyslel pro svůj článek námět. Prý si nedokáže představit, že by někdy napsal knihu. Ale spisovatel je dobrý,” ubezpečila ji. A pak skoro omluvně řekla: “Víte, je kapku výstřední. V noci píše a přes den spí. A dejte na mě, jí vážně jako vrabec. Ale zase na druhou stranu, Doris mi povídala, že většina spisovatelů je tak trochu jiná, než my ostatní. A ta by to měla vědět. Přečetla tu knížku o životě Hemingwaye… nebo to nebyl Hemingway? Možná to byl někdo jiný,” připustila zamračeně. A pak nad tím mávla rukou. “Nemůžu si teď honem vzpomenout, ale dobře si pamatuji, že ten, o kom četla, byl bouřlivák. Bral drogy, a byl na sex, a… No, naštěstí, náš mladý Armand nic z toho nedělá.” Zamračila se, co to vykládá, a rychle to uváděla na pravou míru. “Aspoň drogy teda nebere. Jsem si jistá, že sex má rád stejně jako každý jiný. Ačkoli už nám to všem vrtá hlavou. Nikdy tady neměl žádnou ženu ani nepozval žádnou z místních děvčat, nebo tak něco. Doris si je jistá, že je gay a má ve městě přítele, za kterým se vykrádá na návštěvu. Jenomže teď jí mohu povědět o vás, a bude muset držet klapačku,” prohlásila s jasně patrnou satisfakcí.

“Ano,” hlesla Eshe. Ze všech těch řečí už jí šla hlava kolem. Žasla, kolik toho smrtelnice dokázala nabrebentit bez pauzy na nadechnutí. Panenko skákavá.

“Takže, jenom teď tohle uklidím,” poznamenala žena, to už se zohýbala k zásuvce hned vedle dveří do Eshiny ložnice, a vytáhla šňůru od vysavače ze zdi. “Vy se budete chtít obléknout, a já půjdu dolů zjistit, co bych vám asi tak mohla udělat ke snídani. Propáníčka, musíte mít hlad jako vlk. Propásla jste snídani a už je hezky dlouho po obědě. Připravím vám něco dobrého a můžeme si vykládat, zatímco budete jíst.”

Eshe vykulenýma očima sledovala, jak ta ženička chvátá pryč, a pak jen potřásla hlavou a zavřela dveře. Oblékne se, jak jí nenápadně nakázala ona čilá osoba. Stejně už se nezdálo pravděpodobné, že by se mohla vrátit do postele. A je-li Armand vzhůru, mohla by ho – doufejme – najít a položit mu některé z otázek, na které se ho chtěla optat minulou noc. Na dnešek si naplánovala, že mu rozváže jazyk. Donutí ho rozpovídat se o jeho ženách a o tom, jak umřely. Lucian jí řekl jenom to, že jejich smrt pokaždé vypadala jako nehoda. Jenomže jí nevysvětlil, o jaké nehody šlo. Měla však pocit, že právě to bude důležité. Akorát musela přijít na způsob, jak tyhle otázky vpašovat do konverzace, aniž by tím v Armandovi vzbudila podezření ohledně pravého důvodu, proč je tady. Brnkačka, že ano? pomyslela si suše, zatímco se soukala do kožených kalhot ze včerejška.

Měla je pořád ještě na půl žerdi, když jí konečně došlo, co říkala Armandova hospodyně. Bude pro ni chystat snídani. Nejedla, ale proto neztuhla s kalhotami u kolen. Příprava snídaně rovná se pohled do lednice. A jasně si vzpomínala, jak do ní včera v noci osobně vyskládala sáčky krve.

Šťavnatě zanadávala, jediným škubnutím dostala kalhoty nahoru, a už metla ke dveřím, aniž by se je obtěžovala zapínat. Chtěla se dostat za tou ženskou dřív, než uvidí krev. Prakticky prolétla chodbou, dolů po schodech a další chodbou ke kuchyni. Vtrhla do dveří. Armandovu hospodyni našla skloněnou k ledničce. Koukala do ní a v něčem se přehrabovala. Eshe se zrovna chystala převzít kontrolu nad její myslí, když vtom se hospodyně narovnala a couvla. Na linku položila krabičku vajec a slaninu. Eshe se tak naskytl pohled do nitra otevřené lednice. Na poličkách bylo samé jídlo. Krev žádná.

“No páni, vy ale musíte mít hlad, drahoušku, že jste se sem takhle přihrnula,” ozvala se hospodyně. Eshe odtrhla zrak od lednice. Paní se na ni zeširoka usmívala z druhé strany linky. “Krindanánku. Vždyť vy jste se ani neučesala. No nic, posaďte se ke stolu, a já vám přinesu kávu a nějaký toast, abyste mi tady neumřela hlady, než vám usmažím vajíčka a slaninu.”

“Vajíčka a slaninu?” odtušila Eshe. Projížděla si krátké vlasy aspoň prsty, s cílem dát je jakž takž do pořádku. Při tom popošla blíž k ledničce, aby lépe viděla dovnitř. Ne. Nebyla tam vůbec žádná krev.

“Chápu, proč jste tak překvapená,” zasmála se hospodyně. Cestou kolem lednice pro bochník chleba ležící na lince vedle topinkovače, přibouchla bokem dvířka. “Jestli jste se včera v noci mrkla do ledničky, muselo vás vyděsit, jak málo toho v ní je. Jak už jsem říkala, pan Argeneau jí jako vrabec, ale sotva mi pověděl, že má hosta, skočila jsem do auta a zajela nakoupit nějaké jídlo pro vás.”

A každému vyžvanit, že na hradě je ženská, vyčetla jí z mysli Eshe. V duchu se bavila, i když to zavánělo ironií.

“Pro pána krále, zrovna jsem si uvědomila, že jsem se ani nepředstavila,” mrzutě odtušila žena, jen co šupla dva plátky chleba do toasteru. Stiskem páčky uvedla přístroj do chodu, a pak se otočila a podala Eshe ruku. “Já jsem paní Ramseyová, drahá. Enid Ramseyová.”

“Eshe d’Aureus,” představila se, a krátce jí ruku stiskla. Uvažovala, kampak se ta krev asi poděla.

“D’Aureus,” s úsměvem zopakovala paní Ramseyová. “Zajímavé jméno. Copak to znamená?”

“Zlato,” automaticky odpověděla Eshe.

“Jako vaše oči, jsou zlaté. A když na ně správně dopadne světlo, dokonce jako by zlatě zářily. Moc pěkné, drahoušku. Pozoruhodné.”

“Děkuji,” zamumlala Eshe a obrátila se. Zamířila ke stolu, aby Enid zabránila hledět jí do očí příliš dlouho a upřeně. Jako ostatně všem nesmrtelným, i Eshiny oči pohlcovaly a odrážely světlo, což vylepšovalo noční vidění. A podstatně usnadňovalo lovení v noci. Její otec, Castor d’Aureus, míval zlaté oči, a proto když spolu s ostatními uprchl z Atlantidy, přezdívali mu Castor Zlatý. Děti po něm ty oči zdědily, ačkoli většina z nich v nich měla černé flíčky. Předpokládala, že po matce.

Chtěla změnit téma, tak jen co usedla ke stolu, začala pátrat v hlavě, čím odvést pozornost paní Ramseyové od svých očí. A pak vyhrkla první otázku, kterou jí slina na jazyk přinesla. “Jak dlouho pracujete pro Armanda?”

“Zhruba pět let,” odpověděla. Mezitím vytáhla ze skříňky šálek na kávu a došla ke kávovaru vedle lednice, který byl ještě v chodu. Při čekání, než káva překape filtrem až do poslední kapičky, se rozpovídala. “Tehdy zdědil farmu po strýci. Což je moc dobře. Ten strýc tady nikdy nebyl. Měl předáka, který to tu vedl. Sám žil ve městě a shraboval zisk. Znát majitele a přijmout ho mezi sebe je mnohem lepší.”

Eshe vážně přikývla, i když věděla, že všechno, co Enid řekla, byla pouhá krycí historka. Ve skutečnosti Armand vlastnil několik farem v jižním Ontariu a střídal je. Deset let strávil na jedné, a pak se přestěhoval na další dřív, než si sousedé všimli, že nestárne. Při každém stěhování měl stejnou krycí historku. Údajně farmu, kterou přebíral, zdědil, ale žádný strýc, po kterém měl dědit, neexistoval. Neměla ponětí, čím lidem v okolí staré farmy zdůvodnil svůj odchod. Snad je nechával v domnění, že zemřel, nebo prostě řekl, že se stěhuje do města a místo sebe tam nechává předáka, aby farmu řídil.

“Je to milý mladý muž,” informovala ji paní Ramseyová. “Vždy zdvořilý a vychází mi vstříc. Občas se totiž stane, že mám nějakou pochůzku nebo vyšetření, když mám přijít sem, a potřebuji si přehodit den. Já totiž do domu docházím jenom v pondělí, ve středu a v pátek, abyste věděla.”

Eshe vydala neurčitý povzbudivý zvuk, aby ji přiměla mluvit dál.

“Ale dělám si o něj starosti. Nejsem si jistá, jestli to, že zdědil farmu, pro něho bylo bůhvíjaké terno. Moc tvrdě pracuje. Zřídkakdy opouští farmu. A nemá žádný společenský život, který by stál za řeč. Mám strach, že zůstane tady na venkově a zestárne na farmě. Nikdy nezažije, jaké to je mít ženu a děti.” Paní Ramseyová si zhluboka povzdechla a nalila konečně překapanou kávu do připraveného šálku. Hned ale ožila a dodala: “Co to plácám. Ještě pořád je mladý a nejčko jste tu vy. Třeba ho vytáhnete mezi lidi. Každou středu večer hrajeme v kostele bingo. A v restauraci moc dobře vaří. Schází se tam všichni místní. A teď po žních se taky bude konat pár podzimních trhů. Snad tu ještě budete. Mohla byste ho tam dovléct. Vím jistě, že zdejší lidi by se s ním rádi více vídali.”

“Uvidím, co zmůžu,” odtušila Eshe, zatímco jí Enid nesla kávu.

“Dobře.” Paní Ramseyová se na ni nadšeně usmála, načež se chopila pánve a zaměřila se na slaninu a vejce. Bude se vařit. Eshe ji chvíli pozorovala. Nebyla si jistá, zda jí má nebo nemá povědět, aby pro ni nic nechystala. Rozhodně nemínila jíst žádné jídlo. Na druhou stranu, paní Enid to zřejmě moc bavilo. Lépe řečeno a soudě dle toho, co se jí momentálně honilo hlavou, Eshe vytušila, že paní Ramseyovou by moc zklamalo, kdyby jí nedovolila, aby jí trošku podstrojovala. A až se nebude dívat, vždycky to můžu někam šikovně vyhodit, rozhodla se v duchu Eshe. Krom toho byla paní Ramseyová neuvěřitelně výřečná. Tudíž se od ní mohla leccos dozvědět.

“Takže Armand nemívá v domě společnost?” vyzvídala Eshe. Zvědavost jí nedala, naklonila se a přičichla k černé tekutině v šálku před sebou, ze které se kouřilo. Zajímavá vůně. Trošku hořká, ale výrazná.

“Akorát Agnes a Johna Maunsellovy. Mají farmu nedaleko odtud a vyrozuměla jsem, že je to jeho švagrová a švagr,” svěřila jí paní Ramseyová, a pak mlaskla jazykem. “Musel se ženit strašně mladý. Když se sem přistěhoval, už byl vdovec, a nemohlo mu být víc, než dvacet šest nebo sedm. Aspoň nevypadal ani o den starší.”

Eshe zamumlala cosi na souhlas. Zvědavé oči však nespouštěla z potravy, kterou paní Ramseyová smažila. Opékaná slanina jí voněla překvapivě lahodně.

“Bezva, toasty jsou hotové,” zajásala Enid a přichvátla si k toasteru, ze kterého zrovna vyskočily topinky. Zručně přendala krajíčky na talířek, namazala je máslem, chopila se dvou zavařovaček a všechno to zanesla Eshe. Ukázalo se, že ve sklenicích je nějaká marmeláda. “Tu máte, má milá. A než vám osmažím slaninu a vajíčka, začněte tímto.”

“Děkuji,” hlesla Eshe. Koukala, co to dostala.

“Tohle je pomerančová marmeláda, a tohle jahodový džem,” vysvětlila Enid, když k ní přistrčila obě sklenice. “Dělala jsem je sama a přinesla panu Argeneau. Ačkoli, popravdě řečeno, myslím, že je ani neochutnal. Zpočátku jsem si myslela, že je jí, protože se sklenice pokaždé ztratily, ale pak jsem jich ve sklepě našla celou krabici.” Zklamaně zavzdychala, potřásla hlavou a spěchala zase ke sporáku. “Ochutnejte sama. Jsem zvědavá, co na ně řeknete. Všichni ostatní se po nich můžou utlouct.”

Eshe vzhlédla. Hospodyně ji napjatě pozorovala. Váhavě otevřela sklenici s pomerančovou marmeládou a začala si ji natírat na toast. Sice mohla tu paní jednoduše ovládnout a podstrčit jí myšlenku, že ochutnala, jenomže… byla vážně zvědavá, jak to asi chutná. Jídlo v ní nebudilo zvědavost už pěkných pár století, ale rozhodla se na to nemyslet. A hlavně na to, co by ten náhlý zájem mohl znamenat. Má důležitější věci na práci.

“Takže tady míval jenom Agnes a Johna?” zeptala se a zašroubovala víčko marmelády.

“Ano.” Pani Ramseyová ohrnula nos. “Agnes je taková miloučká, drobná bytůstka, ale John mi prostě nesedí. Ani vám nevím proč.” Pokrčila rameny a vidličkou, kterou obracela slaninu, ukázala na Eshe a na zatím stále ještě netknutý toast. “No tak, ochutnejte, a povězte mi, co vy na to.”

Eshe zvedla krajíček, který prve pečlivě namazala marmeládou, a ukousla si. Jen co se sousto dotklo jazyka, explodovalo ve skutečný gejzír chutí. Překvápko.

“Je vážně moc dobrá,” řekla zcela upřímně.

Paní Ramseyová se z té pochvaly začervenala radostí. Zachechtala se. “Říkáte to překvapeně. Připadám vám snad jako špatná kuchařka?” zašprýmovala a ukázala na svou robustní postavu.

Eshe se pousmála a znovu si ukousla. S plnou pusou se zeptala: “Mluví někdy Armand o svých ženách?”

“Ženách?” vykulila oči Enid.

“Chtěla jsem říci ženě,” rychle se opravila Eshe. Ostentativně polykala. Prohřešek proti bontonu ji vytáhl z maléru.

“Aha.” Uvolnila se a s hořkým úsměvem se vrátila k pánvi. “Ne. Myslím, že to musí být moc bolestné téma. Že byl ženatý, vím jen díky Agnes. Když jsme se setkaly poprvé, představila se jako jeho švagrová.”

“Chápu,” zamumlala Eshe a znovu si ukousla. Došlo jí, že od této ženy se o minulosti nic nedozví. Ne, že by to doopravdy čekala. Koneckonců, je to smrtelnice. Přesto existovala jistá mizivá naděje, že Armandovi něco uklouzlo. A pak taky, paní Ramseyová pracovala pro Armanda pět let, jak sama řekla, a nebylo výjimkou, že dlouholetí služebníci nebo zaměstnanci byli zasvěceni do tajemství nesmrtelnosti. Co naplat? Paní Ramseyová k nim zřejmě nepatřila. Eshe předpokládala, že důvodem byla její pracovní doba. Chodila jen třikrát týdně, a obvykle když spal. Pokud tedy přes den spal a v noci pracoval, jak naznačila. Čím menší kontakt, tím menší riziko, že čirou náhodou odhalí jeho tajemství.

“Helemese, ty jsi vzhůru.”

Eshe vzhlédla. S těmito štěpnými slůvky na rtech právě nakráčel do kuchyně pán domu, Armand. Vypadal tak vyčerpaně, jak se ona cítila. Ačkoli, ruku na srdce, toast a vůně kávy ji drobet probraly. Nyní ho sledovala, jak kráčí ke stolu, kde seděla, a jak se blížil, vdechovala jeho osobitou vůni. Voněl zemí a kořením a mužem. Což byla omamná, jemu vlastní kombinace. Polkla a přinutila se odtrhnout oči, které se pokusily slanit mu po těle, aby je prozkoumaly. Bylo uvězněné v obtažených džínách a triku.

“Jémine, Armand.” Paní Ramseyová se na něj vesele usmála, a pak smutně našpulila rty a řekla: “Ano, je vzhůru. Obávám se, že jsem ji vzbudila svým vysáváním.”

Vzhledem k tomu, že Eshe věděla, že jí to ve skutečnosti vůbec líto nebylo – naopak se radovala, že měla možnost si s ní povykládat a splašit další drby – nacpala si do pusy kousek topinky, aby neodfrkla. Nicméně šok, který se poté objevil na Armandově tváři, v ní vzbudil přání, aby to neudělala. Pozdě bycha honiti. Rychle sousto pokousala a spolkla, a vysvětlila: “Tvoje báječná hospodyně nedala jinak, než že mi přichystá snídani, přestože už je tak pozdě.”

“A já opekla slaniny dost pro oba dva. Čistě pro případ, že byste se vrátil. Tak se posaďte. Ještě přihodím na pánev pár vajec,” nařídila paní Ramseyová tónem, který by slušel spíš panovačné matce nebo babičce.

Armand to sice zaregistroval, ale jenom pobaveně zkroutil rty, a usedl na židli naproti Eshe. Očima však tázavě sklouznul z ní k napůl snědenému toastu.

“Tady máte kávu, Armande.” Enid před něj postavila šálek. Při tom koukla na netknutý hrnek Eshe a otráveně zamlaskala. “Jsem to ale zapomněnka. Asi ji pijete se smetanou a cukrem, a mě ani nenapadlo vám je nabídnout.”

Zakroutila nad sebou hlavou a odběhla pro ně. Když se vrátila, nejprve do obou šálků přilila trochu mléka a pak vhodila dvě kostky cukru. Načež oběma podala lžičku a pospíchala zpátky ke své práci.

Eshe koukla na Armanda, pokrčila rameny, a poslušně zamíchala kávu. Armand okamžitě udělal totéž. Načež oba odložili lžičky na stůl a zaváhali. Pohlédli na sebe.

Neměla ponětí, na co myslí on, ale ona v duchu skoro šílela zvědavostí. Napije se, ano či ne? A když už jsme u toho, napiji se já? Pravda, na toast byla zvědavá. A musela připustit, že je zvědavá i na kávu. Nikdy nejedla ani nepila.

Chtě nechtě musela v duchu připustit, že to zní hloupě. Povzdechla si. Lépe řečeno nikdy nejedla, ani nepila předtím, než dnes ráno sešla do kuchyně. Od té doby ale snědla plátek toastového chleba s máslem a marmeládou. A moc jí to chutnalo. Důvodem, proč Armanda nedokáže přečíst, podle všeho není pouze to, že je těžko čitelný. Spořádala, a pochutnala si, na toastu. Nemohla se dočkat, až ochutná tu tak lahodně vonící slaninu. A dokonce byla zvědavá, jak chutná káva. Jenomže to mělo háček. Je ku prospěchu věci, aby se to Armand dozvěděl? Momentálně ještě mohla vycouvat s tvrzením, že ten toast snědla jenom, aby potěšila paní Ramseyovou, ale…

Mlčky pohlédla na Armanda. Podle jejích zkušeností, nejlepší způsob, jak chytit psance, byl je zaskočit. Nebo obskočit. Sledovat je a zastihnout nepřipravené byl samozřejmě ten snazší způsob. Nevyšel-li ale plán A, vždycky tu byl plán B. Mohl je vyvést rovnováhy. Hned byli zranitelnější. V tomto případě by obskočení Armanda třeba mohlo fungovat, pomyslela si, a dát najevo, že vykazuje všechny příznaky typické pro nesmrtelnou, která právě potkala svého životního druha, by tomu uhladilo cestičku. Jasně, bude to plán B, pomyslela si Eshe. Probodla ho očima a dráždivě pomalu zvedla šálek ke rtům.

Armand vytřeštil oči. Obočí mu vyjelo až do vlasů. Ruka sevřela hrneček, který držel. Se zatajeným dechem sledoval, jak Eshe upíjí.

“Mmm,” povzdechla si tak tichounce, že ji paní Ramseyová nejspíš nezaslechla, zato Armand, vybavený sluchem nesmrtelných, ano. “Vím, co se říká. Pro našince prý není kofein zdravý, ale chutná stejně lahodně jako všechno, co jsem okusila se svým prvním životním druhem. Orionem.”

Zalapal po vzduchu, na moment zbledl, a hned pak vylekaně odsedl dozadu, protože právě v tu chvíli jim paní Enid naservírovala dva vrchovaté talíře.

“Tu máte. Hezky to snězte, a já zatím poklidím nepořádek, co jsem tu natropila.”

Eshe vykoktala něco na způsob děkuji, aniž spustila oči z Armanda. A pak se chopila vidličky a začala jíst. A při tom na něj pořád koukala.

Byly to zvláštně erotické okamžiky. Upíral oči na její rty. Sledoval, jak si dává jídlo do úst. Mimoděk vysunul jazyk a olízl si rty, zatímco ona dál kousala a žvýkala… a jeho krk pracoval, když polykala.

“Nemáš hlad?” zeptala se chraplavým hlasem, když i po třetím soustu stále jen seděl a pozoroval ji. Mezi palec a ukazováček vzala půl plátku křupavé slaniny, natáhla ruku a přidržela mu ho lákavě před rty. “Ochutnej. Mohlo by ti to chutnat.”

Armand ruku pokušitelku popadl, chvíli držel, a pak přitáhl kousek blíž a strčil si slaninu do úst. Rty při tom zavadil o konečky prstů, které posloužily místo vidličky. Schválně. Tím si byla Eshe naprosto jistá. Když se pokusila vyprostit, Armand jí to nedovolil. Dál držel ruku u svého obličeje, zatímco kousal a polykal slaninu, kterou mu dala ochutnat. Poté si znovu přitáhl ruku blíž.

Eshe strnula. Nevěděla, zda jí hodlá prsty ukousnout nebo políbit, ale neudělal ani jedno. Místo toho vystrčil jazyk a přejel jím po bříšku palce a pak i po ukazováčku. Olizoval mastnotu, kterou zanechala slanina. Po zádech jí přeběhl mráz. Celá se zachvěla nečekanou rozkoší.

“Lahodné,” ochraptěle souhlasil Armand.

“Výborně,” zaradovala se paní Ramseyová.

Eshe mu rychle zabavila svou ruku a provinile pohlédla na hospodyni. Stála otočená k nim a šťastně se na oba usmívala.

“Tak jezte, ať vám to nevystydne,” nařídila. V kuchyni byla zjevně ve svém živlu. Měla to tu na povel.

Eshe se přinutila sklopit oči k talíři, znovu se chopit vidličky a jíst. Ale nemohla si pomoci. Musela kradmo mrknout na Armanda. Teď jedl i on. A to s požitkem, který napovídal, že mu krmě vskutku chutná. Při jídle však hladově pozoroval ji a oči mu stříbromodře zářily. Což stačilo, aby se jí prsty u nohou zkroutily slastným očekáváním. Těšila se na to, co bude následovat. Už to bylo totiž jisté. Tento mužský je její životní druh a hladoví víc po ní, než po potravě.

Stejně jako ona.

Už znala rozkoše, které skýtá posvátný svazek životních druhů. Život s Orionem byl nesmírně šťastný. Často lovívala z paměti vzpomínky na tu dobu a v duchu je znovu prožívala. Přála si, aby jí bylo dopřáno znovu zažít takovou blaženost. Což ovšem ztěžovalo situaci. Hůř se jí lhalo sobě samotné. A zatraceně dobře věděla, že to nebylo nic jiného než lež, když si říkala, že prozrazení, že je Armandovu životní družkou, jí má pouze urovnat cestičku k jeho obskočení. Chtěla víc. Chtěla si – dokud mohla – užívat výhod života s pravým životním druhem. Pěkná hloupost, jak dobře věděla. Sice jí to nezabrání dělat práci, kvůli které tady je, ale bude roztěkaná. Zdrží ji to. A pokud se nakonec ukáže, že rozuzlení celé té záhady nebude mít šťastný konec, bude to mít neuvěřitelně těžké. Je-li Armand vrahem, který má na svědomí smrt čtyř nesmrtelných žen a oné smrtelnice, z jejíhož zabití viní Nicholase, bude ho muset udat Lucianovi. Bude to těžké, ale smysl pro spravedlnost jí nic jiného nedovolí.

Ale jestli se mezitím spolu zapletou, bude to potom o to horší, a bude to pekelně bolet. Bohužel, těžko si s tím nějak extra lámat hlavu, když ji tělo svrbí a dychtí po tom, co jí může poskytnout pouze Armand. A mohl by jí toho dát setsakra hodně. Mohl vzkřísit hlad, tužby a vášně, které v nesmrtelných bez životního druha pozvolna odumírají.

Vlastně už vzkřísil, uznala v duchu. Od okamžiku, kdy včera v noci vešla do restaurace, se její smysly chtěly zaměřit výhradně na Armanda. Připadal jí atraktivní a zajímavý. Hned jí mělo dojít, že se něco změnilo. Jenomže se příliš soustředila na úkol, který ji čekal, a proto své reakce na jeho vůni a tělesné teplo, které vyzařoval, jak tam tak vedle ní seděl, odsunula do pozadí. Nyní se však už nekrčily v žádném zastrčeném koutku podvědomí. Šídlo bylo z pytle venku. Oba věděli, čím si mohou navzájem být, pokud se rozhodnout to přijmout. A co všechno spolu mohou zažít… a očividně to oba chtěli. Ona tedy rozhodně ano. Ruku na srdce. Momentálně nebyla o nic lepší, než hárající fena, a soudě dle Armandových očí, které začínaly zářit víc stříbrně než modře, byl na tom víceméně stejně.

Krucipísek, pomyslela si s povzdechem. Už zapomněla, jak silné to může být. Vzpomenout si na to včas, řekla by Lucianovi, aby si na tento úkol našel někoho jiného. A ujela odtud už minulou noc. Dříve než se její smysly stačily plně probrat k životu. Co naplat? Pozdě bycha honiti. Teď už byly probuzené a řvaly po ukojení. A na světě neexistovalo nic, co by ji donutilo vzdát se jejich uspokojení. I když třeba nebude mít dlouhého trvání… a ať už to skončí špatně nebo ne.

“Výborně. Oba jste talíř vymetli jedna radost,” zazpíval veselý hlas paní Ramseyové těsně předtím, než se objevila vedle nich.

Eshe se silou vůle přinutila odtrhnout pohled od Armanda a podívat se na ni. Dokonce se jí podařil úsměv, ačkoli hlas měla lehce vrčivý, když říkala: “Ano. Děkuji vám. Bylo to dobré.”

“Skvěle. To jsem ráda,” potěšeně zavrněla kuchařka a posbírala prázdné talíře. “Není pěkné se pro změnu jednou pořádně najíst, Armande?”

“Ano,” hlesl a vstal tak prudce, že ve spěchu málem překotil židli. “Musím teď něco projednat s Eshe v kanceláři, paní Ramseyová.”

Nic víc neřekl. A nic víc ani říkat nemusel. Eshe byla v tu ránu na nohou a šla první. Kráčela tak rychle, jak jen mohla a přitom neběžela. Vrazila do kanceláře, zaslechla, jak se za nimi zabouchly dveře, a ihned se otočila.

Armand už tam na ni čekal, takže mu málem narazila do hrudi, ale na poslední chvíli se zarazila. A o zlomek vteřiny později do ní narazila doopravdy, neboť ji bez okolků vzal do náručí a zmocnil se jejích rtů. Nebylo žádné ‘Ahoj, jak se máš?’ Jen co položil rty na rty, už měla otevřená ústa a jeho jazyk budil slušný dojem, že se jí snaží pošimrat krční mandle. Neprotestovala ani se neodtáhla. Chtěla to. Bylo zatraceně příjemné cítit se zase živá. Opět naplno vnímat všemi smysly a reagovat.

Dávala stejně, jako dostávala. Zvedla ruce a vjela mu do vlasů. Tiskla se k němu celým tělem, zatímco on na ni tlačil. Pocity, které v ní explodovaly, ji natolik pohltily, že teprve až když najednou zády narazila do stolu, poznala, že ji přiměl odcouvat na druhý konec místnosti. Nezaváhala. Okamžitě vyskočila na stůl a ovinula kolem Armanda nohy. Objímala ho teď celým tělem a pánví dychtivě vyrážela vpřed, až se o ni otíral.

Ten chlap měl v kalhotách zbraň. Byl tvrdý jako ocel, stejně tvrdý, jako ona byla žhavá a mokrá. A tak poznala, že jejich poprvé bude rychlé, zuřivé a úžasné. Bude to bitva o rozkoš, o které oba věděli, že jí mohou dosáhnout, a ne její pozvolné budování.

Eshe to bylo jedno. Příště se mohou pokusit jít na věc pomalu. Právě teď ale toužila po jediném. Po jeho těle přirážejícím do ní tak rychle a tvrdě, jak jen dokáže. Aby dosáhla svého, sáhla mezi ně a začala mu rozepínat opasek a džíny. Sotva se pustila do práce, Armand nechal líbání a začal jí olizovat a okusovat krk. Postupoval dolů, až narazil na lem výstřihu přerostlého trička. Zastavil se, popadl spodní lem a trhl jím nahoru. V té chvíli doslova zkameněl. Eshe koukla dolů, aby zjistila, co objevil. Uviděla, že kožené kalhoty, které si natahovala v takovém spěchu, když uháněla dolů za paní Ramseyovou, má stále nezapnuté. Tento fakt zdá se Armanda na krátko ochromil, a pak smetl telefon, lejstra a všechno ostatní ze stolu na zem. Přiměl ji lehnout si na stůl na záda. Tak mohl chytit pásek kalhot a bez meškání je začít tahat dolů. Když se vzápětí ozvalo tiché klepání na dveře, naštěstí ještě příliš nepokročil.

“Pane Argeneau? Je všechno v pořádku?”

Při mírném dotazu paní Ramseyové ozývajícím se z chodby oba strnuli, a pak se otočili a podívali se na nezamčené dveře. Oba těžce dýchali a Eshe tušila, že byli i stejně šokováni. Uvědomili si totiž, že byli natolik pohrouženi jeden do druhého, že ani nezvážili možné důsledky ukojení svých potřeb rovnou tam a okamžitě, s tou ženou v domě.

V prvé řadě by to nebylo nic tichého. Rachot věcí padajících ze stolu na zem by byl jen krotký úvod. Eshe měla vážné podezření, že nebýt vyrušeni, touhle dobou už by vyla jako vlčice, a nutila Armanda pokračovat. Za druhé, když nesmrtelní dosáhnou vrcholu, obvykle u obou následuje mdloba, coby důsledek omračující rozkoše, kterou při tom zakusí. Ocitli by se tak v nadmíru choulostivé pozici. A paní Ramseyová, ať už se zdála jakkoli milá, byla také ukrutně zvědavá. Eshe by za to nic nedala, že by se přišla podívat, co se děje. Zcela určitě by je našla a řádně si je prohlédla. Ještě by jí vypadly oči.

“Pane Argeneau?” zavolala znovu paní Ramseyová.

“Ano, Enid. Všechno je v pořádku,” řekl tentokrát Armand. Odtáhl se od Eshe a pustil její tričko, takže se zase svezlo na své místo. Neprodleně se dal do zapínání opasku a džínů, které se jí právě podařilo rozepnout. “Jenom jsem shodil ze stolu telefon.”

“Aha. Dobře. Akorát jsem vám přišla povědět, že když jste se mě dneska ráno, sotva jsem přišla, ptal na nějaký dobrý obchod, kde by se daly koupit dámské šaty, zapomněla jsem se zmínit o Bay. Mají tam moc pěkné věci. Je to v nákupním středisku White Oaks v Londýně. Je tam spousta obchodů s oděvy. Možná bude nejlepší, když vezmete Eshe tam. Nebo do nákupního centra Masonville na druhém konci města. V něm je také několik dobrých obchodů.”

Eshe mlčky zvedla obočí, ale Armand se soustředil na zapínání opasku a tichou otázku nepostřehl. Řekl jen: “Díky, paní Ramseyová. Vlastně tam vyrazíme hned teď.”

“Báječný nápad. A když už budete ve městě, měl byste vzít Eshe na večeři. U Moxie je to moc pěkné,” dodala vesele. “Až se vrátíte, budu už pravděpodobně pryč, takže se rozloučím teď. Ale v pátek jsem tu zase jako na koni.”

“Ano. Takže na viděnou v pátek. A děkuji za radu ohledně nákupů,” zakřičel Armand. Pásek měl zapnutý a podával ruku Eshe, aby jí pomohl ze stolu.

Podívala se mu do očí, ironicky se usmála, ale zavrtěla hlavou a seskočila sama. Raději se ho nedotkla. Měla strach, že i nevinný dotek by ji připravil o kontrolu, kterou opět získávala nad svým tělem. Podle všeho jedou nakupovat. Pravděpodobně je to chytrý tah, pomyslela si s povzdechem, ačkoli chytrost jednoho vždycky neuspokojí. Přesto jí aspoň poskytne příležitost znovu zvážit cestu, kterou si vybrala. A možná dokonce získá šanci vydat se po nějaké nové, bude-li moci. Začínala si myslet, že dát Armandovi na srozuměnou, že ho nedokáže přečíst, a že v ní probouzí rozličné chutě, nebylo nejmoudřejší. Lucian ji přece varoval, aby si kryla záda, než včera v noci odjel… což bylo těžké, když na nich ležela.

4. KAPITOLA

“Tak co budeme dělat?”

Armand pohlédl na Eshe na sedadle spolujezdce jeho pickupu. Jednu chvíli si myslel, že míní fakt, že jsou zřejmě životní druhové. Samozřejmě pouze proto, že to byl slon, který mu seděl v hlavě od okamžiku, kdy vyšli z domu a zamířili do města a tamních obchodních středisek. Eshe byla jeho životní družka. Po všech těch staletích se na něj usmálo štěstí a našel druhou životní družku. Setsakramentské překvapení. Mělo to však háček. Zatím si nebyl jist, zda to překvapení bylo příjemné. Za daných okolností mu vymyšlení odpovědi trochu trvalo, a stále na tom pracoval, když dodala: “Pochopila jsem, že jedeme nakupovat šaty pro mě. Ale proč?”

“Aha.” Silou vůle obrátil oči k silnici a mysl k otázce. Nicméně mu to zabralo dobrou minutu. Zamračeně ozřejmil: “Lucian říkal, že na dobu, kdy tady budeš bydlet, potřebuješ šaty. Prý tě mám vzít na nákupy a dal i mi firemní kreditkartu, se kterou mám všechno zaplatit.”

Eshe vydala znechucený zvuk, a pak si nespokojeně povzdechla. “Předpokládám, že s tou svou kůží sem moc nezapadnu.”

“Ne,” přitakal Armand. Oči mu utekly od silnice k jejím nohám v obtažených kožených kalhotách. Má fakt pěkné nohy, pomyslel si, načež uznal, že na ní je všechno pěkné a ladné. Už měl to potěšení zahlédnout trup, než ho rozptýlil pohled na rozepnuté kalhoty. Eshe neměla moc velká ňadra. Stěží víc, než tak akorát do dlaně, ale kulatá a po všech stránkách dokonalá. Krom toho, kdo potřebuje víc, než plnou hrst?

“Dobře. Koupím si džíny a trička,” prohlásila tónem, ze kterého najednou zaznívala téměř rebelie. “Ale nekoupím si žádné květované šaty ani nic jako to, co měla dneska na sobě paní Ramseyová.”

“Šaty nepotřebuješ,” pobaveně ji uklidnil Armand. “Džíny budou úplně stačit.”

Eshe si smířlivě oddechla: “hrrumph,” a pak zase zmlkla. Ponechala Armanda jeho úvahám. V duchu se právě urputně přel sám se sebou, jestli by měl zavolat Lucianovi a přinutit ho, aby ji odvezl někam jinam, když vtom náhle odtušila: “Nejsem tvá první životní družka.”

Poznámka ho na moment vyvedla z míry, a tak mu chvíli trvalo, než si utřídil myšlenky. Když měl všech pět zase jakž takž pohromadě, přiznal: “Ne. Už dříve jsem jednu životní družku měl.”

“Já také,” zašeptala, a posléze dodala: “Měla jsem to štěstí, že jsem svého prvního životního druha potkala velmi záhy. Ještě jsem byla docela mladá. Bylo mi teprve třicet. Než jsem ho ztratila, prožila jsem s ním osm krásných století.”

“Jak jsi ho ztratila?” vyhrkl Armand. Zvědavost mu nedala.

“Zahynul v bitvě,” potichu odvětila Eshe. “Byl to nadmíru zdatný válečník, ale onoho osudného dne stálo štěstí na opačné straně. Setli mu hlavu.”

“Děti?” zeptal se po krátkém zaváhání.

“Ano. Osm. Šest stále žije,” řekla prostě, a hned pokračovala: “Vím, že ty máš tři. Ale všechno to nejsou potomci tvé životní družky, že ne?”

“Ne,” povzdechl si. “Susanna, má první choť a životní družka, měli jsme spolu toliko jediné dítě, Nicholase. Thomas se narodil mé druhé manželce, a dcera, Jeanne Louise, té třetí.”

“Ale druhá ani třetí manželka nebyly tvými životními družkami.”

Přestože to bylo spíše konstatování, než dotaz, Armand odpověděl: “Ne, to nebyly.”

“Tak proč sis je tedy bral?”

Nijak neobvyklá otázka, ale vysvětlení bylo složité. Ušklíbl se, a nakonec jí jednoduše pověděl čistou pravdu. “Byl jsem osamělý a má druhá žena, Althea, byla hodně podobná mé zesnuté životní družce, Susanně. Přesto jsem neměl v plánu se s ní oženit, ale přišla do jiného stavu. V těch dobách by taková věc svobodnou ženu zničila.”

“Takže tě podvodem vlákala do manželství,” konstatovala Eshe suše. Nesmrtelné ženy nikdy neotěhotněly nešťastnou náhodou, jak se to mohlo stát smrtelnicím. Nanoboti v jejich tělech byli naprogramovaní, aby je udržovali ve špičkové kondici. Děti spotřebovávaly spoustu živin a krve, takže na ně nanoboti zjevně nahlíželi jako na parazity, které je potřeba z těla vypláchnout. Nesmrtelné ženy musely konzumovat zvýšené dávky krve, aby vůbec přišly do jiného stavu, a pokračovat v tom celých devět měsíců, aby dítě donosily.

“V podstatě ano, vlákala,” tiše připustil Armand. “Ale nijak zvlášť mi to nevadilo. Jak už jsem říkal, byl jsem osamělý a představa dalšího dítěte mne potěšila.”

“A představa další ženy?”

Armand se zamračil. Zvláštní otázka. Něco v jejím hlase ho přimělo se na ni podívat, ale ve tváři se jí odrážela pouhopouhá zvědavost. A tak dospěl k názoru, že si za ta staletí vypěstoval jistou paranoiu, a odpověděl: “Althea byla dcerou mého přítele. Měl jsem ji moc rád. A kladl jsem si za vinu, že jsem si včas neuvědomil, co má za lubem.”

“Co myslíš tím, co má za lubem?” Tentokrát rozhodně měla v hlase zvědavost.

“Althea do mě byla zabouchnutá od dvanácti. Nedokázala mě přečíst, což ji utvrdilo v tom, že musí být mou životní družkou. Rodiče jí sice vysvětlili, že mě nepřečte prostě proto, že jsem starší, a že já ji přečíst dokážu, ale nechtěla to slyšet a rozhodla se, že se rodiče mýlí. Byl jsem pro ni pan Pravý.” Při té vzpomínce se ušklíbl. “Dokud byla malá, bylo to roztomilé, ale posléze vypršela má dekáda na farmě poblíž farmy jejího otce. Najal jsem předáka a přestěhoval jsem se na mou další farmu. Potom už jsem ji moc nevídal. Její rodiče mne sice často navštěvovali, ale ji nechávali doma. Báli se, aby to nepovzbudilo její poblouznění. Byla tím tak trochu posedlá, stejně jako nějaká puberťačka,” připustil nešťastně. “Každopádně se o několik let později přišla na mou farmu ucházet o práci služebné mladá nesmrtelná žena. Tvrdila, že se jmenuje Alice, a byla po čertech podobná mé Susanně.”

“Althea, jak jinak,” suše odhadla Eshe.

Armand přikývl. “Ve skutečnosti zas až tak moc jako Susanna nevypadala. Měly stejné blond vlasy, a neměly tak docela nepodobné rysy tváře, ale tím to končilo. Jenomže viděla Susannin portrét a učesala se stejně. A pak si také oblékla šaty podobného stylu, jako byly ty, co si vzala na sebe Susanna, když stála modelem pro onen obraz. Jen modernější, což stačilo. Když jsem otevřel dveře, v prvním okamžiku jsem si myslel, že Susanna vstala z hrobu a přišla mi zaklepat na dveře.” Udělal obličej a tichým hlasem hořce přiznal: “Asi jsem chtěl věřit, že je to ona. Nebo si na to aspoň chvilku hrát.”

Povzdechl si, při těch starých vzpomínkách. “Dílem náhody přišla zrovna, když jsem měl slabou chvilku. Hned té první noci jsem se s ní vyspal. A ona k tomu byla náramně svolná. Samozřejmě to nebylo stejné, jako s mou Susannou, ale bylo to hezké a trochu to zaplnilo bolestné prázdno v mém srdci… dokud jsem konečně nepřišel k rozumu natolik, abych jí přečetl myšlenky. A pak mi došlo, kdo to je.

“Pane Bože,” zašeptal znechuceně při vzpomínce na šok a hrůzu, která ho tenkráte doslova ochromila. Pořád nemohl uvěřit, že ji hned nepoznal. Přestože od chvíle, kdy ji spatřil naposledy, uplynula celá léta, a tehdy byla ještě dítě, stejně cítil, že měl ve své svůdkyni poznat holčičku se špičatými kolínky, kterou kdysi znával. Naneštěstí ji nepoznal. “Nevěděl jsem, jestli mám zastřelit sebe nebo ji. Byla to dcera mého nejlepšího přítele, pro smilování Boží. A v osmnácti byla pořád ještě dítě, aspoň z pohledu nesmrtelných. Samozřejmě jsem ji okamžitě popadl za flígr a odvezl domů k rodičům. Celou cestu škemrala, abych jim neříkal, co provedla, a jak mě obalamutila. No a já, co si budeme povídat, rovněž zrovna nehořel touhou přiznat, že jsem se s ní vyspal, a tak jsem se od ní nechal přesvědčit.”

“Ale pak se ukázalo, že je v jináči,” nahlas dedukovala Eshe, a Armand přikývl.

“Ano. Byla to jedna z nocí, na které se nezapomíná, to ti povídám. Už když se znovu objevila na mém prahu, neskákal jsem zrovna radostí. Ale jakmile na mne vychrlila svou novinu, byl jsem prostě v šoku. Při pomyšlení na další dítě se však můj vztek celkem rychle vytratil. A tak jsem jí nabídl podmínečné manželství. Žádný z nás se nebude pokoušet toho druhého číst ani ovládat. A když potká pravého životního druha, rozvedeme se, aby ji mohl prohlásit za svou. Totéž samo sebou platilo i pro mne, pro případ, že bych potkal druhou životní družku, ačkoli jsem s tím ve skutečnosti už nepočítal,” připustil hořce. “Samozřejmě jsme pak museli všechno vysvětlit jejím rodičů. Teprve tím se ta noc stala skutečně nezapomenutelnou. Té noci jsem málem pozbyl přátelství jejího otce. Naštěstí dobře věděl, jaká Althea je, pokud si něco umane. Nakonec to překousl.”

“To dítě byl Thomas,” potichu odtušila Eshe.

Armand se usmál. “Ano. Jako dítě byl rozkošný. Ustavičně se usmíval a něčemu se řehonil. Navíc mu to pálilo. Brzy chodil, brzy mluvil, a v jednom kuse si pobrukoval nějakou melodii. Měl jsem si už tehdy uvědomit, že až dospěje, bude z něho skladatel.” Povzdechl si. Hlavou mu tančily prastaré vzpomínky na maličkého Thomase. “Když Althea zahynula, musel jsem ho vzít na vychování k Marguerite. Sice se to stydím přiznat, ale chyběl mi víc, než jeho matka.”

“Proč jsi ho bral k Marguerite?” zeptala se Eshe. “Proč jsi ho nevychovával sám?”

“Jak?” suše odpověděl otázkou. “Neexistovala žádná agentura, která by zprostředkovávala zaměstnání nesmrtelným ženám, co hledaly práci chůvy. A s nezasvěcenou smrtelnou ženou tak malé dítě nechat nemůžeš. Kousal. Ne krutě nebo surově, ale jenom proto, že měl hlad a chůva mu voněla jako jídlo.”

“Mohl jsi nějakou zasvětit do situace,” podotkla Eshe.

“Takovou věc na ně nemůžeš jenom tak vychrlit. Chce to čas. Je zapotřebí vypěstovat ve smrtelníkovi důvěru, aby dokázal akceptovat to, co jsme. Do té doby nemohl Thomas zůstat sám s chůvou. No a já jsem prostě nemohl být čtyřiadvacet hodin denně doma a hlídat jeho i chůvu. Musel jsem se starat o farmu.” Zavrtěl hlavou. “Když mi to Marguerite nabídla, neviděl jsem jinou možnost, než nechat jeho výchovu na ní.”

Po chvilce mlčení se Eshe otázala: “Jak vlastně Althea zemřela?”

Armand si hluboce povzdechl a s očima upřenýma na silnici před sebou zašeptal: “Požár hotelu.”

“Tys utekl?” vyhrkla, a opět se o slovo přihlásila jeho paranoia. Nejistě na ni pohlédl. Byl by přísahal, že se tón jejího hlasu změnil… ale když uviděl, že se tváří jenom zvědavě, nechal to plavat a vysvětlil.

“Já tam nebyl. Na farmě bylo zrovna hodně napilno. Býval jsem víc venku, než doma. William a Mary, Altheini rodiče, tenkrát přijeli na návštěvu. A když pak odjížděli, vzali Altheu a čtyřletého Thomase s sebou, aby jim návštěvu oplatili. Měl jsem za to, že jedou na jejich farmu, ale podle všeho si zajeli do města. Mínili tam pár dní pobýt, jenomže hned první noc v hotelu vypukl požár. Althea musela zůstat někde uvězněná nebo ji výkřiky a hluk neprobudily včas. Zahynula v ohni.”

“A malý Thomas se přesto dostal ven?” zamračila se Eshe.

“Byl v pokoji s prarodiči. Althea prý byla po celodenním cestování unavená a Mary vnuka ráda rozmazlovala. Vzala si Thomase k sobě, aby se Althea mohla nerušeně vyspat. Dostali se ven i s Thomasem. Althea ne.”

Eshe moment mlčela. Když znovu promluvila, poznal jí po hlase, že se mračí, a všechno pochopil, když odtušila: “Nicholas se jednou zmínil, že jeho matka také uhořela.”

“Ano,” přisvědčil ponurým hlasem. “Oheň mi ustavičně ničil život.”

“Jak vlastně—?” začala Eshe, ale když najednou oznámil: “Až jindy. Jsme tady,” zmlkla v půli věty a byla ráda, že mohla.

A zatímco odbočoval na malé parkoviště obchodního střediska, otočila se a vyhlédla z okna. Armand cítil, jak se mu ulevilo. Chápal její zvědavost, ale nerad mluvil o své minulosti. Jitřilo to staré rány. A tak on, muž, který za normálních okolností nákupy nenáviděl, byl rád, že mu poskytnou kýžený oddech od probírání minulosti.

“Asi bys teď měl jít do bufetu,” prohlásila Eshe, když obtěžkáni taškami vyšli z posledního obchodu s oblečením. Lépe řečeno z posledního, kam byla ochotná zajít. Na nakupování ji moc neužilo. Věděla, co se jí líbí. Rychle to našla, koupila a vypadla. A toto byl obzvlášť rychlý nákup. Dvoje džíny a půltucet triček. Jinak si koupila už jen černé společenské kalhoty a trochu elegantnější top pro případ, že navštíví nějaký podnik, který bude víc nóbl, než ta včerejší restaurace – jako například U Moxie, o které se zmínila paní Ramseyová – ale trvalo jí to jen pár minut.

“Do bufetu?” podivil se Armand. “Máš hlad?”

“Trochu,” připustila, a překvapeně si uvědomila, že je to pravda. Od chvíle, kdy se dosyta najedla, muselo uplynout teprve pár hodin. Cesta netrvala déle než nějakých dvacet minut a nakupování tak hodinu. Ale je fakt, že než se pustili do nakupování, prošli celé středisko a zjišťovali, kde co mají. Celkem zajímavá obchůzka. Docela žasla, kolik věcí, které v obchodech s bytovými doplňky a nábytkem připadaly zajímavé nebo vkusné Armandovi, se líbily i jí samotné. Myslela by si, že toho budou mít společného pramálo. Koneckonců, byl to venkovský kluk a ona holka z města. Pořádně se spletla. Měli podobný vkus.

Pokrčila rameny a hodila tyhle myšlenky za hlavu. “Ale já tím chtěla říci, že bys tam měl počkat, než dokončím nákupy… v La Senza.”

“La Senza.” Armand nakrčil čelo. “Na to jméno si vzpomínám. Který krám to byl?”

“Černé a rudé krajkové kombiné,” napověděla mu pobaveně. Dobře si pamatovala, jak si je prohlížel na figuríně ve výloze, když šli prve okolo.

“Aha! Potřebuješ…” Sklopil oči k jejím ňadrům a pak ještě kousek níž, pod pas, a zase zpátky. Trošku se začervenal. Nebo se mu možná jen touhou nahrnula krev do hlavy. Rozhodně mu oči zase začaly zářit.

“Nevadí mi, jestli tam chceš jít se mnou. Jenom jsem si myslela, že pro tebe bude příjemnější počkat na mě v bufetu,” zakřenila se. Nijak ji nepřekvapilo, že to vzal jako výzvu a narovnal ramena.

“Půjdu s tebou,” řekl pevně, a pak se zamračil a ještě dodal: “Stejně bych tě asi neměl nechávat samotnou. Den dva, dokud se neujistíme, že tě sem z Toronta nesledovali.”

Eshino křenění se přetavilo v regulérní úsměv, o kterém nebylo možné pochybovat, že zavání hříchem. “Bezva. Aspoň mi můžeš povědět, v čem bys mě rád viděl. Chtěla jsem si obstarat jenom kalhotky a podprsenky. Obvykle totiž spávám nahá,” dodala lehce chraplavým hlasem. Pozorovala jeho oči a potěšilo ji, jak v jejich hlubinách vyskočily stříbrné plamínky, jen co dodala: “Ale klidně budu nosit sexy noční košilky, potěší-li tě vidět mě v nich… a svlékat mě z nich.”

Armand polknul, přesto stále chraptěl, když ji vyzval: “Veď mne.”

Eshe se smíchem vytočila na patě piruetu a vedla ho bludištěm chodeb, dokud před sebou nespatřila nápis La Senza.

“Obvykle nosím černou,” zamumlala, zatímco si pečlivě prohlížela nabídku. Vždycky tomu tak nebylo, ale od Orionovy smrti dávala této barvě přednost. Vybrala si průhledné nic z černé krajky a sundala je z věšáčku, aby se na ně mohla lépe podívat. Když zjistila, že to skutečně je průsvitný černý krajkový kočičí oblek, jenom zvedla obočí. Měl strategicky rozmístěné černé krajkové nášivky na ohanbí a obou ňadrech. Zakrývaly důležitá místečka, ač velmi skoupě.

“Líbí se mi to,” zavrčel Armand, a pak z věšáčku vybral další kousek a zvedl ho do vzduchu. Krátká košilka z bělostného saténu se špagetovými ramínky. Patřily k ní důmyslně sladěné maličké sněhobílé krajkové kalhotky. Podržel komplet před Eshe a kývnul: “A tohle.”

Zvedla jedno obočí, ale košilku přijala. Vážně normálně nosila většinou černou, ale dovedla si představit, že bílá bude skvěle kontrastovat s barvou její pleti. Pohlédla na Armanda a provokativně se otázala: “Mám si to vyzkoušet v kabince, tobě pro radost, ještě než to koupíme?”

Nyní zvedl jedno obočí Armand. “Ne. Ledaže by ti nevadilo, že tě najdou nahou, v bezvědomí, v kabince na zemi… se mnou.”

Eshe se výhrůžce ochraptěle zasmála, ale svůdné prádlo si přece jen raději pouze přehodila před ruku a šla vybírat kalhotky a podprsenky. Jenomže jí těmi slovy nasadil brouka do hlavy a teď se ho nemohla zbavit. Před vnitřním zrakem jí povstala vize. Rukama automaticky vybírala několikery kalhotky, ale mysl jí přehrávala filmeček o zkoušení bílého saténu. Převléká se, vychází ven, aby se mu ukázala, a on se poté vrací do zkušební kabiny spolu s ní, nutí ji couvnout ke stěně, a—

“Mohu vám s něčím pomoci?”

Eshe mrkáním vyhnala nezbedné myšlenky z hlavy a otočila se. Vedle ní teď stála štíhlounká mladá blondýnka, široce se usmívala a těkala pohledem střídavě na ni a na Armanda.

“Tohle můžete začít markovat a balit. Ještě si vezmu pár podprsenek,” opáčila s naprostým klidem. Myšlenky, které rejdily dívčinou myslí, když si znovu prohlížela Armanda a přívětivě se na něj usmívala, ji nepřekvapily ani nenaštvaly. Byl to holt krásný mužský. Nemohla holce vyčítat, že má dobrý vkus. Krom toho teď, když potkal ji, nemá u něho to ubohé dítě nejmenší šanci. A tak se na prodavačku, která převzala věci, co si vybrala, laskavě usmála.

“Nejsi žárlivý typ, jak vidím,” zašeptal Armand, jen co dívka odnesla prádlo ke kase.

“Taky sis ji přečetl, viď?” pobaveně konstatovala Eshe a odváděla ho do sekce podprsenek.

“Hmm.” Zašklebil se a opět lehce zrudl. “Její myšlenky byly znepokojivě mládeži nepřístupné.”

“Ne tak nepřístupné, jako ty moje,” ujistila ho a zakřenila se. Hned vzápětí se rozchechtala, protože mu z očí znovu vyšlehly stříbrné plameny.

“Až se vrátíme domů, budeš mi je muset vyprávět,” zavrčel. Ruce podél těla měl sevřené v pěst, jako by se jí chtěl dotknout rovnou tam a okamžitě, ale netroufal si.

“Možná,” pokrčila rameny a vybrala dvě podprsenky ve své velikosti. “Nebo ti to prostě ukážu.”

S touto poznámkou na rtech udělala čelem vzad a zamířila k pultu. Jeho nechala, ať si jde za ní, a když zaslechla, jak tiše vrčí, zasmála se. Možná je háravá fena, ale Armand na tom není o moc lépe. Vědomí, že ji chce stejně zoufale, jako ona jeho, jí vnukalo pocit jisté moci. Vzrušovalo ji to. A tak se rozhodla, že oddalování nevyhnutelného by mohla být zábava… a jakási předehra. Což nebude na škodu, usoudila, obzvlášť proto, že dost pochybovala, že jakmile spolu zůstanou sami, dojde na skutečnou předehru. Minimálně poprvé ne. A nejspíš ani podruhé a potřetí.

“Chceš se něčeho napít, než odjedeme?” zeptal se Armand, když vycházeli z obchodu s prádlem.

“V nejednom slova smyslu,” připustila s úšklebkem. “Jen tak čirou náhodou, nemáš v tom chlaďáku, který jsem zahlédla vzadu v pickupu, přehršel krve?”

“Čirou náhodou mám,” ujistil ji potichu, a zvedl jedno obočí. “Už se potřebuješ nakrmit?”

“Už?” vyhrkla, a také vyklenula jedno obočí. “Žádnou jsem neměla, akorát ten jeden pytlík, potom co jsme s Lucianem včera večer dorazili do domu. Když jsem dneska odpoledne přišla dolů, krev v lednici byla fuč,” zdůraznila. Zpráva, že se od včerejška nekrmila, ho od pohledu vyvedla z míry.

“No ano,” povzdechl si. Už mu to došlo. “Přestěhoval jsem ji předtím, než se ráno ukázala paní Ramseyová, aby ji nenašla a nekladla nežádoucí otázky. Je ve speciální lednici, kterou mám zabudovanou v šatně. Až se vrátíme, předvedu ti, jak se otevírá.”

Přikývla.

“Takže to bychom měli jít rovnou k pickupu,” řekl Armand. Znělo to trochu zklamaně.

Zakroutila hlavou. “Půlhodinku ještě vydržím, aniž někoho napadnu. Chtěla jsem ochutnat ty ovocné nápoje, které jsem zahlédla, když jsme prve procházeli kolem bufetu. Mívala jsem ovoce ráda a ty koktejly krásně voněly.”

“To mě napadlo taky,” přiznal. Najednou se usmíval.

Rychlým krokem svorně vyrazili k mléčnému baru, kde nejprve zaplatili, a poté sledovali, jak se smetanové ovocné koktejly připravují. Když konečně dostala pohár do ruky, měla už Eshe pusu plnou slin.

“Chceš se posadit a vypít si to tady, nebo si koktejly vezmeme s sebou a vypijeme je cestou domů?” optal se Armand, jen co na pár kroků poodešli od pultu.

Tázavě vyklenula obočí. “Ty hodláš jet rovnou zpátky domů?”

“No, paní Ramseyová bude touto dobou už pryč a—” Zmlkl, jako když utne, a Eshe se zachechtala tomu, jak se tvářil.

“A tak tě napadlo koupit holce pití, a pak si užít?” dopověděla pobaveně. “To mě ani nenakrmíš?”

“No, já—” Armand vyhlížel dočista bezradně, ale z háčku ho stejně nepustila. Místo toho zavrtěla hlavou.

“Ne, ne, příteli můj, kdepak ty věci. Tuhle holku jen tak snadno nedostaneš. Hezky mi koupíš večeři u té Moxie, o které se zmínila paní Ramseyová, a pak ti možná dovolím odvézt si mě domů, kde mohu zrealizovat hříšné záměry, co s tebou mám.”

“Ty se mnou máš hříšné záměry?” Rozpaky vystřídalo pobavení. “Co když se ale nechci stát otrokem tvých hříšných choutek?”

Vyklenula jedno obočí a vztáhla ruku. Jedním prstem mu líně sjížděla po hrudi, až k pásku džínů. Tam se prst zastavil, ale očima pokračovala stále níž, načež pohledem ulpěla na rostoucí bouli, která zevnitř tlačila na zip. “Ale ano. Chceš,” kontrovala neméně pobaveně. “A budeš to mít. Ale musíš pro to něco udělat… aspoň něco málo.”

“Zatraceně,” vydechl Armand.

Vyprskla smíchy, a když po ní náhle sáhnul, vyhnula se jeho ruce. Tanečním krokem ho předběhla, našla stůl, postavila na něj svůj pohár, a vedle všechny tašky, až na jednu. A pak se otočila a pozorovala Armanda. Šel za ní, ovšem mnohem ležérnějším tempem. Pohyboval se jako tygr pronásledující gazelu. Pohyby měl líné a pomalé, ale jeho oči ji pálily na kůži, jako by trpělivě čekal na příležitost skočit.

“Dej si pauzu,” navrhla ukazujíc na stolek. “Musím na dámy. Za minutku jsem zpátky.”

Na odpověď nečekala. Svižně se otočila a i s taškou, kterou si vybrala, vyrazila podél stolků jídelního koutku pryč.

5. KAPITOLA

Armand se zamračeně díval za Eshe. Nebyl si jistý, zda by měl jít za ní a stát na stráži před dámami, či ne. Nacházeli se v rušném nákupním centru, všude okolo byla spousta lidí, ale kdyby někde tady byl Leonius Livius, nezastavilo by ho to. A nehledě na to, že Lucianovi slíbil, že jí zajistí bezpečí, ani on sám nechtěl riskovat, že se něco stane i jí. Už ztratil jednu životní družku a dvě manželky, a nebyl ochoten to skóre zvyšovat.

Právě se chystal vzít jejich koktejly a tašky, co tu nechala, a vyrazit za ní, když vtom Eshe najednou odbočila do nějaké chodby a zmizela z dohledu. Všiml si, že vedle vchodu do té chodby visí tabulka s mezinárodním symbolem muže a ženy, který znamenal koupelny. Budu ji hlídat odtud, rozhodl se a usedl. Aspoň si v klidu vypije koktejl. Vážně byl moc dobrý, studený a lahodný. Přesně tohle po všem tom nakupování potřeboval. Za normálních okolností nakupoval nerad, ale dneska si čas strávený s Eshe užil. Ta ženská byla jednak inteligentní, jednak po čertech nemravná. Dokonalá kombinace, uznával v duchu. A té šlo jen těžko odolat,

Sotva na to pomyslel, povzdechl si a poposedl na židli dozadu. Pravda, bylo těžké jí odolat. Ale na druhou stranu, u životní družky to nebylo nic neobvyklého. Měl prostě smůlu. Komplikovalo to situaci. Třeba jen uvažovat o tom, že by ji štandopede, šupito a presto vrátil Lucianovi s tím, že ji má poslat někam jinam, by teď bylo zatroleně těžké.

A přitom by to bylo moudré, přiznal si v duchu. Ženy, které se s ním zapletly, totiž končívaly na onom světě. Když umřela jeho první choť a životní družka Susanna, považoval to za tragickou smůlu. Zdrtilo ho to a hezkou chvíli mu trvalo, než se z té ztráty vzpamatoval. Ale ani jednou ho nenapadlo, že by mohlo jít o něco jiného, než o strašlivě tragickou nehodu. Když zahynula Althea, cítil víceméně totéž. Ne ten žal. Ačkoli nad jejím odchodem truchlil, nebylo to ani zdaleka tak hrozné, jako ztráta Susanny. Ale domníval se, že její smrt je jen další případ strašlivé smůly. Nicméně když přišla o život jeho třetí manželka, Rosamund, změnil názor. Ne hned. Zpočátku byl příliš rozčilený, než aby myslel jasně. Proklínal Boha a osud, že mu vzal další ženu, na které mu záleželo. Nějakou dobu byl zahořklý a rozzuřený. Lámal si hlavu, proč byl tak proklet, nebo co asi udělal, že si to zasloužil. Aby jeden muž ztratil tři manželky tak jako on, bylo natolik nepravděpodobné… zvlášť když to byly nesmrtelné ženy. Nesmrtelní nebyli ani zdaleka tak křehcí jako smrtelníci. Zabít je bylo neuvěřitelně těžké, a právě to ho nakonec vytáhlo ze vzteku a deprese.

Začal vyšetřovat smrt svých manželek. Potichu a pokud možno nenápadně. Jenomže od smrti Susanny uplynula staletí. A další století dělilo Altheu a Rosamund. A pokud mohl říci, všechna tři úmrtí na první pohled vypadala prostě jako neštěstí.

Přesto části jeho já dělalo potíže to akceptovat a měla podezření, že ve hře bylo něco jiného. Někdo jiný, kdo ta neštěstí zavinil. Mělo to však háček. Pokud věděl, neexistoval nikdo, kdo by byl u všech tří úmrtí. Tudíž nikdo, kdo by za ně mohl být odpovědný. Neměl na koho ukázat prstem. A tak alespoň udělal maximum, aby ochránil ty, kteří mu zbyli. Ty, které měl rád. Stručně řečeno, stáhnul se z jejich života. I ze společnosti jako takové. Zůstával na svých farmách a odmítal se s nimi vídat. Urputně se snažil nedávat najevo, že má rád své děti nebo kohokoli z rodiny. Bál se, že by se mohli najednou stát terčem.

Zatímco Lucianovi nedokázal zabránit, aby ho chodil navštěvovat, a zpočátku se vídal i s Nicholasem, návštěvy syna byly pokaždé co možná nejnenápadnější. Vykrádal se ze své farmy jako zloděj a chodil na schůzky s ním, jen aby se dozvěděl, co je nového s Thomasem a Jeanne Louise. A také se zbytkem rodiny. Když před padesáti lety Nicholas uprchl, jeho funkci převzal Thomas. Setkával se s ním v restauracích ob dvě města. Předal mu svoje a Jeanne Louisiny nejnovější fotografie a pověděl mu, co je nového.

Dobře věděl, že Thomas nechápe, proč dělá to, co dělá. Také věděl, že ho má syn za bezcitného a napůl pomateného bastarda, protože se nevídá s Jeanne Louise. Jenomže vysvětlit mu to nemohl. Jak šíleně by asi vyznělo, kdyby řekl, že má prostě pocit, že nehody jeho žen vůbec žádné nehody nebyly? A že se bojí, že vzhledem k tomu, že nemá životní družku ani manželku, znenadání by se mohla přihodit nehoda komukoli z těch, na kom mu záleží? Kdyby to řekl, ať už Nicholasovi nebo Thomasovi, měl vážné podezření, že by – jeden jako druhý – ignorovali jeho přání a připravili mu překvapení. Jeanne Louise v dárkovém balení. Při jedné ze svých návštěv by mu ji prostě strčili do náruče.

A aby byl upřímný, líbilo by se mu to. Kdykoli si uvědomil, že s dcerou dokonce nikdy ani nemluvil, rozbolelo ho srdce. Ale protože umíraly právě ženy, na kterých mu v životě záleželo nejvíce, ať se propadne, jestli takovému riziku vystaví život své holčičky.

Nyní měl o starost víc. Eshe. Rád by si myslel, že je v bezpečí. Že je jediný, kdo vůbec ví, že je u něho doma. Jenomže to by si lhal do kapsy. Ani v nejmenším nepochyboval, že paní Ramseyová byla celé ráno na telefonu, a všem známým vykládala o tom, že má na farmě ženskou. A to ještě předtím, než Eshe vůbec spatřila. Naprosto stejně si byl jist, že dřív než při odjezdu z domu odbočili z příjezdové cesty na silnici, paní Ramseyová už zase seděla na tomtéž telefonu. Tentokrát všem kamarádkám a známým široko daleko líčila Eshe. A to do nejmenších detailů. A opakovala každičké slovo, co vypustila z pusy. Touhle dobou už každý obyvatel městečka věděl, že je Eshe tady. A ta novina se šířila dále. Ústním podáním, nicméně geometrickou řadou. Mohl jenom doufat, že se nerozšíří natolik, aby ji to ohrozilo. Samozřejmě Eshe, ne tu novinu. Drb je prakticky nezranitelný.

Bylo otázkou, zda je ochoten přijmout to riziko. Tři ženy mu umřely záhy poté, co si ho vzaly a daly mu dítě. Což by mohlo znamenat, že by mohla být prozatím v bezpečí. Dokud si ji nevezme a nepřivede do jiného stavu. Nebyl ochoten riskovat, že se situace bude opakovat, když šlo o dceru Jeanne Louise. A s konečnou platností se rozhodl, že nebude ochoten podstoupit totéž riziko ani v případě Eshe. Už teď ji měl rád… hodně. Toužil po ní s vášní, kterou si mohli naplno vychutnat pouze životní druhové. A také měl vážné podezření, že příliš mnoho času v její společnosti by ho postrčilo přes hranici, jež dělí náklonnost a lásku. Pak už by nebyl schopen poslat ji pryč. A kdyby se jí něco stalo…

Armand polknul a sáhl po telefonu. Raději zavolám Lucianovi hned. Ať si ji odveze dřív, než na vlastní kůži zažiji vše, co bych zažíval jako její životní druh. Nebyl si jist, zda by byl sto poslat ji pryč, jakmile zakusí ráj, který – tím si naopak jist byl – na něj čekal v její náruči.

“Komu voláš?”

Lekl se. Zaklapl telefon a vzhlédl. Eshe se vrátila. Otevřel pusu, aby ji počastoval standardní lží. Nikomu, jenom kontroluji zprávy. Ta lež mu však nikdy nepřešla přes rty. Místo toho mu klesla čelist. Civěl na Eshe bez nadsázky s otevřenou pusou. Převlékla se na večeři u Moxie, ne že ne. Nicméně na sobě stále měla kožené kalhoty, a z ležérního trika se nepřevlékla do elegantní blůzky, kterou prve zakoupili. Místo toho měla na sobě tu neuvěřitelně krátkou, bělostnou noční košilku, kterou si oblékla k černým koženým kalhotám, obtaženým jako druhá kůže.

“Spletla jsem si tašku,” pokrčila rameny, jen co se usadila naproti němu. “Ale když jsem se na sebe koukla, řekla jsem si: No a co, sakra? Vždyť to vážně vypadá jako apartní letní top. Sice je už podzim, ale venku je pořád pěkné horko, tak…” Znovu pokrčila rameny a chopila se poháru. S nelíčeným požitkem se dlouze napila.

Armand na ni prostě zíral. Očima putoval po sněhobílých tenounkých ramínkách, nevýslovně dráždivě kontrastujících s tmavší pletí. Načež pohledem slanil k saténovým košíčkům. Ty zase skýtaly rafinovaný útulek ňadrům. A pak se rozhlédl po ostatních lidech v jídelním koutku. Kupodivu klid, ticho po pěšině. Nikdo na ni neukazoval a nepištěl: Hele, lidi! Má na sobě noční košili. Musel uznat, že si zřejmě vůbec nikdo nevšiml, že něco není, jak má být. A pak také, jak už sama řekla, na stávající roční období, vážně bylo až neuvěřitelně teplo. Hodně žen mělo na sobě podobný top. I když většinou z bavlny a polyesteru, a ne z bílého saténu… A pravděpodobně ne koupený v La Senza.

Zastřeně chraplavý smích přitáhl jeho pohled zpátky k Eshe. Zjistil, že se jí na rty vrátil hříšný úsměv, a teď ho soustředěně pozoruje. Naklonila se k němu a zašeptala, oprava, proklatě sexy zavrčela: “Oblékla jsem si i ty kalhotky, které – musím uznat – s košilkou vážně báječně ladí. Až se vrátíme domů, tak stačí, když vytančím z kůže, a budu připravená do postele.”

Poslední slůvko jí ještě ani nesplynulo ze rtů, a Armand už měl mobil v kapse, vstával a sbíral tašky.

“Copak?” podivila se. Měl však vážné podezření, že ten údiv toliko hrála. “To už odcházíme?”

“Můžeš si to vypít cestou k Moxie. Mám hlad,” zavrčel a tahal ji ze židle.

“A vsadím botky, že ne jen na jídlo,” popíchla ho se smíchem, zatímco ji hnal k východu z obchodního střediska.

Bůh se rozhodně musel popadat smíchy za břicho, když pro mě tvořil Eshe, v duchu konstatoval Armand, a postrkoval ji ven, ke svému pickupu. Protože mě nepochybně přivede do hrobu. Jedno ho ale zabije zcela určitě. Bude totiž muset zavolat Lucianovi a nechat ji odvézt… zítra ráno. Dopřeji si jednu noc s ní, ale hned zítra ráno, ještě než se uložím ke spaní, zatelefonuji Lucianovi, a povím mu, aby ji z mého domu neprodleně odvezl někam, kde bude ve větším bezpečí, sliboval si. Pokud to jinak nepůjde, vymyslí si, že spatřil někoho podezřelého, a mohl to být někdo z Leoniových lidí. Ale nebude riskovat, že tahle ženská, tak plná života a vášně, skončí na márách jenom proto, že měla takový pech a vyklubala se z ní jeho životní družka. Rozhodnuto.

Cesta do restaurace přezdívané U Moxie byla jen krátká. Přesto se Eshe podařilo vypít ovocný koktejl až do dna, a dokonce i vyprázdnit sáček krve, pro který jí Armand zašel do chladicího boxu, ještě než nastoupil do vozu. To druhé byl poněkud nepohodlný zážitek. Krví se musela krmit předkloněná, s hlavou pod úrovní palubní desky, aby nikdo v ostatních autech na silnici nezahlédl, co že to z pytlíku saje. A čím. Být nesmrtelná sice mělo nesčetné výhody, ale občas to taky byla vážně pěkná otrava, v duchu uznala Eshe a vysátý sáček strčila do pytlíku na odpadky mezi sedadly. Konečně se mohla posadit rovně a rozhlédnout kolem sebe. Její načasování bylo perfektní. Armand právě zatáčel na parkoviště před restaurací.

Na večeři už bylo vlastně trochu pozdě, přesto uvnitř bylo stále docela plno. Nicméně jedno z půltuctu děvčat, spoře oděných do černých, obtažených šatiček, která postávala u vchodu, je uvedlo ke stolu podél zadní zdi. Bylo to jedno z lepších míst k sezení, alespoň to tak Eshe připadalo. Od zbytku místnosti je totiž odděloval závěs, který hosty u stolu mírně chránil před hlukem. Mimoděk zauvažovala, zda Armand dívčině něco našeptal do ouška, nebo měli prostě štěstí.

Eshe vklouzla na jednu stranu boxu, Armand se vmezeřil na druhou, a oba si od dívky vzali jídelní lístky. Ještě museli vyslechnout rychlý výčet specialit, které odrecitovala, než odešla a nechala je samotné, v klidu zkoumat jídelníčky.

Když pěkný mladý číšník, také celý v černém, posléze přišel pro jejich objednávky, Eshe si poručila víno a peppercorn steak, krvavý. Stěží zaznamenala přehnaně přátelský úsměv na jeho rtech nebo to, jak si ji prohlížel, když si objednávala. Naopak velmi dobře zaznamenala, jak úsečným tónem si objednával Armand.

“Já jsem žárlivý typ,” pochmurně přiznal v odpověď na její zvednuté obočí poté, co mladík odešel. “Očividně jsi mu nepřečetla myšlenky.”

“Proč plýtvat časem?” odtušila zlehka. “Svého životního druha jsem už našla.”

Armand se při těch slovech drobet uvolnil, stejně ale zabrblal: “Dobrá polovina věcí, co s tebou chtěl dělat, byla nelegální.”

“A tu druhou půlku máš v plánu se mnou dělat sám, jen co se dostaneme domů,” zakřenila se.

Zdráhavě se usmál, ale pak si viditelně oddechl. Zjevně hodil své podráždění za hlavu a zcela se uvolnil. Natáhl se po její ruce a podržel ji v dlani, když omluvným tónem odtušil: “Už je to hezky dávno, co ve mně háraly tyto pocity.”

“Jsem na tom stejně,” připustila potichu, načež se – už zase v roli, kterou zde ve skutečnosti měla sehrát – zeptala: “Žárlil jsi také na Altheu a Rosamundu, nebo jen na Susannu?”

Armand pustil její ruku s tichým povzdechem, který naznačoval, že by byl raději, kdyby se k tomuto tématu nevrátila, přesto odpověděl: “Ne. Jenom na Susannu. Althea…” Odvrátil zrak, ale než se začal zpovídat, znovu se jí podíval do očí. “Jsem si víceméně jistý, že po narození Thomase mívala aférky. Neměl jsem jí to za zlé,” dodal rychle. “Tenkrát jsem měl ustavičně spoustu práce. A tou dobou si také uvědomila, že to, co jsme jí všichni říkali, byla skutečně pravda. Nebyla mou životní družkou. Byla ještě mladá. Ale aby nedošlo k omylu, Thomasovi byla dobrou mámou, a mně dobrou manželkou. Neupíral jsem jí možnost hledat pravého životního druha. Ani žádné jiné povyražení do chvíle, kdy ho nalezne.” Ušklíbl se a dodal: “Jenomže ji kvůli tomu hodně trápilo svědomí. Nevěděl jsem, jak jí v tom pomoci bez toho, abych prozradil, že to vím. Měl jsem obavy, že by se pak cítila ještě hůř.”

“Nikdy se ti nenaučila číst myšlenky, jako jsi je uměl číst ty jí, viď?” zeptala se Eshe. Došlo jí totiž, jak se dozvěděl o Altheiných aférkách.

“Ne. Možná by se to časem naučila, ale osud jí ten čas nakonec nedopřál.” Povzdechl si. “Zvažoval jsem, že si s ní v klidu sednu a povím jí, že bych byl ochoten dopřát jí veškerou svobodu. Brzdila mne jediná věc. Kdyby se odstěhovala, s největší pravděpodobností by si vzala Thomase s sebou a toho bych nesmírně postrádal. Ale pak zahynula, a stejně jsem ho musel poslat pryč.”

Eshe o něm chvíli mlčky uvažovala, ale ve výrazu jeho tváře neviděla ani stopu po nějaké lsti či úskoku. Vše, co jí svěřil, na ni působilo pravdivě. Poposedla dozadu, opřela se a položila další otázku. “A co Rosamund? Ani na tu jsi nežárlil?”

Armand se pousmál. “Rosamund byla docela jiná písnička. Stejně jako Althea byla na nesmrtelnou mladá, tím ale podobnost mezi nimi končila. Rosamund byla mnohem dospělejší a na svůj věk velice moudrá.”

“Fakt?” hlesla Eshe. Samotnou ji překvapilo, jak příkře to slůvko vyznělo. Dávalo tušit žárlivost, což by nečekala… a nebyla jediná, kdo si toho všiml. Armand udiveně zvedl obočí a tázavě na ni pohlédl, ale jenom zavrtěla hlavou. “Promiň, pokračuj. Rosamund byla na svůj věk velice moudrá… V jakém smyslu?”

Váhal, ale pak se zjevně rozhodl pokračovat a navázal: “Rosamund měla plán.”

“A jaký? Nechat se přivést do jiného stavu a přinutit tě, aby sis ji vzal, jako Althea?”

“Kdepak ty věci. Nevlákala mě do manželství podvodem,” ujistil ji. “V prvé řadě bys měla pochopit, že předtím než jsme se vzali a měli Jeanne Louise, jsme byli dost dlouho přátelé. Byla to chytrá holka, vskutku radost si s ní pohovořit. Vždycky měla vlastní názor na to či ono a, jak už jsem povídal, měla plán. Věděla, že od chvíle, kdy potká pravého životního druha, ji mohou dělit celá staletí, a měla v úmyslu po něm aktivně pátrat, ale na dítě po staletí čekat nechtěla. Chtěla je mít, dokud byla mladá.”

“A dostala, co si zamanula, viď?” suše konstatovala Eshe. “A předpokládám, že ani tobě nebylo proti mysli mít další dítě?”

Armand pokrčil rameny, očividně měl dojem, že není zač se omlouvat. “Ode dne, kdy umřela Althea, uplynulo již více než sto let. Thomas byl dospělý a pořád někde cestoval, a mně chyběla rodina.”

“Tak ses oženil a měl Jeanne Louise.”

Přikývl a rty mu zvlnil úsměv. “Jeanne Louise byla krásné děťátko.”

“A Rosamund?” pobídla ho.

Úsměv rázem pohasl. “Jeanne Louise se narodila v únoru. O pět měsíců později, v červenci, Rosamund umřela.”

“Uhořela?”

Armand zavrtěl hlavou. “Přišla o hlavu. Bryčka, kterou řídila, sjela ze silnice a překotila se do příkopu.”

Eshe napadlo hned několik otázek najednou. První: “Byl s ní někdo?”

“Jeanne Louise, ale ta jenom vypadla, když se kočár skutálel ze silnice do škarpy. Dokonce se ani nezranila. Povijan a deka, ve kterých byla zabalená, zmírnily pád.”

“Kam Rosamund jela?”

“Do města, aspoň myslím.” Armand se zamračil, a pak přiznal: “Poté co se Jeanne Louise narodila, trávila hodně času mimo farmu. Sbalila dítě a vyrazila, když jsem odešel do stáje. V té chvíli jsem o tom moc nepřemýšlel. Měl jsem spoustu práce na farmě a ještě pořád jsme museli lovit, abychom se nakrmili. Prostě jsem usoudil, že právě to mínila udělat, ale potom co umřela…”

“Co potom, co umřela?” pobídla ho.

Potřásl hlavou. “Zjistil jsem, že se často vracela až těsně před svítáním. Vlastně bývala pryč skoro každou noc, a to většinou celou noc, až do rána.”

“Ulovit jídlo by nemělo trvat tak dlouho,” zamyšleně zašeptala Eshe. Promyslela si utrápený výraz jeho tváře, a potom se otázala: “Myslíš si, že měla aférky jako Althea?”

Očividně ho tou otázkou překvapila. “Rosamund? Ne, myslím si, že ne.”

“Ty jsi jí nikdy nečetl myšlenky?” podivila se.

Armand rázně zavrtěl hlavou. “Snažil jsem se to nedělat. Manželství je dost složité samo o sobě, i bez vzájemného narušování myšlenkového soukromí. Proto jsme uzavřeli dohodu, že to nebudeme dělat.”

Eshe pomalu kývla, ale zdůraznila: “Tak si ale nemůžeš být jist, že neměla žádnou aférku.”

Unaveně zavzdychal. “Ne, to nemohu, a asi by to vysvětlovalo, co možná dělávala. Jenom bych si nikdy nepomyslel, že měla pocit, že to musí přede mnou skrývat. Měli jsme jasnou dohodu, že bude-li chtít, je to v pořádku.”

Znovu se zamyslela nad tím, jak se tvářil. Nezdál se zraněný ani rozzlobený, že Rosamund možná měla nějaké zástoje bokem. Ta možnost ho jen tak trochu překvapila. Ani Altheina dostaveníčka ho zřejmě nevzrušovala. Ale na druhou stranu, nebyli si životním druhem a družkou. Logicky dospěla k názoru, že může snížit míru pravděpodobnosti, že své manželky zavraždil žárlivostí vzteky bez sebe. Minimálně číslo dvě a tři.

“A co Susanna?” optala se, a když na ni jen zmateně pohlédl, konkretizovala: “Jak přesně umřela? Vím, že uhořela, ale—”

“Aha,” povzdechl si. “Krátce po Nicholasově narození vypukl ve stáji požár. Tenkrát rodina ještě žila v Anglii, a jakožto baron jsem musel čas od času zajet ke dvoru. Toho roku jsem to musel odkládat, dokud neporodí, ale hned příští den poté, co Nicholas přišel s křikem na svět, jsem políbil Susannu i dítě, a vyrazil na cestu. Vrátil jsem se, jak nejrychleji to šlo. Stejně ale trvalo skoro dva týdny, než jsem znovu vjel do hradeb. Tou dobou už byla týden po smrti.”

Armandova tvář se na moment doslova propadla, zešedla vzpomínkou na ztrátu, která dodnes nepřebolela. Eshe trpělivě čekala. Jeho výraz v té chvíli ji víc než co jiného přesvědčil, že svou Susannu miloval. Neměla mu to za zlé. I ona svého Oriona milovala a želela jeho skonu. To ovšem neznamenalo, že oba nemají dost lásky, aby přivítali a objali nového životního druha.

Odkašlal si, a zatímco se mu z obličeje zvolna vytrácel žal, donutil se silou vůle pokračovat. Tentokrát již prakticky bez emocí. “Požár podle všeho vypukl ve stáji. Týden po mém odjezdu. Susanna tam musela běžet, aby zachránila svou klisnu. Měla ji strašně ráda. Byl to můj svatební dar. Ale ve chvíli, kdy byla uvnitř, se zřejmě propadla střecha, a nějaký trám ji tam uvěznil nebo… já nevím,” dodal vyčerpaně.

“Další nehoda,” zašeptala Eshe.

“Ano,” přitakal ponurým hlasem.

“A pak je tu Annie,” podotkla.

Armand se na ni polekaně podíval. “Annie?”

“Nicholasova žena. Přišla o hlavu a shořela v autě,” upozornila ho.

“Ano, ale to byla nehoda,” okamžitě vyhrkl Armand.

Eshe významně pozvedla jedno obočí. “Stejně jako úmrtí tvých žen… nebo snad ne?”

6. KAPITOLA

Armand se krátce zamračil, pak ale pohlédl stranou a poposedl dozadu, čímž ji mimoděk upozornil na to, že jim přinesli jídlo. Aby nezavazela číšníkovi, odsedla si stejně jako on, ale zatímco jim mládenec servíroval objednaný pokrm, nespouštěla z Armanda zrak. Její zmínka o Annie ho očividně vyvedla z míry. Jako by si celou tu dobu myslel, že smrt Annie byla nehoda, a teprve řečnická otázka, kterou právě nadnesla, v něm vzbudila jisté pochybnosti. Ačkoli jeho polekané: ale to byla nehoda, bylo také zajímavé. Mohlo znamenat, že věděl, nebo měl aspoň podezření, že smrt jeho žen nebyly žádné nehody, jak se na první pohled zdálo. Což by vysvětlovalo, proč se tak stranil společnosti i své rodiny. Třeba se je pokoušel chránit, držet v bezpečí a dál od nebezpečí, které zjevně kosilo všechny, které ho milovaly.

Předtím, než jí Armand pověděl, jak ty ženy zahynuly, by ho mohla podezírat, že šlo o prořeknutí. Že o tom, že smrt jeho manželek nebyly žádné nehody, věděl, jelikož je sám způsobil. Jenomže když umíraly dvě z nich, nebyl ani u toho. Když Susanna zahynula v ohni, byl u dvora, vzdálen několik dní cesty koňmo. A když při požáru hotelu zemřela Althea, byla v Torontu s rodiči. Dělily je celé hodiny.

Eshe potřásla hlavou. Nové informace ji zcela vyvedly z konceptu. Nešlo jí na rozum, proč se Lucian, byť i jen okamžik, obával, že by Armand mohl mít prsty ve smrti svých manželek. Ačkoli už tušila, že to mělo co dělat s jeho dvojčetem, Jean Claudem. Ten svou rodinu totiž doslova terorizoval a dokonce porušil zákon našinců, zakazující brát život smrtelníkům. Věděla, jak Luciana hryzalo svědomí, že to neviděl, či snad vidět nechtěl, a neučinil bratrovu hnusnému počínání přítrž. Předpokládala, že se rozhodl neopakovat stejnou chybu s Armandem. Moc ráda mu poví, že jeho bratr nebyl v pozadí těch úmrtí. Jenomže to také znamenalo, že se po odpovědích nyní musí poohlédnout někde jinde.

Neprodleně začala vymýšlet, kde by po nich asi tak měla pátrat. Ponořená v myšlenkách se chopila vidličky a nože, a zakrojila do krvavého steaku, který si objednala. Jakmile však strčila první sousto do úst, jeho chuť jí na jazyku doslova explodovala. Málem zasténala nahlas a otázky se jí rázem vykouřily z hlavy. Zatraceně, docela zapomněla, jak může být jídlo dobré. Lépe řečeno, jak si v duchu přiznávala, ne že by na to docela zapomněla. Po Orionově smrti ale jídlo začalo ztrácet svou chuť. Jako by jí pozvolna odumřely chuťové buňky a všechno pak chutnalo mdle a fádně. Každopádně mám radost, že zase ožily a fungují, libovala si v duchu poté, co si za druhé sousto vybrala a ochutnala plněnou pečenou bramboru.

Nejprve jedli mlčky. Armand vypadal lehce duchem nepřítomen a Eshe se pilně snažila vymyslet, kam napříště obrátit svou pozornost a otázky. Dospěla k názoru, že ať už měl v těch úmrtích prsty kdokoli, musel se v Armandově životě vyskytovat již drahně dlouhou dobu. A také musel být relativně blízko. Měli už napůl snědeno, když se konečně zeptala: “Je tu ještě někdo jiný, o kom bych měla vědět, kdo chodívá na farmu, tedy kromě paní Ramseyové?”

Armand zůstal zticha tak dlouho, až už ji napadlo, že otázku neslyšel, posléze ale řekl: “Jediní smrtelníci, kteří docházeli na farmu, byl Paul a paní Ramseyová. S Paulem už teď problémy samozřejmě nebudou.”

“Najdeš si za něj náhradu?” zeptala se zvědavě. Pomyslela si, že se dneska vyspal ještě méně, než ona. Musel zastat práci, kterou normálně dělal Paul. Pokud věděla, nešel do postele vůbec.

“Ne hned,” rozhodl Armand a upil doušek vína. Polknul a dodal: “Počkám pár týdnů.”

Dokud neodjedu, napadlo Eshe. Lucian mu pověděl, že tu bude zhruba dva týdny, a tak předpokládala, že s najmutím nového smrtelníka chce počkat na její odjezd. Sníží se tím riziko, že odhalí, co jsou zač. Také to ale znamenalo, že s ní ve svém životě zatím nastálo nepočítá, což jí poněkud vadilo.

Napila se vína a silou vůle se v myšlenkách vrátila k práci, kterou měla bezprostředně před sebou. “A co nesmrtelní? Občas tě někdo navštěvovat musí. Staří přátelé, které jsi poznal ještě v Evropě, nebo noví, co sis udělal tady? Paní Ramseyová se zmínila o nějaké Agnes a Johnovi.”

Armand přikývl a ukrojil si kousek steaku. “Agnes s Johnem se tady čas od času zastaví. Obvykle zhruba jednou za týden přijdou zjistit, jak se mám, a dát o sobě vědět.”

“Dát o sobě vědět?” zopakovala zvědavě.

Ironicky se usmál. “Jsem jediný příbuzný, kterého mají. Je to sestra a bratr Susanny. Do proměny to byli smrtelníci jako ona. Zbytek rodiny už je dávno na pravdě Boží, a Susanna samozřejmě také. Takže jsem jediný, koho mají.”

“Jak se proměnili?” užasle vyhrkla Eshe, a okamžitě vytřeštila oči leknutím. “Neproměnil jsi je ty, viď že ne?”

“Ne, samozřejmě, že ne,” zasmál se Armand. “Bratr ne-bratr, kdybych se protivil našim zákonů, Lucian si odnese mou hlavu na podnose.”

“Aha.” Vydechla úlevou, hned se ale zmateně zeptala: “Tak se tedy ukázalo, že jsou životními druhy nějakých nesmrtelných?”

“Ne.” Armand s povzdechem zavrtěl hlavou, odložil příbor a vzal do ruky sklenku. Jen co se posilnil douškem vína, pustil se do vysvětlování: “Susanna měla bratra a sestru moc ráda. Přirozeně je nechtěla opustit, a tak oba představila všem nezadaným nesmrtelným, kteří přijeli na naši svatbu. Doufala, že by se z nich mohl vyklubat životní druh či družka pro některého z našinců. Tehdy jsme ale žili mnohem dál od sebe. Jen málo našinců bylo dost blízko, aby se mohli veselky zúčastnit.”

Eshe přikývla. Chápala, co měl na mysli. Před vznikem krevních bank byli nuceni krmit se ze smrtelníků. V podstatě museli kousat své přátele a sousedy, nebo služebnictvo a venkovany. Příliš mnoho jedinců jejich druhu na jednom místě znamenalo větší počet smrtelníků, ze kterých se v té oblasti krmili, což zvyšovalo riziko prozrazení. Aby tomu zamezili, rozptýlili se po zemi. Nesmrtelní žili po jednom, po dvou, vždy na patřičně rozlehlém území. Tak také její otec, Castor, skončil v Africe, kde potkal její matku, svou životní družku.

“Nebránil jsem jí hledat jim životní druhy,” navázal Armand. “Věděl jsem, že nemá valnou naději. Byl jsem si jistý, že časem sama rezignuje a smíří se s jejich smrtí.”

“Ale nesmířila se,” tipla si Eshe.

Zavrtěl hlavou. “Neměla na to dost času. Krátce poté, co jsme se vzali, její sestra Agnes onemocněla. Teď mám podezření, že to byla leukémie, ale tenkrát ta choroba ještě neměla jméno. Susanna dostala zprávu o její nemoci a odjela do kláštera, aby ji navštívila.”

“Do kláštera?” skočila mu překvapeně do řeči.

“Ano. Byla jeptiška,” vysvětlil tichým hlasem.

Eshe cítila, jak samovolně zvedá obočí. Copak se Susanna snažila najít nesmrtelného životního druha sestře jeptišce? Ale jen ho gestem vybídla, aby pokračoval.

“Klášter nebyl od našeho domova daleko. Čekal jsem, že se vrátí do úsvitu, ale objevila se až příští noc, s Agnes kypící zdravím v závěsu.”

“Ona ji proměnila?” vážným tónem uhodla Eshe.

Armand s úšklebkem přikývl. “Vysvětlil jsem jí naše zákony. Věděla, že každý smí proměnit jenom jednoho, a mít jedno dítě každých sto let a tak dál. A než by bezmocně přihlížela, jak její sestra umírá, použila své právo proměnit jednoho smrtelníka k záchraně Agnes.”

Eshe mlčky přikývla. Většina nesmrtelných si svou jedinou proměnu šetřila pro smrtelníka, který jim byl životním druhem či družkou. Jenomže Susanna už životního druha měla, a očividně nevzala v potaz, že by mohl zemřít, a někdy v budoucnu by pak své právo proměny mohla potřebovat pro dalšího životního druha. Naštěstí pro ni, ten den nikdy nepřišel. Nebo snad naneštěstí pro ni, protože nepřišel pouze proto, že umřela první. Odsunula tu myšlenku stranou a optala se: “A co John?”

“Susanna přivezla Agnes domů a zhruba za měsíc přijel John. Dostal zprávu, že Agnes odešla z kláštera a přišel zjistit, co se vlastně stalo. Zpočátku se zlobil a bylo zapotřebí extra přesvědčování, aby se uklidnil.”

Z Armandova výrazu poznala, co myslel tím extra přesvědčováním. Uklidnil ho pomocí zvláštních schopností našinců. Měli jich hned několik. Nesmrtelní dovedli smrtelníkům číst myšlenky. Ale i nesmrtelným, pokud si je nehlídali. Smrtelníkům uměli také vymazat vzpomínky nebo podstrčit myšlenky, nebo dokonce dát dočista nové vzpomínky.

“Zdržel se asi týden,” pokračoval Armand. “A pak den předtím, než měl odjet, jsme se všichni vydali na lov. Spadl z koně. Byl to příšerný pád. Zlomil si vaz. Podle mě by se nedožil rána, kdyby ho Agnes neproměnila. Využila na to své právo proměnit jednoho jediného smrtelníka.”

“Chápu,” zašeptala Eshe. Přemýšlela o tom, jak obrovskou oběť ta žena přinesla. V té chvíli si nejspíš ani neuvědomila, jak obrovskou. Ale když se to vezme kolem a kolem, tak ji přinesla i Susanna, protože proměnila Agnes. A nakonec vlastně také Armand tím, že proměnil Susannu. Sice tou proměnou získal životní družku, ale moc si jí neužil. Ztratil ji příliš záhy.

“John odjel krátce poté, co jsem ho naučil, jak lovit a postarat se o sebe, ale za pouhých pár týdnů se vrátil,” navázal Armand. “Susannin otec byl sice také baron, jenomže John se narodil jako druhý syn, tudíž bez reálné vyhlídky, že zdědí titul nebo majetek. Požádal, aby pro mne mohl pracovat. Věděl jsem, že tolik našinců na jednom místě je riskantní. Zvlášť proto, že Susanna byla těhotná, a tak nás zanedlouho mělo být pět. Ale hrozně škemrala, abych mu dovolil zůstat, a já nakonec kývnul.”

“A zůstali i potom, co Susanna zamřela?” zajímalo Eshe.

“Ano. Agnes moc pomohla při výchově Nicholase a John se stal mou pravou rukou. Když přišel čas se přestěhovat, vzal jsem je s sebou. A příště znovu, a pak zase. V době, kdy jsem spolu se svou rodinou odplouval sem, do Kanady, jsem se jich už ani neptal, jestli si přejí se ke mně přidat. Prostě jsem předpokládal, že ano. A také že ano.”

“Jestli s tebou žila Agnes s Johnem, proč Agnes nevychovávala Thomase, jako prve Nicholase?” zeptala se zvědavě Eshe. “Proč jsi Thomase vůbec posílal k Marguerite?”

“To už se mnou nežili,” vysvětlil. “Když jsem se oženil s Altheou, oba se odstěhovali. Agnes měla strach, že by Althee mohlo být nepříjemné, mít doma rodinu mé první ženy. Také zastávala názor, že jako novomanželé bychom měli mít čas pro sebe. A tvrdila, že by ráda navštívila starou vlast.”

“Anglii?”

Přikývl. “John ji vzal zpátky do Anglie. Navštívili stará oblíbená místa, a pak procestovali zbytek Evropy. Jakmile se doslechli o Altheině smrti, vrátili se, to už jsem ale Thomase poslal na vychování k Marguerite.”

“Proč jsi pro něj prostě nezajel a nevzal si ho zpátky?” nechápala Eshe. “Copak s ním Agnes nemohla pomáhat stejně jako s Nicholasem?”

“Uvažoval jsem o tom,” přiznal. “Ale připadalo mi k Agnes nefér, prostě jí hodit syna na krk. Zvlášť když se netajili tím, že se nemíní přistěhovat nazpět ke mně. Měli v plánu koupit si vlastní malou farmu ob jedno město od té mojí. Dost blízko, aby mohli jezdit na návštěvu, přitom ale nebýt na obtíž, říkal John. Tehdy jsem si uvědomil, že se pravděpodobně chtěli odstěhovat a udělat se pro sebe už celá staletí, ale jakýmsi zvráceným způsobem se mi cítili dlužni.”

Ušklíbl se, a pak připustil: “Přesto jsem se mohl Agnes zeptat, jestli by jí to nebylo proti mysli, ale pak jsem zajel navštívit Thomase. Vypadal tak zabydleně a šťastně a…” Bezmocně pokrčil rameny. “Zdálo se mi kruté odtrhnout ho od Marguerite. Říkal jí mami, a mě taktak poznal.”

Eshe se zamyslela a posléze poznamenala: “Žasnu, že ho nechtěli vychovávat rodiče Althey.”

“Chtěli,” přiznal. “Ale po její smrti se rozhodli na čas přestěhovat zpátky do Evropy. Myslím, že si přáli uniknout nepříjemným vzpomínkám. Když Thomas bydlel u Jean Clauda a Marguerite, mohl jsem ho vídat aspoň občas. Ale kdyby ho prarodiče odvezli do Evropy, neviděl bych se s ním vůbec. Proto jsem odmítl.”

“Takže… Agnes a John jsou sourozenci Susanny. A v době, kdy uhořela Althea, byli v Evropě. Ale jen co se dozvěděli o její smrti, vrátili se a od té doby žili poblíž?” potichu zrekapitulovala Eshe. V duchu je škrtla ze seznamu podezřelých. Těžko by zabili vlastní sestru, která je milovala natolik, že proměnila Agnes. A když Althea zemřela při požáru hotelu, byli v Evropě.

Když to Armand odkýval, zeptala se: “Od té doby tedy bydleli nedaleko? Tak blízko, aby jezdili na návštěvu?”

“Ano. Zatímco u mne John pracoval, poučil se ode mě. Stejně jako já pomalu nakupoval farmy. Mám dojem, že v současné době jich vlastní pět nebo šest, a každých deset let je střídá. Stěhuje se z jedné na druhou, tak jako já. Všechny jsou v jižním Ontariu, stejně jako ty moje. Dost daleko od sebe, aby nehrozilo, že narazí na lidi z okolí té které farmy, jakmile odtud odjede. I když, jak ubíhá čas, je to čím dál tím větší riziko,” dodal vážně. “Dokud jsme cestovali na koních a v bryčkách, lidé měli ve zvyku držet se doma, ve svém městě. S tím, jak roste míra zautomatizování světa, roste i nebezpečí, že narazíme na lidi z minula, a ti si budou lámat hlavu, proč jsme nezestárli jako oni.”

“Budeš muset začít kupovat farmy dál od sebe?” Eshe byla zvědavá, jak se míní vypořádat s hrozbou, že ho poznají smrtelníci z minulosti.

Chvíli mlčky upíral oči na vymetený talíř, a pak přiznal: “Vlastně už mě napadlo, že farmaření pověsím na hřebík.”

Eshe zvedla obočí. “Vážně?”

Přikývl. “Možná přišel čas na změnu. Farmařil jsem celou dobu od imigrace do Kanady. Cítím, že se můj zájem o zemědělství vytrácí.”

“A víš o něčem, co by tě bavilo?” ožila Eshe.

“Nejsem si jistý,” odtušil pomalu. “Napadlo mě, že bych mohl jít na vysokou. Možná na medicínu nebo studovat—”

“Tady máme snědeno do posledního drobečku, jak vidím,” zvesela zatrylkoval jejich číšník. Objevil se na konci stolu a začal sbírat prázdné talíře. “Mohu doufat, že některého z vás zlákám na dezert?”

Eshe poposedla dozadu, aby se vyhnula ruce, která jí při sahání po talíři náhodou zavadila o prsa, ale zavrtěla hlavou. Dezert zněl sice báječně, na žádném si nepochutnala už celá léta. Spíš staletí. Jenomže byla nacpaná, a jestli sní cokoli dalšího, tak praskne. Doslova.

“Ne, děkujeme. Jenom účet,” zamračil se Armand na číšníka. Očividně mu neušlo, jak blízko se dostal k bobulkám, a podle toho, jak se tvářil, to nepovažoval za náhodu.

Nepochybovala, že tomu ubohému chlapci přečetl myšlenky, a nejspíš měl pravdu, ale sama se je číst nenamáhala. Chodila po tomto světě dlouho, a na chování mužských byla zvyklá. Ale vážně, čtení jejich nejpřízemnějších myšlenek ji po nějaké době leda tak deprimovalo. Nevěděla jak ani proč, ale smrtelní muži dokázali celým srdcem milovat jednu ženu, přesto jim mozkovými závity stále proplouvaly úžasně nechutné, chlípné myšlenky na ostatní příslušnice něžného pohlaví, které se jim jednoduše připletly do zorného pole. Už jen proto byla ráda, že je nesmrtelná. Nesmrtelní partneři, aspoň pokud to byli praví životní druhové, tyto problémy neměli. Ano, mohli jinou ženu považovat za atraktivní. Prostě se jim líbila, ale nikdy by po ní nevyjeli. Věděli, že by to s ní nikdy nebylo tak skvělé, jako s jejich životní družkou. Bohužel to byla dvousečná zbraň. Dokud nenašli životní družku či druha, nesmrtelní byli neuvěřitelně osamocení. Nebo dalšího životního druha či družku. A to mohlo trvat staletí a dokonce i milénia. Zato, když ji či jeho našli, výhody sdílené rozkoše a úplná důvěra dokonale převážily nevýhody.

“Půjdeme?”

Eshe vzhlédla na Armanda. Zjistila, že zatímco byla ztracená v myšlenkách, přinesli jim účet. Armand vložil několik dvacetidolarovek do vkusných černých desek, ve kterých jim požadovaný účet přinesli, a nyní ji pohledem vybízel, ať už se konečně zvedne.

Silou vůle se usmála. Přikývla, vylezla z boxu a narovnala se. Ne, že by ji nepřekvapilo, že stojí trochu nejistě.

“Potřebuješ víc krve,” zamumlal Armand a vzal Eshe pod paží, aby ji přidržel. Jeho výraz napovídal, že mu to dělá starost. “Měl jsem ti vnutit aspoň dva sáčky, než jsme sem šli. Ne jen jeden.”

“Jsem v pohodě,” ujistila ho. “Spíš jsem neměla pít to víno.” Alkohol ji neopije, ale nanoboti budou muset zdvojnásobit úsilí, aby alkohol odstranili z organismu. Spotřebují krev, co jí proudí v žilách. Nakonec si přece jen bude muset dát zákusek. Tekutý.

Armand ji doprovodil z restaurace k pickupu. Usadil Eshe dovnitř, ale dveře nechal otevřené. Šel k zadní části vozu, kde měl speciální chladicí box. Za moment už byl zpátky s dvěma sáčky krve.

Předal jí je se slovy: “Stačí to nebo mám vzít ještě jeden? Pravděpodobně potřebuješ tři nebo čtyři, ale vím, jak je nepohodlné konzumovat potají, aby tě nikdo neviděl. Schovaná pod palubní deskou.”

“Dva stačí,” ujistila ho a vzala si pytlíky. “Můžu si dát další, až se vrátíme do domu.”

Přikývl, ustoupil a zabouchl dveře. Pak už jen obešel vozidlo a vmezeřil se za volant.

Cestou domů oba mlčeli. Nejprve proto, že Eshe měla u pusy sáček a nemohla mluvit. A když oba vyprázdnila, tak zase pro změnu nevěděla, co říci, aby ticho prolomila. Intenzivně si uvědomovala, že se vrací k němu domů. Do prázdného domu, kde spolu budou sami a mohli by dokončit, co prve začali. To pomyšlení se jí vtíralo do mozku jako obrovský balvan. Nedovolovalo jí to myslet na nic moc jiného. S každou ujetou mílí měla očekáváním tělo stále těžší a těžší. A jazyk jí v puse asi otekl. I kdyby se jí šťastnou náhodou podařilo něco vymyslet, nedokázala by zformulovat příslušná slova.

Náklaďák konečně dorazil k farmě a zastavil. To už byla tak nedočkavá, že okamžitě vyskočila ze dveří a běžela k domu. Byla rozhodnutá dostat se dovnitř dřív, než se jí stihne dotknout nebo říct či udělat cokoli, co by mohlo skončit jejich kutálením po dvorku. A následnou mdlobou pod širým nebem, kde si je přijdou prohlédnout zvědavá zvířátka.

Jakmile se ale ocitla v domě, přestala utíkat. V předsíni se otočila a čekala na Armanda. Strašně ji frustrovalo, že ji následoval mnohem pomaleji. Navíc nevykazoval stejné známky zjitřeného očekávání jako ona. Naopak. Když otevřel dveře se sítí proti hmyzu a podíval se jí do očí, mračil se, kolem očí měl ustarané vrásky a rty pevně sevřené do pochmurné čárky.

Armand na ni moment mlčky zíral. Putoval po ní očima, měřil si ji od hlavy k patě s hladem, který prozrazoval stříbrný oheň žhnoucí v jeho jinak stříbromodrých očích. A pak se přinutil odtrhnout zrak a prohlásil: “Musím obstarat zvířata. A vykydat stáje a tak.”

“Cože?” Eshe nemohla uvěřit vlastním uším.

“Asi budu venku celou noc. Paul je pryč. Mám hodně práce, musím teď dělat za dva,” pokračoval a otočil se ke dveřím. Nebylo pochyb o tom, že opravdu hodlá odejít. “Paní Ramseyová ve čtvrtek nechodí, takže by ses měla vyspat v klidu. Uvidíme se, až se vzbudíš.”

A pak si klidně odkráčel. Zírala za ním a prostě žasla. Co to jako mělo být? Nejdřív slibná chvilka vášně v kanceláři, pak to popichování při nákupech, a teď ji tu nechá nabuzenou schnout touhou, a sám si jde hrát se zvířátky?

Už jen při té představě si odfrkla. Jestli si myslel, že mu tohle projde, Armand Argeneau si měl vymyslet něco lepšího, rozhodla rázně. Znovu si v duchu promítla, jak ji svlékal očima, a rychle stáhla kožené kalhoty. No, rychle. Přetáhnout je přes vysoké boty si vyžádalo trochu poskakování, ale nakonec to zvládla. Rozrazila dveře a na verandu vyšla jen v černých kožených kozačkách, co jí sahaly až po kolena, sněhobílé noční košilce a kalhotkách… a na horním schodku zůstala stát. Armand nikde.

“Tak si tak říkám, že můžeš vzít holku z města, ale ne město z holky. Co ty na to, Eshe? Ať uschnu na troud, jestli se tohle nosí na farmě.”

Příšerně se lekla a hned se ohlédla po zdroji té laškovné poznámky. Nesla se z temného konce verandy.

“Brickere,” vyštěkla znechuceně, sotva poznala muže, který se právě zvedl z houpacího křesla, na němž seděl, a nyní kráčel k ní. “Co tady do pekla děláš?”

“Poslal mě sem Lucian. Prý ti mám krýt záda,” oznámil Justin Bricker s úsměvem, při kterém tmu rozčísl záblesk bělostných zubů. “Vidím, že si jeho ohleduplnosti ceníš.”

“Neohleduplnosti, jak to vidím já,” odsekla Eshe. “Lucian kost ohleduplnosti v těle postrádá. Je mnohem pravděpodobnější, že jakmile zjistil, že nepřečtu Armanda, rozhodl se sem někoho poslat. Chtěl mít jistotu, že to nebude mít vliv na mou práci.”

“Ty nepřečteš Armanda?” podivil se Bricker a tiše hvízdl. “No, to ovšem situaci pěkně komplikuje, což?”

Když se za to na něj akorát zamračila, přesunul pozornost k tomu, co měla na sobě. Důkladně si ji prohlédl a poznamenal: “Tak tohle je tedy poslední vidlácká móda? Jak jen to nazvat, poněkud lehká dojička?”

Eshe se ani chvilku nerozmýšlela. Rovnou mu jednu ubalila. Byl to čirý instinkt. Když Lucian skoro před sto lety souhlasil, že ji přijme mezi vykonavatele, lovkyně psanců byly spíše výjimkou. Ne, že by neexistovaly, ale bylo jich poskrovnu. Tenkrát jí pověděl, že jestli chce, aby ji ostatní lovci psanců brali vážně, nesmí si nechat líbit jejich kecy. Vzala ho za slovo. Větší část prvního roku v této práci strávila tím, že postupně nakopala zadek víceméně všem lovcům psanců. Hezky jednomu po druhém. A dělala to pořád, zhruba jednou do roka. Letos byl zjevně Brickerův rok.

Dala si ruce v bok a křísla o něj pohledem. Sbíral se ze země a horko těžko usedl na prkennou podlahu verandy. “Nechceš to přeformulovat?”

Bricker nevypadal, že nějak spěchá se vstáváním. Mnul si čelist, zůstal sedět a mrkl na její černé kozačky. Potom ji sjel pohledem odzdola až nahoru a zvedl jedno bočí: “Mike Tyson převlečený za lehkou dojičku?”

Chtě nechtě pobaveně odfrkla. S povzdechem spustila ruce z boků a jednu natáhla dolů. Mlčky tak nabídla příměří i to, že mu pomůže na nohy. Bricker nezaváhal a ruku přijal.

“Už jsem zapomněl, že jsi tak od rány,” mumlal. Zvedal se ze země a ještě pořád si mnul bradu.

“Jo. V zájmu vlastního zdraví už na to nezapomínej,” doporučila suše. Udělala čelem vzad a vykročila dolů po schodech k přednímu trávníku. Bricker byl v mžiku vedle ní.

“Kampak jdeme?” zajímal se a srovnal s ní krok.

Eshe se zastavila a zamračeně se k němu obrátila. “My nejdeme nikam. Já jdu najít Armanda.”

“Nechtěla jsi říci, já jdu svést Armanda?” pozlobil ji.

Přimhouřila oči. “Ty mě čteš?”

“No, vzhledem k tomu, co máš na sobě, se fakt nemusím zatěžovat čtením, abych poznal, co máš za lubem, že ano?” podotkl ironicky, a pak bez uzardění dodal: “Ale ano, čtu. Hlavou se ti honí pěkně žhavé nápady, Eshe. Velmi působivé.”

Ulevila si drsnou nadávkou. Takže Bricker ji dokázal přečíst. Předtím to neuměl. Nalezení životního druha mělo i své stinné stránky. Nesmrtelnému často znemožnilo zaštítit své myšlenky před ostatními našinci. Zjištění, že je tomu tak i v jejím případě, ji věru nepotěšilo. Přinutila se ke klidu. “Svedení Armanda je součástí mé strategie.”

“Jo tak to je strategie?” zeptal se se zájmem.

“Ano. Vyvede ho to z konceptu, což zvýší naději, že pravdivě zodpoví mé otázky,” objasnila. V duchu ale uvažovala, proč když o tom prve přesvědčovala sama sebe, věřilo se tomu mnohem lépe.

“Jasně, zato tebe ten vášnivý sex ve stáji, který plánuješ, z konceptu nevyvede. Správně?”

“Sex ve stáji?”

“Sex na seně?”

Dala si na čas. Pořádně se nadechla na uklidněnou, a pak si odkašlala. “Koukni. Nelam si s tím hlavu. V těch vraždách stejně nemůže mít prsty Armand. Když při požáru ve stáji u nich doma umřela jeho životní družka Susanna, byl u dvora. A když druhá manželka Althea umřela při požáru hotelu v Torontu, kde bydlela spolu s rodiči, byl pro změnu zase doma na farmě on. Ani jednu z nich zabít nemohl.”

“A co Rosamund a Annie,” zajímal se hned Bricker.

“Když umřely, byl také na farmě. Nejspíš to znamená, že je zabít mohl. Ale první dvě manželky ne, takže pokud platí, že všechny nebo žádnou, je z obliga.”

“Jasně, protože byl u dvora, když umřela Susanna, a doma na farmě, zatímco Althea umírala v hotelu v Torontu při požáru,” zrekapituloval Bricker.

“Přesně tak,” hlesla Eshe. Ulevilo se jí, že souhlasil.

Bricker chvíli přikyvoval, a pak vznesl otázku otázek: “A to, že byl u dvora, a pak na farmě a nikde poblíž Toronta, víme jak…?”

“Pověděl mi to,” vyhrkla.

“Přesně tak,” opáčil, jenomže na rozdíl od ní pomalu. “On ti to pověděl… a neměl sebemenší důvod ke lži, správně?”

Eshe otevřela pusu, a pak ji zase zavřela. Mlčky na něj zírala a srdce jí usedalo.

“Předpokládám, že ti nedal žádný důkaz, huh?” odtušil Bricker mírným tónem. “Třeba byl u toho dvora s někým? Nebo ho na farmě navštívil někdo, kdo by mohl dosvědčit, že když začalo hořet, byl tam a ne v Torontu.”

Zavřela oči, protože jí došlo, co udělala. Prostě mu uvěřila. Armand jí povyprávěl pohádky o tom, jak umřely jeho ženy, a ona o jediném slovu nezapochybovala. Dokonce ji ani nenapadlo ověřit si fakta. Na co jsem do pekla myslela?

“Jo,” opatrně špitl Bricker. “To tvoje svádění možná není dobrý nápad. Jsi jeho životní družkou, třeba tě to tak trochu vykolejilo. Co ty na to?”

Eshe se znovu otočila na patě a mašírovala zpátky ke schodům.

“A kam to jdeme teď?” vyzvídal Bricker, který se zase držel těsně u ní, zatímco kráčela do schodů.

“Já jdu do postele,” oznámila nevesele. “Ráno jsem se moc nevyspala. Urvala jsem stěží pár hodin. Což mne dneska trochu zpomaluje.”

“Jo, to bude tím,” souhlasil ve vší vážnosti.

“Jestli si ze mě děláš srandu, Brickere, zase ti nakopu zadek,” varovala ho, také ve vší vážnosti, a pochodovala ke dveřím. “Kdys vlastně přijel?”

“Asi před půl hodinou,” mrkl na hodinky na zápěstí a vešel za ní dovnitř. “Dveře nebyly zamknuté. Ale stejně jsem se raději usadil do houpacího křesla na verandě. A usnul. Neslyšel jsem vás, když jste se vrátili, ale probudilo mě to, jak Armand práskl sítěnými dveřmi.”

“No, tak to radši zajdi támhle dolů ke stájím. Najdi Armanda a dej mu vědět, že jsi tady,” povzdechla si, zatímco ho vedla do kuchyně. Na půli cesty k lednici se ale zarazila, protože si vzpomněla, že v ní už není krev. A Armand, přestože to slíbil, jí neukázal lednici zabudovanou v jeho šatně.

Otráveně zamlaskala. “Zavolám Lucianovi, že by sem měl poslat někoho jiného. Ale počkám na tebe, než vyrazím na cestu.”

“Zavoláš Lucianovi?” podivil se Bricker. “Já myslel, že se potřebuješ jenom vyspat. Trocha odpočinku a hned zas budeš svěží jako májový deštíček.”

“Odpočinek nepomůže,” nešťastně přiznala jemu i sobě a poraženě svěsila ramena. “Je to můj životní druh, Brickere. Jediná věc, na kterou dokážu myslet, když je poblíž, je, jak ho dostat z kalhot.”

Bricker zkroutil rty, ale dokázal udržet vážnou tvář, když říkal: “No, to je úplně normální. Měla’s vidět Mortimera, když našel životní družku, Sam, nebo Deckera s tou jeho Dani. Jednou ti budu vyprávět, jakou bobulkovou jízdu Decker rozehrál vzadu v dodávce na dálnici 401.

“Hezké, ale Nicholasův život nezávisí na Deckerovi,” zdůraznila a prošla kolem něho do chodby a sebrala ze země kožené kalhoty, které tam prve nechala ležet.

“Ne,” souhlasil Bricker, který jí stále šel v patách. “Život mladičké holky ale jo.”

Když se Eshe zarazila a koukla mu do očí, dodal: “Nikdy bych do tebe neřekl, že jen tak hodíš flintu do žita, Eshe. Lucian tě sem poslal z nějakého důvodu. A sama dobře víš, že není z těch, kdo jen tak změní názor. Prostě mu důvěřuj a udělej, co tady udělat máš.” Když váhala, ale okamžitě neodmítla, dodal ještě: “Aspoň se na to vyspi. Kdo ví? Třeba pořádný šlofíček pomůže. Lucianovi můžeš stejně dobře zavolat i zítra, že ano?”

Eshe na něj jenom mlčky zírala. Děsivé pokušení. Možná, když se na to vyspí, bude víc v obraze. A mohla zůstat tady s Armandem. Vážně se potřebovala vyspat. Na druhou stranu si ale vážně nemyslela, že jí šlofíček nějak extra pomůže. Když byl Armand na dohled, prostě jí to nemyslelo. Těžko se dá předpokládat, že jednodenní odpočinek způsobí příliš velké zdržení, lákavě argumentovala její mysl, a až se probudí, může se vidět s Armandem.

“Fajn. Tak já se na to teda vyspím, ale nevěřím, že se tím něco změní,” zamumlala a zahnula ke schodům. Ještě zaslechla Brickerovo tiché přání dobré noci, ale taktak mu zamávala. Její mysl měla příliš mnoho práce s tím vším, co se stalo od chvíle, kdy sem přijela, než aby plýtvala snahou potřebnou na nějaké řeči. Skutečně byla unavená, ale tušila, že za tím není jenom nedostatek spánku. Ve hře byl také fakt, že by opravdu potřebovala dalších pár sáčků krve. Tři, možná dokonce čtyři. Obvykle potřebovala jenom tři nebo čtyři denně. Ale včera v noci se odbyla, a pak taky to víno při večeři…

Bohužel neměla ponětí, kde krev je. V noci po příjezdu už Armandovu šatnu jednou prohledala, ale po lednici ani vidu, ani slechu. Musela být vestavěná a vážně teď neměla chuť prohledávat mu šatnu znovu. Upřímně řečeno, jediné, co chtěla dělat právě teď, bylo spát. Byla vyčerpaná. Dnešek připomínal horskou dráhu. Přijela sem s podezřením, že Armand je vrah. Zjistila, že je to její životní druh. A od té chvíle po něm toužila a současně se pokoušela dělat svou práci. Jeho odmítnutí při příjezdu domů – a přesně tak to vnímala – byla poslední kapka.

Myšlenky se jí v hlavě točily v nekonečných kruzích. Snažila se pochopit, co se vlastně stalo. V obchodním středisku byl připravený nahnat ji rovnou zpátky domů a skočit na ni. Po jídle ale očividně ztratil zájem. Jak může životní druh ztratit zájem?

Ta otázka se jí toulala myslí pronásledovaná nevírou a pak také faktem, že životní druh by zájem neztratil. Což znamenalo, že buďto z nějakého důvodu bojoval s tím, čím si jsou, nebo že jí dokázal odolat, protože ve skutečnosti jejím životním druhem není. Třeba ho ve skutečnosti nepřečte prostě proto, že je obtížně čitelný, a ne proto, že je její životní druh. Koneckonců ho nedokázal přečíst ani Lucian, připomněla si. Možná ani u ní nešlo o nic jiného.

Jenomže tu bylo také to vzkříšení chuti k jídlu i na sex, uznala v duchu. Hned se jí ale zmocnily obavy, že si s ní spíš než co jiného mohla pohrát psychika. Možná měla zase zájem o jídlo a sex pouze proto, že si myslela, že je jejím životním druhem.

Povzdechla si. Mám já to v myšlenkách pěkný galimatyáš, jen co je pravda. A rozhodla se, že se skutečně potřebuje vyspat. Mělo by jí to alespoň trochu pročistit hlavu. Ráno se pokusím všechno si to znovu pořádně promyslet a uvidím, jestli přijdu na něco jiného, ujišťovala sama sebe cestou do pokoje pro hosty, který si vybrala.

Eshe procházela temnou místností k posteli, když vtom se zahlédla v zrcadle prádelníku. Zastavila se a chvíli hleděla na svůj odraz. Všímala si, jak krátká a sexy byla košilka, co měla na sobě. Armand měl skvělý vkus. Dokonalý, popravdě řečeno. Pochybovala, že v tom obchodě měli něco jiného, co by dokázalo lépe zdůraznit její přednosti.

“Jak mi mohl kruci odolat?” žasla nahlas. Znechuceně se obrátila a zamířila k prázdné, studené posteli.

“Jak jsem jí mohl kruci odolat?” brblal si Armand při kydání mrvy ze stání v koňské stáji. Pořád ji měl v duchu před očima. V šeré předsíni jí kukadla zlatě zářila, sněhově bílá košilka kouzelně objímala ňadra a sahala stěží přes boky. Kožené kalhoty ji zase obepínaly jako druhá kůže, takže v kalném světle vypadala, až na tu bělostnou košilku, skoro nahá. Zatraceně, jediné, co chtěl udělat, bylo hodit ji na zem a – jak to sama vyjádřila – zrealizovat hříšné záměry, co s ní měl. Místo toho jí řekl, že má práci a utekl z domu, jakoby ho honil sám ďábel.

Nevěděl, jak dokázal odolat nutkání, které v něm vzbudil pouhý pohled na ni. Jednou věcí si ale byl zatraceně jist. Podruhé už v žádném případě odolat nedokáže… takže ji odtud musí co nejdřív vypakovat. Dokonce si nemohl dovolit strávit s ní ani tu jednu jedinou noc. Leda by obelhával sám sebe. Spokojit se s jednou nocí a poslat ji pryč? K smíchu. Nyní měl vážné podezření, že pravda byla veskrze jiná. Jedna noc by nestačila. Potřeboval bych další, a další, a ještě další… až by ze mne udělala vdovce počtvrté, přiznal si nešťastně. Toho se bál. Jak jí tak vyprávěl o smrti svých žen, uvědomil si, jaký byl blázen. Vzkřísilo to v něm veškeré pochyby, že ta úmrtí byly nehody. A probudilo obavy, že někdo sleduje jeho milované a bere jim život. A pak vše zaonačí tak, aby to vypadalo jako nehoda. Bylo dost hrozné, když si myslel, že zabíjí pouze jeho manželky. Ale po dnešním hovoru při večeři musel chtě nechtě začít uvažovat i o smrti své snachy, Annie.

Teď musím zavolat Lucianovi, ať sem pošle někoho, kdo vyzvedne Eshe a vezme ji někam, kde bude skutečně v bezpečí. Můj dům není pro Eshe d’Aureus tak bezpečný, jak jsem se domníval, pomyslel si a narovnal se. Sáhl do kapsy pro telefon.

“Wow!”

Armand ostře vzhlédl k otevřeným dveřím stáje. Nějaký mužský v kožených kalhotách, tričku a koženém sáčku vmašíroval dovnitř, a teď kráčel podél stání rovnou k němu. Když se podíval Armandovi do očí, znechuceně ohrnoval nos a špulil rty.

“Smrdí to tu děsně, kámo. Nevím, jak to vydržíš. Nenapadlo tě dát sem osvěžovač vzduchu? Nebo změnit práci?”

“Kdo do pekla—”

“Justin Bricker. Můžeš mi říkat Brickere,” přerušil ho a při tom mu podával ruku. “Dělám s Eshe.”

Armand automaticky přendal telefon do druhé dlaně a ruku přijal. Pohledem klouzal po mladším nesmrtelném, kterému třepal rukou, a vyklenul jedno obočí. “To všichni Lucianovi vykonavatelé mají zálibu v kůži, nebo jenom ty a Eshe?”

“Přijel jsem na motorce. Kůže chrání kůži, když hodíš držku. A tím pádem zmenší množství krve nutné k následným opravám,” objasnil Bricker, a pak se zakřenil a dodal: “Ale myslím, že Eshe si v kůži libuje. Popravdě řečeno, nikdy jsem ji bez ní neviděl.”

“A ani neuvidíš,” pochmurně ho ujistil Armand. Stiskl rty při pomyšlení, že by tohle pískle vidělo Eshe svlečenou.

“Pochopil jsem. Ruce pryč, nesahat,” ušklíbl se Bricker. “Myslím to vážně, člověče. Po mně se ani neohlédne, když je tvou životní družkou, že ano? Tak co kdybys mi přestal drtit ruku, než mi ji zlomíš? Hojení může kurevsky bolet.”

Armand ho okamžitě pustil. Cítil se hloupě. Došlo mu, že netiskl jenom rty. Očividně jsem žárlivý idiot. S povzdechem si prsty prohrábl vlasy, a pak se zeptal: “Tak co tady děláš?”

“Poslal mě Lucian,” zamumlal Bricker a mnul si zhmožděnou ruku. “Napadlo ho, že byste mohli být trochu příliš zaujati jeden druhým. Jste životní druhové a tak vůbec. A proto mě poslal na výpomoc.”

“Aha,” povzdechl si Armand a kápl božskou: “Právě jsem hodlal Lucianovi zavolat. A doporučit mu, aby ji vzal někam jinam.”

“No a to teďka nemusíš, správně?” zlehka odtušil Bricker. “Jsem tu já, tak na ni můžeme dohlížet oba dva. Je v bezpečí jako bleška v koberci.”

“Po kobercích se šlape,” potichu upozornil Armand.

“A po bleškách na holé zemi taky,” přitakal Bricker. “Ale koberec je aspoň trošku ochrání.”

“Já ti nevím,” zamračil se Armand.

“Vyspi se na to,” navrhl Bricker. Rukama se teď opíral o hořejšek stání. “Když ti to bude dělat stejné starosti i ráno, cinkni Lucianovi… jenomže dost pochybuji, že změní názor.”

Armand tušil, že má pravdu, ale nahlas to neřekl a jenom mlčky přihlížel, jak si mladík znovu prohlíží stání a stáj.

“Takže ty tu na venkově žiješ dobrovolně?” zeptal se Bricker, aniž zastíral, že tomu nemůže uvěřit.

Armand na něj moment nechápavě zíral, a pak překvapeně vyprskl smíchy. Bilo do očí, že mládenec není nadšen. “Městský kluk?”

“Celičký život,” přiznal téměř omluvně. “Strejda měl farmu a já tam jezdíval, ale nikdy jsem tak docela nepochopil, v čem spočívá kouzlo šlapání v hnoji.”

“Obvykle se snažíme do něho nešlapat,” pobaveně ho ujistil Armand.

“Což je dobré vědět,” opáčil Bricker, a pak zvedl jedno obočí. “Mohu snad s něčím pomoci?”

“Milá nabídka, ale myslím, že mám všechno pod kontrolou,” ironicky opáčil Armand. Ruku na srdce, tenhle kluk by mu tu byl spíš ke škodě, než k užitku. Jestli ještě nikdy nebyl na farmě, neví, co si sakra počít. “Možná by ses měl vrátit do domu a dohlédnout na Eshe.”

“Šla do postele,” pokrčil rameny Bricker, a hned lišácky dodal: “Sama. Což není mezi životními druhy zrovna zvykem, musím říci. Decker s Mortimerem byli oba nadržení jako býci v době páření, když se setkali se svými životními družkami. A když jsem zastavil Eshe, hodlala sem napochodovat akorát v bělostné noční košilce a kožených kozačkách po kolena. Není zač, mimochodem.”

Armand na něj hleděl dílem rozzlobeně při pomyšlení, že tenhle kluk byl první, kdo spatřil Eshe v té košilce tak, jak se patří, a dílem zmaten tím dodatkem: Není zač, mimochodem. “Za co jako není zač?”

“No, spasil jsem vás před tím, že byste to dělali ve stáji, a koníci se koukali. Taky by sis mohl odnést stébélko vetknuté, však ty víš kam,” upozornil. Pak se ale zamračil a řekl: “Nebo jsem toho stébélka ušetřil ji. To je ostatně jedno. Díky mé intervenci nikdo nemá stéblo v… oněch místech.”

“Páni, tak to fakt díky,” suše odtušil Armand, ale vlastně si nebyl jist, zda to myslí vážně. Hlavu měl teď plnou Eshiných obrázků v té prokleté košilce a kožených botách. Jak ji strká ke stěně stání a—

“Do hajzlu!” Odložil vidle a vyrazil ze stání. Půjde dovnitř, najde Eshe a uvede ve skutek to, o čem zatím jen snil.

“Takže já to tady prostě dodělám, mám?” nabídl se Bricker, čímž Armanda na místě zastavil. Otočil se a zjistil, že mladík zaujal jeho místo ve stání a chopil se vidlí. Nyní zamyšleně těkal pohledem mezi nimi a slámou na zemi.

Armand svěsil ramena. Má práci. Dvakrát tolik práce, než obvykle, když už teď nemá předáka, který by ji dělal za něj. Moment zvažoval, že povolá do činné služby Brickera, ale jenom moment. Justin Bricker ani nevěděl, co si počít s vidlemi, které držel v ruce. Jak to tak vypadá, Eshe se dnes nikým nerušena vyspí do růžova. Ale hned zítra dám inzerát, že hledám nového předáka, rozhodl se Armand. Do hajzlu s čekáním, až Eshe odjede. Potřebuji někoho hned teď, abych čas mohl trávit s ní.

7. KAPITOLA

Když se Eshe probudila, po krajích zatemňovacích závěsů visících na oknech ložnice dovnitř nakukovalo ostré odpolední slunce. Pohled na hodiny jí prozradil, že teprve minula třetí. Spát šla sice brzy, ale rozhodně se nedalo říci, že brzy i usnula. Celé hodiny ležela v posteli jen tak, vzhůru, vyčerpaná, ale v duchu se užírala starostmi. Při posledním pohledu na budík, než upadla do spánku, displej ukazoval tři ráno. Spala dvanáct hodin. Což na ni bylo dlouho, a samo o sobě by jí to jistě poskytlo kýžený odpočinek, jenomže měla sny. Takové ty sdílené erotické sny, o kterých se říká, že se zdávají životním druhům. Její mysl ve spánku splynula s Armandovou myslí, a tak ve snu prožili to, co vlastně chtěli dělat ve skutečnosti. A zvrhlo se to ve spoustu velice vášnivého sexu. Myslet na to teď, v bdělém stavu, bylo trochu trapné. Ale rozhodně jí bylo lépe, neboť živé sny aspoň dopřály úlevu od sexuálního napětí. Dokonce se probudila s plánem, jak dokázat, zda jí Armand o smrti svým manželek pověděl pravdu.

Posadila se na posteli, odhodila přikrývky a vstala. Cestou pokojem k brašně, co si přivezla s sebou, si dokonce tiše pobrukovala. Přestože teď měla džíny a trička, které si mohla obléknout, pro jízdu na motorce byla kůže praktičtější. A tak raději vytáhla druhé kožené kalhoty, prozíravě přibalené, a s nimi ladící černý kožený top, téměř korzet. Obojí si odnesla do koupelny.

O patnáct minut později byla osprchovaná, oblečená a mířila ven z ložnice.

Došla ke schodišti a tam se zastavila. Dlouhý spánek jí udělal dobře, teď ale potřebovala krev, a v lednici dole žádná nebyla.

Udělala čelem vzad a podívala se chodbou k Armandově pokoji. Hned ale zavrtěla hlavou. Jestli tam vejde a dostane se kamkoli poblíž ospalého vládce postele, tygra, jenž dřímá v tomto Argeneau, dneska už lautr nic neudělá. Šaty budou na zemi a ona s ním v posteli dřív, než stačí rozlepit oči. A navzdory tomu, že se k ní včera v noci obrátil zády, tak nějak si nemyslela, že by ji ze své postele vystrčil i dnes odpoledne. Prožila by si sny, které spolu sdíleli, v opravdu živých barvách.

S povzdechem se zase začala obracet ke schodům, vtom jí ale oko padlo na jediné další zavřené dveře na chodbě a zarazila se. Očividně to byl pokoj, který si zabral Bricker. Přímo proti jejímu. Přimhouřila oči, zahleděla se na dveře, přikývla a odhodlaně vykročila rovnou k nim.

Tušila, že Bricker byl vzhůru až do slunce východu. Obvyklý to rozvrh hodin většiny nesmrtelných. Do postele za úsvitu, vstávat za soumraku. Někteří nesmrtelní samozřejmě vstávali dříve nebo dodržovali běžnější režim. Nemuseli spát ve dne, pokud nechtěli. Vlastně se ani nemuseli slunci vyhýbat. Pouze jim to šetřilo nutnost konzumovat krev navíc, která se pak spotřebovala na nápravu škod napáchaných sluncem na jejich kůži. Většina našinců proto ve dne zůstávala aspoň pod střechou.

Naneštěstí pro Brickera si nijak moc nelámala hlavu s tím, jestli obvykle spává déle. Byl mladý a potřebovala jeho pomoc. Jak znala Luciana Argeneau, poslal s Brickerem i krev. A ona trochu chtěla. A také chtěla jeho pomoc při vyslýchání Susannina bratra a sestry. A rodičů Althey, pokud pořád bydlí někde tady v okolí. Brnkne Lucianovi a zjistí, kde oba páry žijí.

Brickerovy dveře nebyly zamknuté, což ani nečekala. Pokud věděla, žádná ložnice neměla na dveřích zámek. Opatrně otevřela a potichu vešla. Očima našla spícího Brickera a bez okolků si ho prohlížela. Kluk byl stavěný jako zápasník, spousta svalů a ploché břicho, ale naštěstí bez neatraktivního tlustého krku. Obdivovala mohutnou hruď nad dekou shrnutou až k pasu. Usadila se na kraj postele, natáhla ruku a zlehka ho zatahala za vlasy.

Okamžitě otevřel oči.

“Eshe,” hlesl zjevně překvapen.

“Potřebuji tě,” zašeptala. Nebyla si jistá, jak silné jsou tu zdi, a nechtěla vzbudit Armanda.

Na rtech mu ihned zahrál líný úsměv. “Já věděl, že mi nemůžeš odolat. Jsem fešák.”

“Ha, ha,” ušklíbla se. Dobře věděla, že jen provokuje. “Dal ti Lucian s sebou krev?”

“Je v lednici dole v kuchyni. Uložil jsem ji tam potom, cos šla do postele. Ale Armand povídal, že ji dnes večer musíme přendat k němu do pokoje. Zítra mu přijde hospodyně a nesmí ji vidět.”

“Bezva,” kývla a zvedla se. “Teďka vstávej. Pomůžeš mi.”

“Pomůžu ti s čím?” zeptal se šeptem. To už si na posteli sedal.

“Zjistit, co se doopravdy stalo Armandovým manželkám.”

“Spánek ti tedy pročistil hlavu?” odtušil spokojeně.

“Ano. A dokud se budu držet dál od Armanda, bude mi to myslet jasně i dál. Teďka vstaň a obleč se. Budu v kuchyni.” U dveří ještě dodala: “A vezmi si na sebe kůži. Vyjedeme si.”

Nepočkala, aby na vlastní oči viděla, jestli příkazy poslechl. Nicméně šustění prostěradla a přikrývek, které se za ní ozvalo, když otevřela dveře, naznačovalo, že ano. Coby služebně starší vykonavatel tady neočekávala nic, než bezodkladnou poslušnost. A také se jí poslušnosti dostalo. Když se Bricker přiloudal do kuchyně v triku, kožených kalhotách a bundě, vlasy ještě vlhké z bleskové sprchy, konzumovala teprve třetí sáček krve.

“Takže co s načatým odpolednem?” zeptal se vesele a otevřel dvířka ledničky, aby si také vzal jeden pytlík.

Eshe si stáhla prázdný sáček ze zubů a odpověděla: “Cinknu Lucianovi, kde bydlí Susannin bratr a sestra, a rodiče Althey. A pak je pojedeme vyzpovídat. Měli by nám pomoci ověřit, jestli byl Armand u toho, když Susanna a Althea umřely.”

“Paráda,” zazpíval. Narovnal se od lednice se dvěma sáčky v ruce. Jeden jí hodil se slovy: “Vidíš? Já ti povídal, že noční spánek změní tvůj pohled na věc.”

Eshe jen zavrčela přes pytlík nabodnutý na zubech. Já ti to říkal k smrti nenáviděla.

Jakmile skončila s krmením, vytáhla z kapsy mobil a naťukala Lucianovo domácí číslo. Bylo ještě brzy, ale Lucian byl muž, který zřejmě nikdy nespal. Krom toho tu nemohla jenom tak posedávat a čekat. Chtěla být pryč z domu a na cestě dřív, než se Armand probudí a mozek jí odejde jižním směrem.

“Mluv,” ozvalo se Lucianovo vyštěknutí na pozdrav, sotva zvedl telefon. Obrátila oči v sloup. Skutečně neexistoval žádný důvod, proč by se ten chlap nemohl pokusit aspoň o trochu běžné zdvořilosti.

“Tady Eshe,” ohlásila se. “A tobě také dobré odpoledne, Luciane.”

“Nedám to za úkol nikomu jinému—” začal kategoricky, ale skočila mu do řeči.

“Proto nevolám.”

“Aha.” Doslova slyšela, jak se do telefonu mračí. Nezeptal se, proč volá. Prostě čekal, až to řekne.

“Potřebuji adresu Agnes a Johna Maunsellových, a rodičů Althey,” oznámila.

“Williama a Mary Harcourtových,” zamumlal, čímž jí mimoděk sdělil jejich jméno, a pak bez jakýchkoli servítků vyhrkl: “Proč?”

“Armand povídal, že když při požáru stáje zemřela Susanna, byl u dvora. A když Althea uhořela v hotelu v Torontu, byl pro změnu doma na farmě. Chci si s nimi promluvit a zjistit, zda mi to mohou potvrdit,” vysvětlila, a vzápětí dodala: “To by ho zprostilo obvinění přinejmenším ze dvou smrtí. Což by ho v podstatě očistilo docela, nemyslíš?”

Lucian moment mlčel, načež uslyšela šustivý zvuk, jako kdyby rukou zakrýval telefon. Následovala tlumená konverzace, které ani za boha nedokázala porozumět. Jen co skončila, přišlo další zašustění, patrně mluvítko odkryl, a poté promluvil ženský hlas: “Ahoj Eshe. Tady Marguerite Argeneau.”

“Marguerite,” vydechla a bezděky se pousmála. Lucianovu švagrovou, spřízněnou s ním přes jeho bratra dvojče, nyní již zesnulého Jean Clauda, měla ráda odjakživa. “Ahoj. Jak se máš?”

“Velmi dobře. Poslouchej, Lucian ti kvapně shání ty adresy, ale myslím, že alespoň se smrtí Susanny ti mohu pomoci já. Tou dobou jsme bydleli nedaleko od Armanda. Když jsme se dozvěděli, že je dítě na světě, zajeli jsme tam s Jean Claudem na návštěvu. S Armandem jsme se tenkráte želbohu minuli. Prý odjel den po porodu a my dorazili až o čtyři dny později. Pár dní jsme pobyli a v podvečer oné osudné noci, kdy vypukl požár, jsme zamířili k domovu. Podle toho, co jsem se posléze doslechla, se to celé zřejmě událo pár hodin po našem odjezdu. Armand vskutku nebyl doma, když jsme odjížděli, takže pokud se s námi těsně neminul…” Nenamáhala se větu dokončit, namísto toho se zeptala: “Pomůže to vůbec?”

“Ano,” zašeptala Eshe. Pokoušela se ignorovat úlevu, která ji v tu chvíli zaplavila. Minimálně teď věděla, že zatímco Susanna umírala, Armand u toho pravděpodobně nebyl.

“Čtu Marguerite myšlenky,” oznámil Lucian, který se mezitím zase chopil telefonu. Jak taky jinak. “Mluví pravdu.”

Eshe při tom poněkud hrubém a úsečném prohlášení protočila oči. Když ale zaslechla Marguerite, pobaveně se smějící někde v pozadí, také se zdráhavě usmála. Očividně se na Luciana za své přečtení a dosvědčení, že říká pravdu, nezlobila.

“Tady jsou ty adresy,” bez varování houkl Lucian. Zoufale se rozhlédla kolem sebe po tužce a papíru, aby vůbec měla šanci informace zapsat.

“Tu máš.” Bricker strhl magnetický blok z lednice a šoupl ho před ni spolu s propiskou, kterou po chvilce hledání objevil v zásuvce vedle ledničky.

Pohybem rtů naznačila: “Děkuji,” a už bedlivě poslouchala Luciana, který rychlostí kulometu diktoval adresy.

“Všichni ještě pořád bydlí v okolí,” konstatovala s úlevou, sotva si obě adresy poznamenala. Armand prve říkal, že se rodiče Althey po její smrti odstěhovali do Evropy. Měla strach, že by tam mohli žít i v současnosti. Ale jak se zdá, zase se vrátili sem.

“Potřebuješ ještě něco?” zeptal se bez jakéhokoli úvodu Lucian.

“Ne. To bylo—” Nenamáhala se větu dokončit. Sotva řekla ne, Lucian zavěsil. S očima na vrch hlavy zabrblala: “A tobě taky na slyšenou.”

“Takže?” zeptal se Bricker, který si zatím vyskočil na linku. “Kampak pojedeme?”

Beze slova utrhla z bloku stránku s adresami a uráčila se mu ji podat.

“Susannin bratr a sestra bydlí nejblíž,” podotknul, a pak se na ni podíval. “Co snídaně?”

Eshe se nad otázkou vážně zamyslela. Sama by něco smlsla, ne že ne, ale fakt chtěla vyrazit na cestu. Celé tohle jedení by mohla být pěkná ztráta času.

“Umíš vařit?” zeptala se nakonec.

Bricker našpulil rty, a pak zvolna utrousil: “Jo… ale cestou sem jsem jel kolem restaurace. To bude rychlejší.”

“Dobrý nápad,” rozhodla a obrátila se ke dveřím. “Vyhrává restaurace.”

Sjel z linky jako blesk a protáhl se kolem ní. “Závodíme.”

“Já vyhraju,” varovala ho a vyrazila za tím drzounem z kuchyně.

V restauraci podávali celodenní snídani. Nutno přiznat, že výtečnou. Komu čest, tomu čest. Také jim ji naservírovali úctyhodnou rychlostí. Eshe, o Brickerovi nemluvě, byli stejně rychlí. Sníst, zaplatit a honem pryč. Vedle toho, že se chtěla dát do práce a vyzpovídat rodiny prvních dvou Armandových manželek, se navíc v jídelně cítila neuvěřitelně nepříjemně. Byla plná místních, a jeden každý z nich zdá se ji a Brickera pozoroval. Pokud se na ně přátelsky neusmívali, takříkajíc od ucha k uchu, divoce si mezi sebou šeptali.

Jak to tak vypadá, na paní Ramseyovou byl spoleh. Eshin popis rozšířila po okolí a tak každý dobře věděl, kdo to je. Servírky ale mezi stolky roznášely spoustu bujarých spekulací, kdopak je asi Bricker. Někteří ho pasovali na jejího milence, a měli podezření, že se na farmě zrodil milostný trojúhelník. Ostatní se sázeli, že je to možná její příbuzný. Nad tím jenom kroutila hlavou. Pravda, měla dva bílé sourozence, kteří zdědili otcovu barvu pleti, ale Bricker se nikomu v její rodině nepodobal.

Být v centru pozornosti jí bylo nepříjemné, a tak byla ráda, když dojedli a mohla Brickera vystrnadit z restaurace.

Agnes a John Maunsellovi bydleli ob dvě městečka, dvacet minut jízdy daleko. Lépe řečeno, trvalo to dvacet minut, protože Eshe s Brickerem cestou závodili. Dům, ke kterému dorazili, byl velký moderní cihlový ranč, postavený hezky daleko od silnice. Okolo sebe měl několik jasně červených hospodářských budov a všude bílý plot. Vypadal zbrusu nový a zjevně šlo o poslední ze šesti farem, které John skoupil, jak se včera zmínil Armand.

“Pěkný,” podotknul Bricker, jakmile oba vypnuli motorku a Eshe měla šanci ho uslyšet.

“Ano,” souhlasila sesedajíc z motocyklu. A vážně to působilo atraktivně. Sama však dávala přednost Armandovu obydlí. Tam totiž příjezdovou cestu lemovalo stromořadí a vedlo i kolkolem domu. Letité vznosné stromy skýtaly soukromí a dům byl díky nim útulný a téměř v ústraní. Tady nebyly vůbec žádné stromy. Jenom budovy postavené uprostřed polí, vypadající jakoby tam spadly shůry.

“Uvažuji, kolik má asi akrů?” odtušil Bricker, zatímco společně kráčeli k domu.

Jenom pokrčila rameny. Pohledem klouzala po malém žlutém sportovním autě a velké černé dodávce. Parkovaly bok po boku na příjezdové cestě. “Jsou doma.”

“Jo,” hlesl Bricker, a jen co došli ke dveřím, natáhl ruku ke zvonku. “Otázkou otázek ale je, zda jsou vzhůru či ne.”

Akorát zavrčela, ale zamračila se, protože si uvědomila, že odpověď pravděpodobně zní ne. Venku bylo pořád světlo a hodně starších nesmrtelných spávalo po celý den. Starý zvyk se těžko láme po staletích, kdy to byla holá nutnost.

Zatímco čekali, než někdo otevře, Eshe se znovu rozhlížela po okolí. Pozdní odpoledne, na obloze ani mráček. Slunce pražilo, a přestože jí v kůži bylo horko, byla ráda, že ji má na kůži. Zabrání tak spálení a poškození pokožky. Vzít si s sebou nějakou krev je nenapadlo, což byl důvod, proč si oba nechali nasazené přílby a spuštěná hledí. Nesundají je, dokud nebudou uvnitř, v bezpečí před sluncem.

Jestli se tedy dovnitř vůbec dostaneme, pomyslela si Eshe pragmaticky. Čekání se prodlužovalo. Netrpělivě si bubnovala prsty do stehna, ale když Bricker znovu vztáhl ruku ke zvonku, chytila ho za ni, a zarazila. “Nenamáhej se. Většina postarších nesmrtelných má zvukotěsné ložnice bez telefonu. Vyhýbají se tak otravným voláním všemožných dealerů a podomním prodejcům.” Ukázala mu, ať jde za ní, a zamířila zpátky k motocyklům. “Zajedeme raději k Harcourtovým a tady se stavíme ještě jednou, až cestou nazpět.”

Odvedla Brickera k motorkám a nasedla, ale když se zastavil a se vztyčenou hlavou kouknul znovu na dům, pohlédla na něj. “Co je?”

Váhal, a pak potřásl hlavou. Odebral se ke svému stroji a jen zamumlal: “Nic.”

Eshe se ohlédla na dům, ale nic neviděla. Pokrčila rameny a zopakovala: “Zastavíme se tady cestou zpátky. Jedeme.”

Ještě moment váhal, ale pak přikývl a nasedl se slovy: “Známe cestu k Harcourtovým?”

“Zadala jsem adresu do GPS,” odpověděla. “Podle ní je to odtud zhruba patnáct minut.”

K Harcourtovým to zvládli za čtrnáct, jenomže při tom nezávodili, jako cestou k Johnovi a Agnes. William a Mary Harcourtovi žili v domě ne nepodobném farmě Maunsellových. Byl to také poměrně moderní ranč s hospodářskými budovami, tady ale usedlost, stejně jako dlouhou příjezdovou cestu vedoucí k domu, lemovaly vzrostlé stromy.

Eshe odbočila na příjezdovou cestu, a sotva proti sobě spatřila přijíždět auto, zpomalila. Také zpomalilo, a když jela okolo, žena za volantem si je zvědavě prohlížela. Přesto nezastavila a pokračovala dál směrem k silnici.

“Tak bych řekl, že to byla Mary Harcourtová,” poznamenal Bricker, jakmile zaparkovali motocykly na dlážděné cestě před domem. “Ačkoli pana Harcourta jsem zatím nikde neviděl.”

“Vsadím se, že je to tamhleten,” zašeptala Eshe a kývla k tmavovlasému muži, který na ně koukal z otevřených dveří nejbližší stodoly. Vypadal na zhruba dvacet šest nebo sedm, ale to ostatně všichni dospělí nesmrtelní. Nicméně tento muž mlčky sledoval, jak se k němu blíží, a tvářil se při tom ponuře a nepřívětivě.

Zdvořilosti kolem představování nechala na Brickerovi. Sama raději pohledem bloudila po Altheině otci, a jakmile si sundala přilbu, rozhlédla se také po vnitřku stodoly, kde stáli.

“Tak ty jsi Armandova nová životní družka.”

Poznámka jí doslova vyrazila dech. Eshe se otočila a vytřeštila na Williama Harcourta oči.

Suše se usmál, její výraz ho zjevně pobavil. “Zlato, tvoje myšlenky mi právě teď křičí v uších. Co naplat? Je to riziko období těsně po nalezení životního druha. Uklidni se. Pozvolna nad nimi opět získáš kontrolu.”

Ušklíbla se a přikývla, ale ještě nebyl hotov.”

“A co jsem to sakra zaslechl? Vy snad prověřujete jeho alibi, abyste se ujistili, že Armand nemohl zabít Susannu nebo Altheu?”

Eshe od plic zanadávala, zato Bricker se jen rozesmál. “No co, aspoň nám to ušetří ptaní.”

“Možná,” zavrčel Harcourt. “Ale můžete mi také laskavě vysvětlit, o co tady k čertu jde? A to zatraceně důkladně. Armanda znám sedm set let. Nikdy neměl nic společné se smrtí svých žen. Do pekla, všechno to přece byly nehody… nebo nebyly?” dodal a zamračil se. “Vím, že Altheina ano.”

Eshe se na něj upřeně zadívala. “Neříkáte to, jako byste si byl příliš jist.”

William Harcourt chvíli uhýbal jejím očím, a pak zavrtěl hlavou. “Já nevím. Často uvažuji…”

“O čem uvažujete?” vyhrkla Eshe, najednou měla celé tělo napjaté jako struna.

William se na ni zašklebil. “Hele, nepanikař. O Armandovi jsem v těchto souvislostech neuvažoval nikdy. Dokonce ani nevěděl, kde tenkrát jsme. Pro nás farmáře to bylo hektické období, ale já měl dobrého předáka. A tak když Mary škemrala, abych ji vzal na návštěvu za Altheou, protože chtěla vidět malého Thomase, souhlasil jsem. Zůstali jsme tam pár dní, jenomže děvčata měla chuť strávit spolu víc času, a Mary navrhla, že vezmeme Altheu k nám domů. Na pár týdnů. Přivezli bychom ji zpátky po žních, když už Armand nebude mít tolik práce.”

“A vy jste souhlasil,” odhadla Eshe. William na to hořce zkroutil rty.

“Vždycky jsem byl měkký, když došlo na věci, které si Mary umanula. A s Altheou jsem nebyl o moc lepší, tak tedy ano, souhlasil jsem.” Unaveně si rukou prohrábl vlasy. “Kdyby ne, Althea mohla být ještě naživu.”

Eshe odvrátila zrak. Poskytla mu chvilku, aby překonal nával emocí. Když si odkašlal, podívala se opět na něj. Tvářil se pochmurně a odhodlaně.

“Na tom dnes už nesejde. Armand souhlasil s návštěvou a my příští noc odjeli. Ale mohu garantovat, že nás nesledoval. Když jsme odjížděli, měl ruku až po rameno v klisně. Snažil se uvolnit hříbě, které se zamotalo do pupeční šňůry. V žádném případě nejel za námi.”

Mlčky kývla, aby pokračoval.

“I kdyby hned všeho nechal, převlékl se a jel za námi, nikdy by nás nedohonil.”

“Pročpak?” nechápal Bricker.

“Protože jsme odjeli z farmy, a teprve potom se ženské začaly bavit o výletu do Toronta. Kam prý bychom si zajeli, dokud bude Althea u nás,” řekl, načež objasnil: “Tehdy Armand pobýval na jiné farmě, stejně jako my. Na severovýchod od Londýna, přibližně v polovině cesty mezi naší farmou a Torontem. Kočárem to byla mnohem delší cesta, než by byla dneska. Představa muset později znovu absolvovat tu dlouhou jízdu tam a zase domů, mne věru nenadchla. Napadlo mě, že pokud do Toronta zamíříme rovnou od Armanda, zkrátí nám to cestu jedním směrem na polovic.”

Přikývla, jeho zdůvodnění zcela chápala. “Tak jste se tedy, místo na jih vydali na východ. Což by Armand nepředpokládal, proto vás nemohl sledovat, ledaže by vám byl přímo v patách.”

“Přesně tak, a věřte mi, nebyl hned za námi. I kdyby tu klisnu nechal na pospas osudu a odešel ze stáje okamžitě po mně, zabralo by mu hezkou chvilku, než by se umyl a převlékl si šaty. Nebyl nám v patách,” zopakoval důrazně.

“Tak o čem jste tedy uvažoval?” zeptala se potichu Eshe.

“Tenkrát hlavně o tom, jak to že vůbec zemřela,” ozřejmil pochmurně. “Při požáru onoho hotelu byla jedinou usmrcenou obětí. Pravda, k úrazu přišlo hodně smrtelníků. Do pekla, dokonce i Mary a já jsme byli trošku popálení. Ale jediná Althea zemřela. A to byla nesmrtelná.”

“Jak odtamtud vyvázl Thomas?” zeptal se najednou Bricker. “Nepletu-li se, byly mu teprve čtyři? Musel být s ní. Jak potom—”

“Byl s námi,” přerušil ho William. Povyprávěl mu to, co Eshe už věděla. “Althea říkala, že přes den má Thomas ve zvyku dost otravovat. No a Mary se nabídla, že ho vezme do našeho pokoje a vnouček se vyspí s námi. Dcera tak prý zase pro jednou může prospat den bez toho, aby ji vyrušoval.”

“Pokoj Althey byl hned vedle vašeho?” zajímalo Eshe.

William zavrtěl hlavou. Na obličeji měl napjatý výraz. “V hotelu bylo plno a dva pokoje, které nám přidělili, byly na opačných koncích hotelu. Jeden vpředu a jeden vzadu, stranou od silnice a tišší. Althea požádala o ten v zadním traktu, aby mohla přes den spát a neobtěžoval ji pouliční ruch. Mary a mně bylo jedno, který pokoj dostaneme, tak jsme bez řečí souhlasili. Hlavně jsme chtěli jít do postele. Měli jsme za sebou dlouhou a prašnou cestu. Vyčerpala nás, a proto jsme si šli všichni brzy lehnout.” William Harcourt se odmlčel, a když se posléze rozvyprávěl, Eshe měla pocit, že hledí do minulosti. “Do svých pokojů jsme se odebrali hezkých pár hodin před svítáním. Uložit Thomase dlouho netrvalo, a hned po něm jsme tvrdě usnuli i my s Mary.”

Povzdechl si. “Požár zřejmě vypukl asi o tři hodiny později, chvíli po rozbřesku. Probudil nás povyk a výkřiky, a hustý kouř ve vzduchu. Vyšel jsem na chodbu zjistit, co se děje, ale tam vládl chaos. Kouř byl hustý a hoteloví hosté v panice hledali své blízké a snažili se dostat ven. Vrátil jsem se pro Mary a Thomase a dostal je z hotelu. A pak jsem jim ještě musel najít přístřeší, kde by na mne počkali a byli chráněni před sluncem. To mi pravda chvíli trvalo. Sotva jsem je ale dostal do bezpečí, obešel jsem hotel a vzadu se sháněl po Althee. Dlouho jsem ji hledal mezi hosty, co tam kolem klopýtali celí rozčilení a zmatení. Když jsem ji nenašel, myslel jsem si, že se musela dostat ven a našla si nějaký úkryt sama. Pokud by tomu tak skutečně bylo, mohla být téměř kdekoli. Proto jsem se vrátil za Mary a Thomasem, a přestěhoval je do jiného hotelu. Teprve potom jsem pokračoval v hledání.”

“Nenašel jste ji.” Bricker konstatoval zřejmé.

William zavrtěl hlavou. “Ne, pátral jsem po ní, dokud jsem nezaslechl nějaké muže říkat, že požár začal v zadní rohové místnosti, a že vynášejí ostatky.”

“Althein pokoj?” odhadla Eshe.

William přikývl. “A Altheiny ostatky. Vše, co zbylo, byla ohořelá hlava, ale jedno ucho bylo ještě téměř vcelku. A já poznal její náušnici. Patřila k páru, který jsme jí dali k osmnáctým narozeninám.” Vzdychl a znovu si projel rukou vlasy. “Sbalili jsme Thomase a vyrazili rovnou za Armandem, abychom mu pověděli, co se přihodilo.”

Upřel vážný pohled na Eshe a prohlásil: “Armand ji nezabil. Nevím, zda ten oheň byla nehoda a ona zůstala uvězněná v pokoji, nebo co se vlastně stalo. Ale jestli byl založen úmyslně, Armand ho nezaložil.”

Eshe přikývla a začala se odvracet, vtom ale dodal: “A nezabil ani Rosamund.” To ji zarazilo.

Zastavila se a prudce se ohlédla. “Cože?”

“Po Altheině smrti jsme se na nějakou dobu přestěhovali zpátky do Anglie. Mary nezvládala to, jakým způsobem Altheu ztratila, a já si myslel, že pobyt v Evropě jí prospěje. Jenomže se tím vlastně nic nezměnilo, a nakonec jsme se vrátili sem. Shodou okolností pár týdnů předtím, než zahynula Rosamund. Armand byl tak hodný, že nás ubytoval u sebe na farně, dokud si nekoupíme něco svého. Byli jsme tam, když Rosamund umřela. Té osudné noci jsme s Armandem vyrazili na pole a moje Mary si v domě vykládala s Rosamund. Přiložil jsem ruku k dílu, přece jsme u nich bydleli. Nechtěli jsme být přítěží,” vysvětlil, a hned pokračoval: “Myslím, že Rosamund odjela pryč zhruba půl hodiny po nás. Armand a já jsme většinu večera pracovali na poli, a bylo kolem desáté, zrovna jsme mířili zpátky k domu, když přijel na koni Armandův soused se zprávou, že našel na cestě Rosamundin převrácený kočár, a že je mrtvá.” Nespokojeně zkroutil rty: “Prý na ni kočár spadl tak nešťastně, že přišla o hlavu.”

Eshe se to mlčky pokoušela strávit.

“Neřeknu vám, kde byl v době smrti Nicholasovy Annie,” řekl najednou William. “Ale jsem si setsakra jistý, že nezabil ani ji. A vím setsakra dobře, že nezabil Susannu. Nikdo nezabije svou životní družku,” odtušil neochvějně.

“Děkuji vám,” zcela upřímně řekla Eshe. Díky jeho svědectví se jí setsakra ulevilo.

William přikývl a beze slova udělal čelem vzad. Odešel dozadu do stodoly a nechal je, ať se sami vyprovodí.

“Myslím, že tímhle je Armand kompletně z obliga,” poznamenal Bricker, zatímco mířili k otevřeným vratům.

“Jo,” hlesla Eshe. Poprvé od chvíle, kdy si uvědomila, že nedokáže přečíst Armanda Argeneau, se volně nadechla. Doteď měla pocit, jako by se jí kolem hrudi svírala obruč. Nalezení životního druha byla úžasná věc… pokud ovšem neexistovalo riziko, že je to vraždící bastard, kterého můžete ztratit skoro stejně rychle, jako jste ho našli.

“Čili, vy s Armandem jste se nikdy dřív nesetkali?” zeptal se Bricker, a ještě podotkl: “Chci říci, Luciana znáš jak dlouho?”

“Celý život,” zamumlala.

“Přesně. Tak jak to, že ses nikdy neviděla s Armandem?”

Jen co došli na práh stodoly, Eshe se zastavila a nasadila si přilbu. “Lucian byl přítelem mého otce a občas nás navštěvoval. Dokud byl táta na světě, obvykle přijížděl do Afriky každých bratru padesát let. Ale potom už méně často, a vždycky sám. A když jsem se asi před stoletím přestěhovala do Kanady…” Pokrčila rameny a vykročila přes dvorek k motocyklům. “Od doby, co mi umřel první životní druh, Orion, jsem nebyla moc společenská. Obvykle jsem bývala dost sama pro sebe. Jednou, dvakrát jsem se letmo viděla s Marguerite a s pár jejími dětmi. Občas mi doručil krev Thomas, a pak jsem se také setkávala se všemi členy rodiny, kteří se účastní lovu psanců. Včetně Nicholase – ještě než se stal psanec i z něho. Ale jinak…” Pokrčila rameny.

“Hmm,” zabručel Bricker a zakroutil hlavou. “Takže kdyby ti Lucian nehodil na krk tento zatrolený případ a neposlal tě sem do Zapadákova, možná by ses s Armandem nikdy nesetkala. Život je zvláštní, což?”

“Ano,” nemohla tiše nesouhlasit Eshe, která zrovna přehodila nohu přes motorku. “Občas velice zvláštní.”

“Dobrá zpráva je, že teď už můžeš svést Armanda bez okolků a taky bez špatného svědomí nebo obav, že se cukruješ se zabijákem,” zazpíval zvesela.

“Cukruješ?” užasla. “Ty si snad koleduješ o další nakopání zadku, Brickere?”

Jenom se zakřenil a nastartoval motocykl. Řev motoru další konverzaci s přehledem znemožnil.

Vrtěla hlavou, startovala stroj, ale nešla jí z ní jeho slova. Můžu Armanda svést bez špatného svědomí. To byla nejlepší zpráva, jakou po dlouhé době obdržela.

Cestou nazpět na farmu to vzali přes usedlost Johna a Agnes Maunsellových, ale přestože teď byla úplná tma, v domě se nesvítilo a obě auta byla pryč.

“Jak to tak vypadá, minuli jsme je,” konstatoval Bricker v řevu motorů, když zastavili na silnici u příjezdové cesty.

“Zkusíme to zase později, nebo možná zítra,” rozhodla Eshe.

Bricker přikývl a přidal plyn. “Závod domů na farmu.”

8. KAPITOLA

Armand uklidil steaky, které nakoupil na tržišti ve městě, a pak přistoupil ke kuchyňským dveřím a nakoukl do předsíně. Předními dveřmi se sítí proti hmyzu viděl až na dvorek. Nicméně po Eshe a Brickerovi stále ani vidu, ani slechu. Se zamračeným obličejem se odebral zpátky k taškám s potravou, které prve postavil na linku. Vyndal brambory a cibuli. Jakmile je uklidil, vrátil se ke dveřím a znovu předsíní nervózně vykoukl na přední dvorek. Smůla. Pořád nikde nikdo. Ani Eshe, ani Bricker. Znovu se vrátil k potravinám.

Když konečně dokončil všechnu práci a ukládal se toho rána do postele, slunce již dávno vyšlo. Tou dobou už byl tak vyčerpaný, že okamžitě usnul, namísto toho, aby tam jen tak ležel a toužil po Eshe… Přesně v to ostatně doufal. Jenomže ani vyčerpání mu nezabránilo mít takové ty erotické sdílené sny, které se zdávají nesmrtelným.

Při vzpomínce na některé z nich jenom zavzdychal. Jestli byla Eshe ve skutečnosti jen z poloviny tak vášnivá jako ve snu, už nevěřil, že bude kdy schopen poslat ji pryč. Ba co víc, jakmile se k nim přidala absence spánku ze včerejška, plus rušný den a noc, prospal celý den, až do večera. Když se konečně probudil, bylo pět odpoledne dávno pryč. Sešel dolů a trápil se myšlenkami, jak to s Eshe uhraje dneska. Nakonec zjistil, že si dělal starosti pro nic za nic. Ani ona, ani Bricker tam nebyli.

Rychlá prohlídka okolí mu prozradila, že zatímco motocykly mají pryč, jejich věci v pokojích pro hosty stále jsou, takže se zřejmě hodlají vrátit. Při tom zjištění se Armandovi poněkud ulevilo, což bylo docela zvláštní, poněvadž ještě včera v noci byl připravený poslat Eshe štandopede pryč.

Příliš hladový, než aby si lámal hlavu se svými včerejšími city a pocity, strčil hlavu do ledničky, a vzápětí prohledal i skříňky. Pátral po potravě. S jídlem tu byl jistý problém. Jakmile jste totiž znovu začali jíst, žaludek požadoval, abyste v tom pokračovali. Jenomže on se bez jídla obešel tak dlouho, že toho v kuchyni zcela logicky moc neměl. A paní Ramseyová veškerou slaninu, kterou je pohostila včera, zjevně spotřebovala na pozdní snídani. Zbyla tady sice vejce a toastový chléb, jenomže neměl ponětí, jak je připravit. Po krátké, leč zralé úvaze se donutil zvednout zadek a zajet se najíst do restaurace.

Jak se nakonec ukázalo, byla to nesmírně šťastná náhoda. Při večeři si totiž našel náhradu za Paula a prakticky kvůli tomu nemusel hnout ani prstem. Dokonce ani zvednout zadek ze židle. Lidé v městečku totiž drželi pospolu. Novina, že jeho předešlý předák byl nucen z hodiny na hodinu odejít kvůli převelice důležitým rodinným záležitostem – jak to všem zdůvodnila klepna, která se minula povoláním, jako dealerka by vydělala majlant, paní Ramseyová – se zjevně převelice rychle roznesla. Armand se stěží stačil usadit do boxu a už se od jiných stolů zvedli dva muži, aby se představili. Pověděli mu, že slyšeli o jeho problému a prý pro něho mají perfektní řešení. Jeden ze sousedů má dospělého syna, který zrovna dostudoval vysokou zemědělskou, a jednoho krásného dne má v plánu převzít rodinnou farmu. Nebo se udělat sám pro sebe. Jenomže tatík byl teprve čerstvý čtyřicátník, dost mladý, aby farmu ještě hezkých pár let zvládal bez synovy pomoci, a – nepochybně – měl mladíka pořád za kluka, a také s ním podle toho jednal. Hlas lidu říkal, že by pro toho chlapce bylo nejlepší, kdyby přiložil ruku k dílu raději někde jinde. Co kdyby třeba pomáhal vést farmu Armandovi? Tím by získal zkušenosti a připravilo by ho to na dobu, kdy bude zralý buď převzít rodinnou farmu, nebo se udělat sám pro sebe.

Armand, celý žhavý, že bude mít předáka, a sám bude moct trávit čas s Eshe, velice rád souhlasil, že si s tím mladíkem promluví. Slova ještě visela ve vzduchu, když řečený mladý muž nakráčel dovnitř. Podle všeho opět zafungovaly místní tam tamy. Nejspíš ještě dřív, než za něj ti dva přišli orodovat, nějaká dobrá duše mládenci zavolala a doporučila mu, ať na nic nečeká a maže do jídelny. Po desetiminutovém pohovoru, a čtení, mladého Jima Spencera, Armand chlapíka najal. Jeho problém byl vyřešen. Jim Spencer zářil hrdostí a nemohl se dočkat, až nastoupí do práce. Obzvlášť když se dozvěděl, že bude bydlet v předákově domě. Tím totiž získal první domov mimo domov. A tak Armand dojedl sám se sebou náramně spokojen.

Měl ze sebe takovou radost, že jakmile zahlédl logo tržiště, rozhodl se tam zajet a nakoupit jídlo pro svou ženu a Brickera. A to vám byl teprve zážitek. Když jedl naposled, jídlo podobné tomu dnešnímu neexistovalo. Toulal se uličkami a házel do vozíku vzorek na ochutnání od všeho, na co mu padlo oko. A že mu padlo na sakramentskou spoustu věcí. V těch dnešních obalech vyhlíželo lákavě všechno. Dokonce ani nevěděl, co dobrá polovina z toho, co vybral, vůbec je. Ani jak se vaří. Odjížděl se zadním prostorem pickupu narvaným potravinami – a stále sám sebou nadšen – což mu vydrželo do chvíle, kdy dorazil domů a zjistil, že Bricker a Eshe tam pořád ještě nejsou.

Tehdy si začal dělat starosti. V duchu připouštěl, že si je měl začít dělat hned poté, co si poprvé uvědomil, že jsou pryč. Ale snad jeho mozkovou činnost ovlivňoval hlad a přetrvávající ospalost. Nicméně v době, kdy se vrátil domů, sytý a dočista probuzený, mu to došlo. Po Eshe přece pátrají. Nepřítomnost těch dvou tedy mohla znamenat, že jsou v maléru. Nahnalo mu to takový strach, že dokonce zavolal Lucianovi. Jenomže ten – jako vždy – zůstal ledově klidný. Sdělil mu, že jelikož jsou v té oblasti, poslal je vyslechnout kohosi, kdo žil v bezprostřední blízkosti. Prý jde o případ, na kterém pracují někteří z jeho vykonavatelů.

Armand si přestal dělat starosti. Pro změnu byl naštvaný. Mohli mi nechat aspoň mizerný kus papíru se vzkazem, abych se o ně nemusel bát, remcal v duchu podrážděně, a vytáhl z tašky plechovou nádobku se šlehanou smetanou. Zvědavě se na ni zadíval. Věděl, co je smetana. Přece choval krávy na mléko. Dokonce ji i jedl. V Anglii, když ještě žila Susanna. Ale tenkrát to byla hustá smetana, sbíraná z hladiny ohřívaného mléka, na teplých, měkkých buchtičkách se zavařeninou. O tom, že by se šlehala, nikdy v životě neslyšel, a tak byl navzdory vzteku navíc zvědavý. Sbíraná smetana mu vždycky chutnala.

Opřel se o linku, sundal víčko a koukal, co je pod ním. Jakási bílá trubička s ozubenou špičkou. Zoubky byly zahnuté ke středu. Docela podivné. Nikdy nic takového neviděl. Natáhl ruku a obrátil tu věc dnem vzhůru, ale nic z ní nevyteklo. Zamračeně se znovu zadíval na tu podivnou trubičku a dumal, jestli má odstranit i ji, aby se dostal ke šlehačce.

Pokrčil rameny, uchopil plastovou trubičku a mínil se ji pokusit odšroubovat, ale když dóza začala syčet, a na dlaň mu dopadlo něco mokrého, lekl se a upustil ji.

Chvíli zíral na ztichlou nádobku ležící na podlaze. Pak se podíval na ruku, a když uviděl bílou substanci, povytáhl obočí. Zvedl ruku k nosu a očichal ji. Příjemně voněla, tak tu pěnu olízl. Chuťové pohárky poškádlila povědomá chuť smetany. Usmál se. Bylo to trochu jiné, než sbíraná smetana, na kterou si vzpomínal. Tohle bylo sladké a spíš jaksi nadýchané, než husté, ale moc dobré. Slízl z dlaně zbytek, zase nádobku zvedl a začal si s ní hrát. Mačkal na zubatou špičku, dokud nepochopil, jak to funguje. Potom si na ruku vystříkl další bílý kopeček a pečlivě ho olízal. Zrovna se to chystal zopakovat, když ho napadlo, že by mohl ruku vynechat. A tak prostě otevřel pusu, zaklonil hlavu, a stříkl si šlehačku přímo do úst.

Byla to dobrota. Lahoda. Doprčic, nikdy by ho nenapadlo, že mu chyběla taková mňam—

“Páni, a já si myslel, že jsem jediný, kdo to tak dělá.”

Armand se narovnal a provinile se otočil ke dveřím. Na prahu stál Bricker. O úder srdce později ten nesmrtelný bažant nakráčel do kuchyně. Eshe, která čekala, až bude moct vejít, ho totiž jednoduše odstrčila z cesty. Jakmile ji spatřil živou a zdravou, zaplavila Armanda úleva. Vzápětí přišla zlost. Spolkl šlehačku v puse a na povedený páreček se zamračil. “Kde jste do pekla byli, vy dva? Bylo mi špatně strachy, že tě dostal Leonius či co. Dokonce jsem telefonoval Lucianovi. Taky jste mi mohli napsat lístek, abych si nemusel dělat starosti.”

Eshe si s Brickerem vyměnila pohled, a pak se vydala k Armandovi. “Je mi líto, jestli jsme ti nahnali strach. Měli jsme nechat vzkaz.”

“Ano, to jste teda měli,” ponuře přitakal a dál se na ni škaredil. Zatím došla až k němu a zastavila se. “A stále jste mi neprozradili, kde jste byli.”

Místo odpovědi se k němu naklonila. Ze spodního rtu mu olízla ždibec šlehačky. Armand ztuhl.

“Mmmm,” zamumlala rozkoší a vtáhla jeho ret do pusy. Nejprve z něj pečlivě očistila sladkou substanci, načež mu pronikla jazykem mezi rty, aby ho mohla políbit, jak se patří.

Zanechala líbání, přesunula rty k jeho uchu a zašeptala: “Báječné. Sladké a smetanové, smíšené s chutí tebe samotného. Dostávám chuť celého tě tím postříkat a olízat,” Armand tam ještě pořád stál jako solný sloup.

Na otázku, kde byli, dočista zapomněl. Těžce polknul a zavrčel: “Kdy?”

Ochraptěle se zachechtala a kousla ho do ucha. “Teď.”

Couvla, vrhla na něj pohled, kterému by se bez nadsázky dalo říkat hříšně vyzývavý, udělala čelem vzad a vyplula z kuchyně.

“Výborně,” zlehka prohodil Bricker, jen co zmizela z dohledu. “Uvařím večeři. Vy dva máte zjevně jinou práci. Mám?”

Armand na něj překvapeně pohlédl, protože mu šlehačku najednou sebral z ruky, a zachraptěl: “Eshe ji chce.”

Představa, jak mu tuhle pěnivou delikatesu stříká Eshe po celém těle, a vzápětí olizuje a oždibuje, byla stále živější, a tak se mu pokusil šlehačku vyškubnout.

“Armande, brácho,” přibrzdil ho Bricker. Šlehačku ve spreji při tom držel tak, aby na ni nedosáhl. “Eshe chce tebe, šlehačka je pouhá chuťovka. A soudě dle mých nedávných zkušeností s Deckerem a Mortimerem, když našli své životní družky, napoprvé nebudete mít dost trpělivosti, ani abyste tohle někam našplíchali. O olizování nemluvě. Zatímco budete vy dva zaneprázdněni, bude tak leda stát na nočním stolku a pomalu se kazit. Proč mrhat dobrou šlehačkou?” dodal suše. “Teď fofrem padej za ní. Jestli o Eshe d’Aureus jednu věc vím na beton, pak to, že se jí rozhodně nepřezdívá madam trpělivá. A touhle dobou už čeká… setsakra netrpělivá a nejspíš nahá.”

Armand chvíli koukal na jablko sváru, vlastně na šlehačku sváru. Brickerova slova si jen zvolna nacházela cestu do jeho chtíčem zamlženého mozku. Pak se ale pár nervových spojů přece jen propojilo, jelikož se otočil a vyrazil ven z kuchyně.

Eshinu koženou bundu našel ležet na zemi u paty schodů, a cestou kolem ní ji pořádkumilovně sebral. Kožené kalhoty byly nahoře na schodech, a ještě než došel pro kožený top, zvedl i je. Top ležel na prahu otevřených dveří do jejího pokoje.

Jen co ho zdvihl a narovnal se, zůstal při pohledu na Eshe, která se opírala o nejbližší sloupek postele s nebesy, stát ve dveřích jako přikovaný. Neměla na sobě nic kromě bílých hedvábných kalhotek a bílé podprsenky bez ramínek. Obojí si pamatoval ze včerejší noci, z nákupů ve městě. Pohledem klouzal po jejím těle. Dlouhých, krásných nohách, svůdných bocích, křivce pasu a oblinách dokonalých ňader, které se draly z podprsenky na svobodu, až dospěl k tváři. Oči jí hořely zlatými plameny, jež přemohly černé flíčky, které v nich obvykle mívala.

“Napadlo mě, že ti dovolím svléknout mne docela,” odtušila chraplavým hlasem.

Armand kopnutím zavřel dveře, šaty upustil na podlahu, a prostor, který je dělil, zdolal v jediném tepu srdce.

Eshe těžce dýchala a chvěla se vzrušením, zatímco ji Armand pojídal očima. A pak byl najednou tady. Tělo na tělo. Dorážel na ni, při tom ji tiskl zády na sloupek postele, že to skoro až bolelo. Doufala, že ho přivede na jiné myšlenky a odvede pozornost od otázky, kde byli. Zjevně uspěla na výbornou. Otázka byla očividně zapomenuta, a když se jeho rty přiblížily k jejím, hodila všechny starosti za hlavu i ona.

Armand Argeneau líbal ďábelsky dobře. Když ji zkoumal a něžně okusoval a sál nejprve její horní a pak i spodní ret, uvědomila si, že zatíná prsty nohou do koberce, na kterém stojí. Jen co konečně povolal do hry i jazyk, zasténala slastí a otevřela se mu. Krátkou chvíli svírala předek jeho trika. Po chvilce toho nechala a přejela rukama po pažích až na ramena a výš. Zabořila mu prsty do vlasů.

Vlasy měl pěkné, hedvábné. Hrála si s nimi, a když jí začal rukama putovat po těle, tahala ho za ně. Dlaněmi obmalovával křivku zad, tiskl ji k sobě pevněji, až nakonec sklouzl dolů. Popadl ji za zadeček v bílých kalhotkách a mačkal na rostoucí erekci, která mu vydouvala džíny.

Tvrdě se o ni třel a Eshe sténala. A když nechal pozadí na okamžik na pokoji a vyjel rukama po zádech nahoru k podprsence, ostře se nadechla. O chvíli později se látka svezla a dopadla na zem. Armand o krok ustoupil a nechal mezi nimi kousek místa. Z dobrého důvodu. Padlé hedvábí totiž pohotově nahradil rukama. Vzal obnažené obliny ňader do dlaní a střídavě je mnul a nedočkavě tahal za vztyčené bradavky.

Jeho kůže na její v ní vzbuzovala hřejivé pocity, které ji paradoxně rozechvívaly. Tělem instinktivně vycházela vstříc laskání a současně začala zápolit s jeho tričkem. Vytáhla mu je z kalhot, vyhrnula a obnažila hruď. Armand ji přestal líbat a hladit, zvedl ruce a tak mu mohla triko přetáhnout přes hlavu. Ale místo, aby se pak vrátil k líbání, sklonil se a vzal mezi rty dychtivě zduřelou bradavku. Zavadil zuby o špičku, pečlivě ji opečovával jazykem a dál dráždil.

“Ano,” vydechla Eshe. Přejížděla rukama po rozložitých zádech, jež jí dal na hraní tím, jak se sklonil k prsům. Vtom jednou rukou slanil k jihu a položil jí dlaň mezi nohy. Zatnula nehty a podrápala mu tu dokonalou kůži. Okamžitě se trochu víc rozkročila. Nedočkavě se podbízela jeho dotekům, neboť se v ní v rostoucích vlnách začala probouzet rozkoš. Věděla, že je to sdílená rozkoš, kterou prožívají nesmrtelní. A zatímco se přes ni přelévaly vlny slasti a sílily s každým průchodem, děkovala za ni Pánu Bohu.

“Armande,” vykřikla, když shrnul kalhotky na stranu a jedním prstem zavadil o samotné její jádro. Zvrátila hlavu dozadu, lapala po dechu a sténala: “Já nemůžu— potřebuju—”

“Já taky,” zavrčel. Zvedl se, aby se zmocnil jejích úst, při tom ale nepřestával čarovat svým prstem.

Zoufale ho chtěla cítit v sobě. Sáhla mezi ně a poslepu zapracovala na opasku a knoflících jeho džínů. Uspěla. Netrpělivě mu strkala kalhoty z boků, až se na svobodu vyhoupla erekce. Vzala ji do ruky a strnula pod přívalem neuvěřitelné extáze. Protékala jí, divoce se v ní odrážela a téměř ji vynesla na vrchol k orgasmu.

“Kriste,” procedil skrz zuby Armand, který přerušil polibek. Na zlomek vteřiny jí pohlédl do tváře a zavrtěl hlavou. “Nemohu čekat.”

“Nečekej,” hlesla v odpověď. Dobře věděla, jak se cítí.

Víc říkat nemusela. Bez meškání ji přesunul kolem sloupku, položil zády na postel a sebe na ni. Znovu zmermomocnil ústa, načež pohnul boky a vnořil se do ní. Pořád měla na sobě kalhotky, proužek látky mezi stehny byl jenom zatlačen na bok. A on měl kalhoty na půl žerdi. Ale ani jeden nebyl ochoten ztrácet čas jejich sundáváním. Příště to mohou vyzkoušet docela nazí. Napoprvé museli uhasit oheň hořící v nitru obou dvou, což zvládli téměř fantastickou rychlostí. Eshe měla pocit, že se do ní zabořil, vynořil se ven a zase přirazil maximálně třikrát, čtyřikrát, a už oba vykřikli extází, která je spalovala zevnitř… a omdleli.

Eshe se probrala o něco později. V posteli ale byla sama. Což ji okamžitě dokonale probudilo a dožralo zároveň. Hned se posadila a poohlédla po šatstvu. Měla v plánu hodit něco na sebe, ulovit Armanda Argeneau, a dát mu co proto. Ošustit a opustit? Nepřijatelné. S ní tedy nikdy. Zatímco naléhavost a spěch prvního čísla byly nevyhnutelné, vykrást se hned po akci pryč prostě nebylo—

“Vypadáš naštvaně.”

Zamrkala a ohlédla se. Jen co spatřila Armanda vycházet z koupelny, vztek se rozplynul jako ona pověstná pára nad hrncem. Vlasy měl ještě mokré ze sprchy a na sobě akorát ručník ukrutně nedbale ovinutý kolem pasu. Rty jí zvlnil líný úsměv, spustila nohy na zem a posadila se na kraj postele. Při tom napjatě sledovala, jak se k ní blíží.

“Takže ty ses mi i osprchoval,” konstatovala lehce ochraptěle, jen co se před ní zastavil.

“Hmm.” Usmál se. “Když jsem se probral, pokoušel jsem se tě probudit, ale pořád jsi byla v limbu. A vzhledem k tomu, že jsem muž hodný toho slova, než abych tě znásilnil, dal jsem si raději sprchu.”

“Mám pro tebe jednu radu, brouku. Příště mě raději znásilni,” doporučila mu šeptem. To už rukama instinktivně sahala po ručníku, co měl kolem pasu. Vsunula prsty mezi froté a kůži, a přitáhla si ho blíž, rovnou mezi nohy, které pohotově dala od sebe, právě za tímto účelem. Její oči upoutala kapka vody stékající mu po hrudi.

“Já—” Ať už hodlal říci cokoli, skončilo to jakýmsi heknutím. Eshe se totiž naklonila a zachytila onu krůpěj na útěku jazykem. Prostřelil jí šíp chvějivé rozkoše, až chtě nechtě musela zavřít oči. Rozkoše, kterou zažíval on. A pak je zase otevřela a jala si hladově obhlížet jeho hrudník. Očividně se neutřel. Jenom vyšel ze sprchy a uvázal si ručník kolem boků. Měla na výběr z celé plejády lesklých vodních kapiček. Kdo potřebuje šlehačku?

“Eshe,” vydechl, jakmile se pustila do olizování a lapání krůpějí svými rty. A zatímco mu putovala ústy nahoru po hrudi, vjel jí rukama do vlasů, uchopil za zátylek a hrdelně při tom vrčel. Když dorazila k bradavkám, aby jim věnovala obzvláštní pozornost, sevřel prsty ve vlasech a přinutil ji zvednout hlavu. Konečně ji mohl políbit.

Podvolila se, ale po chvilce se mírně odtáhla a jedním prstem mu zlehka obmalovávala naběhlé rty. “Měl ses při mém buzení víc snažit. Mohla jsem tě namydlit.”

Armand zavrčel a pokusil se ji znovu políbit, ale ta zrádná bestie si ho držela od těla. Odvrátila tvář, aby se vyhnula jeho rtům. “Teď asi budu muset namydlit jen sebe.”

Zasmála se jeho nechápavému výrazu, vyklouzla mu z náručí a rozběhla se přes pokoj. Dobře věděla, že překvapené oči upírá na její prdelku. Cítila, jak propalují bílé kalhotky a pálí ji na kůži. U dveří do koupelny se zastavila, podívala se přes rameno a zakřenila se. “Ledaže by ses chtěl ujmout toho mydlení sám.”

Sotva vyrazil vpřed, zachechtala se a proklouzla do koupelny. Podařilo se jí vytančit z kalhotek a pustit sprchu dřív, než ji dohonil. A aby ji nezastavil, rychle vstoupila pod proud tříštěný sprchovou růžicí. Zaslechla, jak ručník dopadl na podlahu, a pak už byl u ní. Svedla ještě sebrat mýdlo z misky, ale to už ji chytil za paže a otočil ve vodě čelem k sobě.

Podala mu mýdlo, napůl čekala, že je odhodí, ale místo toho ji pustil. Vzal si od ní mýdlo a začal je mnout v rukou a dělat mydlinky. Teprve potom je odložil. Když se obrátil zase zpátky k ní, namydlenýma rukama šel rovnou po ňadrech. Jakmile se pustil do mydlení, Eshe se napůl smála a napůl sténala. Hnětl a tahal za citlivé bochánky, a při tom ji tiskl zády na studené kachličky veliké sprchy.

Zavřela oči a zavzdychala. Vychutnávala si kontrast chladu na zádech a jeho tělesného tepla zepředu. A pak náhle a bez varování nechal ňadra být. Překvapením otevřela oči. Zjistila, že se opět chopil mýdla, aby vytvořil další mydlinky. Když je odložil tentokrát, ruce si vzaly na paškál boky. Dlaněmi jezdil nahoru a dolů, a pak dokola, na bříško a níž.

Když jednou rukou vklouzl mezi nohy, aby je ponoukl dál od sebe, skousla si ret a poslušně změnila postoj. Hned nato zalapala po dechu, neboť ta zlobivá ruka vyhledala středobod její bytosti. Sevřela mu ramena, a zatímco ji laskal, ona mu do nich na oplátku zatínala nehty. Extáze nastoupila téměř stejně rychle jako poprvé. Rezonovala mezi nimi, mocně a tvrdě, a Eshe právě v duchu rezignovala. Zrovna se smiřovala s tím, že nějakou dobu potrvá, než se jim podaří jít na věc pomalu, když vtom Armand ruku zničehonic odtáhl.

Mžouravě zvedla víčka a všimla si, že dýchá stejně těžce jako ona. Vyjekla leknutím, protože ji najednou strčil pod sprchu. Proud vody smýval mýdlovou pěnu, kterou na ni právě s takovou zručností nanesl. Musela při tom mít zavřené oči, ale dobře cítila jeho ruce, které jí hladily ramena. Stál těsně za ní. Když voda zčistajasna zmizela, otevřela oči a rozhlédla se. Uviděla, že sundal sprchovou růžici z držáku a míří s ní dolů, na její dlouhé nohy.

“Musím spláchnout všechno mýdlo,” zavrčel na vysvětlenou, ale stříbrný třpyt v očích ho zrazoval a varoval ji, že má cosi za lubem. Přesto nebyla připravená, když jí růžici náhle vsunul mezi nohy, aby i odtamtud vymyl mydlinky. Také nebyla připravená na reakci svého těla, když proud vodní tříště prudce bušil do vzrušeného středobodu. Vykřikla, a aby se při odezvách svého těla na toto nové laskání vůbec udržela na nohou, popadla ho za ruce. Nebyla v tom sama. Armand pevně svíral víčka a skřípal zuby, jak prožíval její nečekanou slast.

Chvíli stáli docela nehybně, zatímco si voda pohrávala s jejím tělem, a právě v okamžiku, kdy si Eshe pomyslela, že už to nevydrží ani o zlomek vteřiny déle, Armand zaklel a upustil růžici. Hadice se zmítala a voda divoce stříkala po celém sprchovém koutu. Kašlal na to. Popadl Eshe, rozkopl dveře a vynesl ji ven.

Vrátil se vypnout vodu. Eshe zatím zvedla ručník. Užasla, jak se jí při zvedání ztěžklé látky třesou ruce, ale nedostala příležitost se utřít. Ručník jí vyklouzl, když se Armand otočil, zvedl si ji do náručí a odnesl z koupelny. Jak ji nesl k posteli, zanechávali za sebou mokrou cestičku.

Armand ji položil na matraci, ale když si na ni začal lehat, podařilo se jí využít momentu překvapení a převrátit ho na záda. A pak nasedla. Zakřenila se jeho překvapenému kukuči, ale když se natáhl, aby ji stáhl dolů, sáhla mezi ně a vzala erekci pevně do ruky. Okamžitě ztuhl a na moment sevřel víčka. Při náhlém útoku rozkoše, kterou vyvolala svými doteky, Eshe zaskřípala zuby. Rychle si přesedla vedle něho, a tak mohla věnovat plnou pozornost erekci. Začala pouhým hlazením, zavřenou rukou přejížděla po celé délce údu, ale potom se sklonila a vzala ho do úst. Z hrdla se jí dralo tiché kňourání rozkoší a vibrovalo kolem jeho nejlepšího přítele, zatímco prožívala slast, již mu dávala.

Jednu chvilku zalapala po dechu a skoro ho kousla. Armand ji totiž bez varování popadl za stehno a přetočil, takže ji teď mohl oblažovat stejně, jako ona jeho. Vražedně blažená to kombinace. Žádný ji dlouho nevydržel. A poté oba křičeli a drželi se jeden druhého. Společná extáze je opět omráčila a postrčila vstříc temnotě, která při milování obvykle obestírala čerstvé životní druhy.

9. KAPITOLA

Eshe se na posteli protáhla a instinktivně sáhla po Armandovi. Což té noci udělala hned několikrát… pokud se neprobudil první a nesáhl po ní sám, aby ji hlazením a líbáním probudil k dalším milostným hrátkám. Tentokrát však místo teplého těla nahmátla studené pokrývky. V posteli byla sama.

Otevřela oči, pohlédla na prázdnou stranu lože a potichu zavzdychala zklamáním. Jak to tak vypadá, čas her a malin nezralých je u konce. Nicméně chtě nechtě připouštěla, že je to tak jenom dobře. Nemohli zůstat v posteli navěky. Měl farmu, o kterou se musel starat. A ona měla práci, kterou musela dělat. Ne ledasjakou. Měla za úkol zachránit jeho syna před popravou za něco, co možná neudělal.

S mentální připomínkou, co má tady v první řadě za úkol, odstrčila prostěradlo, kterým byla přikrytá, a vstala. Odkráčela do koupelny, kde se spěšně osprchovala. A jen co jí vytanuly na mysli vzpomínky na poslední sprchu, rázně je vypudila z hlavy. Ještě si vyčistila zuby, krapet pohrála s vlasy a šla se do ložnice obléknout.

Když vyšla na chodbu, dům byl docela tichý. Okamžitě zamířila do Armandova pokoje. Byl prázdný. Nic jiného ale ostatně ani nečekala. Jenom se tam porozhlédla cestou do šatny a v ní ukryté tajné lednici. Včera v noci jí ukázal, kde se nachází. Jednu chvíli totiž konečně vzali na vědomí, že nutně potřebují krev. Pak jim také zaběhl dolů pro jídlo. Jednou se probudila a našla ho, jak z jejího nahého těla jí cosi s názvem Cheerios. Strategicky jí na bradavky navlékal malá kolečka, a pak je z nich vysával a okusoval. Když se tehdy probudila, sama žádné neochutnala, ale během noci je dojedli. Přála si, aby kroužky byly větší, a ona si mohla zahrát stejnou hru s ním. Jistěže ne s bradavkami.

Než se cítila jaksepatří sytá, zkonzumovala čtyři sáčky krve. Z Armandova pokoje zamířila rovnou dolů. Pohledem z okna zjistila, že venku je pořád ještě tma, a proto ji vůbec nepřekvapilo, že našla Brickera vzhůru a v kuchyni. Kávu na stole, noviny v ruce.

Sklouzla pohledem z něho na uklizenou linku a zeptala se: “Neslyšela jsem cosi o tom, že uvaříš večeři, když jsem odtud prve odcházela?”

Bricker, překvapen jejím nástupem na scénu, se ohlédl, ale řekl: “Jo. Uvařil jsem ragú, snědl je, a pak jsem snědl další porci… předevčírem, než jsem šel do postele,” dodal suše. “Je sobota, Eshe. Prospali jste celý pátek… nebo neprospali, jak se to vezme,” dobíral si ji.

“Sobota?” podivila se. Pak se nad tím ale zamyslela a dospěla k názoru, že nemá důvod k údivu. Byli s Armandem řekněme… pilní. Čas při tom ubíhal jedna radost. Uvědomila si, že na ni Bricker zírá s jedním obočím škádlivě vyklenutým. Pokrčila rameny. “Myslím, že jsme se potřebovali vyspat.”

Vyštěkl pobaveným smíchem, načež – znělo to závistivě – odtušil: “Jasně. Byl to spánek, co jste tak strašně moc potřebovali… potom, co jste byli pilní. Spali jste, vzbudili se, zase byli pilní jako včelky dělnice, a usnuli nanovo, a pak se probudili… a tak pořád dokola dokolečka. Pravděpodobně jsi to přestala počítat.”

“Já to měla počítat?” také vyklenula jedno obočí.

Znovu se zakřenil, ale to už šla k lednici, aby zjistila, co je tam k snědku. Při pohledu do narvané ledničky vytřeštila oči. “Armand toho hodně nakoupil.”

“Jo,” zachechtal se. “A většinou samé nezdravé věci. Nepořádné jídlo. Musel mít při nakupování hlad.”

Přikývla, a mezitím si prohlížela některé věci podrobněji. “A je tady něco opravdu dobrého?”

“To si piš,” ujistil ji cestou k ní a k lednici. Zadíval se dovnitř. “Spousta z toho dobře chutná. Jenom to není tak výživné. Ale myslím, že v našem případě to není důležité. Výživu dostáváme z krve.” Naklonil se přes ni, otevřel dvířka mrazáku a vytáhl oranžovou škatuli. “Tenhle jablečný závin je báječný, a stačí ho dát jenom na minutu do toasteru.”

“Díky,” zamumlala Eshe. Převzala krabici a přešla k lince a přístroji, ve kterém jí předvčerejškem paní Ramseyová opékala chléb. Začala nešikovně zápolit s krabicí, ale Bricker stál natotata vedle ní a zase jí štrúdl zabavil.

“Já to udělám. Ty si nalej kávu, to snad zvládneš,” navrhl.

Znovu poděkovala, a pak se vydala najít šálek a podle rozkazu si nalila kafe. “Cos řekl paní Ramseyové, abys vysvětlil naši nepřítomnost? Přece tady včera byla, nebo snad ne?”

“Byla,” přitakal suše. “Nemusel jsem jí říkat vůbec nic. Sama slyšela, že nejste nepřítomní.”

“Aha,” rozpačitě špitla Eshe.

Pobaveně si odfrkl. “Ty musíš mít plíce jako zvon, ženská.” Zakroutil hlavou. “Armand nebyl o moc lepší. Bylo to jako poslouchat operu. Nerozumíš ani slovo, ale přesně víš, co se děje.”

“Aha,” hlesla znovu. Nebyla si jistá, jak by měla zareagovat. Asi by jí mělo být trapně, ale vlastně jí trapně vůbec nebylo. Nejspíš už na to byla příliš stará. Místo toho, když si vybavila děj té opery, měla pocit tepla a malátnosti. Všechno měla jakési rozmazané.

“Ale paní Ramseyová se o vás dvakrát dokonce bála,” svěřil jí, a pak se smíchem dodal: “V obou případech to bylo, když jste ztichli. Než na konci dne odešla, donutila mě jít nahoru a zkontrolovat vás. Zase jste ztichli. Chtěla mít jistotu, že jste jeden nebo oba nezemřeli.”

“Tys nás kontroloval?” zeptala se překvapeně.

“Inu, dveře jsem neotevřel,” odpověděl suše. Otevřel krabici a nějaký plastový celofán, ze kterého vytáhl dva obdélníčkové kousky pečiva. Vhodil je do toasteru se slovy: “Nebylo to vůbec potřeba. Vás dva jsem slyšel už na horním schodku. Oba jste chrápali jako motorová pila. Tak jsem udělal čelem vzad a zase odkráčel dolů, abych tu nebohou ženu ujistil, že jste v pořádku, a měla by jít domů.”

Eshe přikývla.

“Asi bych tě měl varovat, že jí jiskřily oči a určitě už se nemohla dočkat, až odsud vypadne. Jsem si celkem jistý, že uháněla rovnou na tržnici nebo do tamté jídelny, pustit do světa nové zprávy. Touhle dobou už o vašem dovádění pravděpodobně klepe celé městečko.”

Při té představě nemohla než tiše zasténat. V duchu se zapřísáhla, že co živa bude, do té restaurace už znovu nevkročí. Už minule to byla dost velká hrůza. Teďka… no, ve svém věku se červenat nebude, ale najisto věděla, že by to bylo nejnepříjemnější jídlo jejího života.

S povzdechem usrkla kávu a hned se ušklíbla. Chutnala hořce. Otočila se k ledničce, aby našla smetanu. Káva, kterou pila to první ráno, byla mnohem lepší. Jenomže paní Ramseyová do ní nalila smetanu a vhodila dvě kostky cukru. Přilila si do hrnku smetanu, vrátila nádobku do ledničky a začala hledat mističku s kostkami cukru.

“Když už je řeč o paní R.,” ozval se Bricker, “zmínila se, že Armand najal někoho místo jeho starého předáka.”

Eshe se na něj překvapeně podívala. “Vážně? Kdy?”

“Zatímco jsme byli venku, zpovídat Harcourta. Myslím, že šel do restaurace na večeři a odešel bohatší o nového člověka. Říkala, že je to syn jednoho jeho souseda. Hodný kluk. Dříč. Armand je zrovna venku a provádí ho tady.”

“Hmm,” usmála se. To by ovšem znamenalo, že bude mít víc volného času a mohli by—

“Co sakra hledáš?” vyjel na ni, když začala zbůhdarma kramařit ve skříňkách.

“Cukr.”

“Tady.” Bricker významně zvedl misku plnou malých bílých kostek a podal ji Eshe. “Mimochodem, co je v plánu na dnes?”

Chvíli na něj nechápavě zírala, než jí došlo, že žádné tahání Armanda do postele nebude. Má práci. Zatřepala hlavou, aby se pokusila pročistit si myšlenky, zamumlala díky za podaný cukr, a hodila si do hrnečku dvě kostky. Našla lžičku, a pak míchala a vzpomínala, co by měli dneska dělat. No, vlastně co jsme měli dělat včera, opravila se, a hned se zakabonila, protože si uvědomila, že zatímco byla s Armandem v posteli, ztratili celý den.

“Pořád ještě musíme vyzpovídat Susanniny sourozence,” řekla nakonec s úlevou, že vůbec dokáže myslet. Tahle věc s životními druhy vážně zamotá nesmrtelnému hlavu. A ne zcela v dobrém smyslu slova, rozhodla se v duchu

“To se nám těžko povede,” prohlásil Bricker, a když k němu tázavě obrátila oči, objasnil: “Projel jsem kolem farmy Maunsellových včera v noci, a pak ještě jednou dneska večer. Vrátil jsem se jenom nějakých pět minut předtím, než jsi přišla dolů. V obou případech byla v domě tma, auta pryč a nikdo mi neotevřel. Začínám si myslet, že odjeli či co.”

“Tys tam vyrazil na vlastní pěst?” užasla.

Bricker vystřihl znechucený obličej. “Poslali mě sem, abych ti pomohl, Eshe. Byla jsi zaměstnána něčím jiným, tak jsem si řekl, že jim půjdu položit otázky sám. Jenomže, jak už jsem řekl, nejsou doma.” Zvedl obočí. “Můžeme vyzpovídat ještě někoho jiného?”

Eshe se nad otázkou zamyslela, ale zavrtěla hlavou. “To jsou jediní lidé, o kterých se mi Armand zmínil, když líčil smrt svých žen.”

“A co rodina Rosamund?”

Překvapeně se na něj zadívala. Na Rosamundinu rodinu vůbec nepomyslela, ale nyní ano a zavrtěla hlavou. “Pochybuji, že byli někde poblíž, když žil se Susannou.”

“Proč ne? Harcourtovi byli,” zdůraznil Bricker. “Co říkal o tom, jak se setkal s Rosamund?”

“Říkal, že předtím, než se vzali, byli přátelé,” řekla pomalu. Snažila se vybavit si jeho slova co nejlépe.

“Přátelé?” Bricker zvedl jedno obočí. “Kolik jí bylo, když umřela? Dvacet?”

“Myslím, že dvacet jedna,” zamumlala.

“A brali se rok předtím, takže to jí bylo dvacet.” Zvedl druhé obočí. “A byli přátelé? Jak by to bylo možné?” zavrtěl hlavou. “Vsadím se, že byl rodinný přítel, stejně jako tomu bylo u Althey.”

Eshe si povzdechla. Zlobila se sama na sebe, že ji nenapadlo přeptat se na Rosamundinu rodinu. Mohli být součástí Armandova života už hezkou chvíli před jeho svatbou s Rosamund. A mohli by být schopni povědět jim něco užitečného. Rozhodně se vyplatí to zjistit.

“Jasně.” Bricker tleskl a pak se zarazil. “Vím, že to tu máš na povel, ale můžu něco navrhnout?”

Váhavě přikývla. “Copak?”

“Vzhledem k tomu, že dnes nemůžeme vyslechnout Maunsellovy, myslím, že bys měla jít ven a promluvit si s Armandem. Zjistit co nejvíc. Nejen o rodině Rosamund, ale také, jestli neexistuje někdo, kdo byl součástí jeho života posledních pět set a šedesát let.”

“Ale on teď přece provádí nového předáka,” připomněla mu.

“Je večer, Eshe. Nebude nutit toho kluka pracovat v noci. Jenom mu ukazuje, kde co je, aby byl ráno v obraze. No a pak ho nechá zabydlet se v domě. Sám zatím udělá všechno, ať už je to cokoli, co jsem měl včera v noci udělat pro zvířata já.” Zašklebil se při pomyšlení na ty jemu neznámé věci, a dodal: “Jestli už nejsou hotoví, pravděpodobně brzy budou. Tak co kdyby ses šla převléknout, a já ti zatím pro něj nachystám s sebou studenou večeři. Použiješ ji jako záminku. A pak ho můžeš podrobit výslechu o tom, co se potřebujeme dozvědět.”

“Převléknout?” lekla se a koukla dolů na sebe. Když došlo na oblékání, vzala si nové džíny a jedno z nových triček. Nic jiného ostatně ani neměla, kromě kůže. “Co je špatného na tom, co mám teď?”

“Je to v pohodě,” vyhrkl. “Jen jsem si myslel, že bys chtěla vypadat… ehm…”

“Ano?” probodla ho pohledem.

“Nevadí,” zamumlal. Otočil se na patě a začal otevírat skříňky a vytahovat z nich různé věci. “Tak co kdybys našla něco, do čeho bych piknik spakoval, než ho nachystám. Pokud se nemíníš převlékat?”

Ještě chvíli se na něj škaredila, ale v duchu se zabývala tím, že podle něho nevypadá pěkně. Sebekriticky se na sebe zadívala a uznala, že úbor není zrovna vzrušující. Na druhou stranu, měla Armandovi klást otázky. Mít na sobě něco dráždivého, zaručeně žádné odpovědi nedostane. Se rty na rtech se těžko mluví. Ne, že by si musela oblékat něco dráždivého, aby k tomu došlo. Tahle záležitost s životními druhy je občas vážně pěkná otrava, přiznala si s povzdechem, když začala hledat vhodnou věc, do které by se vešel piknik.

Bricker rozhodně měl kuchyni v malíčku, uznávala bez mučení, když o nějakých patnáct minut později vycházela zadními dveřmi z domu. V jedné ruce chladicí box, přes druhou deku. Byl rychlý a výkonný. Samozřejmě Bricker, ne ten box. Připravil celkem lákavě vyhlížející jídlo pro oba dva. Opouštěla ho usazeného za stolem, kde se obětavě cpal jablečným štrúdlem, který připravil pro ni. Aby prý si nepokazila chuť k jídlu a nepřišlo to nazmar. To je tak obětavý mládenec, říkala si v duchu pobaveně, když sešla ze zadní verandy a rychle procházela oploceným dvorkem k malé brance.

Prošla jí a zamířila ke stájím. Když míjela domek předáka, zvědavě tam nakoukla. Svítilo v něm několik světel a viděla někoho chodit po přední místnosti. Což patrně znamenalo, že Armand byl s nováčkem hotový, a až ho najde, bude sám. Dobře… tak trochu. Přítomnost dalšího muže by jim zabránila vrhnout se na sebe a… to by se mohlo hodit. Jenomže byl nový, nezasvěcený do situace, a vážně by jí překážel. Nemohla by klást otázky, na které potřebuje znát odpověď. Těžko se mohla ptát na Rosamundiny rodiče, a jestli se s nimi stále stýká, a kdo se asi tak mohl vyskytovat v jeho životě před více než pěti sty lety, s takovým smrtelným bažantem vedle sebe.

Usoudila, že to znamená, že bude muset být silná. Vážně silná. Až bude s Armandem, pro změnu tělu nedovolit, aby vládlo hlavě. Bude to těžké, to věděla. Ale jestli chce vyřešit případ a zachránit Nicholase Argeneau, bylo to vážně nezbytné. A ona s konečnou platností chtěla tento případ vyřešit. Úplně na začátku to chtěla jen proto, že Nicholas byl vykonavatel jako ona sama. Soukmenovec. Ale nyní šlo o víc. Byl to Armandův syn. Měla vážné podezření, že ten by jí nikdy neodpustil, kdyby byl jeho syn popraven, a on zjistil, že tady byla vyšetřovat s cílem pokusit se ho zachránit, a nikdy mu neřekla pravdu. Bylo by mu jedno, že tak činila na Lucianův příkaz. Spatřoval by v tom zradu, a pravděpodobně oprávněně, pomyslela si podrážděně. Byla jeho životní družka. Měla by mu říkat pravdu. A vážně neviděla žádný důvod proč to neudělat právě teď, když byl víceméně vyškrtnut ze seznamu podezřelých.

Zastavila se na půli cesty mezi domem a první stájí. Chladicí box s jejich piknikem postavila na zem, na něj položila deku, a rychle z kapsy vytáhla mobil. Namačkala číslo do Lucianova domu. Vzal to na třetí zazvonění a podle tónu, jakým vrčel, ho telefon věru pramálo potěšil. Eshe tipovala, že ho a Leigh při něčem vyrušila, ale jenom si bleskově uspořádala myšlenky a spustila: “Během minulých pár dní jsme se několikrát stavili u Johna a Agnes Maunsellových, ale nebyli doma. Bricker má podezření, že jsou mimo město. Zato jsme mluvili s Williamem Harcourtem. Když zahynula Rosamund, byl s Armandem, takže Armand nemohl mít podíl na její smrti. A William nás ujistil, že Armand nemohl zabít ani Altheu, protože nevěděl, kde je,” vychrlila a ještě rychle vylíčila příběh její smrti.

“Takže Armand pravděpodobně nezabil Altheu a rozhodně nezabil Rosamund,” zrekapituloval Lucian.

“Ano,” vyhrkla. “Což do značné míry zpochybňuje, že je pachatelem, kterého hledáme.”

Lucian zavrčel.

“Tak,” pokračovala, “mne napadlo, jestli bychom teď nemohli Armandovi prozradit skutečný důvod, proč tu jsme.”

“Ne.”

Obrátila oči v sloup. Žádné vysvětlení, vůbec nic, pouhé ne. “Ale mohl by nám být schopen pomoci,” namítla pohotově. “Mohl by nám povědět, jestli neexistuje někdo, kromě Maunsellových a Harcourtových, kdo zůstal součástí jeho života od dob Susanny.”

“Ne,” zopakoval Lucian.

Eshe zavyla frustrací.

“Chceš ohlásit ještě něco jiného?”

“Ne,” odsekla, a po jeho vzoru zaklapla telefon bez rozloučení. Brblala si pod nosem několik poněkud nelichotivých konstatování na účet Luciana Argeneau, telefon zastrčila do kapsy, zvedla chlaďák a deku, a pokračovala v chůzi k první stáji, kde byly otevřené dveře a uvnitř se svítilo.

Byla to koňská stáj a našla v ní Armanda, jak uklízí stání. Pohledem brouzdala po většinou prázdných kójích, nakonec po dvou obsazených, až se zastavila na prázdné, ve které pracoval. Podle všeho měl vykydáno a nyní vidlemi po zemi rozhazoval čerstvou slámu. Mohla pouze předpokládat, že dobře ví, co dělá. Sama koně milovala, ale vždycky měla služebnictvo, které tuto část péče o ně obstaralo za ni. Tak trochu pochybovala, že by Armand měl velkou chuť k jídlu, kdyby dorazila ve chvíli, kdy vyvážel znečištěnou slámu a… prostě mrvu. Krom toho teď byl skoro hotov a mohla by mu přijít vhod přestávka.

Zastavila se před stáním, zadívala se mu na zátylek a sama pro sebe se uculila, hned nato ho slovně poškádlila: “A ty vážně uvažuješ o tom, že se tohohle všeho vzdáš a budeš dělat něco jiného?”

Při zvuku jejího hlasu sebou Armand trhl, narovnal se a kouknul se na ni přes rameno. Ironicky se usmál, přestal rozhazovat stelivo a otočil se čelem k ní. Zvolna ji sjížděl očima, a pak se zastavil na boxu a dece, které nesla. Zvědavě si je prohlížel. “Těžko uvěřit, že ano?”

Eshe s úsměvem ukázala na objekty jeho zájmu. “Bricker tvrdil, že touto dobou pravděpodobně budeš chtít něco k jídlu, a připravil nám piknik.”

“To od něho bylo pozorné.” Armand odložil vidle a cestou ze stání si stáhl rukavice. Potom přejel očima z boxu na ni, a k balíkům sena vzadu ve stáji.

“Možná bychom se měli najíst venku,” navrhla. Pomyslela si, že pokud z něj chce dostat vůbec nějaké odpovědi, bude nejlépe nejíst nikde, kde by jim to usnadnilo zaujmutí horizontální polohy. Z vlastní zkušenosti věděla, že válet se na seně může být zábava.

Armand se k ní obrátil s ironickým úsměvem na rtech. “Dobrý nápad, Batgirl.”

“Batgirl, huh?” zopakovala pobaveně, zatímco on odhodil rukavice, jednou rukou od ní převzal chlaďák, druhou ji objal kolem ramen a nasměroval ven ze stáje. “Jak vidím, Lucian nakonec není jediný, kdo se tady kouká na televizi. Možná Agnes není tím, kdo ti zařídil kabelovku.”

“Je,” ujistil ji, když vyšli ven a vykročili kolem stáje. “Ale vědělo se o mně, že jsem s Cedrickem sledoval jednu či dvě epizody Batmana. Je velký fanda.”

“Cedrick?” To jméno zatím neslyšela. Ve skutečnosti to bylo jméno, které neslyšela nějakých sto let. Někdo někde tak svého nebohého potomka určitě pojmenoval, ale už drahnou dobu nebylo oblíbené.

“Je můj první,” vysvětlil Armand a sarkasticky se pousmál. “Myslím, že jsem se o něm ještě nezmínil.”

“Ne,” souhlasila víc zaujatá, než dotčená. První byl starý výraz, středověký. Obvykle se tak říkalo vojákovi s nejvyšší šarží, nebo dalšímu v řetězu velení hned po urozeném pánovi… Armand býval baron. “Jak dlouho už je s tebou?”

“Myslím, že přišel, aby pro mne pracoval, ve čtrnáctém století,” zamyšleně odtušil Armand.

“A pořád je s tebou?” užasla.

Přikývl. “Touto dobou má dvacetkrát víc peněz, než kolik potřebuje, aby se udělal sám pro sebe, ale zdá se, že je spokojený tam, kde je.”

“A kdepak to je?” zajímala se Eshe. V hlavě jí to šrotovalo. Další, koho by mohli vyslechnout.

“Řídí jednu z mých farem. Navíc všem vede účetnictví a většinou dohlíží na ostatní předáky,” odpověděl a zabrzdil ji. “A co tady?”

Eshe se rozhlédla a zjistila, že ji při řeči zavedl na místo skoro pod stromy, dost daleko od stájí. Byla tu krytá kamenná studna, k posezení jako dělaná. Bylo tu hezky. Měli krásný výhled na světla z domu a také na hvězdy nad hlavou.

“Perfektní,” pochválila ho a rychle přes kamenný kryt přehodila deku.

Usadili se a vybalili chladicí box. Armand vytáhl několik zabalených sendvičů, dva nápoje, dva sáčky krve, a malou plastovou nádobku s kouskem pásky, na kterém bylo fixem napsáno otevřít až nakonec. Když na ni tázavě pohlédl, Eshe pokrčila rameny.

“Pokoušela jsem se najít něco, kam tohle dát, zatímco to chystal. Chvíli mi to trvalo. Nakonec jsem v garáži našla chladicí box, ale tou dobou už měl všechno zabalené,” vysvětlila.

Armand tajemnou nádobku s kývnutím odložil a vzal do ruky balenou krev. Jeden sáček podal jí a druhý si nechal. Předkrm. Sotva s ním byli hotoví, otevřel obě plechovky s pitím. Jednu podal Eshe spolu se sendvičem, a pustili se do jídla. Zprvu jedli mlčky, soustředili se na jídlo, ale Eshe si při tom stále lámala hlavu, jak nějak nenápadně zaplést do konverzace Rosamund, aby se mohla vyptat na rodinu této tragicky zesnulé ženy. Snědli zhruba polovinu jídla a ještě pořád nic nevymyslela, když vtom ji Armand požádal: “Vyprávěj mi o svém prvním životním druhovi.”

Když zamrkala překvapením a zaváhala, podotkl: “Pověděl jsem ti o svých manželkách, ale o tvém manželovi ani minulosti jsme nehovořili nikdy.”

Sklopila zrak k rozjedenému sendviči. “Co chceš vědět?”

“Pověděla jsi mi, jak zemřel,” zamumlal Armand, “ale jak jste se seznámili?”

“Měla jsem obrovské štěstí,” potichu přiznala Eshe. “Bylo mi teprve třicet, když jsem ho potkala.”

“A kolik bylo jemu?”

“Dvacet,” usmála se a odpověděla na původní otázku: “Byl to jeden z vojáků mého otce.”

“Nesmrtelný?”

Zavrtěla hlavou. “Smrtelník.”

“Susanna také,” poznamenal tichým hlasem Armand a téměř provinile dodal: “Je to mnohem jednodušší, když jsme oba nesmrtelní.”

Chápavě přikývla. “To mi povídej. Není zapotřebí nic horko těžko vysvětlovat.”

“Jak vzal tvoje vysvětlení Orion?” zvědavě se zeptal Armand, a Eshe vyprskla smíchy.

“Co bys řekl?” suše odpověděla otázkou a ušklíbla se. “Nejprve se vyděsil. Žili jsme ve velice pověrčivých časech. Orion si byl jist, že jsem nějaký bezduchý démon. A také moc nepomohlo, že jsme se tenkrát museli krmit z paznehtu,” poukázala pragmaticky.

Armand přikývl. “Susanna s tím také měla potíže. Dneska je to trochu snazší, ale v dřívějších dobách nás museli hluboce milovat a plně nám důvěřovat, aby tuto součást naší existence strávili.”

Přikývla.

“Je mi jasné, že to nakonec přece jen přenesl přes srdce.”

Váhala, a pak kápla božskou: “No, táta mi s tím tak trochu pomohl.”

“Tvůj otec, Castor, ti pomohl s Orionem?” tohle ho zaujalo. “Co udělal? Posadili se, promluvil si s ním jako chlap s chlapem a přivedl ho k rozumu?”

“Ne tak docela,” připustila zdráhavě a povzdechla si nad vlastním tajnůstkářstvím. Stejně by mu to nakonec pověděla, a tak s úšklebkem vyložila karty na stůl. “Chystal se mu vymazat paměť a poslat ho pryč. Jenomže ta představa mne tak zdrtila, že když Orionovi z myšlenek vyčetl, že kromě toho, že je můj potenciální životní druh, upřímně se do mne zamiloval – dřív, než se dozvěděl, co jsme zač – otec změnil názor. Místo aby ho vymazal a poslal pryč… a já musela hledat nového životního druha možná celá staletí…” zdůraznila.

Když přikývl, navázala: “Otec nás oba vzal do džungle. Oriona řetězy připoutal k zemi uvnitř lovecké chaty, kterou kdysi dávno postavil. A pak mi pověděl, abych změnila Orionův názor… a použila k tomu všechno, co mám.”

“A?” zvědavě vyhrkl Armand.

Pokrčila rameny. “Použila jsem všechno, co jsem měla. Naštěstí jeho láska převážila jeho strach a dostal rozum. Ale bylo to o fous. V jednom okamžiku jsem měla pocit, že mu otec bude muset vymazat paměť a poslat ho pryč, ale nakonec se všechno vytříbilo.”

Armand chvíli mlčel, a jí bylo jasné, že je zvědavý, co myslela tím všechno, co jsem měla, ale pak řekl jen: “A tobě se poštěstilo strávit s ním osm století, říkalas?”

Nepřekvapilo ji, že to znělo závistivě. On sám přece Susannu ztratil tak záhy.

“Ano. Jak už jsem řekla, měla jsem obrovské štěstí,” zašeptala. Cítila se málem provinile, že jejímu prvnímu životnímu druhovi byl dopřán dlouhý život. Moment mlčela, a pak jednoduše vyhrkla: “Znal jsi Rosamundinu rodinu stejně jako Harcourtovy?”

Armanda náhlá změna tématu očividně překvapila, přesto odpověděl: “Ano. Ačkoli ne tak dlouho. Setkal jsem se s nimi pouhé dva roky předtím, než jsme se s Rosamund vzali.”

“Měli z vašeho manželství radost?” vyzvídala Eshe, ani ne tak z osobní zvědavosti, jako spíš ve snaze pokročit ve vyšetřování.

“Ano. Věděli, že si je Rosamund přála, a důvěřovali mi, že se jí postarám o spokojený život.” Při posledních slovech mu hlas posmutněl. Vztáhla ruku a položila mu dlaň na hřbet ruky.

“Měli jste smůlu, ale nebyla to tvoje chyba,” pokusila se zmírnit pocit viny, který mu viděla vepsaný ve tváři.

“No,” pousmál se. “Třeba se trochu tvého štěstí přenese i na mne.”

“Upřímně v to doufám, Armande,” zachraptěla. Když si všimla, že znenadání upřel oči na její rty, a v očích se mu rozhořívá stříbrná zář, odkašlala si a uhnula pohledem. “Kde jsou její rodiče nyní? Stále jsi s nimi v kontaktu?”

“Ne.” Odkašlal si a řekl: “Těsně předtím, než Rosamund zahynula, se přestěhovali do Států. Byla jejich čtvrté dítě. Všechny ostatní se narodily ve Státech a žijí tam, někde na jihu. Dospěli k názoru, že nemají rádi zimy, a odstěhovali se zpátky.” Ironicky se usmál. “Poslali několik dopisů, ve kterých na nás naléhali, abychom se přestěhovali za nimi na jih.”

“Ale vy jste se nepřestěhovali?”

Armand pokrčil rameny. “Všechny farmy jsem měl tady… Ačkoli jsem o tom přemýšlel. Rosamund by měla blíž k příbuzným a Jeanne Louise babičku a dědečka, ale potom Rosamund umřela.”

Vážně přikývla a strčila si do pusy poslední sousto sendviče. Jak to tak vypadá, hledat a vyslýchat Rosamundinu rodinu tedy nebude zapotřebí. Nebyli přítomni žádnému úmrtí a nemohli vědět nic užitečného.

“Bezva, Bricker poslal také dezert.”

Eshe pohlédla na Armanda. Uviděla, že otevřel tu tajemnou plastovou nádobku. Obsahovala dva plátky čehosi, co mělo hned několik vrstev. Čokoládové dno, smetanový prostředek a smetanově čokoládový vršek. Podal jí jeden kousek a druhý si vzal sám.

“Mmm,” libovala si, jen co si poprvé ukousla. “Lahoda.”

Armand přikývl na souhlas. Zákusek spořádal na dvě velká kousnutí. Eshe pobaveně zakroutila hlavou, ale za moment už si přála, aby byla stejně rychlá. Na ruku jí totiž dopadla kapka. Tu rychle následovala druhá a třetí ještě větší.

“Doprčic,” zamumlala, když zvedla oči k obloze a uviděla, že to jasné nebe plné hvězd nad hlavou, už není jasné ani omylem. Zatímco jedli, vykládali si a nedávali pozor, rychle přišly bouřkové mraky, které se očividně nemohly dočkat, až na ně shodí svůj náklad. Taktak dokončila myšlenku, když se nebe otevřelo a začalo lít.

“Kůlna,” vykřikl Armand, když se vyškrábali na nohy a začali sbírat zbytky pikniku. Neměla ponětí, o čem to mluví, dokud nepopadl ve spěchu sbalený box, nechytil ji za ruku a nehnal bouřkou k nejbližší budově, mnohem menší než ty ostatní.

Vběhla dovnitř, očima propátrávala okolní tmu. Armand ji následoval a hned za nimi přibouchl dveře. Pak se otočil, aby si také prohlédl jejich úkryt před bouří.

“Kde to jsme?” zeptala se zvědavě. Všimla si malého stolku, židlí, křesel a proleželého starého otomanu u zdi. Stěží se do té malé boudy vešly.

“Nevím jistě,” přiznal Armand. “Byl jsem tady naposledy před pěti lety, když jsem to tu kupoval. Myslím, že to byla pevnost či co dětí rodiny posledních majitelů, ale nemám zdání, k čemu sloužila původně.”

“Takže ten otoman tu stojí minimálně pět let?” zeptala se Eshe. Dovedla si představit armádu malých hlodavců, kteří přes něj přecupitali. Nebo se v něm možná dokonce uhnízdili.

“Neměli bychom tu čekat dlouho,” odtušil Armand. “Bouřky, které přijdou takto náhle a silně, obvykle stejně rychle i odejdou.”

Přikývla na souhlas, a vykulenýma očima sledovala, jak postavil box na zem a vytáhl z něho deku, kterou nacpal dovnitř při pakování. Byla ráda, že když rozprostíral deku na hrbolatý gauč, stál zády k ní. Věděla, že očekává, že si na něj sednou a počkají, až se bouřka přežene, ale ona tím nápadem nebyla vůbec nadšená. Přestože žila v drsných podmínkách v době, kdy by na dnešní poměry drsné životní podmínky byly považovány za luxus, nyní z ní byla městská holka se vším všudy. Neměla nejmenší chuť sednout si na ten gauč… ani kvůli němu ne.

Když byl Armand hotov a začal se narovnávat a obracet k ní, rychle se otočila na patě a začala obcházet maličký interiér.

“Pojď si sednout,” vybídl ji tiše. “Neměli bychom čekat dlouho.”

“Já jsem v pohodě,” ujistila ho.

“Eshe,” zašeptal a zčistajasna byl vedle ní, bral ji za paže a obracel čelem k sobě. Viděla, že na ni kouká ustaraně, a to ji mátlo, dokud se nezeptal: “Ty se bojíš bouřek?”

Zrovna se chystala zavrtět hlavou, když vtom najednou prohlásil: “Jestli ano, třeba tě dovedu přivést na jiné myšlenky.”

Ztuhla, to už se jeho ústa snášela k jejím rtům. Možná to bylo tím deštěm, nebo tím, že si myslel, že potřebuje uklidnit, ale tento polibek byl docela jiný než kterýkoli z těch, které spolu zažili. Měkký, něžný a sladký… přinejmenším zpočátku. Roztála, nalepila se na něj a s tichounkým povzdechem pootevřela ústa. A pak zakňourala na protest, to když polibek ukončil a zašeptal: “Jsi celá promočená. Tohle bychom měli sundat.”

“Ano,” zašeptala, a ve chvíli, kdy jí začal vyhrnovat triko, poslušně zvedla ruce. Jakmile je přetáhl přes hlavu, otřepala se. Vzápětí se mírně zachvěla, protože je odešel přehodit přes gauč zakrytý dekou. Než se otočil zpátky, rychle si sundal vlastní promočené tričko, aby ji zahřál vlastníma rukama a tělem.

Jen co ji objal, zasténala. Zatímco jí dlaněmi přejížděl po nahých zádech, prohnula se v zádech a vyklenula ňadra jemu vstříc. A potom ji znovu políbil a okamžik něhy pominul. Ustoupil vášni, jež v nich narůstala. Divoká a prudká jako bouře zuřící venku. Zapletla mu ruce do vlasů, její ústa se stávala stejně náročnými, jako byla ta jeho. Přitiskli se k sobě. Pěkně tělo na tělo. Mačkali se na sebe a třeli jeden o druhého téměř jako v horečce. A pak ji Armand najednou převrátil zády na gauč. Stěží si toho všimla, natož aby jí na tom záleželo. Její pozornost patřila tomu, co dělal, jelikož se sklonil, aby ji rozepnul a sundal džíny. Už na začátku byly těsné, ale když teď zmokly, stal se z toho téměř nadlidský úkol. Když konečně povolily, bavlněné kalhotky šly s sebou. Armand je přehodil přes zadní opěradlo gauče, kde už visela jejich trika. A pak ji zvedl a usadil se na gauč, a ji na svůj klín. Ústy si podmaňoval ústa, zatímco rukama si začal pohrávat s tělem.

Eshe mu do úst střídavě sténala, naříkala a lapala po dechu. Svíjela se na něm, zatímco prsty dráždil jedno ňadro, potom druhé, než slanil mezi její nohy. Poté ji polaskal promyšleně, oba je přiváděl k šílenství touhou, až už to nedokázala snášet déle a odstrčila mu ruce.

“Co—?” začal Armand, ale když mu sklouzla z klína, nechal konec dotazu nevyřčen. Sotva stála zpříma, Eshe ho chytila za ruku a vytáhla na nohy. Teď si mohla sednout na paty a rozepnout mu rifle. Sestrkala mu je pouze z boků, a jen co erekce vyskočila ven, zastavila se a políbila ji dřív, než dokončila svlékání džínů. Armand jí ale nedal šanci složit je přes opěradlo k ostatnímu šatstvu. Bez varování se zase posadil a přitáhl si ji na klín. Tentokrát rozkročmo, kolena teď měla z obou stran vedle jeho boků.

Svezla by se na něj a pojala ho do sebe, ale Armand ji zarazil. Chytil ji za boky a držel zpříma.

“Takové dlouhé nohy,” mumlal, jeho hlas zněl jako hladové vrčení. Eshe se podívala dolů. Uvědomila si, že v této pozici měl obličej o pouhý palec výš, než ona pánev.

Pohlédla na něj ve tmě, a pak si uvědomila, že je ticho. Venku už nebubnoval déšť. Byl to krátký, prudký liják. Olízla si okoralé rty a zašeptala: “Bouřka ustala.”

“Ne. Neustala,” ujistil ji a svezl se na gauči níž. Měl teď ruce na jejím pozadí, přisunul ji k sobě a přitiskl rty na samo jádro její bytosti. Nasála vzduch do plic a pevně zavřela oči. Když našel centrum jejího vzrušení, zvrátila hlavu dozadu a zamotala mu prsty do vlasů. Rozkoš v ní explodovala a potom ustoupila, jen aby ji nahradila další, silnější vlna spolu s ozvěnou té první. Stačilo, aby přes ni přejel jazykem. Cítila, jak jí rukama svírá zadeček. I jeho totiž zasáhla její slast. A pak už nevnímala o moc víc, než vášeň proudící mezi nimi, zatímco je oba přiváděl k šílenství.

Když se jí začaly třást nohy, Eshe vykřikla a zapřela se rukama o dřevěnou stěnu za gaučem. Prosila ho, aby přestal… a aby nepřestával. Obojí jedním dechem. Právě když si pomyslela, že více už nesnese, ucítila, jak do ní vmáčkl jeden prst. Její tělo se začalo bezmocně vzpínat a ona zakřičela. Zaslechla Armanda řvát ve svém vlastním orgasmu a cítila, jak jí ten zvuk vibruje na těle. Poté se začala hroutit. Přihnala se temnota a spolkla ji.

Armand se probudil do naprosté tmy a úplného ticha, s tváří uhnízděnou mezi teplounkými ňadry Eshe. Usmál se sám pro sebe a opatrně ji pozvedl, aby se mohl přesunout do pohodlnější pozice vsedě. Vtom se zvenku ozvalo jakési vrznutí. Znehybněl. Pohlédl ke dveřím a krátce naslouchal, ale žádný další zvuk se už neozval, a tak dospěl k názoru, že to bylo nějaké zvíře. Mýval nebo vačice. A pravděpodobně pěkně naštvané, jestli jsme mu zabrali příbytek, pomyslel si s úsměvem, zatímco si usazoval Eshe na klín.

Musel se kousnout do rtu, aby nezasténal moc nahlas. Nechtěně při tom totiž zavadil o svůj klín, a úd mu povyskočil vzrušením. Jak to tak vypadá, nemohl se té ubohé ženy nabažit. Tímto tempem nás svými choutkami oba vyčerpám, pomyslel si Armand, ale zjistil, že erekci to nezastrašilo. Vytrvale se probírala k životu.

Spící či bdící, ve svých myšlenkách na něj byla Eshe podle všeho napojena neustále. Ospale zavrněla a pohnula se na něm. Tím ovšem vypustila další šíp extáze, který neminul cíl. Objal ji a přitiskl blíž k sobě, ve snaze ji zklidnit. To mu ale moc nepomohlo. Ňadra přimáčknutá na jeho hruď v obou rozdmýchala nové kolo vzrušených pocitů. Navíc to vyburcovalo Eshe ze spaní. Tiše si povzdechla a znovu se na něm zavrtěla.

“Eshe,” zanaříkal. Ta ženská bude má smrt.

Nato pomalu zvedla hlavu, líně otevřela oči, ospale se na něj usmála, a zašeptala: “Ahoj.”

Víc nebylo zapotřebí. Malý Armand se mezi nimi svižně postavil do pozoru a velký Armand zjistil, že nedokáže odolat, a musí ji líbat. Sotva jí položil rty na rty, byl ztracen, a Eshe spolu s ním. Jejich ruce se začaly samy od sebe pohybovat, nacházet citlivé body rozkoše. Eshe se mu vrtěla na klíně a otírala se o něj. Ňadry mu rejdila po prsou. Armand byl bombardován dvojitým útokem. Jeho vlastní rozkoší vyvolanou jejím vlhkým, žhavým jádrem, které mu klouzalo po údu. A k tomu její, vyvolanou tímtéž. Plus bonus, slast způsobená chloupky na jeho hrudi, které ji lechtaly na bradavkách, coby mnohočetná jemňoučká polaskání.

Zasténal jí do úst a chytil za boky, aby ji na sebe přitiskl ještě pevněji, a když se toho ujala sama, zvedl ruce. Vsunul je mezi ně a dal se do intenzivnějšího laskání ňader. Krátce si hrál a tahal za bradavky, při polibku šermovali jazyky, ale ani jeden z nich neměl moc síly odkládat, k čemu nezadržitelně spěli. Nesmírně se mu ulevilo, když se mírně pozvedla, a chladný vzduch ovanul rozpálenou erekci. A ještě víc se mu ulevilo, když na něj klesla, a pojala ho do sebe.

Jen co se kolem něho sevřela, tak ze strachu, že by jí ve svém vzrušení mohl ukousnout jazyk, polibek ukončil a rychle přesunul rty na její hrdlo. Velká chyba, uvědomil si o chvíli později, když se opět zvedla a znovu klesla. Ucítil totiž, jak se mu derou ven tesáky. To už ale bylo příliš pozdě. Tesáky jí propíchly kůži. Zvedla ruku a položila mu dlaň na zátylek, čím mu mlčky dala svolení. Ne že by ho při tom přestala vyjíždět.

“Ano,” těžce vydechla, když se tato nová rozkoš přidala k ostatním. A pak už jen oba zakřičeli a opět se propadli do bezvědomí.

10. KAPITOLA

Armand se probudil a opět se k němu tulila hřejivá Eshe. Jeho první myšlenkou bylo, že je to ta nejžhavější ženská, jakou kdy potkal. A to ne jen v sexuálním smyslu slova. Tentokrát ale hoří, skoro jako by měla fest horečku, pomyslel si. Při této tělesné teplotě mě ještě upeče. Což mu nahnalo strach, komu také ne… a taky ho to dokonale probudilo. Bohužel zjistil, že zdrojem žáru není Eshe. Pekli se svorně, oba dva, a to doslova. Bouda totiž byla v jednom ohni.

Zanadával a zatřásl s Eshe, ale ta se ani nepohnula. Vtom si vzpomněl, že ji kousnul, a když s ní znovu zatřepal, mnohem silněji, vynadal sám sobě. Pořád byla naprosto mimo. Stále v hlubokém bezvědomí, které následovalo po jejich vášni. Jak se zdá, dostat nás odtud mám teď na triku já. Šťavnatě proklínal sám sebe. Vyprostil se zpod Eshe a uložil ji na gauč, potom vstal a obhlédl situaci. Na první pohled mu bylo jasné, že jsou v těžkém maléru. Ta stará bouda hořela komplet celá. Plameny olizovaly zdi i strop, jako by na stěnách visely plamenné závěsy. Podle jeho odhadu scházelo už jen pár okamžiků, než se na ně chatrný baráček zřítí, a budou nadobro na popel.

Otočil se opět ke gauči, zvedl Eshe, a s minimální námahou si ji hodil přes rameno. Doběhl s ní ke dveřím a zatlačil do nich. Do ruky se mu zakousl oheň. Zašklebil se a ucukl, ale rychle na bolest zapomněl. Dveře totiž nepovolily. Byli zamčeni uvnitř. Nechápavě civěl na dveře. Nezamykal je. Pokud věděl, nebyl na nich ani zámek, a přesto nešly otevřít.

Uvědomil si, že mu na kůži začaly žárem naskakovat puchýře, což ho poněkud drsně vyrušilo z rozjímání, jak je proboha možné, že zámek… Neměli moc času. Nanoboti způsobovali u nesmrtelných neuvěřitelnou hořlavost. On sám i Eshe co nevidět vzplanou a—

S peprnou nadávkou na rtech o krok couvnul a vrhl se na dveře. Na poslední chvíli se ještě natočil bokem, aby co nejvíce ochránil Eshe. K jeho ohromné úlevě chatrné veřeje prorazili a dopadli na mokrou zem. Aniž by pustil Eshe z náruče, instinktivně se kutálel co nejdál, dokud si nebyl jist, že na žádného z nich už plameny nedosáhnou. A pak tam prostě ležel, s její hlavou položenou na prsou, kde mu zběsile bušilo srdce. Zíral na nebe nad sebou, a teprve až když se ozval rachot, otočil hlavu na stranu a kouknul na kůlnu. Střecha se propadla a chatrč se nyní hroutila do sebe.

S povzdechem unaveně sklopil zrak k Eshe. Kůži měla zčernalou stejně jako on sám. Byli ošklivě popálení a potřebovali krev. Musím nás dostat do domu.

To byla poslední myšlenka, na kterou se Armand zmohl, než opět upadl do bezvědomí.

Probudilo ho jakési pohvizdování. Melodii si pamatoval ještě ze své svatby s Rosamund. Byla to jedna z písní, které jim hráli při svatební hostině. Tenkrát, na počátku dvacátého století, bývala velice populární.

“Jo. Když jsem byl ještě prcek, máma si ji často pobroukávala. Z nějakého důvodu mi od včerejška zní v hlavě.”

Armand mžouravě rozlepil oči a pohlédl směrem, odkud ten vlezlý hlas přicházel. Bricker právě sundával prázdný krevní sáček z kapačky stojící hned vedle postele, a chystal se ho vyměnit za plný. Pozoroval ho s lehce nakrabaceným čelem. Jeho mysl si jen pomalu a neobratně dávala dohromady, proč je v posteli a pročpak je asi tak nutná ta kapačka.

“No tak vzpomínej, bráško. Ohýnek,” napověděl Bricker. Očividně vyčetl jeho zmatek.

Těch pár familiárních slůvek mělo kýžený efekt. Armandovi se bleskově vrátila paměť a okamžitě se začal pokoušet zvednout do sedu. Bohužel to vypadalo, že na takovou akrobacii zatím nemá dost síly.

“Nemrhej energií,” napomenul ho Bricker. Sáček měl vyměněný a teď na něj koukal svrchu. “Byl jsi jaksepatří zřízený, to ti teda povím, kámo. Nanoboti na tom stále dělají přesčasy. Tak je nech v klidu makat.”

Armand se s hekáním zhroutil na polštáře. Hojivý proces byl očividně v plném proudu, ale ještě ani zdaleka nekončil. Stačila ta troška cvičení a rázem celý vyčerpaný lapal po dechu. Aspoň že mu to minutu od minuty jasněji myslelo.

“Eshe?” To slůvko bylo o málo víc, než povzdech, ale Bricker porozuměl.

“Ve svém pokoji. Na kapačce jako ty,” ušklíbl se. “Byla v podstatně horším stavu, než ty. Záda na škvarek. Vypadala, jako by ji ogrilovali.”

Armand zavřel oči. Věděl, že její pozice, obkročmo na něm na gauči, ho ochránila, jinak by byl ve stejném stavu. Oheň nahoře a okolo nich ji opékal, zato on si omdlel s tváří hezky zavrtanou do jejího ramene a krytý jejím tělem.

“To vás pravděpodobně zachránilo. Oba dva,” potichu poznamenal Bricker. Za opětovné čtení jeho myšlenek se neomlouval. Usadil se do křesla vedle postele a řekl: “Být ve stejném stavu jako ona, nikdy by ses odtamtud nedostal. O ní nemluvě.” Zašklebil se. “Já si vždycky myslel, že to bezvědomí po sexu je jako mdloba. Pořádných pár facek nebo šplíchnout vodu do obličeje a seš v cajku. Jenomže u ní muselo jít o naprosté nevědomí, jinak by to, co jí oheň udělal, neprospala. To si teda piš, kolego.”

Armand zabručel. Znovu se ho zmocnily obavy, ale tentokrát šly ruku v ruce s pocitem viny. Kdyby ji v záchvatu vášně nekousl a nevysál něco krve, bezvědomí by pravděpodobně nebylo tak hluboké. Vlastně to nejspíš byl také důvod, proč se on sám neprobudil dříve. Nanoboti přivandrovalci, kteří připutovali s její krví, ho oslabili.

“Bude v richtiku,” uklidnil ho Bricker. “Už teď je na tom desetkrát lépe, než když jsem vás dva našel.”

“Jak?” neobtěžoval se dokončit otázku nahlas. V krku měl jak na Sahaře a i vyslovení toho pouhého jediného slůvka kurevsky bolelo. Přesně jak čekal, Bricker si zbytek otázky přečetl a hned odpověděl.

“Hodiny ubíhaly a Eshe nikde. Tak jsem si domyslel, že jste se… ehm… zapovídali,” řekl suše. Nicméně tím dal jasně najevo, že si domyslel, že dělali přesně to, co v domku dělali, než omdleli. “Ale když už svítalo a vy dva jste se pořád nevraceli, začal jsem si dělat starosti. Napadlo mě, že mrknu do stáje. Čistě pro jistotu, že je všechno v pohodě. Nenašel jsem vás tam, ale ucítil jsem kouř a šel za nosem.” Zkroutil pusu. “Omlouvám se, Armande. Z okna vzadu jsem se díval několikrát, ale kůlnu v plamenech jsem neuviděl. Stáje blokují výhled.”

Armand mírně přikývl. Krom toho, že mu ve výhledu na ni bránily ostatní stáje, byla kůlna na pozemku také hodně daleko a stranou. K jejímu clonění navíc přispívaly stromy kolem domu. Bricker by musel vyjít ven, aby uviděl oblohu ozářenou požárem.

“Ale jedno ti povím, čéče. Divím se, že ta barabizna vůbec chytla. V noci přece byla pořádná bouřka. Na druhou stranu je fakt, že ne moc dlouhá. Myslím, že všechno taktak skropila,” meditoval nahlas, a pak řekl: “Každopádně jsem vás našel ležet venku na trávě, kde se ke škodám, které jste už utrpěli, ještě navíc přidalo slunce. Okamžitě jsem zavolal Lucianovi, odnesl dovnitř Eshe, a potom tebe. Nedlouho poté, co jsem vás uložil v baráku do postele, dorazil Anders s krví. Ulevilo se mi, že ho vidím. To ti teda povím. Když dorazil se stojany s kapačkou, právě jsem se pokoušel kapat vám krev do krku. Oba jste na tom byli tak zle, že tesáky nevyjely, ani když jsem vám mával pod nosem krví.”

“Sliznici nosu jim pravděpodobně popálil rozžhavený vzduch, který v ohni dýchali.”

Armand pohlédl ke dveřím, odkud se ona poznámka ozvala. Do pokoje právě vcházel muž tmavé pleti. Instinktivně vykulil oči, ale vzápětí se zaksichtil, protože to zabolelo. Nevyschlo mu jenom v hrdle. Oční víčka bolestivě drhla o bulvy, přesto nechal oči otevřené, aby nově příchozího prozkoumal. Uvažoval, jestli to není jeden z Eshiných potomků. Říkala, že jich měla celkem osm a šest přežilo, ale na zjišťování jejich pohlaví a jmen mu nezbyl čas. Hned příště se jí na ně vyptám, rozhodl se. Těsně předtím, než ji pošlu pryč s Lucianem. Na nějaké bezpečnější místo. Zdálo se jasné, že Leonius její skrýš odhalil. Musí ji vzít někam do bezpečí.

“Nejsem příbuzný Eshe,” oznámil Anders. Zjevně byl schopen číst mu myšlenky. “A o její bezpečí si nedělej starosti. Teď jsme tady my. Budeme si je o ni dělat místo tebe.” Potom pohlédl na Brickera a vztáhl ruku s telefonem. Armand si doteď nevšiml, že ho má. “Lucian. Pro tebe.”

Bricker okamžitě vstal a obešel postel, aby převzal bezdrátový aparát, který mu kolega podával. Pozdravil, poslouchal, zavrčel a odkráčel z místnosti, a při tom stále poslouchal.

“Lucian se zdržel,” vysvětlil muž jménem Anders, zatímco obcházel postel ke kapačce. Očividně ji kontroloval, zády k Armandovi, a dodal: “Dostane se sem nejdřív večer. Chce, abys měl do té doby klid a pohodlí.”

Armand to nekomentoval, ale moc pochyboval, že klid a pohodlí je reálný požadavek. Bolelo ho celé tělo, kůží na hlavě počínaje a prsty na nohou konče. A příliš se strachoval o Eshe, jak se jí asi spí. Vlastně se zrovna chystal požádat, aby ho za ní vzali. Chtěl se na vlastní oči přesvědčit, že je v pořádku, když vtom se Anders otočil. V ruce držel prázdnou injekční stříkačku.

“Lucian říkal, že to budeš chtít,” odtušil ironicky. Očividně mu četl myšlenky, stejně jako Bricker. “Proto nařídil, abys zůstal pod sedativy.”

“Čurák,” zamumlal Armand, současně naštván a zděšen, protože mu došlo, že kapačku nekontroloval, ale vstříkl do ní drogy. Myslel tím Luciana, protože to přikázal, ale Anders zjevně usoudil, že urážka patří jemu.

Pousmál se a bez mrknutí připustil: “Tak mě nazvali už mnohokrát.”

Armand otevřel pusu, aby vysvětlil, že nemínil jeho, ale pletl se mu jazyk, slova zkomolil, a také se mu zavíraly oči. Droga zabrala.

Eshe otevřela zamžené oči a koukla na Armanda. Měl tvář přímo nad jejím obličejem. Rozmazaný ovál bledé pleti se stříbromodrýma očima. Ospale se usmála, pokusila se zvednout ruku, aby ho pohladila, ale zjistila, že je na to příliš unavená, tak jen zašeptala: “Armand. Sladký brouček. Polib mě.”

“Nejsem Armand. Nejsem sladký. Brouček už vůbec ne. A líbat tě nebudu.”

Zamrkala. Podařilo se jí zaplašit něco spánku nebo co že jí to kalilo zrak, a zjistila, že zírá do obličeje Luciana Argeneau. Krásného a ponurého jako smrt. Neobtěžovala by se zabrzdit mrak, který jí okamžitě zastřel tvář, i kdyby nakrásně mohla. A ani se nenamáhala spolknout slova: “Bože! Co za ksicht mě to budí,” která jí unikla ze rtů.

“Tys odjakživa uměla člověku zalichotit,” opáčil Lucian. Znělo to spíš pobaveně, než uraženě.

Eshe ta slova ocenila zavrčením a vyštěkla: “Co děláš v mém pokoji?”

“Snad by ses měla ptát sama sebe, proč jsem ve tvém pokoji,” kontroval Lucian a pečlivě ji pozoroval.

Krátce propátrávala svou mysl. Jakmile narazila na vzpomínky, co v tom domku s Armandem vyváděli, zrudla. Podle všeho ji odnesl do domu, dokud ještě spala, a strčil do postele. Teď ji nadřízený nachytal, jak fláká svou práci. Pokud je tady Lucian, musí být noc a ona by měla makat.

“Ona si nevzpomíná.”

Znovu otevřela oči a zvedla zrak k brunetce, kterou až teď uviděla stát za Lucianem. Leigh, jeho životní družka. Od chvíle, kdy se mu připletla do života, se s ní viděla jen párkrát a to ještě letmo. Nicméně si dobře uvědomovala, že každý, kdo dokáže den co den žít a vyjít s tímhletím nevrlým morousem, musí být svatý. A tak se na ni hřejivě usmála. “Ahoj, Leigh. Co ty tady?”

“Je svatá,” potvrdil Lucian. Očividně jí četl myšlenky a neměl kvůli tomu sebemenší výčitky svědomí. Bezostyšně strkal Eshe pod nos, že to dělá. Zachtělo-li se mu, byl to prostě venkoncem nevycválaný prevít.

“Povídal jsem ti, že bude pořád pod vlivem sedativ,” ozval se Bricker, čímž jim připomněl, že tam je. Eshe se po něm ohlédla na druhou stranu postele. Když vedle něho navíc uviděla Anderse, zvedla obočí.

“Páni. Co je to tady? Hlavní nádraží? Slezina spolku našinců? Proč jsou všichni v mém pokoji? A proč mě bolí v krku? A co to tady tak děsně smrdí?” zeptala se s odporem. Pomalu začínala brát na vědomí další vjemy, které jí obtěžovaly smysly.

“Jako co to páchne?” trpělivě se otázal Lucian.

“Jako spálené vepřové,” ohrnula nos.

“Pak to budeš nejspíš ty,” odvětil mile.

“Luciane,” okřikla ho Leigh, a přidala nijak něžný šťouchanec loktem do žeber. Bez okolků ho odsunula z cesty. Zaujala jeho místo, posadila se na kraj postele a s úsměvem pohlédla Eshe do nyní dočista zmatených očí. “Pamatuješ si vůbec něco od chvíle, kdy jste s Armandem měli piknik, a pak… si dali šlofíka v tom domku?”

Eshe na ni mlčky zírala, ale vlastně ji neviděla. Byla zahleděná do hlubin své mysli a pečlivě ji prohledávala, přesto poslední, na co si pamatovala, bylo upadání do mdlob na Armandově klíně.

“Ne,” hlesla nakonec, a hned s narůstajícím strachem vyhrkla: “Co se stalo? Kde je Armand?”

“Je v pohodě. Spí,” rychle ji ujistila Leigh, a posléze moment váhala, než se optala: “Ty si na ten požár vůbec nevzpomínáš?”

“Jaký požár?” nechápala.

“Celé to zaspala,” podivila se Leigh. Užasle pohlédla na Luciana.

“Byla v bezvědomí. Zrovna měli sex,” podotknul věcným tónem.

“Ano, ale nikdy jsem si neuvědomila, že jsme potom totálně K.O. Vždycky jsem si myslela, že je to jen mdloba, či co.”

“To já taky,” potichu odtušil Bricker. Potřásl hlavou a vydechl: “Bože, měli fakt kliku, že se Armand probral.”

Lucian zabručel a pohlédl na Eshe. Mlčky mu pohled oplácela, čekala. Hlavu měla plnou otázek, ale žádnou nepoložila. Kladla je od okamžiku, kdy otevřela oči, a zatím jí na žádnou neodpověděli. Prostým posloucháním, jak si spolu povídali, se dozvěděla víc než z toho, co řekli přímo jí. Momentálně zřejmě byla pod vlivem drog, a někde hořelo. Myslela si, že v chatce, kam se uchýlili před bouří. Podle toho, co říkali, se Armand probral a dostal je ven. Ale vzhledem k tomu, že leží v posteli jako Lazar, a on je patrně taky v posteli, nepochybně ve stejném stavu, oba utržili nějaká zranění a hojí se.

“A to je ve zkratce všechno,” ozval se Lucian. Stále jí kutal v hlavě. “Dostal tě ven, ale pak nejspíš znovu omdlel. Za svítání vás šel Bricker hledat a našel ležet na slunci. Zavolal mi, oba odnesl dovnitř, a protože jsem se nemohl uvolnit okamžitě, poslal jsem místo sebe Anderse, stojany na kapačku, krev a drogy. Dostal nařízeno držet vás pod sedativy, dokud se sem nedostanu.”

“Což bylo moc dobře. Armand se probudil hned, jak Anders dorazil, a zavedli jsme infuzi,” pochválil ho Bricker.

Eshe posunula hlavu na polštáři a očima našla kapačku. Zjistila, že krev ze sáčku kape do trubičky infúze plynule, ale pomalu. Ušklíbla se. Schopnost nanobotů uzdravovat bude stejně pomalá jako tempo, v jakém dostávali krev potřebnou na opravy. Kdyby jí sáčky bez cirátů napichovali rovnou na tesáky, a nechali tělo, ať si vezme, kolik potřebuje, šlo by to mnohem rychleji. Touto dobou by už pravděpodobně byla na nohou a běhala tady jako čamrda.

“Tesáky ti nevyjely,” vyvedl ji z omylu Lucian. “Domníváme se, že sliznice nosních dírek byla poškozena dýcháním horkého vzduchu, plného kouře. Pach krve tesáky nevylákal. Dokud jsi nepřišla k vědomí, kapačka byla to nejlepší, co mohl Bricker dělat.”

“Ale teďka už při vědomí jsem,” namítla a páni, to tedy byla. Drogy na nesmrtelné nikdy nepůsobily moc dlouho, a ty její očividně začínaly vyprchávat. Poškozená volná nervová zakončení se kvapně vracela k životu.

“Dones jí několik sáčků,” bez meškání nařídil Lucian. “Když teď má otevřené oči, tesáky by se mohly vysunout, jakmile spatří krev.”

Jen co Anders přikývl a zamířil ke dveřím, Lucian se podíval na Brickera. “Běž zkontrolovat Armanda. Pokud jste drogy aplikovali oběma současně, možná přichází k vědomí i on.”

“A jestli už je vzhůru, co mu mám povědět?” zeptal se Bricker, který se dle rozkazu také vydal ke dveřím.

Lucian stiskl rty. “Nic. Prostě mu dej další dávku drog. Chci si promluvit s tebou a Eshe dřív, než se rozhodnu, co s ním udělám.”

“Co myslíš tím, co s ním udělám?” zamračila se Leigh a Eshe v posteli jen přikývla. Uvažovala o tomtéž a ulevilo se jí, že se nyní, když drogy přestávaly účinkovat, na to nemusí ptát sama.

Lucian se zakabonil. Jak dobře věděla, k smrti nerad vysvětloval svá rozhodnutí. Ale protože se zeptala Leigh, zřejmě hodlal nechuť překonat a pustit se do objasňování svých záměrů, neboť si po chvilce prohrábl rukou vlasy a řekl: “Snažím se zabránit tomu, aby Armand zjistil, o co tady ve skutečnosti jde. Mám na mysli vyšetřování.”

“Proč?” zeptala se Leigh překvapeně, a Eshe by ji za to nejraději políbila. Ušetřila jí tím další namáhání hrdla. Nyní už velmi dobře cítila, v jak hrozném stavu ho má.

Krom toho už bylo jasné, že je doopravdy jediná, komu se Lucian bude namáhat odpovídat, usoudila Eshe, když se posadil na židli vedle postele a – světe div se – začal mluvit. Skládal slovo ke slovu, až z nich byla celá věta. A větu k větě, až z toho byl – na něj – dlouhý proslov.

“Před Rosamundinou smrtí byl Armand aktivním členem rodiny. Pořád byl trochu do sebe, ale navštěvoval kluky, chodil na rodinné oslavy a tak dál. Jenomže po Rosamundině smrti odložil Jeanne Louise na Margueritině prahu a uzavřel se před světem. Docela. Myslel jsem si, že prostě potřebuje trochu času na vzpamatování z té ztráty. Však ono to časem přebolí. A nechal jsem ho na pokoji. Nakonec bych na něj ale stejně nastoupil, nakopal ho do zadku a třeba za uši vytáhl mezi lidi. Za nějakých bratru sto let. Ale potom, co se nám vzdal Nicholas, a dozvěděli jsme se, že v době, kdy Annie zahynula, strkala nos do smrti Armandových manželek, mi to začalo vrtat v hlavě.”

“Jestli je nezabil?” zachrčela Eshe, a okamžitě toho zalitovala. Zatraceně, musela jsem polykat plameny, že mám tak rozbolavělý chřtán, pomyslela si s převelice opatrným povzdechem.

“Nemluv,” vyštěkl Lucian a obrátil se k Leigh. “Vlastně jsem si nemyslel, že by zabil vlastní životní družku. Ani Altheu a Rosamund, když na věc přijde, nicméně to byla eventualita, kterou bylo nutné prošetřit. Ve skutečnosti jsem ho začal podezírat, že se izoloval od rodiny ve snaze všechny chránit. Že v případě Rosamund se už i jeho samotného možná zmocnilo podezření. Příliš mnoho nehod. Jedna za druhou. A tohle byla ona poslední kapka. Tušil, že za smrtí jeho žen je něco víc, než smůla.”

“Ale umíraly pouze jeho ženy,” zdůraznila Leigh. “Proč by si myslel, že by v nebezpečí mohl být i někdo jiný?”

“Jestli byly zavražděny, jak to teď vypadá, mohlo to být proto, že to byly jeho ženy. Ale také to byly ženy v jeho životě, na kterých mu záleželo. Vzpomeň si, že Althea a Rosamund mu nebyly životními družkami. Pouhé ženské, co měl rád.”

“Tak ty si myslíš, že měl strach o Jeanne Louise?” zděšeně si uvědomila Leigh. “Že se bál, že bez manželky, na které se ten zabiják zatím zaměřoval, by mohl ublížit jí?”

“Nelze to vyloučit,” odtušil Lucian.

“To fakt nelze, protože to čím dál tím víc vypadá tak, že Annie, další žena v jeho nejbližší rodině, byla zavražděna také,” poznamenala Leigh, a pak se zamračila a upozornila: “Ale nikdy se s ní nesetkal, nebo snad ano? Mám dojem, že mi kdosi říkal, že dokonce odmítl přijít na svatbu, a novomanželům ani nedovolil přijet na návštěvu.”

“Ano,” úsečně přitakal Lucian. “Ale jestli se Annie vyptávala na ty vraždy lidí z rodiny, pochybuji, že se u toho zastavila. Nicholas býval často pryč. Pracoval pro mne. Mohla sem klidně zajet sama a promluvit si s ním.”

“Zeptal ses ho na to?”

Lucian přikývl. “Tvrdil, že se snachou se nikdy nesetkal, a přečíst ho neumím, takže jsem nepoznal, jestli je to pravda nebo ne.”

“Myslíš, že by ti lhal?” podivila se Leigh.

“No, zeptal jsem se ho na to jen tak mimochodem. Mezi řečí. Nemohl jsem mu dost dobře objasňovat, proč se ptám, ani vysvětlovat, jak moc je to důležité.”

“Proč ne?” optala se Leigh, a Eshe byla vděčná, že jí ušetřila námahu.

“Protože se nesmí dozvědět, že Nicholas je pod zámkem v domě vykonavatelů. Určitě by vyvedl nějakou nepředloženost. A pak je tu Eshe. Vpašoval jsem ji sem pod záminkou, že pro ni potřebuji bezpečný dům. Jsem si docela jist, že si říká, že sám sobě dovolí jen krátce se s ní potěšit, a po těch dvou týdnech, o kterých jsem mu tvrdil, že tady bude, ji prostě pošle pryč. Pro její vlastní dobro. Kdyby zjistil, že tu má aktivně hledat toho někoho, kdo má na svědomí všechna ta úmrtí, poslal by ji pryč okamžitě.”

“Eshe by pryč nikdy neposlal,” promptně namítla Leigh, a Eshe si už začínala myslet, že jí čte myšlenky a ptá se a říká věci, které chtěla povědět, namísto ní, když vtom Leigh dodala: “Jsou životní druhové. Životní družku jen tak nezapudíš.”

Lucian se otočil na Eshe a vyklenul jedno obočí. “Mluvil s tebou o budoucnosti, nebo co budete dělat, až uplynou ty dva týdny?”

Když si uvědomila, že ne, nemluvil, Eshe zvolna rozšířila oči. Ba co hůř, vybavila si chvíli, kdy se zmínil o jejím odjezdu – za dva týdny – a jak ji to tenkrát naštvalo. Jenomže se bláhově domnívala, že se přeřekl.

Jen co si přečetl její odpověď, Lucian zavrčel a kývnul. “Proto jsem ti nedovolil, abys mu prozradila skutečný důvod, proč jsi tady, když jsi mi včera v noci zavolala. Naložil by tě do pickupu a odvezl rovnou do Toronta. Než bys řekla švec, vyklopil by mi tě na prahu. Nepochybně by potom také koupil novou farmu, a abys ho už nenašla, nechal by si adresu pro sebe. Nebo by se, ve snaze tě chránit, dokonce mohl odstěhovat do Evropy. Jednu životní družku už ztratil. Garantuji ti, že nebude riskovat ani sebemenší ohrožení té druhé.”

Probůh, ten špinavý bastard, zděšeně si pomyslela Eshe. Lucian měl pravdu. Armand si myslel, že ji po dvou týdnech může prostě vyprovodit, jako nějakou lacinou prázdninovou avantýru. Well, řekla si v duchu ponuře, to si to měl panáček setsakra lépe promyslet.

Dveře ložnice se otevřely a Eshe s úlevou zaznamenala, že se vrací Anders s půltuctem sáčků krve. Když spatřila sáček na kapačce, nic se nestalo, zato pohled na tyto pytlíky, které, jak věděla, byly určeny pro ni, stačil, aby tesáky vyjely. Zaskřípala zuby bolestí a povedlo se jí trochu nadzvednout, pak už jenom otevřela pusu. Jakmile se Anders přiblížil, Lucian ustoupil z cesty, ale byla to Leigh, kdo si od něho vzal jeden sáček. Obrátila se a připlácla ho Eshe do úst.

Když sebou Eshe cukla, jak se igelit dotkl poničené tváře, zašeptala: “Promiň,” jenomže Eshe nemohla odpovědět. Nemohla jí říct, že je to v pohodě. A tak doufala, že jí to vyčte z hlavy, a nechala zuby dělat jejich práci.

“Jsi v pořádku?” zeptala se Leigh, jakmile byl sáček prázdný, a stáhla jí ho ze zubů.

Eshe jenom zavrčela a ukázala, že chce další. Tentokrát ho od Anderse převzal Lucian a podal Leigh se slovy: “Nepřestávej. Ať vysaje všechny, pěkně jeden za druhým.” Načež Andersovi zabavil zbylé pytlíky a nařídil: “Zajdi ještě pro drogy. Až vysaje poslední sáček, musíš ji uspat.”

“Proč?” překvapeně se zeptala Leigh, jen co nabodla Eshe na zuby druhý sáček.

“Je tak dorasovaná, že léčba bude skoro stejně hrozná jako proměna,” vysvětlil pochmurně. “Lepší, když u toho nebude vzhůru.”

Leigh to od pohledu vyděsilo, ale Eshe překvapená nebyla. Žila už dlouho. Nebyla zraněná poprvé. Čím horší jsou škody, tím horší je hojení. Už cítila, jak jí to v těle začíná bzučet. Nanoboti se pustili do práce. Právě teď měla pocit, že ji bodá milion včel, které se jí nějak dostaly do žil. Nicméně tušila, že s posledním sáčkem se bude cítit, jako by ji požíraly zaživa, zevnitř. Uzdravit se ale musela. Musela vstát z postele a najít toho, kdo oheň založil. Nenechá se pro své vlastní dobro vystrnadit z Armandova života. A nebude riskovat, že jí ho zabijí při pokusu připravit ji o život, což se při tomto požáru málem stalo. Jenomže měla nepříjemné tušení, že až se Armand probere, bude muset bojovat.

Potřebovala se rychle uzdravit a znovu získat sílu, aby tu bitvu vyhrála. Je Armandovou životní družkou a hošánek udělá nejlépe, když si na to zvykne, protože ona nikam nepůjde.

11. KAPITOLA

Armanda vyburcoval ze spaní zvuk otevíraných dveří. Mžouravě otevřel oči, podíval se tím směrem, a když uviděl vcházet Eshe, na rtech mu zahrál úlevný úsměv. Měla na sobě džíny a jedno z nových triček, které nakoupili při své výpravě za nákupy. Vypadala dobře. Líp než dobře. Vypadala, jako by se vůbec nic nestalo.

Jakmile však přešla přes práh další osoba, úsměv se promptně vytratil. Armand se na bratra znechuceně zamračil. “Vypadni, Luciane. Nechci s tebou mluvit.”

Eshe zvedla obočí, otočila hlavu, podívala se na zmíněnou personu non grata za sebou, a pak tázavě na Armanda. Nepokojně se v posteli zavrtěl a požaloval: “Nechal mě nacpat drogami.”

“Abys prospal uzdravování,” pokrčil rameny Lucian. Současně ustoupil z cesty, neboť Leigh, Bricker a Anders vcházeli do pokoje hned za ním.

Najednou je tady zatraceně narváno, otráveně si pomyslel Armand, ale řekl: “Naposled už to nemělo s uzdravováním nic společné. To už jsem byl skoro zahojený.”

“Skoro,” přitakal Lucian. “Ale Eshe ne a pokoušel ses vstávat a jít za ní.”

“Mohla si plíce vykřičet,” zdůraznil pochmurně. “To si piš, že jsem chtěl jít za ní. Ty bys za Leigh nešel, kdyby se karty obrátily?”

“Jistěže,” poklidně přisvědčil Lucian. “Právě proto jsem Andersovi nařídil, aby tě znovu uspal. Potřeboval sis odpočinout a pro ni jsi nemohl udělat zhola nic.”

Armand si zhnuseně odfrkl. “Bože, ty seš tak arogantní hajzl.”

“Snažím se,” lhostejně odtušil Lucian a doprovodil Leigh ke křeslu vedle postele. Eshe zamířila k posteli jako takové.

Armand se na bratříčka ještě chvíli mračil, a pak pohlédl na Eshe, která se uvelebila na kraji pelesti. Usmál se jen na ni. “Jak ti je?”

“Žiju. Díky tobě,” zamumlala. Naklonila se, dala mu pusu a zašeptala: “Děkuji.”

Nešťastně si povzdechl. Věděl, že kdyby ji při posledním milování nekousl, pravděpodobně by se oba probudili dříve. V konečném důsledku mnoho nescházelo a on by je oba při tom kaskadérském kousku zabil. Silou vůle se čistě jí pro radost přinutil usmát, a když mu vklouzla rukou do dlaně, stiskl ji, načež se rozhlédl po ostatních v pokoji. “Takže, co bude dál?”

“Nazrál čas na rozhovor,” klidně mu oznámil Lucian.

Armand se těm slovům akorát ušklíbl. Doufal, že před tímto rozhovorem zůstane s Eshe aspoň na chvíli sám, ale asi bude lepší jít prostě na věc. Aspoň to bude mít za sebou. Něco na způsob stržení náplasti jediným škubnutím. Lepší krátká ostrá bolest, než utrpení zdlouhavého sundávání, kdy cítíte, jak se vytrhává jeden chloupek za druhým.

“Fajn,” povzdechl si nakonec. “Leonius II tedy očividně zjistil, kde je Eshe. A je nutné ji přestěhovat na bezpečnější místo.”

Odezva na jeho slova byla rozhodně podivná. Všichni v pokoji se obrátili na Luciana a čekali, co na to on… kromě Eshe. Ta koukala dolů na jejich propletené ruce, ale očividně Lucianovi rozuměla, stejně jako ostatní. Sotva promluvil, skočila mu do řeči: “Není žádný Leonius, před kterým bych se musela schovávat.”

“Cože?” užasl Armand.

“Chci říci, je, ale nejde po mně,” upřesnila potichu. “To bylo jenom—”

“Poslal jsem sem Eshe, aby vyšetřila úmrtí tvých manželek,” přerušil ji Lucian.

“Cože?” vyštěkl Armand a těkal pohledem mezi bratrem a Eshe. “Proč?”

“Protože na tom závisí Nicholasův život,” vyhrkla.

“Eshe!” zavrčel Lucian, a přes postel ji probodával očima.

“Má právo to vědět. Je to jeho syn,” odsekla, a zlý pohled mu bez okolků oplatila. “Krom toho žádnou pitomost, jako třeba pokusit se ho osvobodit, neudělá. Chce zjistit, co se stalo jeho manželkám stejně, ne-li víc, než kdo jiný.”

“Co má smrt mých žen společného s Nicholasem?” nechápal Armand, který teď koukal z jednoho na druhého jako na tenise. “A co myslíš tím, že na tom závisí Nicholasův život? A osvobodit ho odkud? Copak ho našli?”

“Ano,” hlesla Eshe. “A jsou tu jisté pochybnosti, že před padesáti lety zabil tu smrtelnici.”

“Já přece vím, že to neudělal,” ponuře prohlásil Armand, a byla to čistá pravda. Tehdy, stejně jako nyní, si byl jist, že Nicholas nezabil smrtelnou ženu, z jejíž vraždy byl před padesáti lety obviněn. Dokonce tenkrát odjel do Toronta a pokusil se přijít na to, co se doopravdy stalo, ale všechno ukazovalo na Nicholase. Přesto tomu neuvěřil. Také ale nebyl schopen dokázat opak. Příběh mého života, pomyslel si hořce.

“Jsem si jistá, že ne,” tiše řekla Eshe, a když v jejím hlase zaslechl upřímnost, trochu se uvolnil. Jen co přikývl, pokračovala: “Jak to tak vypadá, předtím než Annie umřela, kladla spoustu otázek o úmrtí tvých manželek. A v noci před svou smrtí zavolala Nicholasovi. Říkala, že mu musí něco povědět, ale umřela dřív, než to stačila udělat. Nicholas byl zpočátku pochopitelně celý zdeptaný, ale několik týdnů po její smrti si na ten telefonát vzpomněl a pokusil se zjistit, co mu chtěla říci. V jeho vzpomínkách na noc, kdy byla zavražděna ona smrtelnice, z jejíhož zabití byl obviněn, zamířil do nemocnice, kde Annie pracovala. Chtěl si promluvit s její přítelkyní a spolupracovnicí, a přeptat se jí, jestli náhodou neví, co mu chtěla Annie povědět. Jenomže ty vzpomínky prostě přeskočí z okamžiku, kdy šel po nemocničním parkovišti, k okamžiku, kdy otevírá oči ve svém sklepě, a má na klíně mrtvou smrtelnou ženu. Od té chvíle byl na útěku.”

Armand na moment zavřel oči. Zahltil ho pocit viny. Syn ztratil svou životní družku rukou toho, kdo zabil i jeho manželky. Prostě to věděl. Z nějakého důvodu to všechno byla jeho vina. Frustrující na tom bylo, že jednoduše nevěděl proč. Nevěděl, z jakého důvodu by někdo zabíjel některou z žen, které zahynuly. To byl od samého začátku ten problém.

“Nicholas je uvězněný v domě vykonavatelů,” potichu odtušila Eshe. “Čeká, až rozluštíme minulost, aby získal budoucnost. Pokud najdeme pachatele těch úmrtí, bude shledán nevinným a vyjde na svobodu. Dostane zpátky svůj život.”

“A když ne?” ostře se otázal Armand.

S úsměvem zavrtěla hlavou. “To se nestane. To už je teď nad měsíc jasné. Očividně jsme někoho vystrašili. Proč by nás jinak zamykali v kůlně a zapálili ji? Dopadneme je, Armande,” slíbila. “A Nicholas bude volný.”

Skoro už se zeptal, jak může vědět, že byli v té zatracené boudě zamčení, ale pak si uvědomil, že jí to pravděpodobně pověděl Lucian. Jeho otravný velký bratr právě končil výslech na téma, co přesně se v té kůlně odehrálo, když se ve vedlejším pokoji rozkřičela. Okamžitě se pokusil vyskočit z postele a jít za ní. Lucian ho bez diskuze zatlačil zpátky na postel a nařídil Andersovi, aby mu dal další injekci. Světla zhasla.

Teď byl vzhůru a zjišťoval, že Eshe nepronásleduje žádný psychopatický Leonius II., ale že je tady, aby vyšetřila úmrtí jeho manželek, a pokusila se mu zachránit nejstaršího syna. Zřejmě musel přijít na to, o co před všemi těmi lety do pekla šlo. Už dříve se snažil ta úmrtí objasnit, ale k ničemu to nevedlo. Nyní však pro něj bylo naprosto nezbytné, aby zjistil, co se sakra stalo. A kdo v tom měl prsty. Jinak mu pravděpodobně popraví nejstaršího syna a každý, koho má rád, bude v nebezpečí… včetně Eshe.

Pohledem sklouzl k ní. Ke své životní družce. Po smrti Rosamund měl podezření, ale to bylo vše. Nedokázal najít žádný důkaz, že by některá z jeho manželek byla zavražděna. Všechna ta úmrtí totiž na první pohled vypadala jako nehody, a utrum. Jenomže nehoda není náhoda. Měl podezření. A to podezření bylo tak silné, že se ve snaze ochránit zbytek žen ve své rodině, od nich jednoduše izoloval. Říkal si, že pokud se mýlil a všechna ta úmrtí skutečně byly nehody, jediný, kdo tím utrpí, bude on sám. Zato jestli měl pravdu, a neudělal by maximum, aby je ochránil, nikdy by si to neodpustil.

A to platilo stále. Pokud někdo zabíjel ženy, které měl rád, pak Eshe, jako jeho životní družka, byla v maximálním ohrožení. A nejlepší, co pro ni mohl udělat, bylo poslat ji někam do bezpečí, než se celý tenhle zmatek vyřeší.

Kývnul si na to, přesunul pohled k Lucianovi a nevesele prohlásil: “Jako má životní družka je Eshe nejvíc ohrožená. Musíš ji odtud dostat pryč.”

“Althea byla od tebe pořádně daleko a stejně ji to nezachránilo,” upozornila ho Eshe. Nezdálo se, že by ji jeho slova sebeméně vyvedla z míry nebo rozzlobila. Vlastně byla až podezřele klidná, když dodala: “Ve skutečnosti jsi kamenem úrazu ty.”

“Já?” užasl.

“Ano. Já jsem vykonavatel. Na tohle jsem trénovaná,” zdůraznila poklidným tónem, jako by mluvila s dítětem. “Zato ty jsi civilista. A přestože jsem pravděpodobně při tom požáru kůlny byla terčem já, ty jsi tam málem zahynul spolu se mnou. Asi by bylo nejlepší, kdybys šel bydlet někam do bezpečí.” Otočila se a pohlédla na Luciana. “Možná bys měl Andersovi nařídit, aby ho převezl do domu vykonavatelů a zavřel k Nicholasovi. Nikdo se tam k němu nedostane a mohli by se navštěvovat a dohnat, co—”

“Nikam nepojedu,” vyhrkl Armand, který nevycházel z úžasu. Zlostně se podíval na Luciana, jako by s tím bratr už souhlasil, a dodal: “Nikam mě zavírat nebudeš. Tohle je můj život. Byly to moje manželky a zůstanu tady, abych přišel na to, o co sakra šlo.”

“Já ti nevím, Armande,” ozvala se Eshe. “Nikdy bych si neodpustila, kdyby se ti kvůli mně něco stalo.”

“Nikam nejedu,” oznámil nekompromisně a tvrdohlavě si založil ruce na hrudi.

Žalostně si povzdechla, ale po chvilce přikývla. “Dobrá. Tak co kdyby ses oblékl a přišel dolů? Můžeme si promluvit tam a Bricker nám všem může udělat snídani a kávu.”

“Můžu?” suše opáčil Bricker.

“Pomůžu,” nabídla se Leigh.

“Pak tedy souhlasím, že bychom se měli přesunout dolů,” arogantně pronesl Lucian.

Armanda bezděky napadlo, že když tam nebude sedět nahý, bude se cítit méně znevýhodněn, a tak zasmušile přikývl.

“Bezva,” hlesla Eshe a naklonila se, aby ho políbila na tvář. “Uvidíme se dole.”

Potom vstala, a jak tak odváděla Leigh a Brickera z pokoje, Armand se přistihl, že se blaženě usmívá. Ta ženská byla chodící sex, sváděla ho každičkým pohybem. Byl—

Tok něžných myšlenek se náhle zastavil, neboť mu najednou došlo, že na začátku se snažil přesvědčit Luciana, aby poslal Eshe někam do bezpečí, a jaksi se to vyvinulo tak, že ke konci na to lehce pozapomněl. Místo toho defenzivně argumentoval, proč nemají poslat pryč jeho. Nebyl si jist, ale měl nepříjemný pocit, že s ním sehráli nějakou hru.

“Ano, sehrála,” upřesnil Lucian, a přestože zachoval kamennou tvář, pobavení v hlase nešlo přeslechnout.

“Sehrála to s tebou jako rozený profík,” suše souhlasil Anders. Tím pádem bylo jasné, že mu myšlenky nečte jenom Lucian. Zavrtěl hlavou a dodal: “Byl fakt požitek to pozorovat. Než odtud odešla, skoro jsem čekal, že jí poděkuješ, že ti dovolí zůstat ve tvém vlastním domě.”

“Takže nějak obrátila role a udělala to naschvál?” ujišťoval se kapku pobouřený Armand.

“Jistěže,” zasmál se Anders.

“Hmm,” zahučel Lucian. “Bylo to znepokojivě podobné veškerým neshodám v názorech mezi mnou a Leigh.

“Budu hádat,” bavil se Anders. “Na začátku se kvůli něčemu vztekáš. Předhodíš jí to, a jaksi to dopadne tak, že se na konci výměny názorů omlouváš ty.”

Lucian se zhnuseným zavrčením přikývl.

“Ženy jsou všemi mastmi mazané,” konstatoval Anders.

“Ne, nejsou,” s povzdechem oponoval Armand, který odhodil deku a vstal. Něco se během svých tří manželství naučil, ať už byla jakkoli krátká. Cestou k šatně pro oblečení těm dvěma vysvětloval, co to bylo. “Rozhněvaný muž může zastrašovat, zvlášť když je silnější, což muži obecně jsou. To platí dokonce i u smrtelníků. Myslím, že si ženy musely vypěstovat inteligenci, aby se s naším hněvem vypořádaly. Takže zatímco my dupeme a řveme jako ranění lvi, ony používají hlavu, coby jistou formu sebeobrany.”

“Hmm,” bručel Anders. Objevil se na prahu šatny, kde se Armand soukal do džínů. “Takže ty naznačuješ, že z procesu evoluce vyšly chytřejší než my?”

Armand se pousmál domýšlivé nevíře ve vykonavatelově hlase a řekl: “Pouze pokud se týče schopnosti komunikovat. Na tomto poli jsou daleko před námi. Nebo alespoň většina z nich,” opravil se pragmaticky. Setkal se s ženami, které v tom selhávaly, a naopak s muži, kteří byli obdařeni lepšími komunikačními schopnostmi, než většina ostatních. “Ale máme navrch zase v jiných oblastech.”

Když na to Anders jen pochybovačně zavrčel, Armand se usmál, a zatímco si vybíral a oblékal košili, kroutil hlavou. Ten kluk se má ještě hodně co učit.

“Tak co?” otázal se Lucian, jakmile se Armand vrátil ze šatny do pokoje. “Hodláš se dál pokoušet naléhat, aby Eshe odjela?”

Armand se zastavil a zamyšleně se na něj zadíval. “Poslal bys ji pryč?”

Lucian pokrčil rameny. “Tvůj dům, tvůj hrad. Pokud si to budeš přát, donutím ji odjet… a ubytuje se v tom motelu vedle restaurace.”

“To jsem mohl tušit. Pořád bude v nebezpečí, navíc jí nikdo nebude krýt záda,” zrekapituloval Armand a povzdechl si. “Může zůstat. Tohle vyřešíme společně. Ale nespustím ji z očí.”

“Uvidíme,” odtušil Lucian a zamířil ke dveřím.

Armand se mu mračil na záda a šel za ním.

“Pěkná slovní přestřelka, všechna čest,” pogratuloval Bricker, zatímco následoval Eshe a Leigh dolů po schodech. “Krásně sis s Armandem prohodila role.”

“Nevím, o čem to mluvíš,” nevinně opáčila Eshe, a když sešli z posledního schodku a vykročili po chodbě, koutkem oka zahlédla, jak se Leigh kření. Ve snaze změnit téma dodala: “Omlouvám se, že jsem tě zdobrovolnila k vaření. Samozřejmě pomůžu taky.”

Bricker nabídku ocenil odfrknutím. “Neotevřeš ani škatuli se štrúdlem. Moc mi nepomůžeš.”

“Proto jsem zdobrovolnila tebe,” podotkla neuražena. “Jsem si jistá, že se do vaření rychle vpravím, když teď zase jím. Jenom jsem se jídlem příliš dlouho nezatěžovala.”

“Tohle pořád nechápu,” odtušila Leigh cestou do kuchyně. “Nedokážu si představit, že bych nechtěla jíst. Chci říci, život bez čokolády a cheesecake snad ani nemá cenu žít.”

“Cheesecake?” zapochybovala Eshe. Moc lákavě to neznělo. Sýr byl skvělý, ale rozdrobit Nivu nebo dokonce starý Čedar do mísy s moukou a kdovíčím ještě, a pak to upéct a navrch dát sladkou polevu, jí připadalo prostě bizarní.

“Tys ještě nikdy nejedla cheesecake?” užasla Leigh.

Eshe zavrtěla hlavou, a Leigh ji počastovala soucitným pohledem, který dával tušit, že fakt o něco přišla.

“Jestli zůstaneme, ještě dneska nějaký koupím. Musíš ho ochutnat. Je to mana nebeská,” básnila.

“To je holčičí posedlost,” ironicky prohlásil Bricker, když se na něj Eshe tázavě podívala. “Nikdy jsem se nesetkal s ženskou, který by nemilovala tvarohový koláč.”

“Copak ty ho nerad?” nevěřícně vyzvídala Leigh.

“Není špatný,” pokrčil rameny.

“Lucian ho má moc rád. Nemůže se ho nabažit,” oznámila. “Ale většina mužů má zřejmě mnohem raději mastné, jako třeba slaninu a burgery, než sladké dobroty.”

“Slanina je dobrá,” povzdechla si Eshe při pomyšlení na jídlo. Měla pocit, jako by od chvíle, kdy jedla skutečné jídlo, uplynuly celé dny. Žaludek jí kručel prázdnotou.

“Jsou to celé dny,” poznamenal Bricker, který jí četl myšlenky. “Od neděle jsi nic nejedla a dneska je úterý.”

Eshe se zamračila. Tím ji věru nepotěšil. V úterý v noci sem dorazila, aby se pustila do práce. Týden byl v čudu a stihla akorát vyzpovídat Harcourta. Tímhle tempem Nicholase usmaží.

“Nebuď na sebe tak tvrdá,” chlácholil ji Bricker, když otevřel lednici a začal vytahovat vejce, slaninu a máslo. “Vyzpovídala jsi také Armanda. A pokusili jsme se vyslechnout Susannina bratra a sestru. Jenomže nebyli doma.”

Zavrčela a kabonila se na něj za čtení myšlenek, ale nevšiml si toho. Stál zády k ní a vytahoval ze skříňky vedle sporáku pánev.

“Mám udělat kávu?” zeptala se Leigh, rozhlížejíc se po kuchyni. “A pak bych mohla začít opékat toasty.”

“To bude bezva, Leigh. Díky,” přikývl Bricker.

“Co mám dělat já?” zeptala se Eshe, zatímco Leigh došla pro prázdnou kávovou konvici a zamířila ke dřezu, aby ji naplnila.

Bricker se zamračil a rozhlédl se kolem sebe. “Můžeš prostřít stůl.”

Eshe zvedla jedno obočí. “Kam chceš, abych ho prostřela?”

“Ha, ha,” řekl suše, a pak od pohledu znejistěl. “Děláš si srandu, viď? Přece víš, jak se prostírá stůl. Dáš na něj talíře a příbor pro každého, a máslo a sůl a pepř a možná nějaký džem?”

“Samozřejmě, že ano,” odsekla cestou k lince, aby začala hledat věci, které zrovna vyjmenoval. Ačkoli, popravdě řečeno, přestože sousloví prostřít stůl už slyšela, nebyla si jistá, co se za ním skrývá. Teď se to tedy dozvěděla. Našla talíře a odpočítala pět kusů. Anders, jak věděla, nejedl, tak se s prostíráním pro něj nezatěžovala.

Když dorazili zbylí tři muži, káva právě dokapávala. Anders se okamžitě posadil ke stolu, ale Lucian s Armandem se hrnuli ke kávovaru, aby si nalili černý mok.

“Smetana a cukr jsou na stole,” ohlásila jim Eshe, která zrovna prohledávala ledničku a pátrala po zavařeninách paní Ramseyové.

“Pojď si sednout, Eshe,” nařídil Lucian a odebral se i s kávou ke stolu.

Postavila džemy na stůl a zaváhala, ale Leigh se točila kolem toasteru, a Bricker měl zdá se sporák pod kontrolou, tak si také nalila kávu a přisedla si ke trojici mužů u stolu, hned vedle Armanda.

“Jak jsi nahoře sama řekla, očividně jste svým vyšetřováním upoutali něčí pozornost,” vážně odtušil Lucian, zatímco si do hrnku hodila dvě kostky cukru a sáhla po smetaně. “Musíme přijít na to čím.”

Mlčky si přilila do kávy smetanu, kouřící nápoj zamíchala a odložila lžičku, načež s povzdechem přiznala: “Nemám ponětí čím ani jak. Vlastně se nám podařilo vyslechnout jenom Armanda a Harcourta. Ačkoli o naší přítomnosti se ví široko daleko,” dodala suše, s myšlenkou na reakce v restauraci.

“Williama?” překvapeně se zeptal Armand. “Toho podezírat nemůžeš. Altheu by nezabil. Byla to přece jeho dcera.”

Ušklíbla se. “V tom s tebou souhlasím. Nemyslím si, že má na svědomí ta úmrtí, ale rozmluva s ním byla užitečná. Něco jsme se dozvěděli.”

“Ano, dozvěděli,” potichu přisvědčil Lucian. “Harcourt ti poskytl alibi na Rosamundinu smrt. A byl si jistý, že když zahynula Althea, nemohl jsi je sledovat do Toronta. Tvrdil, žes pomáhal hřebící se kobyle?”

Armandovi přelétl přes tvář stín. Hlavou mu zjevně proběhla nepříjemná vzpomínka. “Hříbě jsme ztratili. Skoro jsme přišli i o klisnu,” řekl, a pak ztuhl, protože mu došlo, co to znamenalo. “Ty jsi podezíral mne?”

“No, pokud vím, byl jsi jediný očividný spojovací článek mezi těmi třemi ženami a Annie,” pokrčil rameny Lucian.

“Museli jsme tě vyškrtnout ze seznamu podezřelých a rozmluva s Harcourtem to umožnila,” tiše řekla Eshe. “Stejně jako s Marguerite. Zatímco jsi byl pryč, přijela spolu s Jean Claudem na návštěvu. Dorazili poté, cos odcestoval ke dvoru, a odjeli v podvečer tu noc, kdy vypukl požár. Dosvědčila, že během jejich pobytu jsi byl pryč.”

“Přesně tak,” povzdechl si. “Jenže když jsme se s Cedrickem dostali ke dvoru, William Harcourt už tam byl. Odjel dříve než já, ale když umřela Rosamund, byl se mnou. Čili pokud byly zabity všechny tři mé manželky, není pachatelem ani on.”

“Takže jestli Susannina smrt nebyla nehoda, vyřazuje to ze seznamu také Williama a Cedricka,” pokrčila rameny Eshe.

“A co ten bratr a sestra?” navrhl Bricker od plotny.

“Susanna si byla s bratrem a sestrou velice blízká,” tiše řekl Armand. “Proto Agnes proměnila. Susanně by neublížili, a když zahynula Althea, dokonce ani nebyli v zemi.”

“To zní, jako by neexistoval nikdo, kdo by to mohl udělat,” suše poznamenal Anders.

“K témuž jsem dospěl před sto lety, když jsem se sám začal těmi úmrtími zabývat,” deprimovaným tónem přiznal Armand.

“No, někdo něco udělal,” pochmurně prohlásil Lucian. “Musí existovat nějaký důvod, proč jste vy dva byli zamčeni v hořící boudě.”

Kolem stolu na chvíli zavládlo ticho, a pak Eshe pohlédla na Armanda. “Existuje vůbec někdo jiný, koho jsi znal ještě před smrtí Susanny?”

Armand moment přemýšlel, nakonec ale zavrtěl hlavou. “Tehdy jsme žili mnohem dál od sebe. Harcourtovi nebyli daleko, a ani Marguerite a Jean Claude. A samozřejmě Cedrick, který pro mě pracoval na hradě, a ještě tam byli sourozenci Susanny, ale…” bezradně pokrčil rameny. “To je všechno.”

“Možná byla Susannina smrt skutečně nehoda a stačí se podívat jenom na smrt Althey, Rosamund a Annie,” navrhl Anders.

“To je možné,” zamumlala Eshe.

“Já vám nevím,” ozval se Bricker od sporáku. “Smrt Althey taky vypadá tak, že by to mohla být nehoda.”

Eshe na něj pohlédla, jako by nevěřila vlastním uším. “Děláš si srandu, viď?”

Překvapeně se podíval přes rameno. “Ne. V hotelu prostě hořelo. Mohla to být nehoda.”

Eshe se zamračila. “Copak sis nevšiml ničeho podezřelého, když William Harcourt popisoval její smrt?”

Bricker se teď mračil také, zatímco ostatní zvědavě přihlíželi a poslouchali. “Ne. Fakt ne. Chci říci, byl to požár hotelu. K těm občas dochází.”

Eshe užasle zavrtěla hlavou a podivila se: “Když ten příběh Harcourt vyprávěl, bylo jasné, že si toho nevšiml ani on, ale na druhou stranu, je to mužský.”

“Hele, já jsem taky mužský,” zaprotestoval Bricker.

“No jasně,” hlesla a kousla se do rtu, aby nevyprskla smíchy, když viděla, jak se zatvářil. S úsměvem pokračovala: “Jenomže na tebe myslím spíš jako na vykonavatele, než na muže.”

“Nemůžu být obojí?”

“Možná, až budeš starší.”

“To ti teda pěkně děkuji,” odsekl suše.

“Čeho sis všimla, a Bricker ne, že tě to přivedlo na myšlenku, že byla zavražděna?” zeptal se Armand, a znělo to téměř nedočkavě. Předpokládala, že se rád přinejmenším dozví – ať už to bylo tak či onak – jestli mělo jeho podezření dobrý důvod.

Váhala, srovnávala si myšlenky v hlavě, a pak řekla: “Well, byl to požár hotelu, jak už řekl Bricker… ale očividně začalo hořet v jejím pokoji. Ve dne.”

Bricker netrpělivě pokrčil rameny. “Tehdy jste přece svítili lucernami a svíčkami. Jednu či druhou nejspíš převrhli nebo spadla nebo tak něco.”

“Ale bylo to ve dne,” upozornil Armand, myšlenky mu zřejmě uháněly ve stejných kolejích jako jí. “Althea přes den zpravidla spávala. Ale i kdyby ne, ve dne by nepotřebovala lucernu ani svíčku.”

“Přesně tak.” Eshe ho pochválila úsměvem.

“Jo, myslím, že to je poněkud zvláštní,” zamračeně připustil Bricker, který se otočil a začal obracet plátky slaniny.

Přikývla. “Až na to, že nespala.”

Hned se zase otočil nazpátek, v ruce vidličku s kouskem slaniny, ze kterého kapal omastek.

“Co myslíš tím, že nespala?” podivil se. “William povídal, že byla vyčerpaná. Prý si řekla o pokoj v zadní části hotelu, kde bude klid. A Mary si vzala Thomase, aby ji nerušil. Ona—”

“Měla nasazené náušnice, které jí rodiče dali k osmnáctým narozeninám,” skočila mu do řeči.

Jenom na ni nechápavě civěl. “No a?”

“Althea si nikdy nebrala šperky do postele,” potichu poznamenal Armand.

“William přece tvrdil, že byla unavená,” trval na svém Bricker. “Třeba byla tak vyčerpaná, že prostě padla do postele a zapomněla si je sundat.”

Eshe zavrtěla hlavou. “Byly příliš nepohodlné. Na ty by nezapomněla.”

Bricker si odfrkl. “Spal jsem s mnoha smrtelnicemi, které si nechávaly nasazené náušnice.”

“Jsem si jistá, že spal,” suše odtušila Eshe. “Ale smrtelné ženy mají propíchnuté uši a většina nesmrtelných ne.”

“Jo,” povzdechla si Leigh. “Musím říci, že to je pěkná otrava. Za smrtelna jsem měla propíchnuté uši, ale po proměně?” Potřásla hlavou. “Uši se mi zacelily v okamžiku, kdy jsem si sundala náušnice, které jsem měla při proměně. Pokusila jsem se, nechat si je znovu propíchnout, ale jakmile jsem vytáhla šroubek s perličkou, jednoduše se zase zahojily.”

Eshe udělala obličej a přikývla. “Musela bys je propíchnout pokaždé, kdy by sis chtěla vzít náušnice. A musela bys to udělat náušnicemi, které chceš nosit.”

“Ne, vřelé díky,” stroze opáčila Leigh.

Eshe se ironicky usmála. “Většina nesmrtelných neholduje masochismus natolik, aby to chtěla absolvovat. Obvykle nosíme klipsy, které se přicvaknou na lalůček.”

“To zní nepohodlně,” odtušil Lucian. Zrovna vstal, aby si šel dolít kávu.

“To také jsou,” přitakala Leigh a zamračila se na něj, jako by byl na vině, že je musí nosit.

“Promiň, lásko,” zašeptal Lucian a sklonil se, aby ji políbil na čelo.

Mrak jí z tváře zmizel. “Není to tvoje vina.”

Vyměnili si úsměv, potom ji Lucian znovu políbil a vydal se na druhý konec kuchyně.

Když se opět usadil, Eshe ho zvědavě pozorovala. Poprvé byla svědkem projevu téhle jeho lidštější stránky. Vypadal skoro jako člověk.

Přistihl ji, jak ho sleduje, a povytáhl obočí. “Cos to povídala?”

“Jasně,” zamumlala a posbírala si myšlenky znovu dohromady. “Takže, pominu-li přiskřípnuté uši, tenkrát byly v módě velké, těžké přívěsky, které byly nepohodlné i při běžném nošení, natožpak vleže. Spát se s nimi nedalo a Althea by si je rozhodně nevzala do postele,” prohlásila, a ještě dodala: “Krom toho William povídal, že když vynesli její ostatky, zbyla z ní jen ohořelá hlava, a to je prostě špatně. Nanoboti způsobují, že jsme extrémně hořlaví. Všude. Jestli uvízla v ohni, měla shořet jako římská svíce. Nemělo zbýt nic… ledaže by hlava byla kus dál od vlastního ohně.”

“A jinde než tělo, když vzplálo,” zamyšleně odtušil Lucian. “Ty si myslíš, že byla z nějakého důvodu vzhůru a živá, setli jí hlavu stejně jako Annie a Rosamund, a potom zapálili tělo?”

Eshe pokrčila rameny. “Vysvětlovalo by to, proč hlava zůstala z větší části neporušená, zatímco tělo ne. Mohla se odkutálet pod postel nebo někam jinam, kde se jen pomalu pekla, místo aby vzplanula.”

“Pravda.” Bricker si poraženě povzdechl. “To už na nehodu moc nevypadá.”

Všichni chvíli mlčeli, a pak Bricker zmateně pronesl: “Ale kdo to mohl udělat? William přece říkal, že výlet do Toronta byl okamžitý nápad. Pro někoho, kdo by je pronásledoval s úmyslem zabít Altheu, by to znamenalo být jim přímo v patách.”

Všichni se obrátili na Armanda.

“Hele, na mě se nekoukejte,” ohradil se rychle. “Já měl práci s klisnou.”

“Ano, ale když odjížděli, byl jsi na farmě,” zdůraznil Lucian. “Byl tam ještě někdo jiný? Nějaký nesmrtelný, který by odjel hned po nich?”

Armand krabatil čelo, tvářil se zamyšleně, ale nakonec zavrtěl hlavou. “Ne. John a Agnes byli v Evropě, a když klisna začala mít problémy, poslal jsem pro Cedricka. Byl tam se mnou, pomáhal mi celou noc, a ještě hezky dlouho po rozbřesku.”

“Nemusí to být někdo, kdo byl při tom, když zahynula Susanna, tedy pokud to vážně byla nehoda,” zdůraznila Eshe.

Armand věnoval další chvilku přemýšlení, ale stejně si nakonec povzdechl a znovu zavrtěl hlavou. “Je mi líto. Nikdo tam nebyl. Krom toho,” dodal nevesele: “Po Rosamundině smrti jsem se tím sám zabýval. Vyptával jsem se a dokonce četl myšlenky. Při odpovídání na mé otázky žádný z lidí, o kterých jste se zmínili, nelhal.”

Eshe přikývla. “Když jsme hovořili s Williamem, také jsem mu přečetla myšlenky. Rozhodně o tom, co o těch úmrtích věděl, mluvil pravdu.”

“Pak jsme zase na začátku. Nemáme žádné podezřelé,” pragmaticky konstatoval Lucian.

Armand váhal, posléze ale řekl: “Nepředpokládám, že Jean Claude…” Nechal větu vyznít do ztracena, a když to vypadalo, že Lucian začneme metat hromy a blesky, zašklebil se. “Promiň, Luciane. Vím, že tě ta představa rozčiluje, a upřímně řečeno, nedokážu vymyslet žádný důvod, proč by mi zrovna on chtěl takto ubližovat, jenomže prostě nemůžu přijít na nikoho jiného, kdo by to chtěl. A on občas dělal šílené věci.”

“Dělal,” chladně přisvědčil Lucian. “Ale kůlnu nezapálil. Je mrtev.”

“Jednou už mrtev byl,” zhnuseně odsekl Armand.

Lucian pojednou vypadal strašně unaveně. “Ano, well, věř mi. Nyní je mrtvý.”

Armand si povzdechl. “Fajn. Takže jsme se vrátili do bodu nula. Čtyři mrtvé ženy. Žádný důvod. Žádní podezřelí. Vítejte v mém světě,” prohlásil hořce.

“Přinejmenším máš relativní jistotu, že Althea byla zavražděna,” poznamenal Bricker. “Chci říci, na tom jsme se přece shodli, že ano?”

Když všichni mlčky přikývli, Bricker pokrčil rameny. “A někoho poblíž znervózňuje vyšetřování, jinak by se vás nepokusili v té kůlně zabít,” připomenul. “Myslím, že se prostě budeme dál vyptávat. Někdo někde musí vědět něco, co nás může navést správným směrem, pokud Annie před padesáti lety opravdu něco objevila.”

Eshe si nemohla nepovšimnout ostrého pohledu, který pak Lucian vrhl na Armanda. Viděla, jak přimhouřil oči a spustil: “Ptal jsem se tě na to už v restauraci, ale ptám se znovu. Annie zřejmě kladla hodně otázek o smrti tvých manželek. Dalo by se čekat, že se pokusí promluvit i s tebou. Přijela někdy také sem na jih?”

“Řekl jsem ti, že ne,” potichu odtušil Armand. “A nelhal jsem. S Nicholasovou Annie jsem se nikdy nesetkal.”

“Možná uvedla jiné jméno. Nebo se vůbec nepředstavila,” tiše nadnesla Eshe. “Neobjevil se tou dobou tady někdo a nevyptával se?”

Armand zavrtěl hlavou. “Ne. Je mi líto.”

Eshe se s povzdechem svezla na židli a pokrčila rameny. “Dobrá. Takže Bricker a já budeme dál klást otázky.”

“My tři budeme dál klást otázky,” ponuře ji opravil Armand.

Když tázavě pohlédla na Luciana, oznámil: “Leigh a já se po snídani vracíme do města, ale nechám vám tady Anderse. Chci, abyste se rozdělili do dvojic. Eshe, ty budeš s Brickerem. Armande, s tebou půjde Anders. Chci, aby jedna dvojice promluvila se Susanniným bratrem a sestrou, a druhá s tím Cedrickem. Zjistěte, na co si vzpomínají v souvislosti s těmi úmrtími, a jestli někdo z nich mluvil s Annie. Zjistěte všechno, co můžete, a pak mi zavolejte do Toronta. Znovu to probereme.” Potom se dřív, než to kdokoli mohl komentovat, obrátil na Brickera. “Za jak dlouho budeme jíst?”

“Už se to nese,” zahlaholil Bricker a podal talíř se slaninou Leigh, která se zastavila vedle něho, v ruce talíř plný opečených toastů. Zatímco je odnášela ke stolu, vytáhl z trouby další dva talíře a také je zanesl na stůl.

Při pohledu na tucet vajec udělaných na způsob, kterému servírka v restauraci říkala volská oka, Eshe vykulila oči. Na druhém talíři byla malá hora bramboráčků. Vůbec nezaregistrovala, kdy je usmažil, ale je fakt, že byla příliš zabraná do rozhovoru u stolu.

“Ještě než odjedeš, chci si s tebou promluvit,” tiše řekl Armand Lucianovi, zatímco si začali nakládat na talíř.

Eshe po něm zvědavě koukla, ale měla podezření, že ví, o čem s ním chce mluvit. Všimla si, jak zareagoval na Lucianovo rozdělení dvojic. Tušila, že bude naléhat, aby byla raději s ním, než s Brickerem. Jenomže také bez nejmenších pochyb věděla, že Lucian řekne ne.

12. KAPITOLA

“Chci být ve dvojici s Eshe,” prohlásil Armand, sotva za sebou zaklapl dveře kanceláře a osaměl s Lucianem.

“Ne.”

“Je to moje životní družka, Luciane,” odtušil ponuře.

“Právě proto jsem řekl ne,” odpověděl Lucian stejně ponuře. “Bude vás to rozptylovat. Potřebuji, abyste oba měli jasnou hlavu. Jen tak vám nic neujde a budete ve střehu pro případ, že dojde k dalšímu pokusu o vraždu jednoho z vás.”

Armand překvapeně zamrkal. “Jednoho z nás? Chceš říci Eshe. Pokaždé, když někdo zahynul, tak to byla má životní družka nebo manželka.”

“Obvykle poté, co si tě vzala a porodila ti dítě. Nebo, v případě Annie, si vzala tvého syna a byla těhotná,” zrekapituloval Lucian, a pak zcela bez emocí upozornil: “Eshe se nevdala a ani, předpokládám, neotěhotněla, a tentokrát jsi u toho byl i ty. Zahynul bys také. Něco se změnilo.”

“Nejspíš ano,” zamumlal Armand. Dumal, co by to asi tak mohlo být. Jeho život ubíhal den co den ve stejných kolejích tak dlouho, že mu začaly splývat dohromady… dokud mu do něho nevstoupila Eshe. Její nástup na scénu jeho života byl vlastně jedinou změnou. Ale zatímco dosud všechny vraždy postihly pouze a jenom jeho manželky, a synovu manželku Annie, tentokrát by v ohni zemřel spolu s Eshe i on sám. Kdyby se na poslední chvíli neprobudil. Zajímavý vývoj.

“Proč jsi po Rosamundině smrti nepřišel se svým podezřením za mnou?” zeptal se znenadání Lucian a vytrhl ho tím ze zamyšlení.

Armand se na moment zamračil, ale pak zavrtěl hlavou a povzdechl si. “Protože jediné, co jsem měl, bylo podezření.”

“Podezření dost silné, aby ses izoloval od rodiny… předpokládám, žes je tím chtěl chránit?”

“Ano,” s dalším povzdechem přiznal Armand. “Ale přesto jenom podezření. A když jsem se tím zabýval sám, skončil jsem s prázdnýma rukama. Dokonce ani na tu věc s náušnicemi a Altheou jsem nepřišel. William se mi o tom nikdy nezmínil.”

“Pravděpodobně tě nechtěl rozrušit takovým příšerným detailem,” zamyšleně poznamenal Lucian.

“Pravděpodobně,” souhlasil Armand. A pak vyslovil to, co ho trápilo od chvíle, kdy se dozvěděl, že smrt Annie s tím vším nejspíš také souvisela. “Ale kdybych za tebou přesto zašel, Nicholasova Annie by mohla ještě žít.”

“Ano,” přisvědčil Lucian, přímý jako vždy, a posléze dodal: “Ale na druhou stranu, kdyby za mnou přišla ona, s jakýmkoli podezřením, které ji k vyšetřování vedlo, mohla ještě žít, navzdory tvému mlčení. Oba jste udělali stejnou… věc.” Pokrčil rameny. “Stejně to nakonec dopadlo, jak nejlépe mohlo. Nicholas má novou životní družku a aspoň teď nemusí volit mezi tehdejší něžně pokornou mrtvou Annie a nynější, snad až příliš živou, Jo. To by byl věru tvrdý oříšek.”

“Bože, ty seš občas vážně tak bezcitný čurák,” konstatoval s úžasem upřímně zhnusený Armand. Hned se do něho ale zahryzla zvědavost: “Jeho životní družka se jmenuje Jo?”

Lucian přikývl. “Josephine Willanová. Její sestra Sam je zase životní družkou Mortimera.”

Armand kývnul. Jednou či dvakrát se s Mortimerem setkal. Čas od času se u něj stavoval Nicholas. Vozil mu fotky Jeanne Louise a svoje. Často, když zrovna projížděl přes město služebně, k nějakému případu. Někdy s ním bývali i další vykonavatelé a Mortimer byl jedním z nich.

“Kde je Jo, zatímco je Nicholas uvězněn v domě vykonavatelů?” zeptal se. Dostal kapku strach, že jestli zůstala sama a bez ochrany, mohla by rozšířit rostoucí řady zesnulých žen v jeho nejbližší rodině.

“Musel jsem ji dát pod zámek spolu s ním.”

“Proč?” užasl Armand.

“Marguerite si myslela, že to Nicholasovi pomůže ukrátit čas. Krom toho jí to zabrání dostat se do maléru při pokusech o jeho osvobození,” dodal pobaveně. Významně zvedl jedno obočí. “Hotovo?”

Armand mlčky přikývl. Přestože se mu nezamlouvalo, že Lucian spároval Eshe s Brickerem, důvod chápal. Rozptylovali se, když byli spolu, o tom žádná. Mimoto byl tentokrát skoro zabit i on sám. To bylo něco nového. A vážně bylo možné, že terčem je spíš on, než Eshe. Vždyť jenom zpovídala Williama. A pokud ano, třeba ten, kdo měl útok na svědomí, po něm půjde znovu. A jestli k tomu dojde, ať je Eshe raději v bezpečí s Brickerem.

“John a Agnes Maunsellovi,” zamumlal Bricker. “Jestli ve skutečnosti nejsou podezřelí, co vlastně doufáme, že se od nich dozvíme?”

“Všechno, co půjde,” stručně odsekla Eshe a vyhlédla z postranního okénka SUV. Právě odbočovali na silnici, která vedla k farmě sourozenců Maunsellových. Tímto vozem přicestoval Anders. Sám teď spolu s Armandem vyrážel navštívit Cedricka v Armandově pickupu, a tak jim navrhl, aby místo na motorkách, jeli raději v SUV. Bricker samozřejmě nedal jinak, než že bude řídit. Eshe to bylo šuma fuk. Pokrčila rameny a vlezla si na stranu spolujezdce.

“Jestli jsou ovšem doma,” ironicky poznamenal Bricker, a o chvilku později, jen co se na dohled ocitla temná farma, dodal: “Což, jak to tak vypadá, nejsou. Zase.”

“Stejně tam zajeď. Pro jistotu můžeme aspoň zaklepat,” povzdechla si Eshe, ale nedělala si velké naděje na to, že je najdou doma. V domě nesvítilo ani jedno světlo, a především chyběla dodávka i auto, kterých si všimli při první návštěvě. Bála se, že je opět propásli, dokud nezahlédla muže, který se zastavil na dvorku v půli cesty mezi stodolou a domem.

“Myslíš, že je to on?” zeptal se Bricker, když zastavil SUV před domem.

Pokrčila rameny. Neměla ponětí. Nikdy dřív se s těmi dvěma nesetkala, ale řekla: “Jestli ne, minimálně nám může povědět, kde John a Agnes jsou, a kdy je tady zastihneme.”

“Pravda,” hlesl Bricker a vypnul motor.

Eshe otevřela dveře a vystoupila. Očima okamžitě vyhledala muže na dvorku. Stál přesně tam, kde ho uviděla poprvé, ale po krátkém váhání pokračoval přes dvůr k nim. Jak přicházel, zkoumavě si je prohlížel. Eshe mu v tomto ohledu nezůstala nic dlužná, a jakmile se přiblížil, dospěla k názoru, že to rozhodně je John Maunsell. Měl podobné rysy jako jedna z žen na miniaturních portrétech v Armandově stole. Musela to být Susanna.

Stejně jako jeho sestra, byl i John Maunsell blonďák. Vysoký a robustní jako válečník, kterým musel být v době, kdy byl proměněn. Ale byla to jeho tvář, co nejvíce přitahovalo její pozornost. Měl totiž stříbrozelené oči a tvář anděla. Bez legrace. Ten den, kdy Bůh tohoto mládence stvořil, musel být v obzvláště dobrém rozmaru, rozhodla v duchu. Vypadal pohádkově krásně a nijak by ji nepřekvapilo, kdyby ho našla, jak krášlí stránky nějakého módního magazínu nebo stojí modelem na prince pro Šípkovou Růženku nebo Sněhurku. Z hloubi srdce politovala místní děvčata. Určitě se všechna mohla přerazit, jen aby upoutala jeho pozornost. Vlastně to pro něj muselo být peklo na zemi, uvědomila si.

“To ano.”

Eshe při poznámce muže, který se právě před nimi zastavil, překvapeně zamrkala. Omluvně se zašklebil.

“Omlouvám se. Nehlídala sis myšlenky.”

Když si uvědomila, že si přečetl její úvahy o jeho vzhledu, přinutila se usmát. Přestože od něho bylo poněkud nezdvořilé, že je komentoval, aspoň jí tím připomněl, že musí udržovat mentální hradby zvednuté, aby uchovala soukromí svých myšlenek. Všechno zlé je holt pro něco dobré. Když jste ale našli životního druha, rázem to bylo těžší, a nikdo vlastně nevěděl proč.

“John Maunsell?” zeptal se Bricker cestou kolem SUV za Eshe.

“Ano.” Přikývl, a jen co se mladší vykonavatel sám představil, přijal Brickerovu ruku. Potom se John obrátil k Eshe. Nicméně dřív, než mohla promluvit, řekl: “A ty jsi Armandova nová životní družka, Eshe d’Aureus.”

Když sebou trhla, pousmál se a vysvětlil: “Obávám se, že tvá přítomnost a jméno kolovaly od úst k ústům každé klepny mezi námi a Armandovou farmou. Mají mrštný jazyk.” Naklonil hlavu a chvilku ji pozoroval, než nahlas usoudil: “Ačkoli já bych řekl, že jsi ještě krásnější, než jak se podle Cedricka tvrdí.”

Eshe se pokloně ironicky usmála. Nebyla nijak zvlášť krásná. Jenom měla sošnou postavu a nebyla ošklivá, a během staletí se naučila, jak se nejlépe předvádět. Přesto byl ten kompliment milý, a tak se usmála. “Jazyk máš stříbrný stejně jako oči, jak vidím.”

Byl to Bricker, kdo se zeptal: “Cedrick ti tedy povídal o Eshe?”

“Ano. Měl radost, že ten drb slyšel první,” kysele odtušil John, a zeptal se: “Armand s vámi není?”

“Ne.” Eshe se ohlédla na Brickera, než řekla: “Vlastně jsme přijeli sami. Máme nějaké otázky a doufáme, že bys nám na ně mohl odpovědět. O tvé sestře Susanně.”

Přikývl. Nezdál se nijak zvlášť překvapen. Tušila, že se domníval, že její otázky jsou založeny na tom, že je Armandovou novou životní družkou. Očekával pochopitelnou zvědavost na předchozí životní družku.

“Nepůjdeme tedy dovnitř?” navrhl John, ukazuje k domu. “Agnes si zajela do města do kina, ale já vám odpovím na jakoukoli otázku, pokud to budu vědět.”

“Děkuji,” zamumlala Eshe, a nechala ho, aby je doprovodil ke vchodu.

“Chtěl by někdo z vás něco k pití?” zeptal se John, když je zavedl dovnitř a rozsvítil.

“Pro mě nic, díky,” zavrtěla hlavou Eshe, když vešli do obývacího pokoje nalevo. Byl zařízen moderním nábytkem v neutrálních odstínech hnědé. Rozhlédla se, a pak usedla na kožené sofa. Okamžitě se zabořila do měkkých polštářů.

“Ani pro mne. Není to dlouho, co jsme měli opulentní snídani,” vysvětlil Bricker a složil se na druhý konec gauče.

Povinnosti hostitele měl tedy John zdárně za sebou, a tak přikývl a uvelebil se v nejbližším křesle. S tázavě zvednutým obočím těkal očima z Eshe na Brickera. “Copak byste rádi věděli o mé sestře?”

“Vlastně se ani tak nechceme ptát na Susannu, jako spíš na to, jak a kdy zemřela,” kápla božskou Eshe a poposedla dopředu.

“Aha.” John si povzdechl. Uhnul pohledem, chvíli mlčel, a potom se na ni opět podíval. “Mohu se zeptat, proč?”

Eshe si vyměnila pohled s Brickerem, mezitím bleskově vymýšlela odpověď, a pak jednoduše řekla: “Jde o záležitost Rady.”

John na ni chvíli mlčky zíral, jako by čekal, že to rozvede, potom si ale uvědomil, že je to vše, co mu jsou ochotní prozradit, a kývnul.

“Dobrá. Well… Bylo to asi týden po tom, co se narodil malý Nicholas.” Odmlčel se a ironicky se usmál. “Hádám, že už není malý.”

“Ne,” tiše přitakala Eshe. Malý Nicholas teď byl víc, jak pět set let starý. Armandův syn už dávno dospěl ve velkého Nicholase.

“Ví se o něm něco?” zeptal se najednou John. Dychtivým pohledem znovu rejdil mezi ní a Brickerem. “Neviděl ho někdo? Nic nového, co by nám řeklo, zda je v pořádku?”

“On je—” začal Bricker, ale utnula ho.

“Ne. Obávám se, že ne.” Byla to naprostá lež, samozřejmě. Ale kdyby se ten muž dozvěděl, že Nicholas je momentálně zavřený v domě vykonavatelů a čeká, zda ho popraví nebo ne, rozhodně by mu nebylo lépe na duši.

“Škoda. Doufal jsem, že ho někdo aspoň zahlédl.” uhnul John nešťastně pohledem.

“Je mi líto,” tiše řekla Eshe, a pak napověděla: “Co Susannina smrt?”

John přikývl. “Jak už jsem říkal, bylo to týden poté, co se Nicky narodil. Armand byl daleko u dvora. Odcestoval den po porodu. Několik dní byl u nás na návštěvě jeho bratr Jean Claude i s chotí Marguerite. Přijeli se podívat se na novorozené dítě, ale za soumraku museli vyrazit na cestu k domovu. Jakmile vyjeli z hradeb, sedl jsem na koně a zamířil do vesnice na večeři.” Odmlčel se, aby vysvětlil: “Tehdy jsem stále ještě jedl. Nebyl jsem proměněný dlouho a pořád jsem měl rád pořádný kus žvance. Bohužel, kuchař na hradě nebyl moc dobrý a…” Zmlkl a omluvně se usmál. “Pardon, uhýbám od tématu.”

“To je v pořádku,” ujistila ho Eshe, a hned ho k tématu zase vrátila otázkou: “Takže Armand byl u dvora?”

“Ano, jak říkám, odejel nazítří poté, co Susanna porodila. Měl odjet mnohem dříve. Král mu poslal přinejmenším tři výzvy, aby se dostavil k audienci, ale on nechtěl ji opustit, dokud se dítě nenarodí.” John se ušklíbl. “Naštěstí porodila Nicholase dříve, než se Jeho Veličenstvo rozzuřilo natolik, aby poslal vojáky. Ale dovedu si představit, že Armand, aby si znovu získal jeho přízeň, musel králi nějak šikovně pozměnit mysl, protože nepospíchal ke dvoru okamžitě, jen co obdržel rozkaz.

Eshe přikývla, neboť tímto byla potvrzena historka jak Armanda, tak i Marguerite, což ji ostatně nijak nepřekvapilo. “Takže ty sis vyjel do vesnice na večeři?”

“Ano. Pravděpodobně jsem tam pobyl nějakých pár hodin… možná tak tři nebo čtyři. Rád jsem si přihnul, jako každý smrtelník, a ještě jsem tak docela nestrávil, že alkohol už na mě nepůsobí,” přiznal s úšklebkem, a vzápětí navázal: “Každopádně bylo hezky pozdě v noci, když jsem se vrátil. Nejspíš už odbila půlnoc. Většina vojáků byli smrtelníci, a tudíž tou dobou byli již na loži. Vzhůru byli toliko strážní na hradbách. Všichni byli na nádvoří a pozorovali, jak hoří stáje.”

“Jenom pozorovali?” zamračila se.

“Ano,” přikývl John. “Zřejmě se pokusili zorganizovat živý řetěz až ke studni, aby oheň uhasili, jenomže v době, kdy požár zaregistrovali, už bylo na řetěz lidských rukou s vědry s vodou příliš pozdě. Moc by to nepomohlo. Samozřejmě se soustředili na sledování každého, kdo se blížil ke hradbám, což byla jejich práce, takže si nepovšimli, že stáje na nádvoří hoří, dokud nebyly v plamenech.”

Bricker se zeptal: “Zjistili jste někdy, proč začalo hořet?”

Zdálo se, že Johna otázka překvapila, ale zavrtěl hlavou. “Myslím, že do sena spadla louč, nebo se převrhla lucerna.” Pokrčil rameny. “Tehdy jsme neměli forenzní vědy ani nic na ten způsob. A jak sama víš, požáry byly na denním pořádku.”

Eshe kývla hlavou. Vůbec se nedivila tomu, že poznal, že je dost stará, aby se na to pamatovala. Sama často dovedla od pohledu říci, jestli je ten který nesmrtelný mladý nebo starý. Podle všeho to byl instinkt vrozený našincům. A co se týče požárů, ty tenkrát byly velice běžné. Suchá podestýlka a seno byly velmi smrtící kombinací, když se smíchaly s otevřeným ohněm, který byl to jediné, čím se dalo svítit.

“Jak věděli, že je tam Susanna?” zvědavě se optal Bricker, a Eshe se přistihla, že zatímco John odpovídal, soustředila se na jeho myšlenky. Když mluvil, poslouchala současně myslí i ušima.

“Nevěděli,” odpověděl John. “Věděli jenom to, že tam někdo zůstal uvězněný. Říkali, že jak se blížili, slyšeli křik. Když mi to pověděli, tak jsem usoudil, jako ostatně většina z nich, že to byl některý z pacholků od koní. Rádi hnípali na seně. Ale ve chvíli, kdy mi o tom řekli, byl už oheň příliš silný. Vrazit dovnitř a snažit se ho dostat ven? To by nikdo nepřežil. Alespoň jsem si to tehdy myslel,” zamumlal. Pocit viny se mu odrazil v obličeji. “Nyní si uvědomuji, že přestože bych mohl být zle popálený, pravděpodobně bych žil dost dlouho, abych ji dostal ven, a s dostatkem krve bychom byli oba zase v pořádku. Jenomže tenkrát jsem byl nesmrtelný bažant. Nevěděl jsem prakticky nic. A ani to, že je tam Susanna. Já—”

Hlas se mu zlomil a na chvíli odvrátil hlavu.

Eshe polkla a vycouvala z jeho myšlenek. Četla mu je, zatímco mluvil. Ověřovala si, že říká pravdu. Říkal. A jeho pocit viny a ztráty byl bolestný zážitek, který nyní chtě nechtě zakusila spolu s ním.

A byl to Bricker, kdo se zeptal: “Takže vy jste doopravdy nevěděli, jestli tam byla Susanna? Nikdo ji neviděl vcházet do stáje nebo—?”

“Ne,” skočil mu do řeči John. Hlas měl zdrsnělý směsí žalu a čehosi, co znělo jako zlost. “Nikdo ji neviděl, ale byla tam. Došlo nám to teprve, když z hradu vyběhla Agnes a křičela, že nemůže Susannu nikde najít. Nebyla s miminkem ani ve svém pokoji.” Povzdechl si a zakroutil hlavou. “Samozřejmě jsem nechtěl uvěřit, že by mohla být tam. Chtěl jsem věřit, že je někde jinde, ale nadešla další noc, a ona pořád nebyla k nalezení. Oheň tou dobou dohořel, řeřavé uhlíky vychladly, a tak jsem dal dohromady pár chlapů a prohrabávali jsme popel.” Na tváři měl pustý, bezútěšný výraz, když jim líčil, že: “Našel jsem její snubní prsten a amulet, který jí dal Armand předtím, než odcestoval ke dvoru. A také pár spálených a potřísněných cárů ze slavnostních šatů, které si oblékla, aby vyprovodila na cestu Marguerite a Jean Clauda. A to bylo všechno. Domyslel jsem si, že nanoboti nás v ohni tak rozžhaví, až byl div, že se zachovaly ty kousky látky, a že se neroztavil kov.”

Chvíli všichni mlčeli, a pak John dodal: “Když se o týden později vrátil Armand ode dvora, byl jsem tím, kdo mu to musel povědět.” Smutně potřásl hlavou. “Ten chlap byl šťastný jako blecha, že je doma. A nemohl se dočkat, až uvidí Susannu. Mysleli byste si, že byli od sebe celé dekády, a ne jen dva týdny. Přihnal se na koni na nádvoří, seskočil ze sedla a vyběhl do schodů. Chechtal se a hulákal na Susannu. Když jsem se ho pokusil na vrcholu schodů zastavit, jenom se zasmál, a hned se zeptal: Kdepak je tvoje sestra? Když jsem byl u dvora, obstaral jsem jí dárek. A pokoušel se mě obejít, až jsem nakonec vyhrkl: Je mrtvá.”

John zavrtěl hlavou. “Měl jsem sestru rád a její odchod byl pro mě pekelně bolestný, ale občas se v duchu rouhám a myslím si, že by tenkrát bylo laskavější, prostě bodnout Armanda do srdce. Nikdy předtím ani potom jsem neviděl muže tak zdrceného žalem.”

Eshe spolkla knedlík, který se jí zničehonic usadil v hrdle. Když vzpomínal na Armandův návrat, znovu se mu vloudila do myšlenek. A viděla, jak se Armand nejprve smál, to když se vracel domů ke své životní družce, a jak potom zbledl a zapotácel se, jen co se dozvěděl, že jeho životní družka je po smrti. Být toho svědkem bylo těžké, i když šlo o staré vzpomínky z druhé ruky. Odkašlala si. “Děkuji ti. Omlouvám se, že jsme tě donutili znovu prožívat takové smutné vzpomínky. Mám už jen jednu otázku.”

Přikývl. Jeho výraz napovídal, že je zvědav, co má na srdci teď.

“Říkal jsi, že Marguerite a Jean Claude se u vás zastavili na návštěvě, ale odcestovali, a vím, že Armand a Cedrick byli toho času u dvora… Existoval ještě nějaký jiný nesmrtelný, o kterém bys věděl, co se kromě tebe a tvé sestry zdržoval na hradě, když začalo hořet?”

John se zdál tou otázkou překvapen, ale vzal si chvilku na rozmyšlenou, než odpověděl. Nicméně potom stejně zavrtěl hlavou. “Ne. Jenom já a Agnes.” Zvědavě nachýlil hlavu. “Pročpak?”

Eshe s povzdechem vypustila zatajený dech. Doufala, že se dozvědí o někom dalším, koho by mohli prošetřit. O někom, na koho Armand nepomyslel nebo o něm možná ani nevěděl. O někom, kdo se nečekaně stavil na hradě nebo… no, prostě cokoliv. Ale život není nikdy jednoduchý, viďte?

Potřásajíc hlavou vstala. “Na tom nezáleží. Děkuji, že sis na tohle popovídání s námi udělal čas. Zavazíme tu už dost dlouho. Měli bychom jít.”

Ke dveřím kráčeli mlčky. Když vycházeli ven, Bricker zamumlal poděkování, ale dokud neseděli v SUV, nepromluvil. Pak se na ni podíval a podotkl: “Nezeptala ses ho na smrt Althey ani Rosamund.”

Eshe na sedadle doslova ztuhla, bezpečnostní pás z poloviny vytažený, neboť si uvědomila, že má úplnou pravdu. Líčení Susanniny smrti a Armandova bolest ji tak rozrušily, že na další vyptávání ani nepomyslela. Nervózně si okusovala ret a pohlédla k domu. Zamračila se. Dveře teď byly zavřené a John nikde v dohledu. “Well, o Althee nic užitečného vědět nebude. Byli tou dobou s Agnes přece v Evropě. A z toho, co nám pověděl Armand a Harcourt víme, že ani v době Rosamundiny smrti nebyl nikde poblíž.”

“Pravda,” zvolna přitakal Bricker. “Ale stejně jsme se měli aspoň zeptat.”

Eshe chvíli váhala, ale pak si vzdychla a pustila pás, takže se svinul zpátky do držáku. “Máš recht. Pojďme.”

Oba vystoupili z SUV a vrátili se k domu. Tentokrát zazvonila Eshe. Zatímco čekali, stála a v duchu se proklínala, že nepoložila otázky související se smrtí ostatních žen. Čekali. A pořád čekali.

“Neotevírá,” poznamenal Bricker. “Nevytratil se do stájí nebo tak něco, zatímco jsme šli k SUV, co myslíš?”

“Ne. Viděli bychom ho,” odpověděla s jistotou a znovu zazvonila. Zrovna se chystala zazvonit potřetí, když se za ní ozval zvuk motoru nějakého auta. Ohlédla se na příjezdovou cestu. Bílý vůz s náhonem na všechna čtyři kola a tónovanými skly právě zpomaloval a zajížděl vedle SUV. Spolu s Brickerem zvědavě přihlížela, jak zaparkoval, a otevřela se dvířka na řidičově straně. Muž, který vystoupil, měl tuctovou, hladce oholenou tvář a stavěný byl jako zápasník. Mohutná hruď, svalnaté paže a tlustý krk. Nakrátko ostříhané světlehnědé vlasy byly rozčepýřené do účesu běžně známého jako vrabčí hnízdo.

Když na ni Bricker tázavě kouknul, pokrčila rameny, a pak prostě čekala, zatímco muž přicházel ke dveřím, u kterých postávali.

Zastavil se na chodníku před verandou, kde stáli. Při své výšce se nad ní i Brickerem bez nadsázky tyčil, přestože byl níž. Chvíli si oba pozorně prohlížel, načež obrátil pozornost k Eshe. “Řekl bych, že ty budeš ta Eshe d’Aureus.”

Eshe mírně rozšířila oči nad jeho familiérním přístupem, ale přijala ruku, kterou jí podával, a lehce kývla, než se zeptala: “A ty jsi?”

“Cedrick Hanford,” představil se.

“Cedrick?” překvapeně vyhrkl Bricker. “Když jsme odjížděli, Armand s Andersem právě mířili za tebou… na kus řeči.”

“Tak to jsme se minuli. Měl jsem nějaké pochůzky,” odtušil a zpytavě vyklenul jedno obočí. “A ty seš kdo, hochu?”

“Justin Bricker, jméno mé,” zahlaholil a podal ruku na pozdrav. “Já jsem… ehm… kamarád Eshe a teď i Armandův,” vykoktal nakonec.

Cedrick přikývl, ruku přijal a potřásl s ní. Potom přes ně pohlédl ke dveřím. “Neotevírá?”

“Ne,” přisvědčila Eshe a zamračila se na dveře. “Víme, že je John doma. Před pár minutami jsme s ním mluvili a už jsme byli na odchodu, když jsme si vzpomněli, že jsme se ho zapomněli ještě na něco zeptat. Vrátili jsme se, ale neotevírá.”

Cedrick zavrčel, ne že by se tím zdál překvapen. “Pravděpodobně zase zalezl do toho svého kumbálu ve sklepě. Jestli ano, máte smůlu. Ta zatracená věc je zvukotěsná. Spí tam a nechal ho vybudovat tak, aby tam dole neslyšeli zvonek, telefony, lautr nic. Mohli byste tady nahoře vyhodit svoje SUV do povětří a je-li tam, nic neuslyší.”

“Určitě by nešel tak brzy do postele,” zamračil se Bricker.

“Pravděpodobně ne,” souhlasil Cedrick. “Ale má tam dole také kancelář s počítačem, ve kterém, jak jsem pochopil, má každou počítačovou hru, co stojí za to mít. Tráví tam většinu nocí a hrává až dlouho do rána. Nejlepší způsob, jak se s ním spojit, je zanechat vzkaz na záznamníku. Ozve se sám… nakonec,” dodal podrážděně.

“No, tak to jsme s ním pro dnešek asi dohovořili,” zabručel Bricker.

Eshe přikývla, a když Cedrick zamumlal: “Dovol,” ustoupila mu z cesty. Vmáčknul se k nim na verandu, aby se dostal ke schránce. Před jejíma zvědavýma očima vylovil ze zadní kapsy CD, vhodil ho dovnitř a pustil víko schránky. Zaklaplo se s protivným zarachocením.

Obrátil se, a když uviděl, jak se tváří, vysvětlil: “Program, který mu pomůže vést účetnictví.”

“Myslel jsem, že tuhle usedlost vlastní John, ne Armand,” překvapeně odtušil Bricker. Mimoděk vyslovil nahlas to, co napadlo i ji.

“No to ano, ale Armand si o toho kluka dělá starosti. Požádal mě, jestli bych mu nepomohl. A tak mu tu a tam pár věcí zařídím. S tímto programem si může vést účetnictví sám. Tím pádem mě bude méně otravovat,” dodal suše, protáhl se mezi nimi a zase sešel na matičku zemi.

“Začínám mít zvláštní pocit, že Johna nemáš extra v lásce,” odtušila Eshe, která už také scházela z verandy, a když zamířil zpátky ke svému náklaďáku, vydala se za ním.

Viděla, jak pokrčil rozložitými rameny. “John je v pořádku. Je to jenom… well… John,” řekl ironicky a zastavil se u svého vozu. Otočil se a zvedl jedno obočí. “Říkala’s, že mě Armand hledá, a chce se mnou mluvit?”

“Ano. Touhle dobou už nejspíš dorazil k tobě a zase odjíždí,” dodala zamračeně.

“Vracíte se na farmu?”

Ohlédla se na tichý dům za nimi. Opravdu potřebovali Johna ještě trochu vyzpovídat, ale teď to podle všeho nebude. Budou muset jet domů, sehnat jeho číslo a nechat mu vzkaz na záznamníku. Pěkná otrava, ale nic jiného se, jak se zdá, dělat nedalo. S povzdechem se otočila opět k Cedrickovi. “Ano. Jedeme nazpět na farmu.”

“Pak tedy pojedu za vámi a promluvím si s Armandem tam,” rozhodl Cedrick a nastoupil do svého náklaďáku.

“Máš telefon, Brickere?” zeptala se Eshe, zatímco spěchali k vlastnímu vozidlu.

“Jo. Kde je tvůj?” podivil se.

“Hromádka roztavené umělé hmoty v kůlně.”

“Aha. Jasně.” Začal sahat do kapsy.

“Dáš mi ho v autě,” podotkla, když se odpojila cestou na opačnou stranu vozu.

Oba nastoupili a zapnuli si bezpečnostní pás. Bricker vylovil přístroj a startoval motor. “Komu voláš?”

“Armandovi,” odpověděla nepřítomně, zatímco mačkala číslo jeho mobilu. “Jenom chci mít jistotu, že když s Andersem zjistili, že tam Cedrick není, zamířili k domovu, a nesedí před farmou, kterou spravuje, a nečekají na něj.”

“Čili jeho telefon oheň přežil?” provokoval při startování Bricker.

Slovně si ulevila, zavěsila a místo na Armanda začala mačkat telefonní číslo na Anderse. Bricker mezitím vyjel na silnici a Cedrick ho následoval.

13. KAPITOLA

“Armand je na cestě zpátky,” oznámila Eshe Cedrickovi. Vystoupila z SUV a zjistila, že už je ze svého pickupu venku, a teď jí přidržuje dveře. Při zpáteční cestě po štěrkové vozovce tak nadskakovali, že Andersovo číslo dvakrát namačkala špatně, než ho konečně trefila správně a dovolala se.

Přesně jak se obávala, seděli v Armandově pickupu a čekali, až se Cedrick vrátí. Vysvětlila jim, že na něj narazili na farmě Maunsellových, a berou ho na kus řeči k Armandovi na farmu. Armand ohlásil, že rovnou vyrazili k domovu.

Sotva s ním domluvila a ukončila hovor, Bricker vjel na příjezdovou cestu k Armandově farmě. Podle jejího odhadu jim jízda trvala nějakých patnáct, dvacet minut. Když Cedrick místo ní zabouchl dveře, zamumlala poděkování a vykročila k verandě.

“Chtěl bys něco k pití, zatímco budeme čekat? Kávu, čaj… krev?” Poslední slovo dodala s ironicky zkroucenými rty. Jakmile totiž vyslovila ta první dvě, rázem se cítila jako miloučká hospodyňka, puťka domácí. Ale nabídka krve jí zase zvedla náladu. Mimoto jí nikdo neřekl, jestli má tenhleten lamželezo životní družku nebo ne. Pokud ne, pravděpodobně nepožívá nic, než krev.

“Krev,” odtušil Cedrick, který šel za ní po schodkách nahoru na verandu. “Stále jsem nezadaný… a začínám si myslet, že svou životní družku snad ani nikdy nenajdu.”

To poslední bylo řečeno unaveným tónem, při kterém se lehce zakabonila. Sama dobře věděla, že být sám bylo hodně těžké. Člověku začal život splývat v monotónní kolotoč nekonečných nocí. A John Maunsell byl také sám. Degradoval na gamblera, který noc co noc vysedává ve zvukotěsné místnosti bez oken a do nekonečna hraje videohry. Až se tohle všechno vyřeší, zřejmě by měli s Armandem uspořádat ohromnou party. Pozvat armádu ženských, smrtelných stejně jako nesmrtelných, a představit je těmto dvěma starým mládencům. Oba jí připadali dost milí, aby si zasloužili životní družku. Jasně, s Johnem zatím jen jednou krátce promluvila, a z těch pár vět, které prohodila se Cedrickem, pochopila, že o něm nemá valné mínění.

“Cos myslel tím, že John je John?” zeptala se zvědavě, když vešli do kuchyně a ona zamířila k lednici pro tři sáčky krve.

“Možná bych měl tu krev přestěhovat do Armandova pokoje dřív, než na to zapomeneme,” poznamenal Bricker, když si bral sáček, který mu nabídla. “Zítra přijde paní Ramseyová.”

Nepřítomně přikývla, právě podávala Cedrickovi sáček a při tom z něho nespouštěla tázavé oči.

“Děkuji.” Krev přijal, ale nenabodl si ji na zuby okamžitě. Místo toho se zamyslel nad její otázkou. Nakonec si povzdechl a bez příkras prohlásil: “Jako smrtelný, byl John ožralý idiot.”

Při té novině jí oči div nevypadly. Zmínil se, že si rád přihnul, prý jako každý smrtelník, jenomže jí nedošlo, že to znamená, že byl opilec. Samozřejmě, nebylo pravděpodobné, že by se jí tím pochlubil. Pohlédla na Brickera a zjistila, že vypadá stejně překvapeně. Přestal vyndávat pytlíky s krví z ledničky a ty dva, co už měl venku, vrátil zase dovnitř. Zavřel dvířka a narovnal se, aby si to poslechl celé.

Eshe se podívala zase na Cedricka, a pak si odnesla svůj sáček krve ke stolu. Posadila se za něj s otázkou: “Co ho nutilo pít?”

“Nic,” stroze odvětil Cedrick, jen co si spolu s Brickerem přisedl ke stolu k ní. “Byl to prostě druhorozený syn. Žádná odpovědnost, žádné vyhlídky, a rád pil.”

“Aha,” hlesla Eshe a bezmyšlenkovitě si hrála se sáčkem.

“Také byl zasnouben s dcerou sousedního barona,” povzdechl si Cedrick. “Děvče mohlo pochodit i líp, ale byli do sebe s Johnem strašně zbláznění. A navíc její původní snoubenec zahynul, když byla ještě malá, a tak její otec s jejich sňatkem souhlasil. Když John dorazil na hrad, aby zjistil, proč už Agnes není v klášteře, do data svatby scházely zhruba tři měsíce. A pak ovšem jel na ten neblahý noční hon, při kterém si zlomil vaz.”

Cedrick stiskl rty. “Když jsme vyjížděli, byl střízlivý, ale v sedlové brašně měl čutoru plnou whiskey. Jednou či dvakrát jsem ho přistihl při pití a varoval jsem ho, že pít na lovu není moudré. Jenom se zasmál. Prý to má na zahřátí.” Znechuceně zafuněl. “Garantuji vám, že když sletěl ze svého koně a zlomil si vaz, byl ožralý jako prase.”

“A Agnes ho proměnila,” zašeptala Eshe.

“Ano. Ten malý blázínek. Tenkrát jsem si v duchu říkal, že je to mrhání dobrou proměnou.”

“A teď?” zajímala se.

Cedrick pokrčil rameny. “Proměna přinutila Johna přestat pít. Alkohol už na něj nepůsobil a Armand všem nařídil, aby mu neprozrazovali, jak na nás účinkuje pití krve opilých. Jsem si jist, že se to od té doby už dozvěděl, ale pokud vím, od smrti Susanny se nenapil.” Našpulil rty a řekl: “Pocit viny, aspoň myslím. Kdyby nebyl v hostinci dole ve vesnici a byl na hradě, když začalo hořet, Susanna by možná ještě žila.”

Eshe přikývla a Bricker se zeptal: “Co se stalo s jeho snoubenkou?”

“Ech.” Cedrick znechuceně zamlaskal. “Armand ho varoval, aby počkal, až získá schopnost číst myšlenky, než si ji vezme. Aby měl jistotu, že mu může být životní družkou. Ale on to děvče pořád miloval. Kdyby byla svolná, rovnou by se s ní oženil.”

“Chápu to tak, že nebyla,” potichu odtušila Eshe.

“To tedy sakra nebyla. Sotva opustil hrad, utíkal za ní a vyžvanil jí, co teď z něho je. Holka byla převelice pobožná, jako tehdy většina lidí, a když jí to pověděl, pokoušel se o ni psotník. Podle jejího názoru teď byl ďáblovo sémě, zplozenec pekel, a spěchala od něj tak rychle, že kdybych tam nebyl, běžela by za otcem, řekla mu to, a než bys řekl švec, měli bychom u hradní brány armádu s kůly a pochodněmi v ruce.”

“Ty jsi tam byl?” podivila se.

Přikývl. “Armand nebyl žádný hlupák. John slíbil, že svatbu odloží, a dokud nedokáže číst a kontrolovat smrtelníky, nic nepoví. A také mazat vzpomínky pro případ, že zareaguje přesně tak, jak zareagovala. Ale Armand mu nevěřil, že to neudělá. Poslal mě, abych ho čistě pro jistotu sledoval. Vymazal jsem jí paměť a do hlavy jí vložil falešnou vzpomínku na strašlivou hádku s Johnem. Poslal jsem ji svou cestou s přesvědčením, že už ho nikdy nechce vidět. Potom jsem vzal Johna zpátky na hrad.”

Cedrick na židli poposedl dozadu a potřásl hlavou. “John se potom nějakou dobu choval jako zahořklý a rozzlobený malý bastard. Nepříjemný byl na všechny, ale nejhorší byl na Agnes. Víte, vyčítal jí, že ho proměnila v to, co jeho snoubenka považovala za příšeru,” dodal suše. “Nevadilo, že kdyby to neudělala, byl by mrtvý, a tu holku by tak jako tak neměl, ale navíc by neměl ani život.

Ubohá děvenka. Nesla to po čertech těžce. Susannina smrt naštěstí vrátila tomu chlapci alespoň kus zdravého rozumu. Od té doby jednal s Agnes lépe. Velice ochranitelsky… což bylo moc dobře, protože ho odjakživa slepě zbožňovala,” dodal tiše, a pak se zeptal: “Už ses s Agnes setkala?”

Eshe zavrtěla hlavou. “Když jsme k nim dorazili, byla v kině.”

Cedrick se pousmál. “Agnes filmy miluje. Je to sladká malá bytůstka. Skoro o deset let starší, než byla Susanna. Ona a starší bratr měli jinou matku, než Susanna a John. Ti se narodili druhé choti jejich otce. Agnesina maminka musela být drobounká jako víla. Dívenka je malá a útlá a vypadá mladší, než většina nesmrtelných, přestože završila pětistovku. V době, kdy ji Susanna proměnila, už přijala závoj a stala se jeptiškou. Toho se ale po proměně samozřejmě vzdala. Už tak je dost těžké kousat přátele a sousedy, a to ani nejsou panenskými nevěstami Krista,” ušklíbl se.

“Potkal jsem pár psanců, kteří by to považovali za delikatesu,” ozval se Bricker.

“Ano, jistě. Agnes ale nikoli,” ujistil ho Cedrick, a pak si na zuby nabodl sáček, který mu prve dala Eshe, čímž jim dal mlčky najevo, že večer otázek a odpovědí prozatím končí.

Eshe a Bricker rovněž, a tak se rozhostilo ticho. Zatímco se sáčky vyprazdňovaly, všichni mlčeli. Právě si strhávala prázdný sáček z tesáků, když uslyšeli, jak v přední části domu vržou otevírané dveře se sítí proti hmyzu, a pak klapnutí, jak se zavřely. Proto ji nijak nepřekvapilo, když o chvilku později vešel do kuchyně Armand, s Andersem v závěsu.

Cedrick kývnul na pozdrav a stáhl si prázdný pytlík, aby mohl Armanda přivítat poznámkou: “Ve městě jsem se doslechl, že prý máš nového předáka.”

“Mám,” přitakal Armand. Když kolem něho procházel k židli vedle Eshe, plácl ho po rameni. “Než odjedeš, dám ti jeho jméno a osobní údaje pro účetní evidenci.”

Cedrick přikývla a zvědavě kouknul po Andersovi, který mířil k lednici pro pár sáčků krve.

“To je Anders,” zodpověděl Armand nevyslovenou otázku, a když Cedrick zvedl jedno obočí, dodal: “Je mi líto. Křestní jméno neznám.”

“To zná jen málo lidí,” mírně odtušil Anders, když si k nim přisedl ke stolu a podal jeden z přinesených sáčků Armandovi. Jen co se uvelebil na židli mezi Armandem a Brickerem, dodal: “Když už mluvíme o novém předákovi, myslí si, že posledních pár dní jste byli s Eshe pryč. Stejně jako hospodyně. Lucianova práce,” upřesnil, když na něj Armand vrhl překvapený pohled. “Zatímco jste se vy dva uzdravovali, nechtěl je nikde poblíž domu. Tak jim vnukl do hlavy, že jste pryč. Předák měl zůstat ve svém domku a koukat na televizi zesílenou na maximum. S výjimkou doby, kdy musel dělat svou práci. A tvá hospodyně měla jít domů na placenou dovolenou. Ale počítám, že se zítra vrátí.”

Armand přikývl a podíval se na Eshe. “Předpokládám, že už jste se ho zeptali?”

Zavrtěla hlavou. Když viděla, jak je konsternován, že si nechala ujít možnost získávat informace, rty jí zvlnil pobavený úsměv. “Ne. Cedrick nám zrovna vyprávěl o Johnovi a Agnes. Na nic jsme se ho ptát nemuseli.”

“Aha.” Pousmál se a oči mu sjely k jejím rtům. Zhoupnul se směrem k ní, a Eshe si byla jistá, že se ji chystá políbit, jenomže když Cedrick řekl: “Nerad ruším, ale zeptat na co?” zarazil se.

S povzdechem se na ni ironicky usmál, a pak se obrátil k Cedrickovi. “Snažíme se přijít na to, kdo mi zabil manželky a snachu Annie.”

Eshe sebou při těch slovech trhla. Přestože věděla, že Armand nevěří, že by za sérií tragédií v jeho životě mohl být Cedrick. A přestože s ním z větší části souhlasila, stejně by bylo lepší nechat si tuhle informaci zatím pro sebe. Čistě pro případ, že by se mýlili, a on by v tom měl přece jen prsty.

Zadívala se na Cedricka a pečlivě si všímala výrazu jeho tváře. Sice byl tak trochu překvapený, ale nezdál se tou novinou bůhvíjak omráčený. Když zvolna pronesl: “A já si myslel, že máš zřejmě jen trochu moc smůly na ženy,” pochopila proč.

Zato Armand užasl. “Měl jsi něco říct,” vydechl. “Já si myslel totéž.”

Cedrick pokrčil rameny. “No, nikdy jsi o tom nemluvil. Říkal jsem si, jestli nejsem prostě paranoidní.”

“Jo,” suše přitakal Armand. “Znám ten pocit.”

Cedrick na něj chvíli mlčky zíral, a pak se na židli narovnal a zeptal se: “Dobrá. Co mohu udělat, abych pomohl?”

Hodně ji překvapilo, že se Armand otočil k ní a významně zvedl jedno obočí, čímž jí mlčky přiznal vůdčí roli. Sáhla po jeho ruce, kterou měl položenou na noze, mírně ji stiskla, a teprve poté se Cedricka optala: “Chápu to tak, že v době Susanniny smrti jsi byl s Armandem u dvora?”

Přikývl. “Odcestovali jsme týden před, a vrátili se týden po tom, co umřela.”

“A když umírala Althea, byl jsi na farmě a pomáhal Armandovi?”

Znovu přikývl. “Šlo o hřebící se klisnu. Althea s rodiči odjela, zatímco jsme se pokoušeli obrátit nedonošené mládě.” Trpce se ušklíbl. “Přišli jsme o hříbě. Pamatuji si to správně?” pohlédl na Armanda, který přikývl.

“A když zahynula Rosamund, byl jsi někde poblíž?” pokračovala Eshe.

Tomuhle se Cedrick ušklíbl. “Byl jsem v kraji, ale tou dobou jsem byl zrovna na farmě, kterou jsem spravoval. Doslechl jsem se o tom až příští noc.”

“Nepodezíráme tě,” ujistil ho Armand vážným hlasem. “Jenom se to snažíme objasnit. Jsi moje alibi jak pro smrt Susanny, tak Althey.”

“Oni tě podezřívali?” překvapeně se otázal Cedrick, a hned se podíval na Eshe, Brickera a Anderse, a ujišťoval je: “Tohoto člověka znám dlouho. Armand by nikomu neublížil. O tom, že by zabil životní družku a dvě manželky, ani nemluvě.”

“Napadá tě někdo jiný, o kom si myslíš, že by mohl?” okamžitě se zeptala Eshe.

Tou otázkou ho podle všeho zaskočila. Hodnou chvíli mlčky přemýšlel, než nakonec zavrtěl hlavou. “Je to hodný chlap. Nedokážu přijít na důvod, proč by někdo šel po jeho ženách.”

“Takže jinak. Je tu tedy někdo, kromě tebe, Harcourtových, a Johna s Agnes, kdo se zdržoval poblíž od Susanniny smrti?” zeptala se. “Třeba se neukazoval každodenně, ale jenom sem tam? Někdo nezajímavý, kdo se prostě jen tak čas od času objeví?”

Cedrick pokrčil rameny. “Jedině jeho rodina. Ti se tu a tam ukázali a hned se zase vypařili. Lucian… a Jean Claude s ženou Marguerite.”

Eshe se zklamaně svezla na židli. A nebyla sama. Bricker a Armand zareagovali stejně. Jedině Anders nad mizivým množstvím informací nehnul ani brvou. Ale na druhou stranu, v tomto vyšetřování byl nový, a Armanda stěží znal. Netrápilo ho to.

“Je mi líto.” Cedrick vystřihl omluvný obličej. “Myslím, že jsem moc nepomohl.”

“Potvrdil jsi Armandovu verzi,” namítla Eshe. Silou vůle se usmála. “To pomohlo.”

Vyprskl nedůvěřivým smíchem, a když Armand najednou vstal, pohlédl na něj.

“Pojď do kanceláře. Dám ti ty informace o Jimovi, mém novém předákovi,” potichu požádal Armand.

Cedrick přikývl a vstal, ale ještě kývnul Brickerovi a Andersovi. Potom se usmál na Eshe. “Namoutěvěru, bylo mi potěšením se s tebou seznámit. Doufám, že tohle všechno rozluštíš a prožiješ s Armandem dlouhý a šťastný život. Zaslouží si to.”

“Děkuji,” zašeptala. “Také jsem tě ráda poznala. A na viděnou.”

S kývnutím vyrazil za Armandem z kuchyně.

“Inu,” ozval se Anders, jen co na chodbě utichl zvuk jejich kroků. “Doufám, že vy dva jste u Johna a Agnes Maunsellových měli větší štěstí?”

“Ano,” odpověděl Bricker ve stejné chvíli, kdy Eshe řekla: “Ne.”

Anders zvlnil jedno obočí. “Tak jak?”

Eshe koukla na Brickera. “Jediné, co udělal, bylo, že potvrdil Armandovu historku.”

“Ha!” triumfálně vyhrkl Bricker. “Tentokrát jsem si já všiml detailů, a ty ne.”

Ušklíbla se. “Tak povídej. Čeho sis všiml?”

Bricker zavrtěl hlavou a vstal. “Jdu přestěhovat krev. Vysvětlím to, až se vrátí Armand. Tak budu mít svědka napravení mého pošramoceného renomé. A nebudu vypadat jako idiot, jako posledně.”

Eshe zvažovala, že mu poví, že nevypadal jako idiot, ale pak jen pokrčila rameny a přešla ke skříňkám. Otevírala je a zavírala, dokud nenašla jednu, ve které nebylo nádobí, ale jídlo.

“Co hledáš?” mračil se Bricker.

“Něco k snědku,” odpověděla nepřítomně.

“Už?” zhrozil se. “Vždyť jsme se najedli těsně předtím, než Lucian s Leigh zvedli kotvy. Je to teprve pár hodin.”

“Tři hodiny,” opravila ho, a hned na svou obranu dodala: “A ta snídaně bylo jediné, co jsem snědla od nedělního pikniku. Mám zase hlad.”

Bricker s povzdechem vrátil krevní sáčky, které už vzal do ruky, na místo, a zavřel dvířka lednice. “Dobrá. Co chceš? Nachystám ti to.”

Okamžitě odpověděla: “Můžu si něco nachystat i sama.”

“Jasně,” podotkl s do očí bijící nevírou. “Kdys vařila naposledy?”

Zakabonila se, váhala, ale nakonec přece jen přiznala barvu. “Nikdy.”

“Nikdy?” zopakoval nevěřícně. “To jako vážně nikdy?”

Vzdychla a s kyselým obličejem se obrátila zpátky ke skříňce plné krabic a konzerv. “Moje rodina byla zámožná. A Orion byl úžasný válečník. Také byl bohatý. Na tyhle věci jsme měli sluhy. Ale nepřipadá mi to těžké. Určitě se do toho vpravím.”

Vzala z police lákavě vyhlížející nádobku a zadívala se na pěkný obrázek pšenice a ovoce na přední straně. “Třeba tohle vypadá dobře.”

“To je Psyllium,” odsekl Bricker a znechuceně jí ho vytrhl z ruky.

“No a?” zamračila se na něj. “Co je na tom Psylliu špatného?”

“Je to—” Pohlédl na obal a přečetl: “Doplněk stravy.”

“To zní zdravě,” odtušila a pokusila si ho vzít nazpátek.

“Eshe,” oslovil ji tónem, který naznačoval, že znechucení zvolna vyklízí pole pro pobavení. “Tohle berou staří smrtelníci, aby chodili pravidelně.”

“Kam aby chodili pravidelně?” nechápala, načež ho zákeřně šťouchla loktem do břicha. Tvrdě. Sotva zahekal a předklonil se, zabavila mu jablko sváru a zopakovala: “Kam aby pravidelně chodili?”

“Na hajzl,” zachroptěl, svíraje si žaludek.

“Zas až takovou ránu jsem ti nedala,” ohradila se. Teď byla znechucená pro změnu ona.

“Ne,” povzdechl si a narovnal se. “Myslel jsem to vážně. Berou to, aby chodili pravidelně na záchod.”

Ihned plechovku upustila, jako by ji kousla. “Oni si kupují… výkaly?”

“Ne— Je to— Ach můj Bože,” koktal a sklonil se, aby plechovku zvedl. Kroutil hlavou a spustil: “Je to vláknina. Psyllium jsou semena nebo plevy či co. Oves, jitrocel a kdovíco ještě. Reguluje to peristaltiku střev, potažmo vyměšování, těm, kdo ve svém jídelníčku nemají dost vlákniny.”

“Aha.” Zadívala se na nádobku. “Moc chutně to nezní. Ale stejně to vypadá velmi lákavě.”

“Jo. To některé kočičí konzervy taky, ale ani ty bych ti nedoporučoval ochutnávat,” bručel. Raději plechovku vrátil do skříňky. “Vlastně si ti dovoluji navrhnout, že tě na tvůj první nákup potravin doprovodím. Čistě pro jistotu, že se nepokusíš naservírovat tablety do klozetu nebo dámské hygienické potřeby.”

“Ha, ha. Dámské hygienické potřeby znám,” odsekla.

“Fakt?” zapochyboval, a Eshe obrátila oči v sloup.

“Jsem žena, Brickere,” upozornila.

“No jasně, já zapomněl,” odtušil suše. Nyní zkoumal obsah skříněk osobně. “Já na tebe prostě myslím jako na vykonavatele. Opravdu starého vykonavatele.”

Přimhouřila oči a právě zvažovala, že mu jednu ubalí, když vtom vzala na vědomí tichý smích. Přicházel od stolu. Otočila se a probodla Anderse pohledem, jenomže ten jen pokrčil rameny.

“Podle mne ti jenom oplatil poznámku, že na něj nemyslíš jako na muže,” odtušil. Zjevně se skvěle bavil.

Uvědomila si, že má pravdu. Vzdychla a rozhodla se Brickera nepraštit. Cestou ke stolu povýšeně zabručela: “Fajn. Můžeš mi uvařit.”

“Páni, vřelé díky,” opáčil suše a Anders se rozchechtal ještě víc.

“Co je tady k smíchu?” zeptal se Armand, právě vcházející do kuchyně. Eshe po něm koukla. Byl sám, z čehož usoudila, že Cedrick vyrazil zpátky na farmu, o kterou se staral.

“Eshe hodlala jíst Psyllium,” požaloval Bricker. Pobaveně se křenil, a když uviděl Armandův nechápavý výraz, bavil se o to víc. Potřásl hlavou a sundal z police zmíněnou plechovku. Ukázal ji Armandovi. “Když jsi to kupoval, věděl jsi, co to je?”

Armand si nádobku prohlédl a pokrčil rameny. “Ne, ale vypadalo to dobře.”

To Brickera znovu rozesmálo. “Teda lidi, než odjedu, budu vám oběma muset dát pár lekcí nakupování.”

Kroutil hlavou a obrátil se zase ke skříňkám se slovy: “Posaď se. Promluvíme si, zatímco nám budu chystat něco k snědku.”

“Bezva,” mumlal si Armand, když obcházel stůl, aby si zase přisedl k Eshe. “Mám hlad.”

“Cedrick odjel?” zeptal se ho Anders, jen co se uvelebil na židli vedle Eshe.

“Ano. Nemyslím, že by nám mohl ještě s něčím pomoct,” poznamenal Armand, při tom jednou rukou objal Eshe a přitáhl si ji k boku.

Anders přikývl a pohlédl na Brickera. “Inu, Armand je tady… pověz nám, čeho sis u Maunsellových všiml ty a Eshe ne.”

“Jasná zpráva,” odtušil, zatímco vytahoval z lednice lančmít, sýr a zeleninu. Položil to na linku a vrátil se ještě pro cibuli a rajčata. “No, vyprávěl nám víceméně totéž, co Armand, ale trochu podrobněji.”

“Ano, jenže to tak jako tak nestačilo, abychom rozhodli, zda byla její smrt vražda nebo nešťastná náhoda,” poukázala Eshe. Pozorně sledovala, jak vyndává z linky talíře a začíná krájet rajčata a cibuli.

“Nesouhlasím,” pronesl Bricker, a upozornil: “Říkal, že si muži zřejmě nevšimli, že stáje na nádvoří hoří, dokud nebyly v plamenech, protože se dívali ven z hradeb, což byla jejich práce. A že si neuvědomili, že je tam Susanna, dokud nevyběhla Agnes, celá rozčilená, že ji nemůže najít.”

“Jo,” zašeptala Eshe. Při tom pozorovala, jak na několik sendvičů nakládá hlávkový salát, cibuli, rajčata, okurky, maso a sýr, a začínaly se jí v puse sbíhat sliny.

Přestal pracovat, obrátil se ke stolu a zadíval se na ně. “Když jsem tě našel s Armandem ležet vedle zbytků shořelé boudy, první, co jsem udělal, bylo, že jsem zavolal Lucianovi. Věděl jsem, že potřebuji pomoc. Drogy a krev a—” pokrčil rameny. “Taky sakra někoho, kdo by mi pomáhal krýt vám záda, zatímco se budete dávat do kupy.” Počkal, dokud to všem nedojde, načež položil otázku otázek. “Nemyslíte, že kdyby Susanna vyšla na nádvoří a uviděla, že stáje hoří, začala by křičet o pomoc na muže na hradbách? Určitě v nich nebyl ustájený jenom jeden kůň. Těžko si mohla myslet, že je všechny zachrání úplně sama.”

Zavrtěl hlavou a vrátil se ke svým sendvičům. “Podle mě, kdyby stáje hořely ještě předtím, než šla dovnitř, vykřičela by si plíce, jen aby sehnala pomoc. A ti strážní by o ní věděli dřív, než by se vůbec dostala dovnitř.”

“Máš pravdu, určitě by křičela,” potichu přisvědčil Armand.

“Z čehož vyplývá, že nevběhla do hořící stáje mlčky, a nespadl tam na ni žádný trám ani nic jiného, co by ji uvěznilo, jak si všichni domýšleli,” rozvinula teorii Eshe.

“Všechny ostatní byly dekapitovány,” upozornil Anders. “Althea a Annie uhořely jako ona. A Rosamund byla pouze dekapitována.”

“Jo.” Zamračený Bricker přikryl každý sendvič plátkem toastového chleba, a potom je začal překrajovat na půl. “Taky mě to napadlo. Jenomže když si muži požáru konečně všimli, očividně vřískala zevnitř ze stáje. Nemohla být bez hlavy.”

“Mohla,” hlesla Eshe, čímž k sobě přitáhla tři páry pochybujících očí. Dala si chvilku na čas, promyslela si to, a pak řekla: “Byla první zabitá. Vrah možná zatím ještě neměl dost jistou ruku. Třeba ji nedekapitoval úplně, ale jenom jí podřízl krk nebo ho přeřezal do poloviny. Taková rána by ji ochromila a zabránila by jí utéct. Pravděpodobně by dokonce na několik minut upadla do bezvědomí. Na zapálení stájí tedy času dost a dost. Dřív, než by se opět probrala k vědomí a mohla křičet, byly by v plamenech.”

“Jenomže kdyby měla podříznutý krk, nebyla by schopná křičet,” poukázal Bricker.

“Hned ne,” souhlasila Eshe. “Ale první reakcí nanobotů, po takovém zranění, by byla urychlená náprava škod.”

“Natolik, aby křičela?” zapochyboval, pak ale začal myslet nahlas. “Vlastně by to dávalo smysl. Musím ti dát za pravdu v tom, že vrazi často používají stejné metody. Jsem ochoten uvěřit, že došlo k pokusu o dekapitaci. Chci říci, to by sedělo. Všechny ostatní byly dekapitovány, a potom vydány napospas ohni. Kromě Rosamund.”

Eshe přikývla a pohlédla na Armanda. Tvářil se ztrápeně. Myslela si, že pochybuje o její teorii, proto řekla: “Nebo mohla utržit nějaké jiné zranění. Něco, co jí zabránilo uprchnout, ale ne křičet.”

“Buď jak buď, zdá se pravděpodobné, že Susanna byla zavražděna také,” zašeptal Armand.

“Bricker poukázal na správnou pointu,” potichu konstatoval Anders. “Všechny ostatní vydali napospas ohni, kromě Rosamund.”

“V případě smrti Rosamund by eventuální oheň nešlo ničím vysvětlit,” upozornila Eshe. “William říkal, že přišla o hlavu, když se bryčka, kterou kočírovala, převrhla. Bryčky neměly motor, který by začal hořet.”

“O bryčkách nic nevím, ale když jsem byl malý, měli jsme kočár a na tom byla lucerna,” ozval se Bricker. “Jestli ji měla i ta bryčka, tak když se převrhla, lucerna by klidně mohla způsobit požár. Aspoň by si to všichni mysleli, kdyby bryčka shořela.”

Eshe se podívala na Armanda. “Měla ta bryčka lucernu?”

“Vlastně měla,” přisvědčil tiše. “A byly tam také jisté stopy po ohni, jenomže tu noc pršelo a zřejmě nemohla chytit a pořádně se rozhořet.”

“Ani s palivem z lucerny?” podivila se Eshe. Tu noc, kdy shořela kůlna, přece také pršelo, ale oheň to moc nezpomalilo. Vesele se rozhořel. Ačkoli je fakt, že jí Lucian povídal o tom, že posléze zašel kůlnu prozkoumat a na trávě vedle spáleniště ucítil benzín. Měl podezření, že byl použit jako katalyzátor při založení ohně. Rozhořel se rychleji a zuřivěji.

“Jak znám Rosamund, než tu noc vyrazila na cestu, pravděpodobně zapomněla petrolej doplnit. Vždycky byla zapomnětlivá,” dodal láskyplně iritován, a pokrčil rameny. “Nemuselo tam být dost petroleje, aby to napomohlo ohni.”

“Čili kdyby nepršelo, Rosamund by shořela také,” potichu odtušil Anders, a významně zvedl jedno obočí Armandovým směrem.

“Dalo by se o některém z tvých známých říci, že je pyroman? Mají rádi oheň. Používají ho, aby se zbavili odpadu nebo tak něco?”

Armand se zamračil, ale zavrtěl hlavou. “Ne, aspoň pokud vím.”

“Za pokus to stálo,” pokrčil rameny Anders.

“Jak přesně přišla při té havárii Rosamund o hlavu?” zeptala se Eshe s nakrabaceným čelem.

“Zábradlí na bryčce bylo ze dřeva, nahoře s kovovou výztuží. Vypadá to, že když se bryčka překotila, Rosamund to vymrštilo ven, a ta kovová výztuž jí dopadla přímo na krk, plnou vahou povozu,” odpověděl vyčerpaným tónem. “Byl to čistý řez, který by jinak ukazoval na meč, ale kovová výztuž to mohla způsobit také.”

Chvíli všichni mlčeli, a posléze to Anders zrekapituloval: “Takže jsme v zásadě dospěli k tomu, že všechny čtyři ženy byly pravděpodobně zavražděny. Což jsme tušili od počátku… a už jsme všechny vyslechli.”

Eshe začala přikyvovat, ale pak se zarazila a místo toho zavrtěla hlavou. “Nevyslechli jsme ženy.”

Armand na ni překvapeně pohlédl. “Snad nenaznačuješ, že Mary zabila vlastní dceru?”

“Ne, jistěže ne,” vyhrkla, aby ho uklidnila, potom se ale zamračila, neboť si uvědomila, co řekla, a dodala: “Ačkoli, pročpak by ne? Chci říci, jestli je podezřelý William, tak Mary také. A totéž platí o Johnovi a Agnes. Žena může zabíjet stejně dobře jako muž.”

“Mary si povídala v domě s Rosamund těsně předtím, než údajně odjela a měla tu údajnou nehodu,” upozornil Bricker.

“Mary by Althee nezkřivila ani vlast na hlavě,” rezolutně prohlásil Armand. “Dobrý Bože, jak ta tu holku rozmazlila. To ona má ve skutečnosti na svědomí, že Althea byla tak svéhlavá. William se dceru aspoň snažil držet na uzdě, ale Mary mu to vždycky hatila.” Zavrtěl hlavou. “Ona v těch úmrtích prsty nemá.”

“Dobře, vezmu tě za slovo,” chlácholila ho Eshe. “Stejně ale potřebujeme vyslechnout jak jednu, tak druhou. Co ty víš? Jedna či obě by mohly vědět něco, o čem žádný z mužů neměl ponětí. Musíme si s nimi povykládat a nenápadně položit pár otázek.”

Armand se zprvu škaredil, nakonec ale rezignoval. Zavzdychal a neochotně kývnul. “No tak dobře. Ale chci být při tom, když je budeš vyslýchat.”

“Bylo by rychlejší, kdybychom—”

“Chci být u toho,” zopakoval tónem, který naznačoval, že přes to takříkajíc nejede vlak.

Mlčky na něj zírala. Instinkt jí napovídal, že by pravděpodobně bylo lepší, kdyby si s nimi promluvila mezi čtyřma očima. Žena ženě poví věci, které by nikdy nevypustila z pusy, byl-li by u toho muž. A pak taky, jestli měla Althea aférky, jak věřil Armand, její matce by se nemuselo chtít o takových choulostivostech před ním mluvit. Vlastně před nikým, když na věc přijde. S povzdechem se mu upřeně zadívala do očí. “Ty mi nevěříš?”

Překvapeně zamrkal. “Jistěže, ale—”

“Potom mi dovol, abych si s nimi promluvila,” skočila mu rezolutním tónem do řeči. A když otevřel pusu, pravděpodobně na protest, rychle dodala: “Můžeš tam jet se mnou. Ale ráda bych, abys zaměstnal Williama a Johna, a nechal mě hovořit se ženami o samotě. Bez mužů na dohled by toho mohly povědět víc.”

Armand zvolna vydechl a přikývl. “Nuže dobrá.”

14. KAPITOLA

Eshe se ospale protáhla a obrátila se na bok. Když vedle sebe spatřila čupřinu vlasů čouhající z chumlu dek a prostěradel, ztuhla. Na rtech jí vykvetl líný úsměv. Už věděli, že ani jedna z žen nebyla minulou noc k zastižení, a tak jenom zavolali do domu sourozenců Maunsellových, a potom také Harcourtovým, a zanechali vzkaz. Požádali v něm obě ženy, aby zavolaly a domluvily si s nimi schůzku. Načež jim nezbylo než posedávat, rozprávět a čekat na telefonát, který stejně nepřišel.

Nakonec, zhruba ve tři ráno, Armand předvedl parodii na zívání a prohlásil, že podle jeho názoru se do zítřejší noci s těmi dvěma pravděpodobně nesejdou, a tak raději půjde na kutě a dáchne si. Prý se určitě stále ještě zotavuje z toho jejich dobrodružství v kůlně, a navíc je po tom všem, co se událo, celý ucasnovaný. Půjde do postele brzy a má dojem, že Eshe by si měla jít odpočinout zrovna tak.

Souhlasila s takovou ochotou, že když ji doprovázel z místnosti, Bricker s Andersem se dusili smíchy. Což jí ovšem bylo šuma fuk. Jen ať se pánové pobaví. V duchu už byla sama s Armandem. V bezpečí domu, kde měli zajištěnou ochranu, bylo nepravděpodobné, že je napadnou.

Dveře za nimi taktak zapadly a už se objímali a poslepu tančili k posteli. Drobnými krůčky klopýtali bokem, takže nejspíš vypadali jako nějaký obrovský, zmutovaný, různobarevný krab. Ale usnuli… nakonec, a nepochybně mnohem dříve, než se odebrali na lože ti dva posměváčci. Předpokládala, že právě proto byla nyní vzhůru, přestože se po krajích zatemňovacích závěsů stále pokoušelo prodrat slunce… Což znamená, že máme ještě čas, než budeme muset vstát a přichystat se na klábosení se ženami, pomyslela si, a když uviděla, v jaké pozici Armand spí, nemohla se neusmát.

Zamotal se do přikrývek tak dokonale, že mu čouhala jen šošolka vlasů nahoře. Obličej a tělo až po chodidla měl schované a zabalené do huňaté deky… na ni nezbyl ani kousek. Štěstí, že nemám ráda teplé peřiny a raději přes sebe přetáhnu jen prostěradlo, libovala si v duchu.

Lehce potřásla hlavou a sáhla po dece. Mínila si rozbalit tohoto úžasného muže, který jí v noci poskytl tolik rozkoše, ale když otevřela pusu a ozvalo se jakési zakručení, zarazila se. Krucipísek, jsem suchá jako poušť a nutně potřebuji zavlažit… a jídlo, připustila, neboť žaludek vydal další otřesný zvuk. No ano, když teď zase zažilo, jaké to je mít v sobě jídlo, bříško zřejmě bude mít své požadavky… a zbytek tělesné schránky se dožaduje krve, uvědomila si, jakmile vzala na vědomí bolestivé křeče. Povzdechla si.

Chtě nechtě stáhla ruku, kterou užuž sahala po Armandovi, a vyklouzla z postele. Vykročila ke koupelně, při tom zakopla o košili, co měl prve na sobě. Zastavila se, aby ji zvedla, a pokračovala v cestě.

O pět minut později vyšla z koupelny oblečená pouze a jenom do Armandovy košile. Vlasy učesané vlastními prsty, v puse svěží chuť máty. Tiše se protáhla dveřmi a vydala se dolů.

V domě bylo ticho jako v hrobě. Neřval tam vysavač ani necinkalo umývané nádobí. Zvědavě se rozhlédla. Kdepak je asi paní Ramseyová? Koneckonců byla středa a ve středu obvykle pracovala. Nevsugeroval jí čirou náhodou Lucian, že nemá chodit celý týden?

Zamračila se. Tak trochu doufala, že jí připraví něco k snědku. I když by to mohla zvládnout sama. Třeba takový sendvič. Když je včera Bricker dělal, pozorně ho sledovala. Určitě by dokázala zopakovat úkony, které při jejich chystání prováděl.

Ve chvíli, kdy vešla do kuchyně a spatřila okrouhlou postavičku paní Ramseyové, jak stojí u linky obrácená čelem ke kávovaru, zrovna se pokoušela vybavit si všechny ingredience, které minulou noc vložil Bricker do těch lahodných sendvičů. Pohled na ni jí ale každopádně udělal radost.

“Dobré ráno, paní Ramseyová,” zazpívala vesele. To už dlouhými kroky měřila kuchyni a šla za ní. “Jakpak se dneska máme?”

Poslední slovo ještě viselo ve vzduchu, když se paní Ramseyová zčistajasna odvrátila od linky a ohnala se porcovacím nožem po Eshině krku. Ten pohyb byl tak nečekaný, a upřímně řečeno tak, jak jen to říci… nepravděpodobný, že málem neuhnula včas. Na poslední chvíli ale zafungovaly reflexy a Eshe uskočila vzad. Ucítila závan vzduchu, jak nůž taktak minul jemnou kůži hrdla.

“Okay. Dneska tedy nemáme dobrou náladu,” odtušila. Zvolna couvala a při tom zaregistrovala, že tvář paní Ramseyová je prázdná jako list nepopsaného papíru. Nemá nad sebou kontrolu, usoudila. Uvědomovala si, že hospodyně je pod kontrolou někoho jiného. Instinktivně se začala ohlížet, jenomže koutkem oka zahlédla pohyb. Střelila pohledem po paní Ramseyová právě včas, aby se vyhnula dalšímu výpadu ženy, která jindy působila jako laskavá babička.

“Hou, hou. Ve skutečnosti to udělat vůbec nechcete,” odtušila a pokračovala v ústupu. Vzápětí protočila oči nad vlastními slovy. Paní Ramseyová to nejspíš udělat nechtěla, ale neměla na vybranou. Nedokázala tomu, kdo ji ovládal, zabránit, aby ji donutil to udělat. A Eshe tím pádem nezbude, než hospodyni ublížit. Bránit se ale musela.

Při představě, že by této jinak moc hodné paní ublížila, se zamračila. Proto se ve chvíli, kdy se paní Ramseyová opět pohnula směrem k ní, raději pokusila vmezeřit do jejích myšlenek, aby ji přinutila zůstat stát. Ale ať už ji ovládal kdokoli, měl ženinu mysl pevně v rukou, a Eshe se nedokázala prodrat dovnitř, aby ji osvobodila. Místo toho musela uskočit několik stop dozadu, protože nůž opět pročísl vzduch jejím směrem.

Bolestivě narazila do pultu naproti místu, kde hospodyni našla. Se šťavnatou nadávkou se kousla do rtu. A hned potom musela svižně uhnout stranou, aby se vyhnula ostří, jelikož paní Ramseyová neochvějně postupovala vpřed. Žádný velký oddech tím však nezískala, paní Ramseyová prostě šla dál. Ale Eshe už tahle hra unavovala. A tak když paní opět máchla nožem, místo aby couvla nebo uhnula, vymrštila ruku a popadla ji za zápěstí. Ostří se jí zakouslo do kůže na paži. Trhla sebou, ale nepustila.

“Co je, do pekla?” Zničehonic vedle ní stál Armand a ujal se krocení své divé hospodyně. Byl do pasu nahý a tvářil se parádně naštvaně. “Co se tady sakra děje?”

“Někdo ji ovládá. Drž ji,” odsekla a přitiskla si ruku na pořezanou paži. To už uháněla kolem něho. V kuchyni byla dvě okna. Jedno nad dřezem, s výhledem na zadní dvůr, druhé u stolu. Z toho bylo vidět na boční dvorek. Ale okno u dřezu mělo výhodnější polohu, zvenku skýtalo větší rozhled po kuchyni. Proto když rozrazila zadní dveře na verandu, vážně čekala, že tam najde pachatele, který z toho místa ovládal paní Ramseyovou. Nenašla. Zatímco letěla dolů ze schodů, aby oběhla dům, klela jako pohan. Bylo jí naprosto jasné, že ať už tam byl kdokoli, musel ji vidět mířit ven a bez meškání vzal do zaječích.

Přesně jak předpokládala, když zahýbala za roh, na bočním dvorku nikdo nebyl, ale křoví na kraji lesa se ještě pohybovalo, jak se jím někdo před chvilkou prodíral. Okamžitě k němu vyrazila, hodlala pachatele pronásledovat, sotva ale ušla pár kroků do hloubi lesa, došlo jí, jak hloupé by to bylo. Zastavila se a rozhlédla se okolo sebe. Stromy byly staré, vysoké a listnaté. Větve důkladně clonily sluneční světlo, takže zde vládlo šero a nebyl tady téměř žádný podrost. Jenom hlína, kmeny stromů a napjaté ticho, ze kterého se jí chloupky vzadu na krku postavily do haptáku.

Někdo tady byl, to si dobře si uvědomovala. Čekal buďto za jedním z širokých kmenů nebo dokonce nahoře ve větvích. Pravděpodobně doufal, že půjde dál. Možná nedočkavě tajil dech, a rozhodně byl ozbrojený. Nebyla tak pitomá, aby se slepě hnala tam, kde ji chtěl mít. Zraněná, beze zbraně a prakticky nahá.

“Eshe?”

Výkřik za zády ji přiměl pohlédnout tam, odkud přišla. Armand. Znělo to, jako by teď byl venku. Váhala, znovu se podívala dopředu, ale nic neviděla. A když na ni Armand zavolal znovu, znělo to víc zblízka. Rychle začala ustupovat. Několik stop ušla pozadu, než udělala čelem vzad a z lesa prostě utekla. Jen co zjistila, že se za ní rozběhl bosky – stejně jako se vydala ven ona sama – jenom v džínách, a ani ho nenapadlo popadnout nějakou zbraň, v duchu si za to pogratulovala.

“Jsi v pořádku?” zeptal se ustaraně a už pelášil k ní. “Krvácíš.”

Otevřela pusu, aby ho ujistila, že je v pohodě, ale zarazila se. Otočila hlavu na stranu a poslouchala. Někde na druhé straně lesa totiž uslyšela startovat motor auta. Krátce uvažovala o tom, že se rozběhne po silnici a pokusí se je zahlédnout. Bohužel věděla, že by se tam nedostala včas ani omylem. A tak se s povzdechem obránila na Armanda. “Jsem v pohodě. Pojďme dovnitř a hlavně ze slunce.”

Přikývl. Pohledem putoval po stromech za ní, pak k silnici, ale nakonec ji objal jednou rukou, jako by ji chtěl chránit, a popoháněl přes dvorek. Mířil k přední, nikoli k zadní části domu. Bylo to blíž.

“Co jsi udělal s paní Ramseyovou?” zeptala se Eshe, jen co otevřel dveře a dal jí přednost.

“Zničehonic se prostě zhroutila. Nechal jsem ji v kuchyni,” odtušil. Doprovodil ji předsíní nazpět do zmíněné místnosti. Ženě na zemi stěží věnoval pohled, zatímco kormidloval Eshe ke stolu. “Posaď se. Zajdu pro lékárničku a nějakou krev.”

Eshe udělala obličej a sundala ruku z rány, aby se na ni mohla podívat. Z hlubokého říznutí vytékalo v rudých pramíncích množství krve, ale krvácení už očividně ustávalo. Nanoboti ji teď opravovali a léčili.

“Na lékárničku se vykašli. Stačí utěrka a krev,” povzdechla si. Akorát by zbůhdarma plýtvali obvazem. Dlouho nepotrvá a ruka bude jako nová. Pohledem zabloudila k paní Ramseyové, a když spatřila, jak ochablou má tvář, znovu si povzdychla. Až přijde k sobě, bude zmatená a dezorientovaná. A pokud ji ten, kdo nad ní převzal kontrolu, nechal vnímat, co dělala, bude navíc strašně rozčilená. Což znamenalo, že ji bude potřeba vymazat a poslat pryč. Jenomže teď, když ji začal jejich pachatel zneužívat na vlastní špinavou práci, by ji tak jako tak bylo nutné poslat na čas pryč. Stejně jako nového předáka.

“Co se stalo?”

“Co se děje?”

Ohlédla se a uviděla, jak do kuchyně vrazil Bricker s Andersem. Oba měli jenom džíny a evidentně ospalé oči. Nicméně zatímco Bricker měl na hlavě ono příslovečné vrabčí hnízdo, Andersovy vlasy by si nic takového zřejmě nedovolily. Každičký kratičký pramínek byl na svém místě. Typické, pomyslela si, a potom koukla na polonahého Armanda, který se k ní řítil s utěrkou a několika sáčky krve. Byla obklopena samými udělanými fešáky a přitom ani neměla tu správnou náladu, aby to ocenila. Není to prostě typické?

“Co se stalo paní Ramseyové?” vyděsil se Bricker, jen co ji zahlédl ležet na zemi, a šel ji hned prohlédnout. Byl to Anders, kdo si první všiml Eshiny paže, a zeptal se: “Co se přihodilo? Slyšel jsem Armanda křičet.”

“Sám vlastně nevím,” přiznal Armand, když Eshe zůstala zticha. Krevní sáčky položil na stůl a začal jí paži obtáčet utěrkou. “Probudil jsem se, zjistil, že je Eshe fuč, vydal se ji hledat a paní Ramseyová—” Potřásl hlavou. Buďto si nebyl jist tím, co dělala, nebo to nebyl schopen ani vyslovit.

“Sešla jsem dolů pro něco k jídlu, a někdo paní Ramseyovou ovládal. Přinutil ji, aby se mi pokusila podříznout krk,” stručně zrekapitulovala Eshe, když na ni Anders tázavě pohlédl.

“Cože?” Bricker tomu zjevně nemohl uvěřit.

Přikývla, ale jakmile otevřela pusu, aby znovu promluvila, Armand jí prohnaně strčil před oči jeden pytlík s krví. Tesáky se nenechaly pobízet a byly natotata venku. Nabodl na ně sáček, čímž ji spolehlivě umlčel.

“Teď se krm. Vysvětluj až potom,” zavrčel, i když ho za to probodla škaredým pohledem. Dál si jí už nevšímal, obrátil se k paní Ramseyové a ujal se slova. “Když jsem vešel do kuchyně, paní Ramseyová měla v ruce nůž. Eshe byla pořezaná a držela ji za zápěstí, aby jí zabránila v dalším útoku. Popadl jsem Enid a Eshe okamžitě vyběhla ven. Nejspíš chtěla pronásledovat toho, kdo to měl na svědomí. Paní Ramseyová se zhroutila jako domeček z karet, a já uháněl za Eshe.”

Anders se otočil na patě, nepochybně měl namířeno ven, ale když Bricker řekl: “Nenamáhej se. Je pryč. Slyšela ho odjíždět,” tak zůstal stát.

Polekaně se na něj podívala, a když uviděla, že se soustředil na její tvář, zvedla oči v sloup. Čte mě. Jak jinak. A nejspíš si ohromně užívá, že je toho schopen, pomyslela si dožraně. A když mu její myšlenky vyloudily úsměv na rtech, v duchu ho nazvala malým sráčem. To ho ale jenom rozesmálo. Vzdala to. Vzdychla a potřásla hlavou. V tom okamžiku hospodyně tiše zasténala a začala se vrtět, a tak raději obrátila zrak k ní. Bricker ji nadzvedl a vzal do náruče, aby neležela na holé zemi, což letitou paní, jakmile přišla k vědomí, nemálo překvapilo.

“Co se stalo?” zeptala se slabým hláskem.

“Naprosto nic si nepamatuje,” potichu zamumlal Anders. “Myslí si, že dělala kávu, a potom se probrala na podlaze. Nebo jak to vidí ona, v náručí tohoto krásného mladého muže,” dodal pobaveně.

“Postarám se o ni,” tiše utrousil Bricker a pomohl hospodyni na nohy. Odvedl paní Ramseyovou z kuchyně a pečlivě se na ni soustředil. Bezpochyby ji cestou uklidňoval a přeorganizovával její myšlenky.

Eshe se za nimi dívala, pak si stáhla konečně prázdný sáček ze zubů a poznamenala: “Dokud se tohle celé nevyřeší, nesmí se vrátit. Mohl by ji znovu zneužít.”

Když Anders zvedl obočí a pohlédl na Armanda, ten jen unaveně vzdychl a přikývl. “Bude to tak nejlepší. Než tohle skončí, musíme poslat pryč i mého nového předáka Jima.”

“Zařídíme to,” ujistil ho Anders a vytratil se.

Armand podal Eshe další pytlík a klesl na židli vedle ní. S utrápenou tváří přihlížel, jak si ho nabodla do pusy, načež odtušil: “Ovládli paní Ramseyovou, protože nechtěli být poznáni.”

Mluvit nemohla, proto jen přikývla. Byla téhož názoru.

“Tudíž je to někdo, koho znám,” pokračoval a dál tu myšlenku rozvíjel.

Znovu přikývla. Tato možnost ji moc nepřekvapila. Koneckonců, cizí se obvykle nefixovali na nějakou osobu tolik století, aniž by se s ní znali. Nicméně bylo zřejmé, že Armand to buď doopravdy nepovažoval za možné, nebo prostě nechtěl, aby to byla pravda. Nejspíš o tom sám sebe přesvědčil, protože se zdál touto eventualitou šokován a očividně se potýkal s jejím akceptováním.

“Kdo?” zachraptěl nakonec. Díval se na ni se směsicí bolesti a hněvu v očích.

Stáhla si ze zubů druhý vyprázdněný sáček a řekla: “Najdeme je.”

“Kdy?” Zlost a frustrace patrná v očích se mu vkrádala i do hlasu.

“Jakmile se hoši vrátí, všichni se oblékneme a vyrazíme k domu Johna a Agnes,” řekla potichu. “Vylomíme dveře, budeme-li muset, ale dostaneme se dovnitř a promluvíme si s Agnes. Potom pojedeme k Harcourtovým a uděláme to samé.”

“Co když nás rozhovor s nimi nedostane o nic dál, než rozmluva s muži?”

“V tom případě nastražíme léčku.”

Armand přimhouřil oči. “Jakou léčku?”

Když na něj jenom mlčky zírala, zavrtěl hlavou.

“Nebudeš dělat návnadu,” prohlásil ponuře. “Na to klidně zapomeň. Tou budu já. Chci se tomu bastardovi podívat do očí.”

“O tom si promluvíme, až si pohovoříme s Agnes a Mary,” zašeptala. “Pořád si myslím, že se od nich něco dozvíme.”

“Proč?” zamračil se.

“Annie se někde něco dozvěděla, proto vím, že určitě je, co se dozvědět. Jenom musíme zjistit, kde se to dozvěděla, a jít tam taky.”

“Ty si myslíš, že mluvila s Mary nebo s Agnes?” užasl.

Pokrčila rameny. “Nebo s Williamem nebo s Johnem. Měli jsme se jich zeptat, jestli se u nich před padesáti lety nestavila. Bohužel nás to nenapadlo. Ale někdo s ní mluvit musel. A řekl jí něco, z čehož usoudila, že má odpovědi. Najdeme ty odpovědi,” ujistila ho rezolutně.

“Říkáš to s takovou jistotou,” odtušil skoro závistivě.

Pokrčila rameny. “Přece jsem ti říkala, že jsem měla v životě většinou štěstí. Teď na tom nehodlám nic měnit.”

Mlčky na ni zíral. Její slova mu zněla v uších. Pověděla mu, že měla v životě štěstí, protože svého prvního životního druha Oriona potkala už za mlada, a prožila s ním osm krásných století. A když na to pohlížel takto, pak skutečně měla štěstí, ale nyní se na ni díval a vybavil si jiné věci. Oriona ztratila, stejně jako dvě z osmi dětí. Ztratila lidi, které milovala, ale nesoustředila se na to. Věděl stejně jistě, jako znal sám sebe, že svého životního druha Oriona a obě děti, které ztratila, nesmírně milovala. Hluboce jejich ztrátou trpěla, ale vybrala si neutápění se v žalu. Doslova si spočetla, čím vším byla požehnána, a považovala se za šťastnou bytost. Vždyť měla v životě ještě další lidi a věci, které pokládala za požehnání.

Byla to otázka úhlu pohledu, připustil v duchu Armand, a přesně pochopil, proč je dali nanoboti dohromady. Od této ženy se měl hodně co učit. Mohl s ní být šťastný. Dokonce ji mohl milovat. Vlastně měl podezření, že už ji miluje. Eshe byla silná a chytrá, a tváří v tvář nepřízni osudu neuhýbala, ale vyhrnula si rukávy a šla na věc. Odhodlaně čelí strastem života… i když na sobě nemá nic, než jednu z mých košil, pomyslel si ironicky, jelikož si všiml, co má oblečené.

Naklonil se dopředu, opřel si čelo o její, a zašeptal: “Eshe, chci svůj život strávit s tebou.”

“Bezva,” zašeptala v odpověď. “To bylo v plánu.”

S úsměvem ji políbil. Jemné, něžné zavadění rtů o rty. A potom se odtáhl. Chtěl jí povědět, že ji miluje, ale zarazil se, pustil ji a znovu dosedl na židli, protože do kuchyně vešel Bricker.

“Poslal jsem paní Ramseyovou domů. Myslí si, že vy dva jste na prodloužené před-svatební cestě, a ona má prodloužené placené volno. A nemá se vracet, dokud jí nezavoláš,” oznámil cestou k lednici pro pytlík krve. Potom kouknul na Armanda. “Doufám, že ti to nevadí, ale je na mzdě, kterou tady dostává, závislá. Podle mě by neměla trpět jenom proto, že se někdo snaží zabít tebe a lidi, na kterých ti záleží.”

“Ne, to je v pořádku,” potichu odpověděl Armand. Mohl si to dovolit. Pořád lepší, než ji mít tady s rizikem, že ji opět ovládnou. Příště by při potyčce mohla přijít k úrazu nebo dokonce o život. Už takhle měl na svědomí dost úmrtí. A to ani nebral v úvahu, co se mohlo stát Eshe, kdyby hospodyně, potažmo osoba, která ji ovládala, měla při máchání tím dranžírákem šťastnou ruku. Prostě na to nechtěl myslet a byl rád, že nemusí. Do kuchyně se totiž právě vrátil Anders a nárokoval si jeho pozornost.

“Postaral jsem se o tvého předáka,” ohlásil vykonavatel, těsně za dveřmi se zastavil.

“Placené volno, dokud mu nezavolám?” tipnul si Armand. Mít teď na farmě smrtelného předáka by nebylo bezpečné, to sám dobře věděl. Jenom byla smůla, že ho musí poslat domů k rodičům, i když jen na týden či co. Mohl puknout pýchou, že má vlastní byt.

Avšak Anders zavrtěl hlavou a došel si ke stolu pro jeden ze sáčků, které Eshe ještě nestačila zkonzumovat. “Týdenní výlet do San Franciska s plně hrazenými výlohami.”

“Do San Franciska?” nechápal Armand.

“Odjakživa tam chtěl jet,” pokrčil rameny Anders a usedl k jídlu. “Momentálně balí. Zavolal jsem Lucianovi. Prý mu bude muset tu cestu zařídit, a počítej s tím, že ti ji naúčtuje. Do hodiny pro něj pošle auto.”

“Skvělé,” nestačil kroutit hlavou Armand. “San Francisko.”

“Mimochodem,” dodal Anders, bezmyšlenkovitě přehazující igelitový sáček z jedné ruky do druhé, “tu kůlnu zapálil on.”

“Cože?” vyhrkl Armand dočista v šoku.

Anders přikývl. “Byl pod kontrolou, stejně jako paní Ramseyová. Vzpomínky byly zastřeny a bylo těžké se k nim dostat, ale našel jsem je.”

Armand přikývl. Tyto vzpomínky nebudou pro Jima snadno k mání. Ačkoli by se mu mohly zjevovat ve snech. Ale protože měl mysl pod cizí kontrolou, v zásadě bude mít vzpomínky jen vizuální. Něco jako film, který viděl kdysi dávno. Pro člověka bylo mnohem těžší vykutat takovéto útržky vzpomínek, než události, kterých se vědomě zúčastnil.

“Zarazil venku do země dvě lopaty a zapřel je o dveře,” oznámil Anders. “Potom na tu boudu vylil kanystr benzínu a škrtl sirkou. Pšouk.” Ušklíbl se. “Přestože byla po bouřce trochu mokrá, vzplanula jako troud.”

“Viděl vůbec toho, kdo ho ovládal?” zajímalo Eshe.

Anders zavrtěl hlavou. “Naprosto tentýž případ jako paní Ramseyová. Nevěděl, co se dělo. Povrchová paměť obsahuje vzpomínky na to, jak se dívá na televizi. A pak střih… znenadání stál v zablácených botách uprostřed své kuchyně. Neměl ponětí, kde si je zašpinil, ani proč tam stojí.”

“Přesně jako Nicholas,” upozornil Bricker. Armand po něm šlehl ostrým pohledem, proto se pustil do vysvětlování: “Nicholasovy vzpomínky končí tím, jak šel po parkovišti, a pak bum… otevřel oči ve svém sklepě. Na klíně mrtvou smrtelnici a všude krev.”

“Jenomže Nicholase ovládat nemohli,” zdůraznil Anders. “Museli mu nějak podat drogu a tohle byl následek.”

“Hmm.” Bricker kývnul na souhlas, a pak se podíval na Armanda. “Víš, odsun paní Ramseyové a předáka tomu grázlovi bohužel nezabrání sebrat ve městě jakéhokoli nýmanda, převzít kontrolu a přinutit ho něco udělat.”

Armand se zamračil. Tohle ho nenapadlo. Zato Eshe nevypadala ani trochu překvapeně. “Což znamená, že s tímhletím musíme skoncovat dřív, než k tomu dojde. Znovu zavolám Mary a Agnes. A pokud se k Maunsellovým nedovoláme, stejně se tam rozjedeme. Jestli budeme muset, tak ty zatracené dveře vyrazíme, ale dneska v noci si s nimi každopádně promluvíme.”

“Zavolám k nim já. Ty potřebuješ další krev,” kategoricky prohlásil Armand. Podal jí další sáček a vstal, aby šel k telefonu na zdi.

“Nikam volat nemusíte. Minulou noc se obě dvě ozvaly,” informoval je Bricker.

“Fakt?” podivil se Armand v půli cesty k aparátu. Neslyšel zvonit telefon. Instinktivně se tázavě podíval na Eshe, ale ta zavrtěla hlavou a přiznala: “Neslyšela jsem zvonění.”

“No, pravděpodobně jste byli… zaneprázdnění,” pobaveně odtušil Bricker.

“Nebo v mdlobách po tom zaneprázdnění,” suše doplnil Anders. “Jestli ses neprobrala, ani když tě oheň opékal dokřupava jako kuře, co tě vede k názoru, že pouhý telefon by tě probudil?”

Armand si všiml, že se nezačervenala, a ani nevypadala nijak rozpačitě. Akorát pokrčila rameny a zeptala se: “Kdy je tedy můžeme navštívit?”

“Bral jsem to já,” oznámil Anders. “Agnes bude mít čas dneska večer. Říkala, že by se jí to nejlépe hodilo v devět hodin.”

“Co jsi jí řekl? Proč s ní jako chceme mluvit?” tiše se zeptal Armand.

“Nic moc. Jenom, že jí chceš představit svou novou životní družku,” odpověděl Anders. “Podle mne bude lepší, když toho předem moc neprozradíme. V tomto případě méně znamená více.”

Armand přikývl. “A co Mary Harcourtová?”

Anders okamžitě obrátil pohled na Brickera.

Mladší nesmrtelný si povzdechl a spustil: “Tenhle hovor jsem vzal pro změnu já. Mary telefonovala z Montrealu. Zítra mají výročí svatby a tu cestu očividně plánovali dlouho dopředu. Dorazili včera pozdě v noci a do soboty se nevrátí. Jakmile se dostali do hotelu, zavolala domů na záznamník, aby zkontrolovala zprávy. A okamžitě sem brnkla,” objasnil, načež zdráhavě přiznal: “Prosí, abychom posečkali do neděle. Po návratu domů chce mít den na zabydlení. Připraví nám nedělní večeři.”

“Nedělní večeři?” šokovaně vyhrkla Eshe. “Brickere, na to, abychom tento případ vyřešili, máme čas jenom do úterka.”

“Čili máme spoustu času,” řekl rychle, a hned dodal: “Zvažoval jsem, že jí povím, o co jde. Pravděpodobně by se rovnou vrátili. Chci říci, jejich dcera byla jednou z Armandových zavražděných manželek, a tak nejspíš budou chtít vědět, že byla zavražděná a dobrat se spravedlnosti,” podotknul, a pak se zašklebil a omluvně pokračoval: “Ale pokazit jim kvůli tomu jejich speciální cestu, se mi zdálo poněkud uhozené. Mluvila vážně moc šťastně a byla celá příjemně vzrušená. Krom toho jsem si nebyl jistý, zda byste to schválili. Proto jsem jenom poděkoval a zavěsil,” přiznal, a když Eshe pořád vypadala podrážděně, rychle dodal: “Došlo mi, že když budeš chtít, můžeš přece do toho montrealského hotelu zavolat a sama ji přesvědčit, aby se vrátili dřív. Nebo pokud budeš mít pocit, že nemůžeme počkat, tam dokonce zaletět a promluvit si s ní osobně.”

Eshe se tázavě podívala na Armanda, a ten vzdychl. Bezmyšlenkovitě se drbal v krátkých vlasech na zátylku. Situace byla kritická, ale skutečně si nemyslel, že se od Mary Harcourtové něco dozvědí. Ani trochu nepochyboval, že kdyby o Altheině smrti věděla něco, co by naznačovalo, že nešlo o nehodu, zmínila by se o tom už dávno. Nebo kdyby měla třeba jen dojem, že něco nebylo, jak by mělo být. Vlastně měl podezření, že v takovém případě by tenkrát pachatele ulovila osobně, s válečnou sekerou v ruce. Pokud se snad někdo snažil ublížit jejím dětem, rázem se z té ženské stala učiněná dračice. Když byli s Altheou svoji, zažil ji v akci. A to si tehdy pouze myslela, že její dceru kdosi jen vodil za nos. Byl si jist, že jim nic užitečného neřekne.

“Promluvme si nejprve s Agnes,” rozhodl nakonec. “A budeme-li muset, vždycky potom můžeme zavolat nebo zajet za Mary a Williamem.”

Eshe přikývla a nabodla si na zuby sáček s krví, který jí předtím dal. Očima zalétla k hodinám na zdi. Podvědomě udělal totéž, a když uviděl, kolik je, ušklíbl se. Sotva tři odpoledne. Museli čekat celé hodiny, než mohli zajet za Agnes na návštěvu.

15. KAPITOLA

“Myslím, že Agnes a John asi nebudou očekávat, že s námi přijedou i Anders s Brickerem,” potichu poznamenala Eshe. Koukala do zpětného zrcátka pickupu na straně spolujezdce, ve kterém se odráželo SUV jedoucí kousek za nimi. Bylo osm čtyřicet pět. Mířili na domluvenou návštěvu, aby si promluvili s Agnes. Sice navrhovala, že by možná bylo lepší, kdyby Anders a Bricker počkali doma, ale Armand trval na tom, že je doprovodí.

Nyní pokrčil rameny a prohlásil: “Nebude jim to vadit. Prostě povím, že Anders a Bricker jsou hosty v mém domě, což jsou, a nechat je doma by mi připadalo nezdvořilé.”

Viděla, jak pohlédl do zpětného zrcátka, mrkl na SUV, potom přesunul pohled zpátky k silnici a kápl božskou: “Když nám cestou kryjí záda, mám lepší pocit. Nehodlám riskovat, že tě zase napadnou… nebo mě,” dodal po kratinkém zaváhání.

Eshe se pobaveně usmála. Věděla, že to nebo mě řekl čistě proto, aby se nenaštvala, a tak si z něho začala utahovat: “Jsem ráda, žes to dodal. Nesnáším pomyšlení, že bys mi nevěřil, že jsem schopná se o sebe postarat.”

“Jsem si jist, že jsi velice schopná,” odtušil lehce škrobeně. Mimoděk zauvažovala, zda to náhodou není nápověda. Jestli se podle toho, že je najednou tak divně odměřený a korektní, nepozná, že zalhal.

“Jsem velice schopná,” ujistila ho ve vší vážnosti. “Od třiceti jsem procházela bojovým výcvikem. To je dlouhá doba. Umím se o sebe postarat.”

Armand na ni pohlédl, a ani se nepokoušel skrýt, jak moc ho tím překvapila. “Fakt?”

“Ano.”

Rozladěně se otočil zpátky k silnici. “Jak to nesl Orion?”

“Jsem si jistá, že převelice dobře,” zakřenila se. “Obzvlášť proto, že na tom, abych se naučila postarat se sama o sebe, trval právě on. A učil mě, jak na to.”

“Orion?” zeptal se Armand opatrně.

“Ano.” Sama pro sebe se pousmála. Zaplavily ji vzpomínky. Učil ji, jak bojovat oštěpem, nožem, mečem a všemi dalšími zbraněmi, které se v minulosti postupně objevily… až do své smrti. Ale ze všeho nejraději měla lekce boje muže proti muži. Pokaždé totiž skončily vášnivým milováním plným potu. Prima způsob, jak zakončit výuku životní družky.

S povzdechem ty vzpomínky zaplašila. Cítila se málem provinile, že se jimi v duchu kochala, když teď přece měla nového životního druha. Vydechla vzduch z hloubi plic a spustila: “Orion byl válečník. Býval hodně pryč. Nechtěl, aby se o mě musel bát, protože zůstávám doma samotná a bezbranná, zatímco on je daleko a vydělává peníze… nebo se strachovat, že se možná vrátí domů k mrtvé životní družce.”

“Chytrý chlap,” hořce odtušil Armand. “Kéž bych byl aspoň z poloviny tak chytrý, a naučil pár takových věcí Susannu, Altheu a Rosamund.”

Eshe pokrčila rameny. “Jiná doba, jiný kraj, jiný mrav. Nemá smysl litovat věcí, které tě tehdy nenapadly. Každý má nějakou cestu, a ta moje jim nebyla souzena.”

Armand na ni vrhl zvědavý pohled. “Skutečně si to myslíš?”

Překvapeně se na něj podívala. “Ty ne?”

Obrátil pozornost opět k silnici a zavrtěl hlavou. “Už dlouho mi život povětšinou připadá jako bolestný chaos.”

“Pak možná nevidíš jasně,” řekla potichu. “Ještě pořád jsi uvnitř akvária a koukáš ven, místo abys stál vedle něho a koukal dovnitř.”

“Co tím máš na mysli?” Očividně ho zmátla.

Pokrčila rameny. “Když mi v bitvě zahynul první syn, myslela jsem si, že je to nejhorší věc na světě, která se mohla přihodit. Že už nikdy nebudu šťastná. Když mi umřel druhý syn, cítila jsem totéž.”

“I on zemřel v bitvě?” zeptal se Armand.

Přikývla. Nepřekvapilo ji, že to uhodl. Existovalo jen málo způsobů, kterými mohl sejít ze světa nesmrtelný. V dávných dobách umírala většina nesmrtelných mužů v boji. Obzvláště pak když, co se týče zbraní, měli na výběr meč nebo jiný meč.

“Stejně,” zamumlala, “jsem si při smrti každého syna myslela, že přišlo to nejhorší… a potom skonal můj životní druh Orion. Toho dne jsem poznala, že právě toto byla ta skutečně nejhorší rána, která mne mohla potkat. A že už nikdy nebudu šťastná. Už nikdy nebudu milovat.” S bolestným povzdechem si vybavila tehdejší ochromující pocity. Jednu dobu chtěla umřít.

“Omlouvám se,” zašeptal Armand. Natáhl se a stiskl jí ruku. “Když umřela Susanna, cítil jsem se v podstatě stejně.”

Stiskla mu ruku na oplátku, a sotva si ji vyprostil a položil zase na volant, navázala: “Tenkrát jsem byla v akváriu. Ale po krátkém čase mi začalo docházet, že pokud musel Orion zahynout, nemohla bych si přát lepší načasování.”

“Prosím?” hlesl tichým hlasem.

“Ano,” ujistila ho vážně. “Stále jsem doma měla ještě jednu dceru, aby mi byla útěchou. A druhorozený syn zrovna našel životní družku a přivedl si ji domů, takže tam byli také… a Lucian mi Oriona přinesl domů.”

“Lucian?” zalapal po dechu Armand a odtrhl oči od silnice. “On tam byl?”

Přikývla. “Byla to jedna z jeho občasných návštěv. Vyrazil do bitvy spolu s Orionem, a když byl zabit, hodil si ho přes rameno a odnesl domů. Šel tři dny, aby ho ke mně donesl. Nikdo jiný by to neudělal. Spálili by jeho tělo spolu s ostatními padlými nesmrtelnými, a jenom někoho poslali, aby mi vyřídil, že je v pánu. Ale Lucian mi ho přinesl domů, a tak jsem se s ním mohla rozloučit a sama mu vystrojit kremaci.”

Armand mlčel a Eshe polykala knedlík, který se jí udělal v hrdle. Posléze se přinutila, už mnohem veselejšímu tónem, říci: “Překonala jsem to a od té doby jsem prožila i okamžiky štěstí. A nyní mám tebe, dalšího životního druha, se kterým mohu užívat života.”

Znovu sundal ruku z volantu, našel tu její a něžně ji stiskl, ale hned nato musel rychle přehmátnout opět na volant, jelikož odbočoval na příjezdovou cestu sourozenců Maunsellových. Eshe okamžitě obrátila pozornost na dům, k němuž se blížili.

Dneska to ale bylo jiné, než ostatní noci, kdy tuto farmu navštívila. Dnes byli očekáváni, v domě byla rozsvícená snad všechna světla, a stejně tak svítilo i několik venkovních svítidel. Zářily, že bylo světlo skoro jako ve dne.

Zatímco ujížděli po příjezdové cestě, obhlížela dům a dvorek, a také auto a dodávku, němé to svědky. V duchu sebekriticky konstatovala, že měli prostě zavolat a domluvit si s Johnem a Agnes schůzku mnohem dříve. Ušetřilo by jim to spoustu zbytečných výjezdů.

Armand zaparkoval pickup vedle dodávky, a oba vystoupili, aby počkali, než Anders zastaví SUV vedle nich. K domu kráčeli ve svorném mlčení. Když Armand zavadil o Eshe a vzal ji za ruku, stiskla mu ji.

Tentokrát nenásledovalo zvonění ani čekání plné marných nadějí. John Maunsell je zjevně musel vyhlížet, neboť dveře otevřel dřív, než k nim došli.

“Ahoj,” pozdravil. Usmíval se a očima šmejdil nejprve po Eshe a Armandovi, a pak je přesunul na Brickera a Anderse. Zdál se být lehce překvapen. “Přivezli jste si společnost, jak vidím.”

“Přišlo mi to slušnější, než je nechat samotné na farmě, ať o sebe postarají sami. Tak se s hosty v žádném případě nejedná,” omlouval se ironickým tónem Armand, načež dodal: “Doufám, že ti to nevadí?”

“Ne, jistěže ne. Všichni jste u nás vítáni. Pojďte dál.” John se znovu usmál, ale Eshe měla dojem, že tentokrát vypadal kapku nejistě. Vzbudilo to v ní zvědavost.

Nicméně když zacouval do domu a pokynul jim, aby vstoupili, Armand ji pobídl, aby šla první. Vešla dovnitř a protáhla se kolem Johna, čímž udělala místo ostatním.

“Běž do obývacího pokoje, Eshe,” vyzval ji, sám ještě přidržoval dveře Andersovi a Brickerovi. “Agnes tam plete.”

Přikývla a odešla do pokoje, kam je vzal, když tady byli posledně s Brickerem. Očima zvědavě pátrala po oné nezastižitelné Agnes. Spatřila ji okamžitě. V houpacím křesle seděla útlá brunetka v bílé blůzce a černých kalhotách, mírně se pohupovala a pletla. Musela je slyšet vcházet, ale se zvedáním očí od práce nespěchala. Bezděky tak Eshe poskytla možnost nerušeně si ji prohlédnout.

Cedrick popsal Agnes jako drobnou bytůstku, která vypadá mladší, než většina nesmrtelných. Eshe si pomyslela, že to skvěle vystihl. Byla štíhlá, měla jemnou kostru a téměř chlapecké rysy. Díky tomu vypadala spíš na osmnáct nebo devatenáct než na dvacet šest či dvacet sedm, jako většina nesmrtelných. Navíc měla tmavé vlasy stažené do ohonu, což k mladistvému vzezření jen přispělo.

“Jejda, ahoj.” Jakmile muži vešli do pokoje za Eshe, Agnes vzhlédla a zářivě se usmála. Pletení odložila na stolek vedle křesla a vstala. Ihned se začala omlouvat: “Promiňte, chtěla jsem dokončit řadu. Jinak bych zapomněla počet oček.”

Eshe sama nikdy nepletla, takže neměla ponětí, o čem to mluví, ale omluva zněla věrohodně, proto se mile usmála. “To je v pořádku. Aspoň jsem si tě mohla pořádně prohlédnout, aniž sis toho všimla.”

Agnes kráčela pokojem k nim, a ta odpověď ji rozesmála. “Ty musíš být Eshe. Jsi krásná. A taková upřímná. Už teď tě mám ráda.”

Eshe přijala ruku podanou na přivítanou a zakřenila se. “Ráda tě poznávám, Agnes.”

“Nápodobně,” opáčila srdečně, a potom se obrátila k mužům. Sotva spatřila Armanda, vydala se nejprve za ním a vřele ho objala na pozdrav.

Eshe zvědavě přihlížela. Všimla si náklonnosti, která se mu odrážela na tváři, když té éterické ženušce objetí oplácel. Agnes se po malé chvilce odtáhla, aby věnovala pozornost zbylým dvěma nově příchozím, s dotazem: “A kdopak je tohle?”

“Tohle je Justin Bricker a Anders,” představil je Armand. “Zrovna jsou u mě na návštěvě. Nepřišlo mi správné nechat je doma samotné, tak jsem je vzal s sebou.”

“Jistěže, jakpak by ne,” energicky přisvědčila Agnes. “Udělal jsi, co se sluší a patří. Buďte vítáni, pánové.”

Podala ruku nejprve jednomu, a potom druhému, načež o krůček ustoupila a zahleděla se na ně. “Inu, myslím, že nyní by přišlo vhod nějaké občerstvení.”

“Na tak dlouho se určitě nezdrží,” ozval se John. V té chvíli na něj upřela Eshe pozorný pohled přimhouřených očí. Vypadal napjatě a nervózně, a na tváři měl utrápený výraz. Odkašlal si, aby omluvně vysvětlil: “Nemáme žádné lidské jídlo, Armande. My—”

“To je v pořádku,” přerušil ho Armand chlácholivě. “Stejně jsme se před odjezdem z domu najedli.”

Eshe se k němu nenápadně přitočila, chytila ho za ruku a surově stiskla. Chtěla mu připomenout, co má za úkol. Zaslechla, jak si povzdechl, potom se ale přinutil usmát a poslušně řekl: “Vlastně mám větší zájem o prohlídku toho nového John Deera, kterého sis koupil, než o občerstvení. Cedrick se zmínil, že ho minulý týden dovezli. Sám uvažuji o tom, že bych koupil nový traktor, a tak pokud by ti to nevadilo, rád bych se na něj podíval.”

“Aha.” Johna tím zjevně vyvedl z míry. Ustaraným pohledem zabloudil k Agnes. “Já— Možná jindy. Děvčata by se bez nás nudila. Já—”

“Nehloupni,” vyprskla Agnes perlivým smíchem, který připomínal slavičí trylkování. “Vezmi mužské ven a pochlub se traktorem, Johne. My s Eshe se klidně zabavíme docela samy.” Zachechtala se a dodala: “Hezky si sedneme a pořádně vás pánové zdrbneme. To přece ženy dělají, že ano, Eshe?”

“Povětšinou ano,” souhlasila pobaveně, přestože si nebyla jistá, zda je to pravda. Když spolupracovala se svou obvyklou parťačkou Mirabeau, často mívaly na přetřes lepší věci. Ale zase na druhou stranu, obě byly vykonavatelky. Těžko je tedy bylo možné považovat za průměrné ženy, a to dokonce i mezi nesmrtelnými.

“Vidíš?” Agnes se opět obrátila k Johnovi. “Běžte už. Vy kluci si pohrajte s novou hračkou, a my holky tady budeme čekat a klábosit.”

John váhal, ale vzhledem k tomu, že na něj všichni netrpělivě hleděli, neměl moc na vybranou. Stiskl rty, přikývl a udělal čelem vzad, aby odvedl muže z domu. Poté co se dveře v hale zaklaply, na okamžik po nich zbylo jakési zvukoprázdno.

Jen co ten tísnivý okamžik pominul, Agnes hlesla: “Bezva.” Nervózně se zasmála a přestala pozorovat průchod do haly. Obrátila se k Eshe, podívala se jí do zvědavých očí a přiznala: “Zpola jsem čekala, že přiběhne zpátky a nedá jinak, než že je musíme doprovodit. John je hrozně ochranitelský. Máme jenom jeden druhého.”

“Máte také Armanda,” potichu odtušila Eshe. “Zdá se, že mu na vás moc záleží.”

Agnes se rozzářila. “Ano, záleží,” přitakala, jenomže pak se jí do tváře vkradly obavy. “Doufám, že ti to nevadí? Vím, že by ti to mohlo být drobet nepříjemné, protože jsme bratr a sestra Susanny.”

“Ne, vůbec ne,” uklidnila ji Eshe. “Jste rodina. A já doufám, že jednou budete za členku rodiny považovat také mě.”

Agnes si šťastně oddechla a popošla dopředu, aby sevřela Eshe v náručí. “Ach, já to věděla. Prostě jsem hned věděla, že tě budu mít ráda,” vyhrkla nadšeně. Pověsila se Eshe na rameno, popadla ji za ruku a postrkovala ji na opačný konec pokoje, ke druhým dveřím. “Ty jsi mnohem milejší než byla Althea. Ta s námi nechtěla mít vůbec nic společného,” svěřovala se.

“Proto jste tedy s Johnem odcestovali do Evropy, jakmile se vzali?” vyzvídala Eshe, rozhlížejíc se po místnosti, kam ji Agnes zavedla. Byla to kuchyně, která vypadala stejně nově jako dům. Přestože nejedli ani nepili potravu smrtelníků, byla vybavená veškerými nejmodernějšími vymoženostmi. Eshe ji krátce obdivovala, ale sotva se Agnes pustila do zodpovídání její otázky, zvědavě pohlédla na ni.

“Ano, obávám se, že ano. Chtěla nás vystrnadit z domu. Ačkoli to bylo jenom dobře. Nemohla jsem tu holku vystát,” přiznala s jasnou nechutí. “Víš, že Armanda podvedla, aby ji přivedl do jiného stavu, a víceméně donutila, aby si ji vzal?”

“Vysvětlil mi, jak k tomu sňatku došlo,” opatrně odpověděla Eshe. “Ale tvrdil, že mu to nevadilo.”

“Jistěže to tvrdil,” odfrkla Agnes a mávla rukou na znamení, že na tom nesejde. “Je příliš slušný, než aby o takových věcech říkal pravdu.” Pak se odmlčela, přestala se držet Eshe jako klíště, načež zamyšleně dodala: “Samozřejmě, z toho svazku přece vyzískal Thomase. Tak si myslím, že to nakonec přece jen stálo za to.” Pokrčila rameny, pustila ji a zeptala se: “Nechtěla bys něco k pití?”

Při té otázce došla k lednici a otevřela dvířka, aby prozkoumala obsah.

“Vím, že když jste se teď našli, ty a Armand pravděpodobně jíte a pijete jídlo smrtelníků. Ale jak už se zmínil John, obávám se, že my sami nic takového nemáme.” Podrážděně mlaskla jazykem. “Když jsem dnes večer vstala, asi jsem měla zajet do města a nakoupit, ale prostě mě to nenapadlo.” S povzdechem se sklonila a nakoukla do lednice. “Zato máme širokou škálu krve. Měla bys zájem?”

Když se na ni Agnes tázavě podívala, Eshe přešla k ní a také nahlédla do ledničky. Jen co spatřila štítky označující speciální krev, nevěřícně vytřeštila oči. Většinou šlo o krev, kterou zatím viděla jedině v nočních klubech nesmrtelných. Byla tu ohromná spousta Opojné červené, ale také Sladké extáze, Krvavé Mary, Marjánky a všemožných druhů, které byly namíchány z krve odebrané smrtelným alkoholikům a narkomanům. Umožňovala nesmrtelným pozvednout si náladu, čehož běžnými prostředky nedosáhli. Navíc představovala malé jmění. Takováto krev byla po čertech drahá. Jak to tak vypadá, přestože Armand nařídil, aby mu to nikdo neprozrazoval, John se zjevně dovtípil, čím se mohou nesmrtelní opít. Cedrick se v něm očividně spletl. John se znovu dal na pití. Vrtalo jí v hlavě, jestli právě to nebyl důvod, proč se je Johnovi nechtělo nechat o samotě. Bál se, že Agnes prozradí jeho malé tajemství… což také udělala.

“John ji nakupuje,” smutně konstatovala Agnes. “Pokoušela jsem se ho přesvědčit, aby toho nechal, ale marně. Vezme si několik sáčků a noc za nocí prosedí ve svém pokoji. Opíjí se do bezvědomí. Tak se vážně nedá žít.”

“Snad by mu s tím mohl pomoct Armand,” zamumlala Eshe, jen co se napřímila. A hned v dalším okamžiku se zamyslela, jak by to asi tak mohl udělat. Pro nesmrtelné neexistovaly žádné odvykací léčebny. Zatím, dodala v duchu suše.

“Jé to ne, Armandovi o tom povědět nesmíš,” vyhrkla Agnes. “Měl pořád jen samé starosti a bylo mu pod psa. Teď je šťastný. Neber mu to štěstí.” Obrátila se zpátky k ledničce. “Máme také normální krev, kdybys měla chuť. Ale nevěděla jsem, jestli by sis nedala raději Červené opojení.”

“Ne. Děkuji,” zdvořile odmítla Eshe. “Obvykle takové věci nepiji. Nestojím o pocity, které navozují.”

Agnes zavřela dvířka, odvrátila se od lednice a radostně se na ni usmála. “To jsem moc ráda. Kdykoli totiž Althea odjela do města, s oblibou kousala opilce. Život byl pro ni jako jeden obrovský večírek. Ty se k Armandovi, zdá se, hodíš mnohem víc.” Šťastně se nadechla a vydechla, jako by vypouštěla páru. “Ani ti nemohu vypovědět, jak jsem za Armanda šťastná. Tak dlouho byl sám. Mám radost, že tě našel.”

“Děkuji,” zašeptala Eshe, a pak, vědoma si důvodu, proč tam vlastně je, poznamenala: “Ale zas až tak dlouho to nebylo. Bratru jediné století.”

“Jediné století?” Agnes na ni zmateně hleděla vykulenýma očima. “Susanna přece umřela před pěti sty lety.”

“Ano, ale potom měl Altheu, a pak ještě Rosamund,” poukázala.

“Aha, tyhle dvě.” Zhnuseně mávla rukou. “Jak už jsem říkala, Althea se k němu nehodila. Nebyla nic jiného než záludná, úlisná děvka, a Rosa—”

“Děvka?” překvapeně ji přerušila Eshe.

Agnes udělala obličej. “Asi žasneš, že mne slyšíš používat takové slovo. Armand ti patrně řekl, že jsem byla před proměnou jeptiškou. Dobře vím, že bych takové vulgarity skutečně říkat neměla, ale přesně tohle ona byla. Althea měla vedle Armanda fůru aférek, abys věděla.”

Eshe to věděla. Armand jí pověděl, že to tušil. Teď ale jenom tázavě zvedla obočí, aby povzbudila Agnes k pokračování.

“To si piš, že měla,” ujistila ji Agnes. “Zatímco on se v potu tváře dřel na chléb vezdejší a obdělával půdu, ona si vyrážela do Londýna. Vždycky tam sbalila nějakého muže, a buďto šla k němu, nebo si ho dokonce přivezla na farmu, a měla s ním sex. Nebyla o nic lepší, než nějaké zvíře,” poznamenala znechuceně, načež kategoricky prohlásila: “Armand si zasloužil něco onačejšího. Když zemřela, vůbec mi to nebylo líto.”

“A co Rosamund?”

Agnes pokrčila rameny a neochotně připustila: “Ta byla v pořádku, aspoň myslím. Jenže zase pořád do všeho strkala nos. Ráda se pletla do cizích věcí. Krom toho žádná z nich nebyla Armandovou pravou životní družkou. Byly to jenom…” Znovu pokrčila rameny. “Jeho způsob, jak si ukrátit čas. Aspoň podle mého názoru. Chtěl děti, víš? Vždycky byl dobrým otcem.”

Eshe zvedla obočí. “Pochopila jsem to tak, že vychoval pouze Nicholase, a Thomase a Jeanne Louise poslal na vychování Marguerite.”

“Nechtěl to udělat,” ujistila ji Agnes. “Jenomže to byl samotný mužský a obdělával pole.” Smutně zakroutila hlavou. “Nemáš ponětí, jak často jsem si přála, abychom tady tenkrát byli. Nemusel by posílat Thomase pryč. Ale vím, že syna navštěvoval, jak nejčastěji mohl. Cestou domů míval ve zvyku zastavit se u nás a všechno nám povykládat.”

“Vyrozuměla jsem, žes mu s výchovou Nicholase pomohla,” potichu poznamenala Eshe. “Armand říkal, že neví, co by si bez tebe počal. Prý jsi to s ním úžasně uměla.”

“Ano,” usmála se potěšeně. “Pomáhala jsem mu Nicholase vychovávat. Nicky byl moc hodný chlapec. Vždycky udělal, co měl nakázané, a nikdy nedělal cavyky s jedením zeleniny. A také se rychle učil. V roce chodil, ve dvou říkal celé věty a ve čtyřech už se sám krmil. Bylo to geniální dítě.”

Eshe se hrdému vychloubání pousmála. Sama si ho občas neodpustila, ale to už bylo strašně dávno. Agnes mluvila spíš jako matka, než jako teta. Ale čemu se divit? Kluka vychovávala a byla mu mámou víc než kdo jiný. “Setkala ses někdy s Nicholasovou Annie?”

“Ach ano.” Agnesin úsměv se začal vytrácet. Otočila se a zamířila zpátky do obývacího pokoje. “Předtím, než se vzali, přivezl mi ji ukázat. A párkrát i potom. Je to milé děvčátko.” Zastavila se u houpacího křesla a nešťastně se na ně svezla. “Nevím proč, ale už ji sem hodnou chvíli nevzal. Takových… páni, musí to být víc než padesát let,” posteskla si, a pak zmateně potřásla hlavou. “Když tady byli naposled, tak krásně jsme se pobavili. Strávili tu víkend, a hráli jsme společenské hry a povídali si do kuropění. Bylo to pěkné. Jako opravdická rodina.”

Eshe právě dosedla na pohovku, ale strnula a nechápavě na ni zírala. “A ty nevíš, proč se nevrátil?”

Zavrtěla hlavou. “Pokoušela jsem se k nim dovolat, ale telefon byl odpojen a jejich nové číslo jsem už v telefonním seznamu nenašla. John říká, že mají pravděpodobně hodně práce, ale copak by si Nicholas nemohl vyšetřit aspoň malou chvilku na zavolání?” Nešťastně si skousla ret. “Odjakživa se říká, že je lepší mít děvčata než kluky. Že když si hoši najdou ženu, na mámu se vykašlou. Myslím, že je to pravda.”

Eshe na ni jenom hleděla a nevěděla si rady. Co má kruci udělat? Tak trochu byla v pokušení povědět té nešťastné osobě, proč vlastně Nicholas už nikdy Annie nepřivezl. Proč se nevrátil ani on sám. Jenomže tu byl nepopiratelný fakt, že jí nikdo, včetně Armanda, očividně neprozradil, co se těm dvěma přihodilo. Raději tedy držela jazyk za zuby, protože pro to mlčení musel existovat nějaký důvod. Byla odhodlaná ho zjistit, jen co odtud odejdou.

“Máš děti, Eshe?” zeptala se znenadání Agnes.

Eshe si horko těžko srovnala myšlenky a přikývla. “Ano. Šest.”

“Chlapce, dívky nebo obojí?” vyzvídala Agnes.

“Tři kluky a tři holky,” odpověděla automaticky.

“Tak to máš veliké štěstí. Máš děvčata, která ti budou dělat společnost, až tě hoši opustí.”

Zaváhala, ale nakonec řekla: “Jednoho krásného dne potkáš svého životního druha, Agnes. A budeš mít vlastní děti.”

“Ne. Jsem si docela jistá, že ne,” zašeptala Agnes. “John by to nikdy nedovolil.”

Eshe se na její slova zamračila, ale dřív, než se stihla na něco zeptat, nebo to jakkoli komentovat, zaslechla, jak se otevírají přední dveře. Dupání dávalo tušit, že se vrací páni tvorstva. Podívala se ke dveřím právě, když John uvedl muže do pokoje. Nemohla si nevšimnout, že dokud je tam neuviděl sedět, měl na tváři úzkostný výraz.

“No, to bylo věru rychlé,” zlehka poznamenala Agnes.

“Johnovi není dobře a trval na tom, že se vrátíme,” zabručel Armand a upřel oči na Eshe. Pochopila, že jí tím mlčky sděluje, že dělali, co mohli, aby ho udrželi venku co nejdéle. Marně.

Přesunula pozornost k Johnovi, jedno obočí pochybovačně vyklenuté. Nesmrtelní se prostě necítívali nedobře. Žádné onemocnění si u nich ani neškrtlo.

“Obávám se, že jsem se nekrmil tak často, jak bych měl,” mumlal John a uhýbal pohledem. “Myslím, že tomu budu muset věnovat víc pozornosti a méně hrát na počítači. Co se týče dneška, prostě si dám jeden dva sáčky a půjdu brzy do postele.”

Na to se zatvářila ještě pochybovačněji. Bylo teprve půl desáté. Tohle nebylo žádné jít brzy do postele. Tohle bylo adekvátní tomu, když smrtelník prospal den. Jenomže jí bylo jasné, že když je tu teď její bratr, není pravděpodobné, že by se toho od Agnes dověděla o moc víc. A tak vyslyšela Johnovu nepříliš rafinovanou narážku a vstala. “V tom případě bychom asi měli jít.”

“Ach ne.” Agnes málem nahlas zasténala. “Mám strašně ráda návštěvy. A napadlo mě, že bychom si mohli třeba zahrát karty nebo tak něco.”

“Příště,” slíbila Eshe a myslela to zcela upřímně. Usmála se na nešťastnou Agnes. “Přece jste s Johnem jen kousek za humny. Přijedete k nám. Mohli byste si naplánovat, že u nás zůstanete na noc. A tak, pokud mu nebude dobře, může si prostě jít lehnout do svého pokoje. My ostatní zatím budeme karbanit a ponocovat, jak dlouho se nám zachce.”

“Opravdu?” vydechla Agnes, zatímco vstávala z křesla, a když Eshe přikývla, přeběhla pokoj, aby ji objala a vyhrkla: “Jé, to by se mi líbilo.”

“Mně taky,” přisvědčila Eshe.

“Tedy, Armande!” Agnes se otočila na kramfleku a objala i jeho. “Mám ji ráda. To bylo od tebe vážně chytré, že sis ji našel.”

Armand se rozchechtal a přitiskl ji k sobě. “Jsem rád, že ji máš ráda, Agnes. Také ji mám rád.”

“I ty jeden kujóne!” Agnes se odtáhla a v legraci ho káravě plácla do prsou. “To je slabé slovo. Držíš se při řeči zpátky, jako vždy. Nemáš ji jen rád, Armande. Umím ti číst myšlenky. Ty ji miluješ.”

Eshe při těch slovech strnula. Trochu ji poplašila, ačkoli nevěděla proč. Byli životní druhové. Mezi životní družkou a druhem dochází k lásce přirozeně a snadno. Jenomže ji zaměstnávaly jiné věci. Jako třeba tento případ. A skvělý sex, výsada to životních druhů. Nemyslela na poupátko lásky, které se mezi nimi poznenáhlu rozvíjelo.

Sklouzla pohledem k Armandovi. S vážnou tváří se jí podíval do očí a řekl: “Ano, já ji miluji.”

16. KAPITOLA

“Nuže, dozvěděla ses od Agnes něco?”

Eshe zrovna vystoupila z pickupu a Brickerova otázka ji tak překvapila, až se skoro lekla. Domů jelo SUV s Andersem a Brickerem v čele. Pickup hned za ním. Celou cestu mlčela. Stále si v duchu přehrávala okamžik, kdy Armand přede všemi prohlásil, že ji miluje. Na Agnes a jejich rozhovor docela zapomněla.

“Promluvíme si uvnitř,” potichu navrhl Armand. Obešel náklaďák, vzal ji pod paží a pobídl k domu.

Neušlo jí, jak všichni muži najednou přikývli a ostražitě se rozhlédli okolo sebe. Uvědomila si, že se obávají toho, kdo ráno ovládl paní Ramseyovou. Mohl by někde tady být a pozorovat je, a tak se nechala bez protestů odvést dovnitř. Zvědavé oči jí ale při chůzi neustále zalétaly k Armandovi. Po cestě mlčel stejně jako ona. Nyní se přistihla, že uvažuje, o čem asi přemýšlel. Poznat to z jeho výrazu bylo těžké. Podle všeho měl smrtelně vážnou náladu.

“Mám postavit na kafe?” zeptal se Bricker, sotva vešli do kuchyně. “A možná by nezaškodil nějaký moučník? Myslím, že jsem ho po té tvé výpravě za nákupy zahlédl v lednici.

“Nevěděl jsem, jestli musí být v chladu nebo ne,” vysvětlil Armand, zatímco doprovázel Eshe ke stolu, a pak dodal: “Vypadal dobře. Dám si.”

“Já taky,” ozvala se Eshe, usazující se na židli u stolu.

“Pro mne nic,” zažertoval Anders, což Bricker ocenil odfrknutím a sarkastickou douškou: “Kdo by to byl řekl?”

Eshe se pousmála. Většina nesmrtelných přestala jíst někdy mezi stovkou a zhruba sto padesáti nebo dvěma sty lety. Bricker byl stále docela mladý, a tak pořád ještě jedl, zato mnohem letitější Anders se už jídlem nezatěžoval. Vystačil s krví v sáčcích, stejně jako většina nezadaných nesmrtelných. A jako ona předtím, než dorazila sem a potkala Armanda.

“Tak co?” napověděl tichým hlasem, sotva se uvelebil na vedlejší židli. “Dozvěděla ses něco užitečného?”

Zamyslela se nad otázkou. Nebyla si jistá, jak odpovědět, ale nakonec řekla: “Dozvěděla jsem se toho hodně. Bohužel mám strach, že nám to s případem moc nepomůže.”

“Spusť,” vyzval ji Bricker, zatímco strkal pod kohoutek kávovou konvici, aby do ní napustil vodu. “Jestli to k něčemu bude, posoudíme až pak.”

“No,” odtušila zvolna, “k tomu, abychom probraly Susanninu smrt, jsme se vůbec nedostaly. Vlastně ani k ostatním úmrtím. Ale pověděla mi, že Althea byla… ehm… well,” podívala se na Armanda. “Měl jsi pravdu. Mívala vedle tebe aférky a Agnes o tom věděla.”

Armand toliko přikývl, zjevně nepřekvapen ani nerozzloben, a tak pokračovala: “Navíc se mi svěřila, že Althea nechtěla mít s ní a Johnem nic společného, a očividně jim to dala jasně najevo. Tohle tedy byl pravý důvod, proč odcestovali do Evropy.”

Nemohla si nevšimnout, že ho to rozzlobilo. Mračil se, neboť se mu zjevně nelíbilo, že Althea patrně Johna a Agnes vyštvala z jeho domova. Z jejich domova.

“A co Rosamund?” zeptal se Bricker. Kávu měl hotovou a nyní chystal talířky a vidličky na kávový zákusek. “Říkala o ní něco?”

“Jenom to, že byla sice milá, ale moc všetečná,” vybavila si Eshe.

“Neřekl bych, že Rosamund byla všetečná,” zvolna namítl Armand. “Ráda hodně mluvila a byla zvídavá, ale…” pokrčil rameny.

“Zeptala ses jí na Annie?” zajímal se Anders.

Nakrabatila čelo a přikývla. “Ano. Nicholas ji přivezl celkem třikrát. Jednou před svatbou a dvakrát po ní. Naposledy u nich asi strávili víkend, a prý to byla báječná návštěva. Agnes říkala, že hráli hry a vykládali si až do kuropění.”

“Ale sama sem Annie nepřijela nikdy?” divil se Bricker. “Pochybuji, že by se na smrt Armandových manželek vyptávala před Nicholasem. Neměl ponětí, co by mu mohla chtít prozradit.”

“Ne, vyrozuměla jsem, že se s ní Agnes setkala pouze třikrát. A,” dodala pochmurně, obraceje přimhouřené oči na Armanda, “pročpak jí nikdo krucifix neřekl, že Annie je mrtvá a Nicholas na útěku?”

“Cože?” užasl Armand.

Přikývla. “Agnes o tom nemá nejmenší tušení. Myslí si, že se na ni Nicholas jednoduše vykašlal. Absolutně nechápe, proč už nikdy nepřivezl Annie na návštěvu. Přece se posledně tak pěkně pobavili.”

Armand na ni civěl a zdálo se, že popravdě nevychází z údivu. Posléze řekl: “John mě požádal, abych o tom před Agnes nemluvil. Že prý ji to rozrušuje. Neměl jsem se o Nicholasovi a Annie dokonce ani zmiňovat.”

“No, John sám jí očividně nepověděl zhola nic,” odtušila nevesele. “Jenom říkal, že nejspíš mají moc práce, čímž vysvětloval, proč se u nich padesát let nestavili.”

Armand potichu zaklel a zakroutil hlavou. “Agnes má toho kluka ráda jako syna. Kdyby věděla, že ji navštívit nemůže, protože je na útěku, pochopila by to. Ale nechat ji v domnění, že se mu prostě nechce…” Znovu zakroutil hlavou. “Nevím na co ten John myslí.”

“Pravděpodobně na další sáček Marjánky,” suše odtušila Eshe, čímž si vysloužila ohromené pohledy všech tří mužů. “Mám podezření, že to byl skutečný důvod, proč Johnovi nebylo dobře, a chtěl se natáhnout. Ledničku mají nacpanou k prasknutí Opojnou červenou, Marjánkou a nejrůznější další omamnou krví. Agnes mi ji ukázala, ale prosila, abych ti nic neříkala. Prý jsi teď šťastný a darmo by sis dělal starosti. Mám ti dopřát štěstí. Očividně se ho snažila přesvědčit, aby s tím přestal, ale neposlechl ji.” Zhnuseně zamlaskala. “Touto dobou je určitě zašitý v tom svém zvukotěsném sklepě. Vzal si tam s sebou pár pytlíků, a teď nasává a dostává se do nálady.”

Armand s další nadávkou poposedl dozadu. Zatínal ruce v pěst a vrčel: “Vždycky to byl zatracený pitomec.”

Nijak to nekomentovala. Nevěděla, co si má o Johnovi Maunsellovi myslet. Když si s ním spolu s Brickerem povídala, připadal jí jako smutný, ale víceméně milý chlapík. Jenomže to, co se dozvěděla dnes v noci, jí nedopřálo klidu.

“Je tu ještě jedna věc, kterou Agnes řekla, a která mě trápí,” prohlásila náhle.

“Jaká věc?” okamžitě se zeptal Armand.

“Prohodila jsem cosi o tom, že jednou najde životního druha a bude mít děti. Jenomže ona řekla, že si je docela jistá, že ne. Prý, a teď cituji: John by to nikdy nedovolil.”

“John by to nikdy nedovolil?“nevěřícně zopakoval Armand. “Co to má sakra znamenat?”

Pokrčila rameny. “Taky mě to vytočilo, ale neměla jsem šanci pořádně se na to zeptat. Vrátili jste se, pánové, příliš brzy.”

Chvíli všichni mlčeli. Bylo slyšet jen předení mikrovlnky, ve které Bricker ohříval moučník ke kávě. Když předení ustalo a ozvalo se tiché cinknutí, Armand se na židli zavrtěl a unaveně poznamenal: “Už chápu, co jsi myslela tím, že ses toho hodně dozvěděla, ale s případem nám to nepomůže.”

“Tato informace staví Johna do podstatně horšího světla,” odtušil Anders.

“Ale nic to nemění na skutečnosti, že Suzannu by nezabil, a Altheu zabít nemohl.”

“Asi ne,” připustil zamračeně, a pak podrážděně zkroutil rty. “Čili nám nezbývá, než začít od začátku.”

“Čili nám zbývá Mary Harcourtová,” opravila ho Eshe. “S někým Annie mluvit musela.”

Armand se ušklíbl. Zjevně se mu představa, že ji má vyrušovat na výroční cestě, nezamlouvala, přesto přitakal: “Nuže dobrá. Myslím, že si s ní musíme promluvit.”

Eshe přikývla a koukla na Brickera. “Ve kterém hotelu říkala, že bydlí?”

Ztuhl zády k nim, neboť právě krájel moučník, ale potom se pomalu otočil. Tvářil se zděšeně.

“Ty nevíš, ve kterém hotelu bydlí,” tipnula si otráveně.

“Já to zjistím,” vyhrkl. A zatímco se Anders rozchechtal, a Eshe znechuceně složila hlavu do dlaní, zapřísahal se: “Budu obvolávat všechny hotely v Montrealu, dokud nenajdu ten správný… Mezitím mám pro vás moučník,” a už pelášil za ní. Talíř s obrovským kusem kávového zákusku jí prohnaně šoupnul pěkně mezi lokty opřené na stůl.

Naletěla. Otevřela oči a skrz prsty koukla na piškot, který měla zčistajasna rovnou pod nosem. Voněl hezky. Vypadal taky hezky, přiznávala v duchu, přesto nebyla tak docela ochotná Brickerovi odpustit, dokud ji Armand nevzal kolem ramen a nepoukázal na to, že: “Stejně tam momentálně nejspíš nejsou. Určitě šli do divadla nebo tancovat, nebo já nevím kam. Bricker hezky zjistí, v jakém hotelu bydlí, a zavoláme jim, až bude svítání na spadnutí. Tou dobou budeme mít větší naději, že je tam zastihneme.”

Eshe zvedla hlavu a s povzdechem přijala vidličku míru, kterou jí Bricker podával. “Dobře. Moučník teď. Telefon později.”

“A kafíčko,” vrněl Bricker. Bleskově se otočil a chvátal nalít tři šálky.

“Inu dobrá,” odtušil Anders, zatímco se zvedal ze židle. “Jestli se opět hodláte cpát, půjdu se podívat, jestli někde v televizi neopakují Lassie.”

Bricker se za ním díval s podnosem v ruce. Měl na něm hrnky s kávou a další moučník, a nesl ho ke stolu. Jen tak mimochodem poznamenal: “Chybí mu pes Jo.”

“Pes Jo?” nejistě zopakoval Armand.

“Nicholasova nová životní družka Jo má vlčáka. Jmenuje se Charlie,” odtušila Eshe. “Byl s nimi, když se jim napoprvé podařilo utéct.”

“Jednu chvíli jsme je dostihli a povedlo se nám chytit Charlieho, ale Jo s Nicholasem zdrhli,” dodal Bricker. “Vzali jsme Charlieho do domu vykonavatelů a on se tam zahleděl do Anderse. Začal za ním chodit všude, kam se hnul, tak si ho vzal na starost. Samozřejmě Anders Charlieho, a ne naopak, ačkoli… Jenomže když odjel sem, musel ho nechat se svou hospodyní.” Bricker pokrčil rameny. “Myslím, že se mu ten chlupáč vloudil do srdíčka, a teď mu schází.”

“Jestli má rád psy, nemůže být úplně špatný,” poznamenal Armand a vzal si od Brickera moučník a kávu s tichým zamumláním: “Díky.”

“Ty máš rád psy?” optala se Eshe. Na tohle byla moc zvědavá.

“No jasně,” usmál se. “Měl jsem jich celou řádku. Poslední mi umřel před dvěma lety. Chtěl jsem si pořídit dalšího, ale…” pokrčil rameny, načež se optal: “A co ty, máš ráda psy?”

“Ano, ale ve svém bytě je mít nemůžu,” ušklíbla se.

“Tak to budeme muset bydlet někde jinde,” pokrčil rameny.

Ztichla jako pěna a koukla na něj. Poprvé promluvil o společné budoucnosti, která přesahovala ony dva týdny, po které tu původně měla zůstat.

“Copak?” zeptal se, zatímco si vidličkou ukrajoval z vlahého koláče. “Snad sis nemyslela, že tě nechám jen tak pláchnout, až tohle skončí?”

“Než odjel Lucian, snažil ses mě štandopede poslat k neumětelům,” odtušila.

“Marný pokus o sebeobětování,” ironicky zhodnotil své nedávné počínání. “Jenomže jsi vyhrála. Teďka budu pro změnu setsakra sobecký a nechám si tě.”

Zakřenila se. “Mám takový prazvláštní dojem, že se mi po čertech zamlouvá, když jsi setsakra sobecký.”

“Dej na mne, až budu setsakra sobecký v rouše Adamově, bude se ti to zamlouvat ještě mnohem víc,” ujistil ji s hříšnou jiskrou v oku a nelenil, a přitáhl si ji blíž, aby ji mohl políbit. Jenomže dřív, než se jejich rty stihly setkat, zhmotnila se mezi nimi vidlička se soustem moučníku. Svorně křísli pohledem o Brickera.

“Bašta teď. Ztřeštěný opičí sex později,” zahartusil na ně. “Dal jsem si práci s ohříváním téhle dobroty a děláním kávy. Rozhodně to nenecháte přijít nazmar.”

Eshe se jeho slovům zachechtala a poslušně obrátila pozornost k piškotu a kávě. Ale prsty na nohou se jí v botách kroutily v předtuše budoucích slastí. Intenzivně si uvědomovala, že Armand sedí hned vedle ní. Nemohla si nepomyslet, jak bude pěkné – tedy až tohle všechno skončí a nebudou si muset dělat starosti s vraždami a zachraňováním Nicholase – prostě být spolu. Ale na to máme čas, konstatovala v duchu. Ohromnou spoustu času, budeme-li mít štěstí.

Eshe probudilo něčí bušení na dveře a křik, že mají vstávat. Se zasténáním se překulila a kalným zrakem zamžourala na hodiny na nočním stolku. Když ale uviděla, že je pouhých devět ráno, nevěřícně vytřeštila oči.

“Pro smilování Boží,” zavrčela a otočila se. Škaredým pohledem si změřila dveře. Vtom však ucítila, že se něco vaří. Zamračila se a začichala. Nevaří, došlo jí. Pálí se. Zhruba v tutéž chvíli si uvědomila, že Bricker ječí, jako by ho na nože brali: “Hoří! Vstávejte!”

Dříve, než stihla zareagovat, nechal bušení a vtrhl po pokoje. Zamrkala při pohledu na Brickera jenom v boxerkách a koukla na Armanda, který se vedle ní zavrtěl.

“Jste snad hluší?” frustrovaně řval Bricker. “Dům hoří. Vstávat!”

Armand se zjevně dokázal probudit a začít jednat mnohem rychleji než ona. Teprve se rozhlížela po něčem na sebe, a on už se koulel z postele.

“Kde je Anders?” vyštěkl, současně jí hodil svoji košili. Hned nato popadl džíny a bleskově se do nich nasoukal.

Eshe se podívala za Brickerem, který bez řečí udělal čelem vzad a vyběhl z pokoje vzbudit druhého kolegu, načež urychleně strčila ruce do rukávů. Jakmile se oblékla, vyskočila z postele.

Košile jí byla krátká, končila těsně pod zadními tvářemi. Nelenila a sáhla po svých džínách. Měla v úmyslu si je natáhnout, jenomže dřív, než to stačila udělat, obešel Armand postel a popadl ji za ruku. Bez diskuze ji táhl ke dveřím.

Přitiskla si džíny na prsa a dělala, co mohla, aby s ním držela krok. Přeběhli přes práh a na chodbě narazili na Anderse a Brickera. Anders si stejně jako prve Armand natáhl džíny a nyní se ujal vedení, mířil ke schodišti. Ale sotva tam dorazil, hodil brzdu. Armand došel až k němu, Eshe stále vlekl s sebou, a zahleděl se na peklo zuřící v přízemí.

“Kriste,” hlesl, a pak se otočil a táhl ji zase zpátky ke svému pokoji.

“Brickere, moje šatna, krev. Vezmi, co uneseš. Já zatím otevřu okno,” nařídil cestou přímo k oknu vedle postele.

“Krev?” nechápal Bricker. Bezradně si prsty pročesával rozježené vlasy.

“Pro případ, že si někdo při skákání z verandy vyvrkne nebo zlomí kotník,” vysvětloval trpělivě. Zatím zvedl okno a pustil se do sítí proti hmyzu. “Domy se samy od sebe takto rychle nerozhoří. Oheň musel být založen úmyslně. Je-li žhář pořád někde tam venku, nechci, aby byl někdo zraněný a neschopný se bránit déle, než je nutné.”

“Jasnačka.” Bricker vytočil na patě piruetu a metl do šatny.

Eshe přešlápla, na dřevěné podlaze stála bosky. “Zem je horká.”

Armand přikývl. Zrovna uvolnil rám se sítí a vyhodil ho z domu. Vyhlédl z okna, ale hned se zarazil a zanadával.

“Co je?” zeptala se Eshe. Vmáčkla se vedle něho, aby viděla ven, a v mžiku pochopila, v čem vězí problém.

“Zadní veranda je v plamenech,” zavrčel. “Tudy jít nemůžeme.”

Obhlédla hořící střechu verandy a jenom vzdychla. Věděla, že má pravdu. Mohla se pod nimi propadnout a vydat je napospas plamennému infernu.

“Přední veranda na tom bude asi stejně,” zabručel Anders, zatímco se Armand odvracel od okna. “Zato okna v mém pokoji vedou na postranní dvorek. Mohla by to být naše nejlepší šance.”

Armand jen kývnul a už postrkoval Eshe ke dveřím na chodbu.

“Kampak to jdeme?” zeptal se Bricker. Vyšel ze šatny s náručí plnou sáčků krve, a bez meškání utíkal za nimi ke dveřím.

“Veranda hoří. Zkusíme to přes Andersův pokoj,” vysvětlila Eshe. Při řeči mu ulehčila od pár pytlíků, aby je neupustil.

Kývnul a vyrazil z pokoje jako první. Hnal se chodbou ke dveřím Andersovy ložnice. Kouř na chodbě byl teď hustý a dusivý. Než se dostali do pokoje, všichni se rozkašlali. Také vedro začínalo být nesnesitelné.

“Tudy to půjde,” rozhodl Armand poté, co rozhrnul zatemňovací závěsy a vyhlédl ven. Závěsy bez skrupulí strhl z garnýže a hodil do místnosti, načež zvedl okno. Síť tentokrát prostě vyrazil. Odletěla někam ven i s rámem. Jen co byla cesta volná, podíval se na Eshe a nařídil: “Pojď sem.”

Okamžitě poslechla. Pořád držela v náručí svoje džíny a krev, ale všechno jí zabavil a už ji hnal na okno.

“Skoč co nejdál od domu, a hned jak dopadneš, kutálej se pryč. Plameny olizují fasádu prvního patra a mohla by ti chytit košile.”

Kývla a začala vylézat na parapet, ale sotva přes něj přehodila jednu nohu, chytil ji za ruku se slovy: “Možná by měl jít první Anders, Bricker nebo já.”

Vzpomněla si, že chtěl krev pro případ, že by byl venku žhář. Ihned jí bylo jasné, proč tak najednou chce, aby jako první šel raději některý z nich. Podrážděně zamlaskala a připomněla mu: “Jsem vykonavatel. Budu v pohodě.”

Vytrhla mu svou ruku, přehodila přes parapet i druhou nohu, a odstrčila se oběma rukama. Odrazila se co nejdále od domu. Přistála se zahekáním, ale díkybohu bez vyvrknutého nebo zlomeného kotníku. Padla na zem a koulela se pryč čistě pro jistotu, že nechytne. Když se překulila potřetí, napravo od sebe uslyšela žuchnutí a hned věděla, že ji jeden z mužů následoval. Přestala válet sudy, bleskově vstala a ještě bleskověji uskočila z cesty, jelikož se Bricker valil rovnou na ni. Vzhlédla k oknu právě včas, aby viděla, jak se odtamtud odrazil Anders.

Pohledem se vrátila k Armandovi. Když ho uviděla zarámovaného okenním rámem, vztekle stiskla rty. V náručí měl všechny sáčky s krví.

“Brickere, dávej pozor na našeho žháře,” nařídila, popošla blíž k domu a vztáhla ruce. “Hoď mi je a vypadni odtamtud.”

Nemusela říkat dvakrát. Okamžitě jí hodil první sáček a ostatní pak šly v rychlém sledu za ním. Nakonec jí nezbylo, než nechat některé spadnout na zem, jen co je zachytila, aby mohla chytat další. Ulevilo se jí, když vyhodil poslední… dokud zčistajasna nezmizel z výhledu.

“Armande?” zaječela strachy bez sebe.

“Kam to do pekla šel?” odtušil Anders, který se postavil vedle ní. “Když jsem skákal já, oheň už propaloval podlahu. Musí odtamtud zmizet.”

Jenom potřásla hlavou a bezmocně přihlížela. Neměla potuchy, kam ten strašný idiot odešel. Ale jestli se do minuty nevrátí a nevyleze ven, jdu pro něj, pomyslela si pochmurně. Zaplaťpánbu, nemusela. Znovu se objevil a vylezl na parapet. Konečně se odrazil, a ona doslova zafuněla úlevou.

“Po tom pyromanovi není nikde ani vidu, ani slechu,” tiše konstatoval Bricker cestou pro sáčky, které upustila.

Eshe jenom přikývla. Ostatně ani nečekala, že by tam ten zbabělec zůstal. Podle toho, co víme, převzal nad někým kontrolu a přinutil ho založit požár. Sám stál za bukem a akorát z bezpečné vzdálenosti přihlížel, konstatovala v duchu znechuceně, zatímco šla pomoci Armandovi na nohy a zkontrolovat ho, aby měla jistotu, že je v pořádku.

Vstal křepce, při seskoku se nezranil, a dřív, než se otočil, aby pohlédl na svůj dům, věnoval jí křivý úsměv.

Povzdechla si a podívala se tam také. Věděla, že to pro něj musí být těžké, sledovat, jak veškerý jeho osobní majetek mizí v plamenech. Sama postrádala i těch pár věcí, co tam měla. Kupříkladu kalhoty. Ale Armand toho ztratil mnohem víc. Včetně těch dávných portrétů a fotoalb, které ukrýval ve stole.

“Je mi to líto,” zašeptala a vmezeřila mu svou ruku do dlaně.

“Je to jenom dům. Můžeme si postavit jiný,” zachraptěl, ale znělo to unaveně.

Stiskla mu ruku. “Měli bychom se klidit ze slunka. Máš na vybranou SUV nebo les.”

“SUV,” zamumlal Armand, a potom se ke svému domu obrátil zády. Ruku v ruce s ní kráčel k vozidlu.

“Máme problém,” oznámil Anders, který šel hned za nimi. “Je zamknuté a klíčky jsou—”

“V mojí ruce,” dopověděl místo něho Armand. Zvedl ruku a významně zahoupal kroužkem s klíči, které mu visely mezi palcem a ukazováčkem. “Zahlédl jsem je na prádelníku, a tak jsem je sebral, ještě než jsem vylezl ven.”

Což vysvětluje, proč se na moment vypařil, došlo Eshe, a přestože si kvůli tomu prožila setsakra pernou chvilku, nyní byla ráda, že ho napadlo se pro klíče vrátit. Měla zvláštní tušení, že sedět v lese bez kalhot, by nebylo zrovna nejpříjemnější.

Armand podal klíčky Andersovi, a ten okamžitě stiskl tlačítko, které vůz odemklo. Všichni se naskládali do SUV. Eshe a Armand dozadu, Anders a Bricker dopředu.

“Poslechni, Brickere, to že ses probudil, bylo moc fajn,” odtušila, zatímco svorně přihlíželi, jak oheň stravuje dům.

“Neprobudil,” přiznal nevesele, a když na něj překvapeně pohlédla, vysvětlil: “Ještě před hodinou jsem byl vzhůru a obvolával hotely. Jen tak mimochodem, bydlí v Sofitel,” oznámil a pokračoval: “Zákon schválnosti… poslední hotel, kam jsem volal. Potom jsem šel na kutě, ale nemohl jsem usnout. Zrovna jsem zabíral, když vtom jsem ucítil kouř.”

Eshe se ironicky pousmála, koukla na Armanda a podotkla: “Už chápeš, co jsem myslela tím akváriem?” Když na ni zíral stále stejně nechápavě, podala to raději po lopatě. “Když jsem zjistila, že zapomněl jméno hotelu, byla jsem naštvaná. Ale nakonec nám to zachránilo život.”

Armand zvolna přikývl, při tom pohledem sklouznul zpátky k ohni.

“Co podnikneme teď?” optal se Bricker.

Armand otevřel pusu, aby odpověděl, a pak sklapl a vyhlédl z okna. Ozvaly se totiž sirény ohlašující příjezd požárníků, které nebylo přes stromy vidět. S povzdechem se otočil. “Myslím, že bych na ně měl počkat,” prohlásil zdráhavě. “Ale vy tři byste—”

“Samotného tě tady nenechám,” rezolutně prohlásila Eshe. “Ten pyroman by pořád ještě mohl být někde tady.”

“Zůstáváme všichni,” rozhodl Anders.

Tohle jí vyhovovalo. Spokojeně se usadila a čekala na ty hodné pány se stříkačkami.

17. KAPITOLA

Když Armand opustil hasiče shluknuté před jeho stále ještě doutnajícím domem a vyrazil za nimi k SUV, Eshe tázavě zvedla jedno obočí. Bylo něco po čtvrté. Většinu odpoledne proseděli v SUV. Nemohli odjet. Auto jim blokovaly hasičské vozy.

“Říkají, že to bylo žhářství,” suše konstatoval Armand, jen co se zastavil vedle ní.

“Velké překvapení,” znechuceně zamumlal Bricker.

Armand přikývl. “Ale nic víc už s tím tady nenaděláme, a prý můžeme odjet.”

“Kam?” otázal se Anders pragmaticky. “Snad ne do toho ošuntělého motelu vedle restaurace? Nikdo z nás nemá peníze.”

“Mám další farmy,” odtušil Armand, odváděje Eshe ke svému pickupu. “Pojeďte za mnou v SUV.”

“A máš klíčky od pickupu?” starala se Eshe, když jí otevřel dveře spolujezdce. Nebyly zamknuté, ale na druhou stranu, už si stačila všimnout, že Armand se tady se zamykáním zrovna dvakrát nepřetrhne. Sledovala, jak se zastavil a prohmatával si zadní kapsu, a když z ní vítězoslavně vylovil klíče, ironicky se usmála.

“Včera v noci jsem je zapomněl vyndat předtím, než jsi ze mě strhala šatstvo a zrealizovala ty hříšné záměry, co jsi se mnou měla,” poškádlil ji.

“Ha, ha,” zamumlala při vylézání do kabiny náklaďáku. Slyšela, jak se Armand směje. Přibouchl dveře a přeběhl na svou stranu. Jakmile nastoupil, zeptala se: “Kampak pojedeme?”

Zaváhal. “Uvažoval jsem o tom, že se zajedeme podívat, jestli nemůžeme zůstat u Agnes a Johna. Mají to tam větší. Ale touto dobou budou spát a neslyšeli by zvonek, a tak než vymyslím něco jiného, pojedeme bydlet k Cedrickovi. Nerad ho do toho zatahuji, jenomže je to pořád lepší, než do této záležitosti zaplétat některého z mých smrtelných předáků.”

Přikývla. Cedrick se jí zamlouval a vypadal na chlapa, který si dokáže poradit. Krom toho, přinejmenším budou vědět, že ho nelze kontrolovat a přinutit napadnout jednoho z nich.

Jeli mlčky. Oba byli unavení a bezesporu si dělali hlavu s tímto posledním napadením. Alespoň Eshe ano. Připadalo jí, že pachatel začíná být zoufalý, a tím pádem nebezpečnější. Ale nedovedlo je to ani o krok blíže k odhalení, kdo to je.

Jakmile dorazili na farmu, kterou spravoval Cedrick, Armand ji a kluky nechal čekat v autech, aby se vyhnuli pobytu na slunci, a sám ho šel vytáhnout z postele. Dveře musely být odemknuté, protože sice zaklepal, ale pak jednoduše stiskl kliku a vešel. Byl pryč dobrých deset minut nebo i víc, a Eshe předpokládala, že vysvětloval Cedrickovi celou situaci, což bylo jenom fér. Nechtěla by ho zatáhnout do problémů naslepo. Jenomže byl horký den a v pickupu bylo pěkné dusno. Když se Armand konečně objevil u předních dveří a ukázal jim, ať jdou dál, dost se jí ulevilo.

“Tohle místo mi připomíná Armandovu usedlost,” poznamenal Bricker, jakmile se sešli před vozy a vykročili k domu.

“Ona to je Armandova usedlost,” zdůraznil Anders. “Cedrick mu ji pouze spravuje.”

“Víš, co tím myslím,” odsekl Bricker podrážděně. “Stará viktoriánská budova, kolkolem stromy, a prostě všechno je tady jako u něho. Má to duši.”

Eshe přesně věděla, co měl na mysli. John a Agnes měli sice krásný domov, ale sama dávala přednost stromům a domům se sedlovou střechou. Armand očividně také.

Přivítal je vchodu, kde na ně čekal s ustaraně vyhlížejícím Cedrickem po boku. Všichni zadrmolili pozdravy, a pak je Cedrick zavedl nahoru k ložnicím. Dům byl rozvržen v podstatě stejně jako Armandův, ale jak už říkal, byl menší. Měl pouze tři ložnice. Cedrickův pokoj a dva pokoje pro hosty. Což znamenalo, že se Eshe s Armandem podělí o jeden, a hoši budou muset nocovat společně ve druhém. Poté co jim ukázal ložnice, zaměřil se Cedrick na ně. Když spatřil, v jakém odění se jim podařilo uprchnout, a že jsou celí umounění od sazí, tvářemi počínaje a patami konče, omluvně se zašklebil.

“Vy tři si můžete půjčit tepláky nebo něco na ten způsob ode mne,” odtušil, a potom pohlédl na Eshe se slovy: “Moje hospodyně bydlí v domě. Má byt nad garáží. Pravděpodobně bude mít něco, co si můžeš obléci i ty, Eshe. Postačí to, než si koupíte něco jiného. Ale máme tady v domě jenom jednu koupelnu, takže se musíte vystřídat.” Odmlčel se, znovu obhlédl jejich zuboženou skupinku, načež prohlásil: “Dámy mají samozřejmě přednost. Hoši, vy se poperte, kdo přijde na řadu po ní. Pojď za mnou, Eshe. Ukážu ti, kde co je.”

Když Bricker s Andersem jen svorně zasténali, že musí dál zůstávat ukoptění, Eshe se přistihla, že poprvé od chvíle, kdy se probudila v hořícím domě, má na rtech úsměv. Proplula kolem nich za Cedrickem, a při tom se na ty dva kominíky neopomněla škodolibě zakřenit. Občas se vyplatí být jediná holka v chalupě.

“Ručníky a žínky jsou ve skříňce pod umyvadlem,” oznámil Cedrick. Zastavil se vedle dveří do koupelny, takže se kolem něho mohla protáhnout. “Mýdlo a šampon na vaně, posluž si.”

“Děkuji,” odtušila vcházejíc do bleděmodře zařízené místnůstky.

“Zajdu se podívat, jestli hospodyně nemá něco, co by ti sedělo. Položím to pak tady přede dveře na zem,” dokončil a zavřel dřív, než stihla znovu poděkovat.

S povzdechem se obrátila, aby se rozhlédla po koupelně, vtom se ale zahlédla v zrcadle a ztuhla. Vlasy jí stály naježené, jako by dostala pecku elektrickým proudem. Na obličeji, hrdle a nohách tmavé šmouhy od popela. A bílá košile, co měla na sobě, byla zapnutá šejdrem, ob jeden knoflíček. Díky tomu nevypadala jenom směšně, ale také pikantněji, než kdyby byla pozapínaná, jak se patří. Stručně řečeno, holka šmudla.

Tiše se pochechtávala, odvrátila se od zrcadla a došla k vaně roztáhnout sprchový závěs a roztočit kohoutky. V pár vteřinách se už ze sprchové růžice řinul hezky stabilní proud vody. Právě si rozepínala Armandovu košili, když vtom někdo zaklepal.

Zvedla obočí, došla otevřít a za dveřmi našla majitele košile. V ruce komínek šatstva, na něm pár sandálů.

“Tohle jsem ti přinesl,” vysvětloval, zatímco jí ho podával. “Hospodyně má zhruba tvoji velikost, věř nevěř, mělo by ti to padnout.”

Když si od něho svršky brala, Eshe se jeho slovům kysele usmívala. Na ženu byla vysoká a útlá. Zřídkakdy se našel někdo její velikosti.

“Děkuji,” zamumlala, otočila se a zamířila k pultu, kam je položila. Při tom zaslechla, jak se zaklaply dveře, z čehož usoudila, že Armand odešel. A tak věnovala trochu času průzkumu nadílky, co jí donesl. Staré odrbané džíny, vybledlé a děravé, a tričko s podezřelým mottem: Šetři traktor, osedlej si farmáře

“Roztomilé,” zhodnotila suše.

“A co jako?” ozval se Armand, a ona leknutím málem vyskočila z kůže. Po piruetě na bosé patě zjistila, že vešel dovnitř dřív, než dveře zavřel. A už byl svlečený. Na sobě měl pouze šmouhy od sazí.

Očima líně obmalovala všechnu tu odhalenou kůži, načež vyklenula jedno obočí a otázala se: “Snažíš se přeskočit ve frontě?”

“Pokud se osprchujeme spolu, ušetří to vodu,” zakřenil se, a když na něj dál jenom zírala, dodal: “Mohl bych ti vydrhnout záda.”

Odložila triko, shodila ze sebe od něho vypůjčenou košili a vkročila pod vodu přes okraj vany. Když ji v mžiku následoval, varovala ho: “Dotýkat se budeš jenom mých zad. Nejsem říčná probudit se na dně této vany, v jednom klubku s tebou, zatímco nám budou Bricker s Andersem bušit na dveře.”

“Kazisvětsko,” pozlobil ji a vzal do ruky mýdlo.

Kupodivu se choval slušně. Byl hotový a z vany venku dřív, než ona. Eshe si dala trochu na čas, umývala si a oplachovala vlasy, a když skončila, zjistila, že už je utřený a oblečený. Jen co vystoupila ze sprchy, políbil ji a vydal se ke dveřím se slovy: “Půjdu zjistit, jestli je v domě nějaká káva.”

Přikývla, a rychle se utřela a oblékla. Překvapilo ji, že šaty vážně padnou. Džíny byly trochu obtažené, ale na to, že byly vypůjčené, seděly moc dobře. Myslela si, že Anders a Bricker netrpělivě čekají na sprchu, ale když otevřela dveře koupelny, na chodbě nikdo nebyl.

Pokrčila rameny, seběhla dolů, a tam oba dva našla sedět v kuchyni. “Kde je Armand a Cedrick?” zeptala se cestou ke kávovaru, aby si nalila šálek.

“Cedrick odešel, jen co nám všem posháněl oblečení. Musel odjet cosi zkontrolovat na jednu z ostatních farem či co,” pokrčil rameny Anders.

Bricker pak dodal: “A Armand jel za Johnem. Volal sotva přišel Armand dolů, a prosil ho, aby mu přijel na pomoc. Nějaká nová kráva se mu prý zdá jakási marodná.”

“A on jel?” zamračila se.

Bricker pokrčil rameny. “Když zemřela Althea, John s Agnes byli přece v Evropě. Mělo by to být dost bezpečné. Nabídl jsem se, že pojedu s ním, ale říkal, že si chce s Johnem popovídat o jeho pití. To bude lepší udělat mezi čtyřma očima.”

“Jasně,” zamumlala Eshe. Pomyslela si, že je to nejspíš pravda. Všimla si, jak se Bricker najednou hrabe v kapse a zvědavě přihlížela. Vytáhl klíčky a položil je na linku vedle Anderse.

“Klíčky k SUV,” vysvětlil a cestou ke dveřím ohlásil: “Jdu se sprchovat.”

“Házeli jste hlava nebo orel, kdo půjde první do sprchy, a tys vyhrál, což?” odhadla lehkým tónem. Tím ho zastavila.

“Nikolivěk. Cedrickova hospodyně mě za chvilku bere do města na nákupy, a tak Anders řekl, ať jdu první. Seženu šatstvo a osobní věci, prostě co kdo bude chtít. Můžeš jet s námi nebo jenom napsat svou velikost a co bys ráda, na ten papír na stole. Nakoupíme, co půjde.”

Zatímco pokračoval v odchodu z kuchyně, Eshe se zadívala na zmíněný list papíru. Zaregistrovala seznamy věcí vedle jmen Anderse a Armanda. Byly psané jednou rukou. Brickerovou, tipla si. Usadila se s kávou ke stolu, popadla tužku a načmárala svoje velikosti oblečení, a pár požadavků. Potom se rozhlédla. Uvažovala, jestli tam není něco k snědku.

“Hospodyně, mimochodem, jmenuje se Jean, říkala, že támhle pod tím poklopem jsou nějaké koláčky,” informoval ji Anders, jakmile vstala. “A na stole je máslo. Myslím, že v té skleněné krávě.”

Eshe se ohlédla na stůl. Uviděla máslenku ve tvaru kravičky a nemohla se nepousmát.

“Takže jaký bude náš další postup?” otázal se Anders, zatímco našla ve skříňce talíř a zvedla poklop z podnosu na lince, aby si vzala koláček.

“Zavolám Mary Harcourtové do Montrealu,” odtušila a obrátila se právě včas, aby zahlédla, jak přikývl. Byla ráda, že neprotestoval, ale ani to od něho nečekala. Anders nebyl vůbec sentimentální, a věci už zašly tak daleko, že eventuální rozrušení Mary během svatebního jubilea, se nezdálo nijak důležité. Krom toho hodlala k ožehavému tématu přistupovat co nejopatrněji. Nemínila onu dámu rozrušit.

Usadil se ke stolu naproti ní, a při čekání, než se uvolní sprcha, jí dělal společnost. Eshe dojedla, dala si druhou kávu a vytočila číslo montrealského hotelu, ve kterém Harcourtovi bydleli, ještě než po schodech dolů přidusal Bricker. Oznámil, že sprcha je volná, a sebral ze stolu seznam. Kývnul na ni, a když si všiml, že telefonuje, zamával, udělal čelem vzad a vyběhl z kuchyně.

Anders ho následoval. Nepochybovala, že se jde osprchovat. Zaslechla, že Bricker s někým mluví, proto se obrátila a vykoukla z okna. Spatřila vysokou rudovlásku, kráčející spolu s ním k dodávce, a sama pro sebe pousmála. Z toho, jak se mladá žena smála, usuzovala, že se brzy připojí k armádě jeho úlovků. Vtom ale telefon na druhé straně linky někdo zvedl a úsměv se vytratil.

V duchu se vrátila k práci a požádala o pokoj manželů Harcourtových. A pak zase čekala. Napůl předpokládala, že to nikdo nevezme, nebo že ji přepojí na záznamník. Minula pátá, ale pro jejich druh to byla časná hodina, a tak pravděpodobně ještě spí. Nejspíš požádali o přesměrovávání hovorů. Proto když nějaká žena vzala telefon na druhé zazvonění, bylo to celkem překvapení.

“Mary Harcourtová?” optala se nejistě.

Ozvalo se veselé: “Ano. Kdo volá?”

“Tady Eshe d’Aureus. Já jsem…”

“Ty jsi Armandova životní družka,” zasmála se Mary, když Eshe zaváhala, jak se představit. “Jela jsem okolo vás tu noc, kdy jste si přišli promluvit s Williamem. Všecičko mi vylíčil. Vyřídil ti ten mládenec, Justin, že vás všechny zvu na nedělní večeři?”

“Ano, děkuji,” zamumlala Eshe. Začínala se cítit mizerně, že vůbec musí tento rozhovor vést. Ale věděla, že je to nezbytné, a tak otevřela pusu, aby položila první otázku, a tu pak na poslední chvíli změnila na dotaz: “Je tam William?”

“Ano, ale obávám se, že se sprchuje. Máme rezervaci na časnou večeři. Jdeme potom totiž do divadla. Je to důležité?”

“Vlastně ne, to je v pořádku. Neruš ho,” vyhrkla Eshe. Zeptala se jenom proto, aby měla jistotu, že je sama a bude mluvit otevřeně. “Mary, ve skutečnosti jsem chtěla mluvit s tebou, a zeptat se tě na pár věcí.”

“Chápu.” Něco z té dobré nálady jí z hlasu vymizelo. Vystřídala to nejistota.

Eshe váhala, dumala, na co se zeptat nejprve. Nakonec se rozhodla, že pokud to půjde, pokusí se držet dál od tématu noci, kdy zahynula Althea. Doufala, že mluvení o Annie rozruší Mary méně, proto položila otázku: “Setkala ses někdy s Annie?”

“Nicholasovou Annie?” zeptala se Mary. Znělo to nejistě.

“Ano. Dozvěděli jsme se, že se předtím, než umřela, vyptávala na Armandovy manželky. Zajímalo by nás, zda se na tebe neobrátila.” Následovala dlouhá odmlka. Tak dlouhá, že si Eshe byla jistá, že odpověď zní ano, a Mary se v duchu rozhoduje, zda povědět pravdu, proto zašeptala: “Je to důležité.”

Telefonní linka přinesla táhlý povzdech. “Ano, setkala jsem se s ní. Opravdu čirou náhodou. Přivezla jsem něco Armandovi, místo Williama, a ona tam klepala na dveře. Když jsem vyšla na verandu, představila se a vysvětlila mi, že hledá svého nového tchána. Prý se chce seznámit. A já jí pověděla, že nejspíš bude vzadu ve stáji nebo venku na poli.”

Eshe se zamračila. Tohle byla novina. Armand jí tvrdil, že se s ní nikdy nesetkal. “Šla ho hledat?”

“Ne,” hlesla, a poté chvíli váhala, než přiznala: “Zapovídaly jsme se, a pak se najednou rozběhla k autu, nasedla a vyrazila pryč.”

Eshe strnula, chloupky na šíji v pozoru. Okamžitě poznala, že tohle je ten kousek skládačky, který dá smysl všemu ostatnímu. “Co jsi řekla těsně předtím, než utekla, Mary?”

“Já… já se nepamatuji,” koktala.

“Je to důležité, Mary,” zahřměla Eshe. Na druhém konci linky zavládlo paličaté mlčení. Eshe podrážděně mlaskla a vytáhla největší kalibr. “Jsem vykonavatelem Rady, Mary. Jsem zde v záležitosti Rady, a ať už jsi řekla Annie cokoli, týká se jí to.”

“Nechápu jak,” odsekla Mary. Tón napovídal, že je spíš naštvaná, než že by to na ni udělalo bůhvíjaký dojem. Ale za moment se ze sluchátka zase ozvalo to táhlé vzdychání, a Mary se dala do řeči: “Annie měla spoustu otázek o Althee a ostatních Armandových manželkách. Ale ke konci se rozhovor zase stočil na Altheu a na to, jak upřímně nesnášela Agnes a Johna. Althea je považovala za párek pijavic, který po smrti sestry zneužil Armandovy dobroty. Myslela si, že se měli odstěhovat už před staletími. A první věc, kterou si vzala za úkol poté, co se vzali, bylo je přesvědčit, aby se odstěhovali. Uspěla a oni odcestovali do Evropy. Ale vždycky se bála, že se vrátí, a vyskočí jako párek čertíků ze škatulky. Nakonec byla tou představou natolik posedlá, že si tu noc, kdy jsme přijeli do Toronta, zcela vážně myslela, že viděla Agnes. Byla si jistá, že jsou zpátky, a zničí vše, čeho se jí podařilo dosáhnout.”

“Althea viděla Agnes?” zeptala se Eshe ostrým tónem.

“Ne, samozřejmě, že ne,” kategoricky prohlásila Mary. “Agnes s Johnem byli v Evropě. To přece věděl každý. Jsem si jistá, že si to jenom vybájila, nebo zahlédla někoho, kdo jí byl podobný, a podlehla stihomamu. Jenomže to Altheu rozčílilo natolik, že tvrdila, že neusne, a chystala se jít se před spaním projít.”

“Proč mi o tom William nic nepověděl?” zamračeně se optala Eshe.

“Protože to nevěděl. A neví. Dokud jsem si nepřišla do jejího pokoje pro Thomase, Althea nikomu nic neřekla. Měl raději, když ho koupala máma, a tak poté, co jsme se zapsali v hotelu, vzala ho na koupání k sobě, zatímco jsme se s Williamem ubytovávali v našich pokojích. Později jsem si pro něj zašla. Když jsem tam dorazila, Thomas hačal ve vaně se studenou vodou, zatímco Althea běhala po pokoji jako tygr v kleci. Pořád vyhlížela z okna a blouznila o tom, že při příjezdu viděla Agnes. Pokoušela jsem se ji přesvědčit, že se mýlí. Připomínala jsem jí, že Agnes a John jsou v Evropě, ale vůbec mne neposlouchala. Jakmile si vzala něco do hlavy, nikdy neposlouchala,” podrážděně dodala Mary. Což přivedlo Eshe na myšlenku, že Althea si byla asi opravdu jistá tím, že je Armand jejím životním druhem, protože ho nedokázala přečíst. Když se jí ostatní pokoušeli vysvětlit, že ho nepřečte, protože je výrazně starší než ona, nikomu to prostě neuvěřila. Bylo jasné, že si její matka myslela, že i tentokrát šlo o podobný případ, a Althea prostě uvěřila tomu, čemu věřit chtěla.

“Althea byla tak trochu jako lekavá kobylka,” neochotně připustila Mary a rychle navázala: “Když dostala tuhle náladu, pokaždé bylo lepší ji něčím pobavit. Tak jsem ji nechala blábolit, a posléze s trochou úlevy souhlasila, že by měla jít před spaním na procházku. Potom jsem odnesla Thomase do našeho pokoje… Od té chvíle toho samozřejmě lituji. Althea občas kousala opilé smrtelníky. William to nevěděl, jenomže já ano. Tvrdila, že to dělá pouze tehdy, když má potíže se spaním, ale…” Následoval další nešťastný povzdech. “Od toho požáru jsem měla podezření, že oné noci to udělala také, a pak se vrátila do svého pokoje, a když omdlela na posteli, převrhla lucernu.”

“Děkuji, Mary,” něžně řekla Eshe, jakmile se odmlčela. “Nesmírně jsi pomohla.”

“Jak?” téměř plačtivě špitla Mary. “Proč to Annie tolik rozrušilo? A co to vlastně vyšetřujete?”

Eshe zaváhala, ale pak zavrtěla hlavou a navrhla: “Co kdybych ti to pověděla v neděli při večeři? Tou dobou už bych pro tebe mohla mít víc informací.”

“Dobře,” souhlasila Mary zdráhavě.

“Užijte si báječné výročí,” upřímně popřála Eshe a zavěsila. Okamžitě začala přecházet po Cedrickově malé kuchyni.

Zatímco Mary si byla jistá, že si Althea zpozorování Agnes vymyslela, ona sama to tak neviděla. Jestli totiž Agnes skutečně spatřila, pak to znamenalo, že se s Johnem vrátili z Evropy dřív, než si všichni mysleli. Nebo vůbec nikam neodjeli… což skrečovalo jejich alibi. Při každém úmrtí totiž byli poblíž. Když zahynula Susanna, na hradě, a tu noc, kdy zemřela Althea, v Torontu. A nikdy nebylo pochyb o tom, že když umřely Rosamund a Annie, žili nedaleko. A každopádně zde byli nyní. Mohli zapálit kůlnu, a také založit požár domu. Ze seznamu podezřelých je škrtl pobyt v Evropě, ale pokud je Althea vážně viděla, tak jsou na něm hnedle zpátky. Vlastně to z nich dělá jediné podezřelé, uvědomila si, a vtom se zastavila. Došlo jí totiž, že právě teď je Armand na statku Johna a Agnes… sám.

Eshe se pomalu otočila a vyhlédla z okna, zírala na sklánějící se slunce. Soumrak ještě nenastal. Podle toho, co o těch dvou věděla, takto brzy nikdy nevstávali. Měli by být zavrtaní do kanafasu v tom svém zvukotěsném sklepě. Předpokládala, že John měl denního předáka, stejně jako Armand. A přesto byl dneska odpoledne vzhůru a Armand mu tam jel pomáhat s nemocnou krávou. Na farmě Maunsellových ale žádné krávy neviděla.

S peprnou nadávkou na rtech sebrala klíče od SUV, které položil Bricker na linku, a vyběhla z domu.

“Překvapuje mě, že ses pustil do chovu dobytka,” poznamenal Armand, když vystoupil z pickupu a kráčel za Johnem k dodávce. Pohledem klouzal po farmě, kam ho John zavedl. Byla hezký kousek cesty od té, kde momentálně s Agnes žili. Kdyby John prostě řekl, že se sejdou tady, a nadiktoval mu adresu, nemusel se trmácet takovou dálku. Místo toho na něj čekal na domovské farmě, a pak sem jel před ním svou dodávkou.

Armand špulil rty a obhlížel budovu, další moderní ranč s hospodářskými budovami. Bylo tu hned několik stájí, a tak uvažoval, ve které ta marodná kráva asi je.

“Napadlo mě, že je čas rozšířit pole působnosti,” mumlal John mířící k domu místo ke stájím. “Chci jenom něco zkontrolovat, než se půjdeme podívat na krávu. Pojď se porozhlédnout.”

Armand přikývl a následoval ho k domu. Počkal, než odemkne dveře, a když mu dal John gestem přednost, vešel dovnitř jako první.

“Musím zjistit velikost a druh jističů. Některá světla nefungují. Myslím, že jsou vyhořelé jističe, a potřebuji vědět, jaké koupit,” vysvětlil John. Šel chodbou za Armandem, který cestou nahlížel do prázdných místností. “Do sklepa vedou hned ty další dveře napravo.”

Armand otevřel dveře a stiskl vypínač. Když se světlo rozsvítilo, dost se mu ulevilo. Neměl chuť klopýtat v černočerné tmě po neznámých schodech a sklepem. Nesmrtelní měli skvělé noční vidění, ale aby fungovalo, potřebovali aspoň štipku světla, a když otevřel dveře, sklep vyhlížel jako obrovská černá díra.

“Hodláš si obstarat nějaká další zvířata?” zeptal se Armand, sotva vykročil dolů po schodech.

“Ne, prozatím jenom tu krávu,” odpověděl John. “Chci se do toho vpravit postupně.”

Přikývl a s povzdechem nadnesl ožehavé téma. Měl pocit, že bude nejlépe, když to proberou, dokud jsou tady sami. Jakmile sestoupil z posledního schodku, dal se do toho: “Johne, když jsme u vás onehdy byli, Agnes ukázala Eshe tvou sbírku krve. Myslím, že bychom si o tom měli promluvit.”

Vtom se za ním ozval těžký povzdech a Armand se začal obracet čelem k Johnovi, ale pak zavrčel překvapením, protože ho něco udeřilo do hlavy. Cítil, jak padá, a instinktivně vztáhl ruce, aby pád zmírnil. Skončil na všech čtyřech. Jenomže hned nato zasténal a zhroutil se do čekající tmy, neboť inkasoval další ránu.

18. KAPITOLA

V době, kdy Eshe dorazila k domu sourozenců Maunsellových, byla už úplná tma. Světla byla zhasnutá jako obvykle, a při tom pohledu jí srdce usedalo. Jenomže nevěděla, co jiného si počít, a tak stejně vjela na příjezdovou cestu. Když uviděla, jak Agnes otevírá dvířka šoféra malého žlutého autíčka zaparkovaného u domu, byla ráda, že to udělala. Ta se zarazila a zvědavě pohlédla na SUV. Skrz tónovaná skla totiž neviděla, kdo řídí.

Eshe zaparkovala, vyklouzla ven a spěchala kolem SUV za Agnes. Vymáčkla ze sebe chabý úsměv na oplátku za nadšený, který rozzářil Agnesinu tvář, sotva ji poznala.

“Eshe,” vítala ji šťastně. Vystoupila a objala ji. “Báječné překvapení. Jak se máš?”

“Fajn,” hlesla a automaticky k sobě drobnou žínku přitiskla, to už se ale rozhlížela okolo. Dodávka ani Armandův pickup nikde a dveře všech stodol zavřené. Přinutila se usmát, a sotva Agnes ustoupila, zeptala se: “Kde je John a Armand?”

Agnes překvapeně zvedla obočí. “Mám za to, že John je na jedné z našich farem, ale kde je Armand, to nemám ponětí. Jel sem?”

“Ano, John volal a prosil ho, aby se přijel podívat na novou dojnici, kterou právě dostal. Myslel si, že je nemocná.”

Agnes se zamračila. “My ale žádné krávy nemáme. Johnny říká, že jsou hloupé a k ničemu. Zabýváme se jenom pěstováním.”

“Tvrdil, že ji právě dostal. Třeba je na jiné farmě,” vařila z vody Eshe, ale když Agnes zavrtěla hlavou, znovu se jí sevřelo srdce.

“Armand musel špatně rozumět. Všechny farmy jsou ve společném vlastnictví. Šeky na veškeré koupě musíme podepisovat oba dva, a krávu jsme rozhodně nekupovali.”

Eshe zavřela oči. Právě zjistila, že měla pravdu… což znamenalo, že Armand byl v maléru. Přinutila se dýchat pomalu, snažila se uklidnit a myslet. Za chvilku řekla: “Agnes, potřebuji vědět, jestli Johnny nemá nějaké místo, kam občas chodívá sám. Nějaké, kde by ho nikdo jiný nenašel.”

Agnes nachýlila hlavu a potichu se zeptala: “Co se děje, Eshe?”

Podívala se jí do očí, a pak vyhrkla: “Když zemřela Althea, byli jste v Evropě nebo tady v Kanadě?”

“Odcestovali jsme do Evropy poté, co se Althea s Armandem vzali,” vyhýbavě odtušila Agnes. “Povídala jsem ti to.”

“Ano, ale byli jste tam i v době, kdy v hotelu vypukl požár?” naléhala Eshe.

Agnes se zamračila. “Proč se mě na to ptáš?”

“Byli jste tady, že ano?” Eshe si byla jistá tím, že má pravdu. Zaklela, pár kroků poodešla, než se opět otočila k Agnes. “John zavolal Armandovi, že má chorou krávu, se kterou potřebuje pomoct. Pokud žádná kráva neexistuje, pak ho vylákal z jiného důvodu, a já si myslím, že ho chce zabít.”

Agnes její slova evidentně zaskočila, a okamžitě začala vrtět hlavou. “John by Armandovi neublížil. Celá staletí nám poskytoval domov, i po Susannině smrti. Choval se k nám jako k rodině. On je naše rodina.” Kategoricky zavrtěla hlavou. “Nikdy by Armandovi neublížil.”

“No, někdo se nás třikrát pokusil zabít. Zamkli mě s Armandem v kůlně a zapálili ji. A pak ovládli hospodyni a přinutili ji, aby na mě zaútočila. A nakonec, včera v noci, zatímco jsme spali, založili v domě požár. Někdo se nás pokouší zabít a já si myslím, že je to John.”

“Proč by Johnny—”

“Protože jsme prošetřovali všechny ty nehody a úmrtí, které se udály ve spojitosti s Armandem, Susannou počínaje,” skočila jí do řeči. Bylo jí jasné, že jde o čas. Tomuhle musí přijít na kloub velice rychle.

“Božíčku,” vydechla Agnes, a pak se skoro plačtivě optala: “Pročpak byste to dělali?”

“Abychom zachránili Nicholase.”

“Nicholase?” Agnes zbledla. “Co se mu stalo?”

Eshe netrpělivě přešlápla. Na tohle vážně neměly čas. “Musím najít Armanda, Agnes. Prosím, mysli, existuje nějaké—”

“Nejdřív mi pověz, co se stalo Nicholasovi,” vyštěkla Agnes, až nečekaně prchlivě.

Eshe to trochu zarazilo, ale pak spustila: “Před padesáti lety byla Annie zavražděna a Nicholas obviněn z vraždy jedné smrtelnice. Od té doby byl na útěku. Proto se nevrátili, aby tě navštívili.”

“Annie zavraždili?” zašeptala zděšeně. “Ale proč?”

“Protože se šťourala ve smrti Armandových manželek.”

“Proč by to dělala?” nešťastně vykřikla Agnes.

Eshe pokrčila rameny. “Myslím, že doufala, že zjistí, co se stalo, v naději, že dostane Armanda zpátky do rodiny. Pro Nicholasovo dobro. Milovala ho.”

“Arciže ho milovala… Ubohý Nicholas, strašně svou malou Annie miloval,” povzdechla si, načež se optala: “A ty tvrdíš, že byl obviněn z vraždy?”

Eshe přikývla. “Myslíme si, že mu to mělo zabránit v pátrání po tom, co Annie vyšetřovala. Kdyby ho chytili, popravili by ho,” zdůraznila. “Namísto toho uprchl a na padesát let z něho byl psanec. Proto už za tebou nikdy nepřijel na návštěvu, a proto ses mu nemohla dovolat.” Dala jí chvilku, aby to vstřebala, a potom dodala: “Byla jsem vyslána k Armandovi, abych zkusila zjistit, co se skutečně stalo… Pokud to nesvedu, Nicholase popraví,” dodala ponuře, přestože si nemyslela, že to byla ještě pořád pravda. Po tom všem, co zjistili, a co se tady událo, si opravdu nemyslela, že by Lucian dal Nicholase popravit za vraždu, o které si byli téměř jisti, že ji nespáchal. Jenomže chtěla Agnes trochu popostrčit.

“Ubohý chlapec,” zasténala Agnes, a poté zašeptala: “Ach, Johnny, co jsi to jenom udělal?”

“Zavraždil čtyři nesmrtelné ženy, jednu smrtelnou. Na synovce, který je pro tebe jako vlastní syn, hodil vraždu, a opakovaně se pokoušel zabít Armanda a mě,” nemilosrdně zrekapitulovala Eshe. “Nyní má někde Armanda, a jestli je včas nenajdeme, klidně může zabít i jeho. Takže, kam ho mohl vylákat, Agnes? Prosím, přemýšlej.”

Agnes chvíli vyhlížela rozpolceně, ale nakonec si povzdechla a otočila se. Zamířila zpátky ke svému autu.

“Nastup,” nařídila a sama vklouzla za volant.

Eshe nezaváhala. Oběhla autíčko na stranu spolujezdce a vmezeřila se dovnitř. Soudě podle úžasu na Agnesině tváři, ta nejspíš nečekala, že příkaz poslechne. Ale Eshe by šla třebas do pekla, jen aby odtamtud Armanda vysvobodila. Toho muže milovala. Byl jejím životním druhem. A pokud ji to dostane k němu, pojede kamkoliv tato žena řekne.

“Máš nějakou představu, kde by mohli být?”

“Ano,” tiše přisvědčila Agnes, jen co nastartovala a vyrazila po příjezdové cestě. “Krávu jsme nekoupili, zato novou farmu ano. Je to pár měsíců. Nemovitost jsme dostali teprve minulý týden. Johnny vedl pohovory s předáky, ale zatím žádného nenajal. Je to ideální místo. Nikdo tam nebude.”

Eshe přikývla. Místo jako stvořené pro vraždu.

“Proč mi Armand nikdy nepověděl o Nicholasovi a Annie?” zeptala se Agnes rozzlobeným hlasem.

“Myslel si, že to víš,” povzdechla si Eshe. “Johny prý říkal, že se o tom před tebou nemá mluvit, protože tě to rozrušuje. Armand zjistil, že to nevíš teprve včera v noci po návštěvě u vás. Dozvěděl se to ode mě.” Odmlčela se, za moment však přiznala: “Chtěla jsem ti to tehdy prozradit, ale napadlo mě, že bych si o tom měla nejprve promluvit s Armandem. Nevěděla jsem, jestli pro to, že ti celou věc zatajili, neexistuje třeba dobrý důvod.”

“Ach, arciže pro to existuje dobrý důvod,” pochmurně odtušila Agnes. “Johnny dobře věděl, že kdybych se o Annie a Nicholasovi dozvěděla, nikdy bych mu to neodpustila.” Stiskla rty. “Rosamund byla jedna věc. Byla všetečná a stejně nebyla Armandovou životní družkou, ale Annie Nicholasovou životní družkou byla. Byla rodina a takové sladké děvčátko. A Nicholas…” Ponuře zavrtěla hlavou. “Nikdy neměl ublížit Nicholasovi.”

“Ty víš o tom, že zabil Rosamund?” opatrně se zeptala Eshe.

“Ano. Samozřejmě mi to řekl. Poskytlo mu to argument, kterým mne držel v šachu. Zabil jsem kvůli tobě Rosamund, bla, bla, bla,” citovala zhnuseně a vrhla na Eshe prázdný pohled. “Nemáš ponětí, kolikrát mi to otloukl o hlavu. Používá to pokaždé, když se hádáme. Požádám ho, aby pro mě udělal něco, co udělat nechce, a on hned: Neudělal jsem snad už dost? Zabil jsem kvůli tobě Rosamund. Snažím se ho přesvědčit, aby přestal pít, a on to klade za vinu mně. Prý se pokouší zapomenout, jak kvůli mně zabil Rosamund.”

“Proč by kvůli tobě zabíjel Rosamund?” zvolna se otázala Eshe. Nicméně se bála, že odpověď už zná.

Agnes potřásla hlavou a dlouze si povzdechla. Potom lítostivě pohlédla na Eshe a zašeptala: “Prosím, nepohrdej mnou kvůli tomu, ale John zabil Rosamund, protože zřejmě strkala nos do věcí kolem smrti Susanny a Althey. Měl strach, aby se nedovtípila, že jsem je zabila já.”

Armand pomalu otevřel oči. Zprvu si uvědomoval pouze mučivou bolest hlavy a křeče v těle. Utrpěl těžké zranění hlavy a jeho nanoboti opravili tolik škod, kolik mohli, na což ovšem spotřebovali spoustu krve. Jenomže aby mohli svou práci řádně dokončit, zřejmě teď pro ně potřeboval víc krve, jinak by ho nebolela hlava. A křeče napovídaly, že tu krev potřebuje nejen na správku hlavy.

Když dospěl k tomuto neveselému závěru, musel vzít na vědomí další věci. Jako třeba, že je v jasně osvětlené místnosti s cementovou podlahou. Že sedí na jakési bedně a ruce má svázané za zády. Což by nebyl problém, být při plné síle. Mohl provazy roztrhnout, stačilo jen rychle škubnout zápěstími od sebe. Ale on v plné síle rozhodně nebyl.

Zvedl hlavu, aby se rozhlédl, kde přesně je, a sotva spatřil muže, který si hověl na druhé bedně na opačném konci úzké komory přímo naproti němu, strnul.

“Johnny.” Jméno mu ze rtů splynulo coby zklamaný povzdech.

“Čekal jsem tady hodnou chvíli, než se probereš,” potichu odtušil John.

Armand ho mlčky pozoroval. John seděl s nataženýma nohama zkříženýma v kotnících. Zády se opíral o zeď, ruce měl založené na hrudi. Jeho pozice naznačovala, že tu už opravdu nějakou dobu čekal. Nyní sáhl na zem pro láhev s vodou, vstal a cestou k Armandovi odšrouboval uzávěr.

Když mu láhev přiložil ke rtům, Armand pil. Byla sice teplá, ale mokrá, a ulevovala od sucha v ústech. Co skutečně potřeboval? Krev. Naneštěstí si byl zcela jist, že tu mu Johnny nepřinese.

“Proč čekat?” zeptal se, když Johnny láhev opět oddálil. “Proč jsi mne prostě rovnou nezabil?”

Krče rameny, postavil John láhev vedle něho na zem a odkráčel zpátky ke své bedně. “Dřív, než tě zabiju, chtěl bych se omluvit a všechno vysvětlit. Abys to pochopil.”

“Hezké,” hořce odtušil Armand a vyklenul jedno obočí. “Budu hádat. Zabil jsi Susannu, Altheu, Rosamund a Annie. Navíc jsi na Nicholase hodil vraždu smrtelnice.”

“Ne.”

Armand překvapeně zamrkal. “Ne?”

“Já jsem zabil jenom Rosamund a Annie, a narafičil to na Nicholase,” upřesnil.

Armand o tom popřemýšlel, a pak se zeptal: “Proč?”

Johnny si povzdechl a ušklíbl se. “Abych ochránil Agnes.”

“Před čí—” Vytřeštil oči, protože mu to došlo. “Ona zabila Susannu a Altheu?”

Vážně přikývl.

Armand na něj zíral, nic nechápal. Zjišťoval, že mu dělá potíže tomu uvěřit, a nakonec řekl: “Vím, že neměla ráda Altheu, ale proč by zabíjela Susannu? Susanna ji proměnila.”

“V podstatě právě proto,” sarkasticky odtušil Johnny. Promnul si zátylek a prohlásil: “Vlastně to všechno byla moje vina.”

Zatímco mu Johnny vyprávěl, co se před těmi dlouhými lety událo, Armand se na svém sedadle zhroutil.

“Susanna tě proměnila, Agnes. Byla to tvá sestra, milovala tě. Proč bys ji zabíjela?”

Agnes si zhluboka povzdechla a potřásla hlavou dříve, než přiznala: “Byla jsem tehdy strašně rozhozená.”

Eshe se na svém sedadle nevěřícně zhroutila. “To je tvá odpověď? Byla jsi strašně rozhozená?”

“Inu, je to pravda,” přitakala bezradně, a potom zatřepala hlavou a pustila se do vyprávění: “Jednu věc musíš pochopit, Eshe. Byla jsem jeptiška. Nevěsta Boží. Byla jsem velice pobožná.”

Eshe si vybavila, co jim povídal Cedrick. Johnnyho snoubenka prý byla velice pobožná, a díky tomu nebyla schopna přijmout to, čím se Johnny stal. Považovala ho za sémě démona a byla zralá běžet za otcem, aby tam napochodoval s armádou vojáků, s kůly a pochodněmi v rukou. Předpokládala, že jako jeptiška, byla Agnes ještě pobožnější než Johnnyho snoubenka. Proto pro ni mohlo být těžké akceptovat, čím se stala. Ale pročpak tedy Susanně dovolila, aby ji proměnila?

“Nedovolila,” odtušila Agnes ponuře. Zjevně jí četla myšlenky. “V klášteře jsem byla šťastná. Narodila jsem se pro něj. Nikdo se nestaral, že mám tvář poďobanou po dětské nemoci. Nikdo se nestaral, že jsem trochu nemotorná. Brali mě takovou, jaká jsem. Jako jeptiška jsem jen kvetla.”

“A potom jsi onemocněla,” potichu odtušila Eshe.

Agnes přikývla a ironicky pokračovala: “Cítila jsem se hrozně. Den ode dne mi bylo hůř a hůř. Ale to bylo také v pořádku. Odebírala jsem se za svým Bohem. A všechny sestry pro mne plakaly a modlily se za mne u mé postele, aby se mi ulevilo. A každý kolem mě běhal a snažil se mě rozveselit. A dávaly mi nejvybranější kousky masa ve snaze dodat mi sílu.” Vydechla, a znělo to jako tichý povzdech. “Jenomže pak přijela Susanna. Krásná Susanna s těmi svými zářivými úsměvy a lehkovážným šarmem… a pohádkovým štěstím s Armandem. Potom každý běhal kolem ní. Všechny jí v koutku šuškaly, jak prý jsem nemocná. A ona je pak poslala pryč a přišla za mnou, a začala mi líčit ten nejfantastičtější příběh. Armand je nesmrtelný. Učinil nesmrtelnou i ji, a tak ona teď může udělat nesmrtelnou také ze mne, a zachránit mě.”

Hořce zkroutila rty. “Nejprve jsem jí nevěřila, jenomže pak mi ukázala tesáky. Vyděsila jsem se. Odmítla jsem. Řekla jsem jí, ať mě nechá na pokoji. Půjdu za svým Pánem. Ale Susanna vždycky udělala to, co si zamanula. A tak to stejně nakonec udělala,” podrážděně vyprskla Agnes. “Tesákem si prokousla ruku a přitiskla mi ji k puse. A když jsem odmítla polykat, jednoduše mi stiskla nos, takže jsem neměla na vybranou.”

“To je mi líto, Agnes,” ozvala se Eshe tichým hlasem, a myslela to vážně. “Susanna to neměla udělat. Nikdy nemáme proměnit nikoho, kdo si to nepřeje.”

Agnes nedala ničím najevo, že by ji slyšela. Nic neudělala, nic neřekla, prostě pokračovala. “A potom přišla bolest. Jako bych hořela a byla požírána zaživa současně. A ty noční můry…” Dokonce i nyní se při těch vzpomínkách otřásla. “Myslela jsem si, že jsem umřela, a přišla do pekla.”

Eshe se zahleděla z okna a v duchu Susannu proklela. Tenkrát neexistovaly žádné drogy, které by proměnu usnadnily. A způsobit tohle někomu, kdo o ni nestál, bylo zkrátka kruté.

“A pak jsem se probrala a zjistila, že mám zuby zabodnuté do krku abatyše,” tiše navázala Agnes. “A Susanna vrkala a cukrovala, šeptala uklidňující slůvka a pročesávala mi prsty vlasy, zatímco já vysávala z té ubohé ženy život.”

“Ona tě nechala krmit se z abatyše, dokud neumřela?” s hrůzou vydechla Eshe. Na krmení z představitelů církve se odnepaměti pohlíželo nelibě, ale krmit se ze smrtelníka, až zemřel, to se prostě nesmělo. Nikde, nikdy.

“Ne,” povzdechla si Agnes. “Jenomže v té chvíli jsem to nevěděla. Když abatyše začala klesat, pustila jsem ji, a Susanna mi přivedla jinou jeptišku, abych se z ní nakrmila. A pak další. Nechtěla jsem je kousat, ale měla jsem takové bolesti, že jsem nedokázala odolat… Myslela jsem si, že jsem je všechny zabila, dokud jsme neodjely a Susanna mne neujistila, že ne.” Zaskřípala zuby a dodala: “Nikdy jí neodpustím, že mě donutila se z nich krmit. Byly to jeptišky, mé sestry v Kristu. Požehnané panenské nevěsty Boží.”

Eshe si povzdechla. Přestože podle ní měla Susanna srdce na pravém místě, a chtěla pouze zachránit svou sestru, absolutně všechno udělala špatným způsobem.

“Když jsem znovu otevřela oči, bylo to jako probudit se z noční můry do perfektního snu,” odtušila Agnes. Většina hněvu se jí z hlasu vytratila.

“Jak to?” optala se Eshe zvědavě.

“Bylo mi úžasně,” řekla prostě, načež dodala: “Cítila jsem se zase silná a zdravá, a moje pleť byla dokonalá. Důlky, co mě vždycky hyzdily, zmizely. V zrcátku, které mi Susanna nastavila, se moje vlasy leskly.” Pousmála se při té vzpomínce a přiznala: “Dokonce mi ani nevadilo, když Susanna prohlásila, že musím opustit klášter. Dala mi na převlečení jedny svoje šaty. Byly mi trochu velké, ale byla to ta nejkrásnější věc, jakou jsem kdy na sobě měla, a připadala jsem si v nich hezká. Jakmile zapadlo slunce, odjely jsme.

Následující měsíc byl báječný. Armand mne přivítal a ujistil mě, že v jeho domě budu vždy vítaná. A Susanna pořádala plesy a zvala každého, kdo byl dost blízko, aby na ně mohl zavítat. Učila mne lovit a krmit se a…” Tiše si povzdechla. “Trochu mi chybělo sluníčko, zato noc patřila nám, a už nikdy jsem se nebála jít někam sama, bez muže, který by mne chránil. Cítila jsem se volná.”

“Co to změnilo?”

“Přijel Johny,” hlesla, a její úsměv pozvolna mizel. “Rodina se doslechla o tom, že jsem odešla z kláštera, a otec Johnnyho poslal, aby zjistil důvod. Armand ho z velké části zvládl. Nyní si uvědomuji, že mu kontroloval mysl a uklidňoval ho. Vyklubala se z toho pěkná návštěva, tedy až do oné noci, kdy spadl z koně.”

“Cedrick říkal, žes Johnnyho proměnila, abys ho zachránila.”

“Ano,” přiznala Agnes. “Nebyla jsem si jistá, jestli bych měla. Byl v bezvědomí a nemohla jsem se ho zeptat, jestli by si to přál. Ale Susanna na mě pořád dorážela, ať to udělám. Ať prý ho zachráním, jako ona zachránila mě. A Johny byl odjakživa můj miláček. Nakonec jsem to udělala… a vše se změnilo,” dodala hořce.

“Zpočátku to vlastně bylo v pořádku. Když se probral, měl radost, že je naživu a zdravý, a my tři jsme užívali noci a tolik se nasmáli. Dokud tam byl. Ale pak odešel za tou jeho Elizabeth. Musel mít svou Elizabeth.”

“Jeho snoubenku?” zeptala se Eshe. Cedrick jméno té ženy nezmínil. Když Agnes přikývla, zamumlala: “Cedrick povídal, že to nevzala dobře.”

“Ne, nevzala,” přitakala Agnes. “Vyhnala ho a řekla mu nějaké ošklivé věci. Johnny byl zdrcený. Byl zoufalý a na každého nevrlý, ale nejvíc na mě. A pořád chodil dolů do vesnice a pil pivo po galonech, aby se opil do bezvědomí. Armand mu sice povídal, že už to nebude fungovat, ale on to zkoušel… a zkoušel… a zkoušel,” dodala ironicky a potřásla hlavou. “Věděla jsem, že mi má za zlé, že jsem ho proměnila, ale nikdy to nevyslovil, a já se snažila být trpělivá a prostě čekat, doufat, že ho to časem přejde. Ale měsíce ubíhaly a pořád na tom nebyl o nic lépe. Měla jsem pocit, jako bych věčně kráčela po tenkém ledě, v očekávání dalšího jeho zuřivého výbuchu. Armand se ho snažit rozveselit, ale nic nepomáhalo. Začínala jsem litovat, že jsem ho proměnila, a přála si, abych ho tenkrát nechala prostě umřít. A potom jsem si začala přát, aby Susanna nechala umřít mě. To by pak nikdy nepřijel, nikdy si nezlomil vaz… já bych byla s Bohem, a on se svou Elizabeth.”

Eshe v jejím hlase slyšela zoufalství a depresi, a věděla, že tehdy to muselo být stokrát horší.

“A pak se Susanně narodil malý Nicholas,” řekla Agnes, už trochu veseleji. “Všichni byli šťastní. Johnny dokonce přestal chodit pít dolů do vesnice a jednou či dvakrát se usmál. Nicholas byl tak krásné miminko. Armand odjel ke dvoru a my tři běhali kolem děťátka. Bylo to skoro stejné, jako těsně potom, co se Johnny proměnil… a pak dorazila Marguerite a Jean Claude.”

Na moment se odmlčela a Eshe na ni zvědavě pohlédla. Uvažovala, proč by ta návštěva měla ukončit stav, který jí připadal jako stádium hojení ran.

“Za vše mohla jediná, zdánlivě bezvýznamná poznámka,” vysvětlila tichým hlasem. “Vlastně poklona. Při loučení se Marguerite na nás dva krásně usmála, na Johnnyho a na mne, vzala nás každého za jednu ruku, a řekla: Vy dva to s Nicholasem tak báječně umíte. Susanna má štěstí, že vás má. Až budete mít své vlastní děti, budou z vás báječní rodiče.”

Agnes stiskla rty, oči upřené na silnici před sebou. “Já se jen zasmála a řekla díky. Dokud neodjeli, a Susanna se nevrátila s Nicholasem dovnitř, neuvědomila jsem si, jak to zapůsobilo na Johnnyho. Obrátila jsem se k němu, abych poznamenala, jak pěkná to byla návštěva, a on na mě zavrčel, že jede do vesnice. Celé měsíce jsem zůstávala v klidu a nevšímala si toho, ale byl to tak krásný týden, počínaje dnem, kdy se narodil Nicholas, že tentokrát jsem to prostě nedokázala. Šla jsem za ním do stájí. Prosila ho, aby nejezdil do vesnice. Škemrala, aby šel pomáhat s Nicholasem, že se mu uleví.”

“Proč, vyštěkl. Abych se mohl dívat na to, co nikdy nebudu mít? A pak si na mně zchladil žáhu. Ztratil svou lásku. Nikdy nebude mít děti, které spolu měli mít. Pro něj nikdy žádná životní družka nebude. Všichni prý jsme ďáblové bez duše. Já jsem se krmila z jeptišek, pro smilování Boží. Byla jsem ďáblův přisluhovač a totéž jsem udělala i z něho. Nenávidí mne za to. Nikdy mi to neodpustí. Stačí se mu na mě podívat a je mu špatně.” Zmlkla a otočila se na Eshe, s jedním obočím vyklenutým. “Umíš si to představit?”

“Ano, umím,” tiše přitakala Eshe. Johnny vyzvracel všechno své zklamání a frustraci na Agnes, a nepochybně tím způsobil, že se pak pro změnu cítila hrozně zase ona. Z hloubi duše nenáviděla lidi, kteří tohle dělali. Ze zkušenosti věděla, že na světě existuje několik typů lidí. Ti, kterým život nakope, a oni se otřepou a jdou dál. Ti, co dostanou nakopáno, a obrátí se, aby kopli někoho jiného. A pak ti, co dostanou nakopáno, a nakopou za to sami sobě. Obdivovala ty, co se prostě otřepali. Dokázala žít s těmi, co nakopali sami sobě. Ale neměla ráda ty, co dostali kopanec, obrátili se a kopli někoho jiného. To bylo týrání, a oni byli tyrani. A Johnny toho dne ve stáji týral Agnes. Bohužel už tu historii znala, a tak věděla, že si pak Agnes vylila zlost na Susanně, a to mnohem strašnějším, smrtícím způsobem.

“Ano, vylila,” lítostivě přiznala Agnes. Znovu Eshe četla myšlenky. “Když Johnny vyrazil ven, prostě jsem se zhroutila v koutku stáje a plakala. Byla jsem přesvědčená, že jsem příšera. Že jsem mu zničila život, a můj život že je také zničený. Mívali jsme nože, které nám sloužily současně jako zbraně i příbory. Nosili jsme je v pochvě u opasku.”

“Vzpomínám si,” zašeptala Eshe.

“Ano, předpokládám, že ano,” odtušila Agnes. “No a tak jsem vytáhla ten svůj a rozřízla si zápěstí, ale k mému úděsu se rány prostě začaly zavírat. Zdálo se, že jsem se nemohla dokonce ani zabít… což mě rozzuřilo. Bohužel mě právě v té chvíli ve stájích našla Susanna. Přiběhla, klekla si ke mně, vyptávala se, co se stalo, a… já prostě vybuchla. Ohnala jsem se po ní nožem a prosekla jí hrdlo. Dokonce si ránu ani nechytila. Jenom na mě v šoku zírala, všude tryskala její krev, a pak jsem najednou byla na ní, bodala znovu a znovu, dokud to nepřestalo bolet.”

Eshe usoudila, že Agnes měla na mysli, dokud to nepřestalo emocionálně bolet ji samotnou, a ne dokud to nepřestalo bolet Susannu. Dost pochybovala, že bodat do někoho znovu a znovu ukončí jeho bolest. Well, když umře, tak ano, připustila v duchu.

“A potom jsem tam vedle ní chvíli jen tak seděla, zděšená tím, co jsem to provedla,” pokračovala Agnes. Tentokrát se Eshiny myšlenky nenamáhala komentovat. “Nakonec jsem samozřejmě zpanikařila, poněvadž jsem si uvědomila, že mne Armand bude nenávidět. Pravděpodobně mě za mé hříchy upálí zaživa… a tehdy mi přišel na mysl oheň. Je očistný. Skryje mé hříchy.”

“A zapálila jsi stáje.”

Přikývla.

Obě moment mlčely, a pak se Eshe zeptala: “A co Althea?”

“Althea.” Stačilo jen vyslovit její jméno a Agnes znechuceně zkřivila rty. “Její zabití mě ani v nejmenším netrápí. Byla to opravdu hrozná ženská. Rozmazlený zkažený spratek, který nikdy nemyslel na nikoho jiného než na sebe a na to, co si zamanul.”

“Odjeli jste vůbec někdy do Evropy?”

“Ach ano. Procestovali jsme Francii, Německo, Španělsko a nakonec jsme zavítali do Anglie. Myslela jsem si, že to zvládneme, ale vyvolalo to příliš mnoho ošklivých vzpomínek. Z kláštera zbyla jen hromada kamení a poté, co jsme navštívili starý Elizabethin domov, a uviděli její hrobku, Johnny proplakal celé dny.”

“Pročpak jste, pro všechno na světě, na obě ta místa, chodili?” zděsila se Eshe. “Musíte být masochisté.”

“Sama jsem o tom posléze uvažovala, ale v té době se to jevilo jako docela dobrý nápad. Jenomže nás to jen zdeprimovalo. Oba jsme začali toužit po návratu do Kanady. Tak jsme nasedli na loď a odjeli do Toronta. Snažili jsme se rozhodnout, co podniknout. Máme si koupit farmu nedaleko Armanda, nebo raději někde dál, abychom se vyhnuli Althee? To byla kardinální otázka. Jednou kolem nás projížděl kočár, to jsme byli v Torontu zhruba týden, vzhlédla jsem a zjistila, že zírám na Altheu. Ona mě samozřejmě uviděla také. Otočila jsem se, abych našla Johnnyho, ale vešel do baru.” Stiskla rty. “Tou dobou zjistil, že přestože pití alkoholu jako takového na nás neúčinkuje, kousání smrtelníků, kteří pili, ano. A tak začal kupovat smrtelníkům pití, čistě s úmyslem napít se pak z nich.

Nechala jsem ho být a sama šla za kočárem k hotelu, kde se ubytovali. Počkala jsem opodál předního vchodu, až Althea vyklouzne ven.” Pohlédla na Eshe a suše konstatovala: “Věděla jsem, že nedokáže odolat a vytratí se, aby si našla nějakého muže na šoustání nebo kousání. Město bylo velké a ona prostopášná.”

Agnes obrátila pozornost opět k silnici. “Nemusela jsem čekat dlouho. Postavila jsem se k přednímu rohu hotelu tak, abych viděla na vchod, ale také do uličky za hotelem. Mohla se vykrást tamtudy, a také že ano. Sledovala jsem ji, pozorovala, jak se dala do řeči s jedním mužem a zavedla ho do jakési uličky. A zatímco ji šoustal opřenou o zeď, kousla ho. Myslela jsem si, že pak zamíří nazpět, ale zjevně měla pořád hlad. Než se vrátila do hotelu, zopakovala to ještě se třemi muži.” Odmlčela se a na čele jí naskočily vrásky. “Když tak o tom přemýšlím, myslím, že rozhodně měla problém. Jak se tomu říká? Nymfomanie?”

“Myslím, že ano,” odtušila Eshe. V duchu si říkala, že Agnes by mohla mít pravdu. Kousnout během jedné noci čtyři muže nebylo nic překvapivého, ale mít s jedním každým sex? To bylo trochu moc.

“To je ostatně jedno. Když se konečně vydala zpátky do hotelu, následovala jsem ji, vstoupila dovnitř a došla za ní až nahoru do jejího pokoje. Vážně jsem se jenom chtěla pokusit uzavřít s ní příměří. Udobřit se. Oběma nám, Johnnymu i mně, chyběl Armand. Byl jedinou rodinou, kterou jsme měli, a my chtěli zůstat členy jeho rodiny. A chtěli jsme si tím také usnadnit navštěvování Nicholase, což bylo vždycky nepříjemné, pokud u toho byla Althea. Myslela jsem si, že když jí to vysvětlím, třeba se dohodneme, že se k sobě budeme chovat alespoň slušně.”

“Nebyla ochotná?” pragmaticky napověděla Eshe. Podle vyprávění Althea nevypadala zrovna jako osoba, která moc dbá o potřeby ostatních lidí.

Agnes si odfrkla. “Sotva jsem otevřela dveře, začala na mě chrlit ty nejhnusnější věci. Prý jsme pijavice. Armand není naše rodina, je její. Měli bychom zalézt zpátky pod kámen, zpod kterého jsme vylezli. Nebo ještě lépe, zalézt si do hrobu za Susannou. Bla, bla, bla.” Mračila se čelním sklem ven a dodala: “Stručně řečeno, královsky mě nasrala.”

“Vždycky mě překvapí, když použiješ takové moderní termíny,” ironicky odtušila Eshe. Tohle ji pobavilo.

Agnes pokrčila rameny. “Koukám na televizi.”

Z nějakého důvodu to Eshe rozesmálo, což vyloudilo úsměv i na Agnesině tváři. Ta se pak na ni podívala s téměř smutným výrazem, a řekla: “Mám tě opravdu ráda, Eshe. Je věčná škoda, že naše přátelství bude tak krátké.”

To Eshe zarazilo, ale Agnes už zase pokračovala ve svém vyprávění. “Jak už jsem říkala, nasrala mě, a já jsem od přírody tak trochu vznětlivá, když se na mě příliš tlačí. Vlastně jsem se vůbec nerozmýšlela. Prostě jsem vytáhla nůž a sekla po ní.”

“Ještě pořád s sebou nosíš nůž?” podivila se Eshe.

“Vždycky mám s sebou nůž,” ujistila ji Agnes. “Nikdy nevíš, kdy se bude hodit.”

“Jasně,” zamumlala Eshe. Napadlo ji, že právě v tom může být celý Agnesin problém. Vznětlivost je jedna věc, ale kdyby v obou případech, kdy ztratila nervy, neměla nůž, její život mohl být docela jiný. Stejně jako Armandův, pomyslela si a zeptala se: “Tentokrát jsi tedy Althee skutečně oddělila hlavu od těla?”

“To mě urazilo,” odfrkla Agnes.

Z nějakého důvodu Eshe vyprskla smíchy. Při tom zvuku vytřeštila oči hrůzou a rychle si v šoku zakryla pusu. Proboha, jak to reaguji na takovou doopravdy hroznou věc? Zato Agnes se rozchechtala.

“Vidíš? Náramně se shodneme,” smála se. “Kéž by před staletími Armand potkal raději tebe než Altheu. Mohly jsme být skvělé přítelkyně.”

“Až na drobný detail, že já jsem vykonavatel, a ty vražedkyně, což z tebe dělá psance, které já lovím,” potichu odtušila Eshe.

“Ano. Inu, žádné přátelství není dokonalé,” pokrčila rameny Agnes.

Eshe pobaveně odfrkla, a pak navázala: “Takže jsi ufikla Althee hlavu a zapálila její pokoj.”

“A potom jsem se vrátila do pokojů, které jsme si pronajali. Naštěstí byl Johnny už zpátky, a přestože byl pod parou, jen co mě uviděl celou od krve, celkem rychle vystřízlivěl.” Znechuceně se při té vzpomínce ušklíbla. “Samozřejmě jsem mu všechno přiznala. Zabití Susanny, stejně jako Althey.”

“Copak on tou dobou o Susanně ještě nevěděl?” užasla Eshe.

“Copak sis myslela, že bych mu to řekla?” nyní pro změnu užasla Agnes. “Dobrý Bože, ne. Byla jsem přesvědčená, že by mě nenáviděl.”

“A nenáviděl? Když jsi mu to po zabití Althey pověděla?”

Agnes o tom pouvažovala, a nakonec zavrtěla hlavou. “Ne. Hlavně se cítil provinile, aspoň myslím. Můj útok na Susannu byl přímým důsledkem jeho útoku na mě. Ne, že by se nezlobil. Tím chci říci, dupal, trochu křičel, ale potom šel prostě ven a našel si dalšího opilce ke kousnutí. A pak už jsme o tom nikdy nemluvili… dokud nezabil Rosamund. Jenomže potom to bylo samé: Všechno je to tvoje vina, musel jsem to udělat. Kdybys nezabila Susannu a Altheu…”

“Bla, bla, bla?” napověděla Eshe, když se Agnesin hlas vytratil.

Suše se zasmála. “Ano. Stručně řečeno… Už jsme tady,” dodala a odbočila na příjezdovou cestu k modernímu farmářskému domu, ne nepodobnému ranči, ve kterém bydleli.

Eshe ke své velké úlevě okamžitě spatřila Johnovu černou dodávku a Armandův pickup. Byly na správném místě.

“Až vejdeme, drž se za mnou,” nařídila Agnes, zatímco vypínala motor a sahala pro cosi na zadní sedadlo. “Nechci, abys přišla k úrazu. Johny a já jsme už zranili lidí víc než dost.”

Eshe jí svoji vykonavatelskou profesi ani bojový výcvik raději nepřipomínala. Pouze pozorovala obrovskou kabelu, kterou Agnes vzala ze zadního sedadla, a když vystoupila, také rychle vylezla z auta.

“Dobrá, takže Agnes zabila Susannu a Altheu,” zvolna odtušil Armand. “Ale proč jsi ty zabil Rosamund? Přivítala vás jako rodinu. Celou dobu vás oba zvala na večeře. Nikdy ani na jednoho z vás nebyla zlá.”

“Jenomže se začala vyptávat na Susanninu a Altheinu smrt,” netrpělivě odsekl John. “Zpočátku mě to jenom kapku znervóznělo. Byl jsem si jistý, že nic objeví. Ale pak jedné noci přišla Rosamund k nám a zeptala se, kdy přesně jsme se vrátili z Evropy. Prý jestli to bylo před Altheinou smrtí.”

“Proč by se na to ptala?” podivil se Armand. “Každý si myslel, že jste byli v Evropě ještě hezky dlouho po Altheině smrti.”

“Ano, well, jak to tak vypadá, Altheina matka jí vyžvanila, že Althea měla pocit, že tu noc, kdy přijeli do Toronta, zahlédla Agnes. A Rosamund to začalo vrtat hlavou.” Zamračil se a odtušil: “Tak jsem ji musel zabít. Dostávala se příliš blízko. Zabil jsem ji, potom jsem ji naložil do bryčky a odvezl zhruba do poloviny cesty mezi tvou farmou a městem, a snažil se to zaranžovat jako nehodu. Pokusil jsem se vůz zapálit, ale lilo a řádně nechytl. Tak jsem ho nechal, jak byl, a doufal, že si všichni budou myslet, že jí kovová výztuž zábradlí uřízla hlavu… Naštěstí to vyšlo.”

“Ano,” zašeptal Armand, v duchu viděl ubohou, sladkou Rosamund. Byla zvědavá, a to ji stálo život.

“A bezmála o padesát let později přišla čmuchat zase Nicholasova Annie. Měla ty samé zatracené otázky. Doufal jsem, že její zabití konečně za vším udělá tečku, ale pro jistotu jsem se ještě nějakou chvíli potloukal kolem Nicholase a sledoval ho. Jen co jsem si uvědomil, že jeho žal zeslábl natolik, aby začal uvažovat o tom, co mu Annie chtěla povědět… Inu…” Pokrčil rameny. “Musel jsem jednat. Byl to vykonavatel. Vyšťoural by každou stopu, každé vodítko či náznak, a my oba, Agnes i já, bychom byli přikolíkováni a upečeni.”

“Jak jsi dostal Nicholase z nemocničního parkoviště do jeho domu?” pochmurně se otázal Armand.

“Silné narkotikum pro zvířata,” odpověděl Johnny. “Střelil jsem ho do krku ze svého náklaďáku. V tu chvíli kolem něho zrovna procházela smrtelná žena, a když se zhroutil, zastavila se, aby se podívala, jestli je v pořádku. Došel jsem k nim, jeho si hodil přes rameno, a nad ní převzal kontrolu. Oba jsem odvezl k němu domů a všechno zinscenoval tak, aby to vypadalo, že ji zabil.” Nespokojeně zkroutil rty a vysvětlil: “Nemyslel jsem si, že by se tak brzy uvěřilo další nehodě. Napadlo mě, že bude lepší, když bude shledán vinným z vraždy a popraven. Právě jsem se pokoušel vymyslet, jak tam dostat někoho, kdo by objevil Nicholase s mrtvou ženou, když na dveře začal bušit Decker. Měl jsem prostě kliku,” dodal s lehkým úsměvem.

Armand na něj nevěřícně zíral. “Nicholas je tvůj synovec a Susannin syn. Jak jsi mohl tak chladnokrevně nastrojit, aby byl považován za vraha a popraven?”

“Měl jsem z toho špatný pocit,” vážně odtušil John. “Ale pořád lepší on, než já.”

“A také lepší já, než ty? A kdo další?” zeptal se hořce. “Kolik dalších ještě zavraždíš?”

“Mary Harcourtovou,” odpověděl bez mrknutí, a poté ho ujistil: “Měla by být poslední. Kdybych ji zabil hned po Rosamund, Annie nemusela zemřít. Prostě mne nenapadlo, že by mohl přijít čmuchat ještě někdo další, tak jsem se nenamáhal.”

“A proč jsi ji nezabil po Annie?” zeptal se Armand tichým hlasem. Už byl příliš unavený a měl moc velké bolesti na to, aby se zlobil.

Johnny pokrčil rameny. “To, že se s ní Annie dala do řeči, byla čistě náhoda. Není to tak, že by ji vyhledala a vyptávala se. Čirou náhodou se potkaly u dveří. Prostě dílo náhody. Krom toho, nemám rád zabíjení. Nepříjemná práce, malá odměna.”

“Akorát ti zachrání krk,” suše poznamenal Armand.

“Přesně tak,” souhlasil Johnny.

Armand se na něj zamračil. “A ten požár kůlny, útok paní Ramseyové na Eshe a můj dům, který dnes vzplanul? Budu hádat. Ty?”

Johnny přikývl. “Když Bricker s Eshe přišli ke dveřím poprvé, byl jsem vzhůru. Nevěděl jsem, co jsou zač, a když jsem vyhlédl ven a uviděl dva lidi v černém, s nasazenými přilbami, trochu mne to zaskočilo. Přečetl jsem je, nebo aspoň Eshe. Coby nová životní družka byla snáze čitelná. Jen co jsem se dozvěděl, že přijeli vyšetřovat ta úmrtí, rozhodl jsem se v žádném případě neotevírat dveře. Načež jsem se začal pokoušet se jí zbavit.” Zaváhal, a nakonec omluvně dodal: “Promiň, že jsem tě při těch dvou ohních přibral, ale kdykoli jsem přišel, vy dva jste byli pořád spolu. A pak dneska, když jsem zakládal požár, mne napadlo, že vlastně neuškodí, když se zbavím všech čtyř najednou. Aspoň by nezbyl nikdo, kdo by vyšetřoval.”

“To by samozřejmě zbyl,” zhnuseně ho vyvedl z omylu Armand. “Nyní už celý batalion lidí ví, že se něco děje. A nedají si pokoj, dokud na to nepřijdou. Lucian rozhodně. A ten má armádu vykonavatelů, kteří by se na vás sesypali.” V duchu si říkal, že John je idiot. Sečteno a podtrženo. Tím že ho Agnes proměnila, darmo promrhala svou jedinou proměnu.

Myšlenka na Agnes mu připomněla, že jí John zatajil skutečnost o Annie a Nicholasovi, a proto se zeptal: “Pokud jsi Agnes pověděl o Rosamund, proč jsi jí nikdy neřekl o zabití Annie a zinscenování Nicholasova obvinění?”

Johnny na něj pohlédl, jako by nevěřil vlastním uším. “Děláš si srandu? Vím, že vypadá sladce a miloučce, ale Agnes má pekelně prchlivou náturu.” Zavrtěl hlavou. “Nicholase k smrti miluje, a Annie si okamžitě zamilovala jakbysmet. Kdyby se někdy domákla toho, co jsem jim udělal, utratila by mě.”

“To máš tedy zatracenou pravdu, že tě utratím.”

Při tom ponurém komentáři Armand pohlédl ke dveřím, a potom na Johna. Dobře viděl jeho překvapení a hrůzu, když dovnitř nakráčela Agnes. Ale jen co se znovu podíval ke dveřím, a uviděl Eshe, která šla hned za ní, sám na tom nebyl o moc lépe. Jeho jedinou útěchou, zatímco Johna poslouchal, bylo, že Eshe je v bezpečí daleko odtud, u Cedricka. Jenomže byla tady, a teď tedy zahynou oba dva.

Eshe nakukovala Agnes přes rameno, zatímco ji následovala do zadní místnosti sklepa, odkud přicházely hlasy. Ke své velké úlevě spatřila Armanda okamžitě. Pořád byl naživu… nevypadal sice tak sexy, připustila, když si prohlížela díru v jeho hlavě a krev pokrývající mu tvář a hrudník. Ale seděl zpříma a oči měl otevřené.

Očima sklouzla k Johnovi. Zaregistrovala starodávný meč opřený o zeď a kanystr benzinu hned vedle. Budoucnost, kterou uchystal Armandovi, se zdála docela jasná. Jenomže nyní civěl na Agnes, otevíral a zavíral pusu, ale nic z ní nevycházelo.

To Agnes týž problém neměla. Pevně svírala kabelu, prošla místností a postavila se před něj. Nosem proti nosu na něj zle zírala a štěkala: “Jak jsi mohl? Chci říci, vážně, Johne, zabít Rosamund byla jedna věc, ale malou Annie? A ušít obvinění z vraždy na Nicholase, na vlastního synovce! Co sis myslel? A mám takový pocit, žes plánoval zabít také Armanda, po tom všem, co pro nás udělal!”

“Já— Ty— To všechno je tvoje vina!” odsekl konečně John. “Kdybys nezabila Susannu a Altheu, nic z toho by nebylo nutné! Tohle vyčítej sama sobě! Zatíží to tvoji duši. Ne moji. Já se tě jenom snažil chránit. Zato ty…”

Zatímco John nepřestával řečnit, Eshe přesunula pohled k Agnes. Ta se na ni podívala s výrazem – vidíš, co jsem ti říkala – na tváři, a pak se otočila nazpět a upustila kabelu. Ukázal se veliký, nebezpečně vyhlížející nůž, který bez meškání vrazila Johnovi do prsou, což okamžitě utnulo jeho žvanění.

Eshe sledovala, jak s hrůzou těká pohledem mezi nožem ve své hrudi a svou sestrou, na tváři šok a úžas, a začala kradmo postupovat k Armandovi.

“Přišel čas přijmout trochu zodpovědnosti, Johne,” téměř něžně řekla Agnes. “Já se rozhodovala, ty ses rozhodoval, ale dál už takto lidem ubližovat nemůžeme.”

Agnes vytrhla nůž a Johnny klesl na kolena, stále vypadal poněkud ohromeně. Nechala ho tam a šla pro kanystr. Jakmile odšroubovala víčko, poklidně odtušila: “Raději bys odtud měla Armanda dostat, Eshe. Nechtěla bych, aby některý z vás přišel k úhoně.”

Eshe zaváhala, ale když Armand začal vstávat a mírně se zapotácel, utíkala k němu, přetrhla provazy, kterými měl spoutané ruce, a přetáhla si jeho paži přes ramena, aby ho podepřela. Ale pak se zastavila a zahleděla se na Agnes, která začala šplíchat benzín po místnosti, a po sobě a Johnnym.

“Agnes,” začala, nebyla si jistá, co říci. Ale Agnes vzhlédla a usmála se.

“To je okay. Běžte. Běžte jim všechno povědět a vraťte Nicholasovi jeho život. Možná jednoho dne nalezne další životní družku a ve svém srdci dost velkorysosti, aby nám odpustil.”

“On už další životní družku našel,” oznámila jí Eshe.

To Agnes zastavilo. “Skutečně?”

“Jmenuje se Josephine Willanová. Slyší na jméno Jo.” Zaváhala, a potom ještě dodala: “Zdá se milá.”

“Ach, kéž bych ji tak mohla poznat.” Při pomyšlení, že ji nikdy neuvidí, nakrátko ochabla, ale když John zasténal a pokoušel se postavit, pohlédla na něj. S povzdechem odhodila kanystr, zbytek tekutiny nechala volně vytékat, kam se mu zachce, a vytáhla zapalovač Zippo. Držela ho v jedné ruce, zatímco druhou pozvedla Johnnyho meč, teprve potom se znovu na ně podívala. “Teď utečte. A Nicholase ode mne s láskou pozdravujte.”

Eshe uvažovala, že položí Armanda, omráčí Agnes a Johna, a oba zajme, ale zdálo se to jako směšný nápad. Přestože zjistila, že má Agnes doopravdy ráda, nic to neměnilo na faktu, že to byla vražedkyně. Rada by stejně jenom vydala příkaz k jejich popravě. Smutně si povzdechla, obrátila Armanda ke dveřím, a napůl ho k nim vedla, napůl táhla.

Stěží přešli přes práh, když se za nimi ozvalo pšouk, a záda jim ovanul teplý vzduch. Eshe se ještě ohlédla. Bratr a sestra byli obkrouženi plameny, které běžely k nim. Už na nic nečekala a popohnala Armanda vpřed trochu rychleji.

Když dorazili ke schodům, John začal křičet. V okamžiku, kdy se dostali nahoru, přestal. Vzpomněla si, jak Agnes pozvedla meč. Tušila, že mu raději setnula hlavu, než by ho při hoření zaživa nechala trpět. Nicméně sama sebe setnout nemohla, a přesto se neozývala. Eshe si nemohla pomoci, ale obdivovala ji za to, mezitím spolu s Armandem vrávorali z domu.

Ve chvíli, kdy doškobrtali k pickupu a ztěžka se opřeli o kapotu, plameny začínaly olizovat okna prvního patra domu. Eshe se po něm ohlédla, ale pak se naklonila do zadní části vozu a otevřela chladicí box. Ulevilo se jí, když uvnitř našla několik sáčků. Pobrala je všechny a jeden po druhém podávala Armandovi. Při tom pozorovali, jak dům hoří.

“Lepší?” zeptala se, když dorazil poslední.

“Jakž takž,” ucedil skrz sevřené zuby. Poznala, že přestože už asi neměl křeče z nedostatku krve, hojení bude pokračovat a pravděpodobně ho ukrutně bolela hlava. Pochybovala, že zůstane dlouho na nohou.

“Vezmeme tě zpátky k Cedrickovi,” řekla a pomohla mu na sedadlo spolujezdce jejich náklaďáku. Jen co ho dostala dovnitř, obešla auto na stranu řidiče, aby mohla nastoupit. Sotva vklouzla za volant, zjistila, že Armand je v bezvědomí zhroucený na dveřích, což ji nijak nepřekvapilo.

Příštích čtyřiadvacet hodin bude pravděpodobně střídavě nabývat a ztrácet vědomí. Spíš ztrácet, nežli nabývat, neboť měla v plánu držet tohohle mužského pod drogami. Nebylo zapotřebí, aby při uzdravování trpěl.

“Miluju tě, Armande Argeneau,” zašeptala, a hned se lekla, protože zvedl víčka.

“Taky tě miluju, Eshe,” zabručel, oči se mu zase zavřely a on sklouzl ze sedadla. Schoulil se do klubíčka v malém prostoru mezi sedadlem a palubní deskou.

Chtěla ho zvednout zpátky na sedadlo, ale jen co se ho dotkla, zasténal. A tak se rozhodla, prostě ho nechat tam, kde byl, a dostat ho co nejrychleji k Cedrickovi.

S povzdechem se obrátila a pohlédla na palubní desku. Visely na ní klíčky, a jí se ulevilo. Otočila jím, nastartovala motor, a pak začala couvat od domu, který nyní stál celý v plamenech.

EPILOG

“Copak ten podvraťák ještě neskončil?” znechuceně se zeptal Lucian. “Všichni čekají.”

“Není to žádný podvraťák,” rázně prohlásil Armand, pozorující světlé štěně u svých nohou, dárek od Eshe. “Je to zlatý retrívr a jmenuje se Lucky.”

“Pojmenovali jsme ho po tobě, Luciane,” informovala ho Eshe s provokativním úsměvem. “Ale říkáme mu zdrobněle, Lucky.”

Lucianovou odpovědí bylo zhnusené zavrčení. Otočil se na kramfleku, zmizel v domě a práskl za sebou dveřmi.

“Jsi ďábelská žena, Eshe,” zachechtal se Armand a stočil ruku, kterou ji držel za paži, za její záda, aby si ji přitáhl blíž. “Líbí se mi to.”

“To je dobře, protože mě máš na krku,” odtušila měkce. Opírala se mu o hruď a volnou rukou si hrála s knoflíčky na ní, při tom shlížela na štěně.

“Eshe?” zašeptal.

“Hmm?” zvedla k němu tázavé oči.

“Tvoje jméno znamená život.”

Křivě se usmála. “Já vím.”

“Vím, že víš,” opáčil zlehka. “Ale já to nevěděl, dokud jsem si to včera v noci nevyhledal na internetu. Eshe znamená život a d’Aureus znamená zlato. To sedí. Jsi moje zlatá holka, která zachránila život mému synovi a mně ho vrátila. Jsem velice převelice vděčný,” ujistil ji.

Eshe zajiskřily oči a na rtech jí hrál hříšný úsměv, když říkala: “Bezva. Až se dostaneme zpátky na hotel, můžeš mi ukázat, jak přesně jsi vděčný.” Když se Armand tomu návrhu zachechtal a přivinul si ji ještě blíž, a ona se k němu přitiskla, dodala: “A potom ukážu zase já tobě, jak jsem vděčná, žes mi do života vrátil radost a barvy.”

“Miluju tě,” řekl s úsměvem Armand.

“A já miluju tebe,” ujistila ho.

Znovu se políbili, tentokrát polibek prohlubovali, dokud neuslyšeli, jak se dveře opět otevírají, a Lucian nezařval: “Zatraceně, to psisko ještě není hotové? Ta banda uvnitř začíná být neklidná.”

Armand se s povzdechem odtáhl, a zamračil se na bratra. “Už jdeme. Je skoro hotov.”

Bruče si cosi pod nos, Lucian napochodoval zpátky dovnitř a práskl dveřmi tak, že málem vyletěly z futer.

“Možná bychom teď měli jít dovnitř,” ironicky poznamenala Eshe. Sklopila oči k Luckymu, který přišel za nimi a kecl si jim na nohy tam, kde se boty dotýkaly špičkami. “Myslím, že je hotov.”

“Hmm.” Armand se podíval dolů na štěně, zatímco ona od něho opatrně vycouvala. Nevyrazil ale dovnitř hned. Místo toho pohlédl na dveře a spolkl knedlík strachu, který se mu najednou usadil v hrdle.

“Jsi nervózní,” překvapeně podotkla Eshe, která si všimla jeho výrazu.

“Co když mě nenávidí?” zeptal se s nešťastnou grimasou. “Jsem pro ni cizí, a pokud ví, prostě jsem ji odložil u tety jako nechtěnou veteš. A pak je tam Nicholas. Mohl by mi klást za vinu, že—”

“Tvá dcera tě nenávidět nebude,” přerušila ho tichým hlasem. “Ještě dřív, než mě za tebou poslali, už se spekulovalo o tom, žes ji poslal pryč, aby zůstala v bezpečí. Ona to ví. A Nicholas tě taky z ničeho obviňovat nebude. Nic z toho nebyla tvoje vina.”

Armand se zhluboka nadechl a kývnul, potom jí dovolil, aby ho zavedla ke dveřím. Štěně šťastně capalo za ním. Jakmile tam byli, Armand pokročil vpřed, aby jí otevřel dveře, ale zarazil se. Samy od sebe se totiž rozlétly dokořán a odhalily za nimi stojícího Luciana.

“Konečně,” otráveně odtušil jeho bratr. “Pojďte.”

Armand jenom zakroutil hlavou a doprovodil Eshe a Luckyho dovnitř, ale když jí dával přednost, aby šla za Lucianem, zavrtěla hlavou a ukázala mu, ať jde první. Narovnal ramena, kráčel za Lucianem, a když se ten zastavil na prahu, blokuje vchod, zůstal stát také.

“No?” zeptal se někdo uvnitř. “Jak jste zjistili, že Nicholas je nevinný? Kdo zabil Annie a tu smrtelnici? Hodláš nám to teď říci nebo co?”

Armand se pousmál, jakmile poznal Thomasův hlas, ale úsměv mu zmrzl na rtech, když Lucian odpověděl: “Ne. Hodlám to nechat na vašem otci.”

A poté Lucian ukročil stranou, čímž ho vystavil náporu několika párů zvědavých očí. Armand kroužil pohledem po místnosti. Poznal svou švagrovou Marguerite a odhadoval, že ten tmavovlasý muž po jejím boku je její životní druh Julius. Slyšel příběh muže, který nahradil Lucianovo dvojče, ale zatím se s ním nesetkal. Spatřil Brickera a Anderse vedle Leigh, Lucian se zatím odešel postavit za její křesílko, a na všechny tři se chabě usmál. A pak obrátil zrak k Nicholasovi v dalším křesle na opačném konci pokoje. U nohou měl stočeného vlčáka a na klíně roztomilou brunetku, jeho Jo. Vyměnili si úsměvy, načež Armand poznal Mortimera stojícího za jejich sedačkou s další brunetou, podobnou dívce na Nicholasově klíně. To bude sestra Jo a Mortimerova životní družka Sam, tipoval. Všiml si, že je nezdravě vychrtlá. Ale věděl, že trochu odložila proměnu, a tušil, že až bude konečně připravená, nanoboti se o to postarají.

Nakonec sklouzl pohledem k lidem na gauči uprostřed. Thomas a jeho životní družka Inez. Byla atraktivnější ve skutečnosti, než na fotkách, zaznamenal s úsměvem věnovaným těm dvěma. A potom konečně obrátil oči k tmavovlasé ženě na druhém konci gauče. Vypadala přesně jako její matka Rosamund, a on bezděky vydechl její jméno: “Jeanie.”

“Mé jméno zní Jeanne Louise, pane,” odtušila drobet škrobeně, jako kdyby ho podezírala, že to neví.

Armand váhal, ale Eshe do něho dloubla. Vzal ji za ruku a prošel místností, aby se postavil před dceru, kterou neviděl celé století. Shlížel na ni, odkašlal si, jelikož se mu najednou nějak úžilo hrdlo, a řekl: “Pojmenovali jsme tě Jeanne Louise, ale tvoje máma a já jsme ti říkali Jeanie, protože jsme tě měli, když jsi byla miminko, a já na tebe doteď myslím jako na Jeanie.”

“Aha,” hlesla nejistě. Vypadala, jako by nevěděla, co udělat nebo říci.

Armand s ní soucítil, sám byl nejistý, ale Eshe mu stiskla ruku na uklidněnou. Znovu si odkašlal a spustil: “Jsem velmi rád, že se s tebou mohu konečně setkat osobně, Jeanie. Obrázky, které mi Nicholas, a potom Thomas, celá léta posílali, když jsem je o ně požádal, prostě nebyly to samé, jako být součástí tvého života. Lituji, že jsem propásl možnost vidět, jak jsi udělala první krůčky, a poprvé promluvila. A skutečně moc rád bych byl na tvé promoci. V těch modrých šatech jsi vypadala velice krásně. Přeji si, abych tam tehdy byl, a mohl ti říci, jak jsem hrdý, a že tvoje maminka by také byla moc hrdá. Já—”

Armand skončil řeč zahekáním, jelikož Jeanne Louise nečekaně vyletěla z gauče a vrhla se mu kolem krku. Pustil Eshe a sevřel v náručí svou dceru. Cítil, jak se jí tělo otřásá tichými vzlyky, a zavřel oči. Objímal svou dceru poprvé od doby, kdy jí bylo pouhých pár měsíců.

“Budeš při jiných důležitých událostech,” říkala hlasem tlumeným jeho hrudí. “Můžeš mne vést k oltáři, až potkám svého životního druha, a můžeš ho zvedat ze země, až omdlí při porodu našeho prvního dítěte, a… no prostě při všech takovýchto věcech,” ujišťovala ho, při tom ho hladila po rameni, jako by to byl on, kdo potřebuje ukonejšit.

“Rozrušuješ mou Leigh, Armande,” ozval se najednou Lucian rozladěným tónem. “Sedněte si a zbav Nicholase jeho trápení.”

“On mě nerozrušuje, drahý,” namítla Leigh roztřeseným hlasem. “Brečím prostě proto, že jsem šťastná za Jeanne Louise.”

“Já taky,” povzdechla si Marguerite.

“A já,” přidala se Inez. Armand se rozhlédl okolo sebe a zjistil, že všechny ženy si utírají slzy. Dokonce i Eshe měla skelné oči.

“Jenomže má pravdu,” zamumlala Jeanne Louise. Odtáhla se a otírala si obličej. “Měli bychom tě nechat, abys nám všem vylíčil, kdo má na svědomí to Nicholasovo křivé obvinění.”

Popadla ho za ruku, posadila se, a jeho stáhla k sobě. Sotva Armand dosedl na gauč vedle své dcery, opět uchopil Eshinu ruku a připravil ji o balanc. Chtě nechtě šla dolů za ním. Thomas se rozesmál a přesunul si Inez na klín, aby jim udělal místo. Jen tak se tam všichni vešli a vůbec nevadilo, že jsou namačkáni jako sardinky. A potom tam Armand už jenom tak seděl, očima těkal mezi Jeanne Louise a Eshe, a oběma svíral ruku. Načež se rozhlédl po ostatních lidech v místnosti a moment byl jako omráčený. Uplynulo hodně času od doby, kdy byl obklopen rodinou.

Za okamžik jeho pozornost upoutal pohyb na podlaze. Lehce ho rozptýlil pohled, jak Lucky očuchává vlčáka. Když se na něj větší pes jen bez zájmu podíval a opět si položil hlavu na packy, Lucky to očividně vzal jako pozvání a stočil se vedle něho.

Usmívající se Armand konečně pohlédl na Nicholase a Jo, kteří mu s nedočkavým výrazem úsměv oplatili.

Armand ještě chvilku váhal, poté si odkašlal a začal slovy: “Tvoje teta Agnes tě s láskou pozdravuje.”