Lynsay Sands

Argeneau 15. Zdráhavý upír

1. KAPITOLA

Drina vystoupila z letadla, aniž by věnovala pozornost pleskání svých podrážek. Nejprve pohledem objala stromy spící zimním spánkem okolo soukromé přistávací dráhy, záhy však přesunula pozornost k muži, který se opíral o zadní část malého golfového vozíku na kraji asfaltu.

Tmavé vlasy i pleť, černý kožený plášť. Snadno byste si ho mohli splést s nějakým stínem, nebýt těch zářících zlatočerných očí. Hleděly na ni netečně a chladně, orámované černou vlněnou čepicí a šálou. Dokud nesešla na zpevněnou ranvej, zůstal naprosto nehybný. Teprve potom se pohnul, narovnal se a vykročil jí vstříc.

Navzdory zimě se přinutila k úsměvu. Slova na pozdrav se jí chvěla na rtech, když však popadl malý kufr, který si přinesla, a beze slova se k ní otočil zády, umrzla na nich. Zůstala stát jako solný sloup a nechápavě sledovala, jak s jejím zavazadlem mlčky odchází pryč. Vklouznul za volant malého, otevřeného vozíku, a její kufřík hodil vedle sebe, na přední sedadlo spolujezdce. Konečně se jí podařilo setřást překvapení a dát se do kroku, ale neodpustila si uštěpačné: “Zdravím, vy musíte být Drina Argenis. Rád vás poznávám. Dovolte, prosím, vezmu vám zavazadlo. A prosím, nasedněte si, ať vás mohu dopravit do domu vykonavatelů. Ze zimy hezky rychle do tepla.”

Věděla, že při jejich sluchu musel ten chlap slyšet, jak polohlasem sarkasticky imitovala to, co by od něho prve ráda vyslechla, ale nepohnul ani brvou. Pouze mlčky nastartoval vozík a čekal.

Ušklíbla se. Z toho, kam strčil kufr, bylo jasné, že jí bylo vyhrazeno zadní sedadlo. Vpředu zjevně nejsem vítaná, pomyslela si znechuceně, když usedala na studenou, tvrdou lavici. Vozík okamžitě vyrazil a Drině nezbylo, než se chytit držadla, aby z něho za jízdy nevypadla. Ledový kov v prstech ji nikoli poprvé přivedl na myšlenku, že se před cestou měla lépe poučit o severoamerických zimách. Co naplat, pozdě bycha honiti, ale jestli nechce skončit jako nanuk, musí se hned, jak jen to bude možné, rozhodně vydat na nákup.

Nic jiného tu na koukání neměla, tak pozorovala, jak se malé letadlo, které ji sem zaneslo, otáčí na přistávací dráze, roluje a startuje. Sotva se kolečka podvozku odlepila od země, světla na poli najednou zhasla a svět se ponořil do černočerné tmy. Jednu chvilku neviděla absolutně nic, ale za moment se oči přizpůsobily. Prohlížela si po kolena hluboký sníh a kostry stromů vzpínající k nebesům holé větve lemující cestu, a uvažovala, jak dlouho asi bude muset sedět v tomto samohybu, vydaná na pospas mrazu.

Les nebyl tak hluboký, jak se z letadla zdál. Uběhlo jen pár okamžiků a nechali ho za sebou. Dál pokračovali po úzké cestě podél otevřených zasněžených pozemků s nějakými budovami. Vypadaly jako dlouhá garáž a dům. Šofér zamířil ke garáži. Pneumatiky na uježděném sněhu zakřupaly a vozík zastavil u malých dveří. Muž, který ji ani nepřivítal, popadl její zavazadlo, vysoukal se zpod volantu a beze slova odkráčel ke dveřím garáže.

Drinino obočí stoupalo spolu s hladinou vzteku. Následovala ho dovnitř, a pak krátkou chodbou dál. Spatřila kancelář a nalevo chodbu vedoucí k celám, ale on ji zavedl ke dveřím napravo a jimi přímo do garáže, kde parkovalo několik vozů.

Zběžně si je prohlédla. Všechny byly stejné, měla pocit, že se jim říkalo SUV. Následovala pana Vysoký-tmavý-&-němý k zadním dveřím spolujezdce prvního vozu. Když je otevřel a pak tam prostě stál a čekal, zlověstně přimhouřila oči. Bylo zjevné, že bude jejím doprovodem do Port Henry, ale ať se propadne, jestli ji strčí na zadní sedadlo, jako nějakého nevítaného hosta. Strýc tvrdil, že se tam jede dobré dvě hodiny.

Sladce se usmála a podlezla mu pod rukou k předním dveřím. Otevřela je, hbitě se protáhla dovnitř, načež se otočila a podívala se na něj pohledem, který se ptal: Co ty na to?

Jeho odpovědí byl táhlý, trpitelský povzdech. Kufřík jí hodil na zem k nohám a zabouchnul dveře.

“Bezva,” zabručela Drina, zatímco obcházel vůz na řidičovu stranu. Nicméně předpokládala, že by jeho přístupem neměla být překvapena. Koneckonců pracoval pro jejího strýce, nejmálomluvnějšího člověka, jakého kdy za svůj život potkala. Minimálně na této straně oceánu, dodala v duchu, zatímco se pan Vysoký-tmavý-&-otrávený vmezeřil za volant a nastartoval.

Sledovala, jak stiskl tlačítko, a garážová vrata se před nimi začala zvedat nahoru, ale ještě počkala, až zařadil rychlost, teprve potom se zeptala: “Pojedeme rovnou do—”

Když místo odpovědi z vnitřní kapsy kožešinou lemovaného kabátu vytáhl dopis a podal jí ho, zmlkla.

“Tu máte, mám vám předat tohle,” parodovala suše, když si brala obálku.

Vysoký-tmavý-&-nevychovaný zvedl obočí, ale nijak jinak nezareagoval.

Drina zakroutila hlavou a otevřela dopis. Byl od strýce Luciana. Vysvětloval v něm, že jejím doprovodem je Anders, a dopraví ji rovnou do Port Henry. Nejspíš to znamenalo, že když jí tuto prostou informaci nemohl Anders vyřídit sám, asi mu nevěřil. Třeba je vážně němý, pomyslela si a zvědavě se podívala na muže za volantem. Dopis si mezitím strčila do kapsy. Nanoboti by tomu měli zabránit… ledaže by se nejednalo o problém fyzický, ale genetický. Přesto, o němém nesmrtelném ještě nikdy neslyšela.

Nakonec jí to nedalo. “Mluvíte vůbec?”

Významně vyklenul obočí jejím směrem, zatímco vedl vůz po příjezdové cestě vedle domu, a pokrčil rameny. “Proč se namáhat. Vystačila jste si sama.”

Čili… nevychovaný, ne hluchoněmý, pomyslela si a zamračila se. “Koukám, že všechny ty historky, co mi o okouzlujících kanadských mužích vykládala teta Marguerite, jsou řádně přitažené za vlasy.”

Touto jedinou větou bleskem nabourala jeho bohorovný klid. Dupl na brzdy, otočil se a vytřeštil na ni oči. Byly to opravdu krásné oči, jak mimoděk zaregistrovala, zatímco on vyštěkl: “Marguerite?”

“Božíčku na nebíčku, ono to mluví,” zaradovala se. “Uklidni se srdce mé. Nevím, jestli tolik vzrušení vůbec přežiju.”

Za sarkasmus se jí odměnil zamračením, sundal nohu z brzdy a po příjezdové cestě projel hladce až k bráně s ostrahou. Ze strážní budky vedle ní vyšli dva muži, mávli na pozdrav a bez otálení se vlastnoručně pustili do otevírání vnitřní brány. Jakmile Anders projel a zastavil SUV před druhou bránou, strážní tu první zavřeli. Pak zase zmizeli ve strážnici. O malou chvilku později se druhá brána sama otevřela a vůz vyrazil ztemnělou silnící ven.

“Mluvila snad Marguerite o nějakém konkrétním Kanaďanovi?” vyhrkl Anders v okamžiku, kdy se Drina odvrátila od sledování zavírající se brány.

Zvedla jedno obočí a neuniklo jí, že nyní je na prve netečném kliďasovi jasně patrné napětí. “Teď už si chcete povídat, že jo?” odtušila pobaveně a s chutí si do něho rýpla: “Bojíte se, že došlo i na vás?”

Ostře na ni pohlédl, oči přimhouřené v pouhé škvírky. “Došlo?”

Drina si odfrkla a zatáhla za bezpečnostní pás. Zapínala si ho s brbláním: “Jako bych vám vykecala, kdyby jo.”

“Ne snad?”

Vzhlédla a zjistila, že se kaboní.

“Do pekla, ne,” ujistila ho. “Která holka s kouskem sebeúcty v těle by chtěla po zbytek života trčet s dveřní zarážkou coby druhem?”

“Dveřní zarážkou?” zavřeštěl.

“Ano, neboli klínem. Velkým, němým a dobrým jen na držení dřeva.” Sladce se usmála a dodala: “Minimálně tím dřevem si jsem absolutně jistá. Jinak se přece nanoboti starají, aby páni nesmrtelní fungovali po všech stránkách.”

Náramně spokojeně sledovala, jak Andersovi spadla čelist. Zavrtěla se na sedadle do pohodlnější pozice a zavřela oči. “Myslím, že si zdřímnu, v letadle se nikdy dobře nevyspím. Příjemnou jízdu.”

I se zavřenýma očima vnímala, že v jednom kuse koukal jejím směrem. Ignorovala to a dařilo se jí poťouchle se nekřenit. Panáček potřeboval pořádně zatřepat, a ona nepochybovala, že tohle bude to pravé. Během staletí se dobře naučila odhadovat věk ostatních nesmrtelných a byla si docela jistá, že je o pěkných pár stovek let starší než Anders. Nedokáže ji přečíst, což mu nasadí brouka do hlavy… a přivede k šílenství, tím si byla jistá. Ale zaslouží si to. Zdvořilost nedá velkou práci a v civilizované společnosti je holou nezbytností. To by se měl naučit dřív, než bude na jakékoli další učení příliš starý.

Harper se krátce zamyslel nad kartami, pak vynesl pikovou šestku. Pohlédl na Tinyho. Nijak extra ho nepřekvapilo, že nekoukal do vlastních karet, ale zasněně civěl ke schodišti.

“Tiny,” houkl na něj. “Jsi na řadě.”

“Aha.” Smrtelník sklopil zrak k čertovým obrázkům. Začal vytahovat kartu z vějíře v ruce, jako by ji chtěl odhodit, a Harper bleskově napřáhl ruku, aby ho zabrzdil.

Když se na něj Tiny překvapeně podíval, suše upozornil: “Nejprve si musíš jednu líznout.”

“Jasně.” Potřásl hlavou a vrátil kartu, kterou se chystal odhodit, na místo a sáhl po jedné z paklíku na stole.”

Harper si odsedl a s mírným vrtěním hlavy si pomyslel: Bože, chraň mě před novými životními druhy. Hned nato se ušklíbnul, protože poslední dobou kolem sebe snad ani nikoho jiného neviděl: Victor & Elvi, DJ & Mabel, Alessandro & Leonora, Edward & Dawn, a teď k tomu ještě Tiny & Mirabeau. První čtyři páry spolu byly nějakého půl druhého roku, a právě se jim pozvolna začínal vracet zdravý rozum. Pořád byli dost čerství, aby občas uklouzli, ale aspoň už dokázali udržet myšlenku nebo dvě, déle než vteřinu.

Zato Tiny s Mirabeau byli zbrusu noví a nedokázali myslet na nic moc víc než jeden na druhého… a jak si ukrást chvilku o samotě a shodit šatstvo. A navíc nebyli schopní kontrolovat svoje myšlenky, takže to bylo jako by mu v uchu v jednom kuse hrálo rádio. Porno stanice životních druhů, čtyřiadvacet hodin denně, sedm dní v týdnu.

Osobně zastával názor, že si před půldruhým rokem, kdy mu umřela životní družka, nesbalil svých pět švestek a neodstěhoval se jenom z důvodů skrytého sklonu k masochismu. Protože – zcela bez legrace – pro někoho, kdo právě ztratil staletí očekávanou a vymodlenou životní družku, neexistovalo horší mučení, než postávat opodál a být svědkem radosti a čiré, otevřené nadrženosti jiných nových životních druhů. Ale neměl kam jít. No ano, ve městě měl byt a své firmy a mohl předstírat, že ho zajímají. Jenomže proč se namáhat? Před lety je založil tak, aby mohl cestovat a nemusel tam být a osobně na ně dohlížet. Jen je čas od času zkontroloval. Také měl příbuzné v Německu, ale nebyli si blízcí. Každý z nich si už před staletími zorganizoval vlastní život a stěží spolu zůstávali v kontaktu.

Ve skutečnosti teď za své nejbližší považoval Elvi, Victora, Mabel a DJ. Byli tím nejpodobnějším rodině, co nyní měl. Když mu zahynula Jenny, ty dva páry ho vzali mezi sebe a vtáhli do své malé komunity. Během prvního šoku z její ztráty se o něj starali, uklidňovali ho a konejšili, a pozvolna vyléčili natolik, že se vrátil do světa živých. A on jim byl za to vděčný. Dokonce tolik, že měl radost z příležitosti oplatit něco z jejich laskavosti tím, že zatímco budou na svatební cestě, na všechno jim tady dohlédne. Jenom by si přál, aby ten dohled nezahrnoval párek nových životních druhů, jako stvořených k jeho mučení.

Tiny konečně vynesl a Harper si líznul další kartu, ale když se mu k uším doneslo křupání pneumatik na čerstvém sněhu, zarazil se a pohlédl k oknu.

“Co je to?” zeptal se Tiny napjatým hlasem.

“Na příjezdovou cestu vjel nějaký vůz,” zamumlal Harper, pak kouknul na Tinyho a zvedl jedno obočí. “Vaše střídání, řekl bych.”

Tiny okamžitě vyletěl ze židle a utíkal do kuchyně, aby se podíval ze zadního okna. Když potom odešel do komory ke skříni pro kabát, Harper vstal a loudal se za ním. Na příjezd dalších lovců do party se upřímně těšil. Tušil, že se teď Tiny s Mirabeau vytratí do své ložnice a nebudou se moc ukazovat. Tím pádem se vyhne tomu nejhoršímu z jejich obsedantního pomýšlení na sebe navzájem… což pro něj bude pravým požehnáním.

Tiny ho očividně viděl přicházet a přibral i jeho plášť. Jakmile se vrátil do kuchyně, podal mu ho, oba se oblékli a zamířili ke dveřím na verandu. Tiny se obul už v komoře a tak rovnou vyšel ven, ale Harper se musel u zadních dveří zastavit, skopnout pantofle a nazout si boty. Trvalo mu to jen chvilku, přesto když vyšel ze dveří, byl už Tiny z dohledu.

Do tváře ho udeřil ostrý vítr a Harper se zašklebil. Kráčel sněhem v mamutích stopách smrtelníka přes verandu a dolů po schodech na krátký chodník, který vedl zboku podél garáže až k příjezdové cestě. S očima upřenýma do země neviděl blížící se osobu, dokud jí málem nepadl do náruče. Teprve až když se před jeho těžkými botami objevily špičky tenisek, prudce zabrzdil. Překvapeně trhl hlavou nahoru a zjistil, že mžourá na drobnou ženušku v kabátku, do kanadské zimy příliš lehkém.

Pohledem sklouznul z hlavy bez čepice ke kufříku, který nesla v ruce, a pak dál za ni, ke dvěma mužům u SUV.

“Ahoj.”

Znovu se podíval na ženu, kterou málem zašlápl. Váhavě se usmívala a podávala mu na pozdrav ruku bez rukavice.

“Alexandrina Argenis,” představila se, když na její ruku stále jen zíral. “Ale všichni mi říkají Drina.”

Vytáhl jednu ruku z kapsy a vzal do dlaně její ručku, aby si s ní potřásl. Nemohl si nevšimnout, že byla navzdory zimě teplá a hebká. Potom si odkašlal a zachraptěl: “Harpernus Stoyan.” Vyprostil si ruku, a zatímco ustupoval stranou, aby mohla Drina projít, strčil ji zpátky do bezpečí kapsy. “Utíkejte dovnitř. Je tam teplo a v lednici krev.”

S přikývnutím prošla kolem něho. Harper se za ní díval, čekal dokud nezmizela za rohem, a teprve potom pokračoval k SUV, nyní zaparkovanému na příjezdové cestě. Tiny a další muž – ten byl do kanadské zimy oblečen mnohem příhodněji, měl čepici, rukavice a dokonce šálu – mlčky stáli u zadku vozidla. Sotva se přiblížil, nový muž zevnitř vytáhl chladicí box a podal ho Tinymu.

Místo aby se otočil na patě a zamířil zpátky do domu, Tiny řekl: “Přihoďte mi navrch váš kufr a já to vezmu jedním vrzem.”

Harper se v duchu pousmál. Tiny byl chlapisko jako hora a velmi silný… na smrtelníka. Mezi svými lidmi byl zvyklý být za lamželeza a pořád zapomínal, že teď měl co dočinění s nesmrtelnými, kteří ho v této oblasti strašlivě deklasovali.

Ale nově příchozí pouze položil kufr na víko boxu a beze slova se zase obrátil k SUV. Tiny se okamžitě protáhl kolem Harpera, aby se vydal do domu. Ten při tom musel popojít vedle nováčka. Zvědavě nakouknul do zadního prostoru SUV. Uvnitř zbyly další dva boxy. Mládenec je odpojoval a smotával přívodní kabely.

“Harper.”

Pohlédl na muže, překvapen strohým pozdravem, a když poznal oči, které se na něj obrátily, zvedl obočí. “Rád tě vidím, Andersi,” pozdravil na oplátku, zatímco sahal dovnitř, aby vyndal jeden boxů. “Dlouho jsme se neviděli.”

Anders odpověděl jakýmsi zabručením, popadl druhý box a narovnal se vedle vozu. Zůstal stát blízko zadku SUV, stiskl tlačítko na zamykání dveří, a pak kývnul na Harpera, ať ho vede.

Harper se obrátil k odchodu, ale přistihl se, že se kření, a neodolal poznámce: “Užvaněný jako vždy, jak vidím.”

Když za to byl jen poslán rusky do háje, Harper zařval smíchy. Zvuk vlastního smíchu ho poněkud překvapil, ale příjemně, konstatoval v duchu, zatímco kráčel po verandě. Možná to byl příznak, že se konečně dostává z deprese, do které upadl poté, co mu umřela Jenny.

Při tom pomyšlení si sám pro sebe povzdechl a přesunul chladicí box, aby otevřel dveře do domu. Poslední rok a půl vězel pěkně hluboko v sebelítosti a chmurách, a přestože předpokládal, že se to dalo čekat, když ztratil životní družku, bude úleva cítit se zase víc sám sebou. Nebyl zasmušilý od přírody, ale od Jennyiny smrti mu jen málo věcí přišlo k smíchu, nebo mu aspoň stálo za úsměv.

“Dej to sem.” Sotva vkročil do domu, objevil se před ním Tiny a natahoval ruku po jeho chladicím boxu. Ochotně mu ho předal a pozoroval, jak smrtelník odnesl box do jídelny, kde rozmotal šňůru a strčil ji do zásuvky. Všiml si, že ten co prve přinesl on sám, už byl zapojený do zásuvky v koutě kuchyně. Předpokládal, že je pro jistotu rozptyloval po domě, aby náhodou nepřetížily jistič. Chladicí boxy byly v podstatě přenosné lednice a pravděpodobně měly velkou spotřebu.

Harpera zezadu studeně ofouklo a uvědomil si, že stojí v cestě Andersovi. Rychle ustoupil stranou, aby mohl dál. Potom zavřel dveře se sítí proti hmyzu, a zavřel a zamknul vnitřní dveře. Když se zase obracel do místnosti, zrovna se vrátil Tiny a bral si od Anderse poslední box. Harper pročesal pohledem jídelnu a hledal Alexandrinu-Argenis-všichni-mi-říkají-Drina. Našel ji stát vedle jídelního stolu, setřásala z ramen chabý pláštík.

“Jestli je v tomhle tom všem krev, přivezli jste jí teda požehnaně,” zamračeně poznamenal Tiny, zatímco se odvracel, aby odnesl poslední box. S tímto mířil do obývacího pokoje.

“Lucian ji posílá na tvou proměnu,” sdělil Anders, který se právě ohýbal, aby si rozvázal a zul vysoké boty.

“Můj ty Bože, zase promluvil,” vyhrkla Drina v hraném šoku. “A řekl celou větu.”

“Občas z něho dostanete dokonce souvětí,” nahrál jí Harper, ale zrak nespouštěl z Tinyho. Ten se zarazil na prahu obýváku a otočil se k nim s polekaným výrazem ve tváři. Očividně ho dosud nenapadlo, že když s Mirabeau tak nadšeně akceptovali, že jsou životní druhové, dalším krokem teď bude proměna.

“Celé souvětí?” nedůvěřivě se ujišťovala Drina, se suchým pobavením, čímž opět upoutala Harperovu pozornost.

“Krátké, ale souvětí to bylo,” odtušil, zatímco obracel pohled jejím směrem. Pak se odmlčel, aby si ji prohlédl. Byla drobná, jak si všiml už venku, což byl zdvořilý způsob, jak říci malá. Ale navíc měla vnadné křivky, zaoblené na těch správných místech. A rozhodně to byla Španělka s olivovou pletí, párem hlubokých, ohnivých očí, vysokým čelem a rovným, téměř výrazným nosem. Každý rys sám o sobě nic moc, ale dejte jedno k druhému a ejhle, máte z toho atraktivní tvář.

“Jasně, samozřejmě, proměna,” zašeptal Tiny. Znovu si tím nárokoval jeho pozornost a Harper zjistil, že najednou vyhlíží odhodlaně. Sledoval, jak Tiny narovnal ramena a pokračoval do obývacího pokoje.

Zamračil se a musel se kousnout do jazyku. Svrběla ho na něm chuť povědět Tinymu, že by měl třeba s proměnou posečkat, ale věděl, že to byla jen automatická reakce na vlastní zkušenost. Smrtelníci umírali během proměny jen zřídkakdy a – s největší pravděpodobností – bude Tiny asi v pohodě. Jenomže Jenny při proměně umřela a tak to byla první věc, která mu vytanula na mysli, a teď ho ničil strach.

S povzdechem se sehnul, aby si zul boty. Postavil je vedle radiátoru a narovnal se, aby si svlékl kabát. Přehodil si ho přes ruku, počkal, až se svlékl i Anders, přibral také jeho a prošel místností ještě pro Drinin, než konečně zapadl do malé komory v zadním rohu kuchyně. Byl tam vchod do garáže, ale také šatník.

“Šikovné.”

Ohlédl se a uviděl, že ve dveřích do kuchyně stojí Drina. Očima šmejdila po malé místnůstce. Když sáhl po ramínkách, pohledem sklouzla k němu, a jen co pověsil do skříně její plášť, vykročila za ním.

“Ukažte, pomohu vám. Nemusíte nás obsluhovat.” Zabavila druhé ramínko, které zrovna vyndal, Andersův kabát a jemu nechala na starosti jen ten jeho.

Zamumlal: “Díky,” ale musel bojovat s nutkáním vybafnout na ni, že to zvládne, a poslat ji pryč. S ní uvnitř se ten malý prostor najednou zdál nějak menší, jako by z něho s jejím příchodem unikla valná část vzduchu. Zbylo nesnesitelně horké vakuum, ve kterém cítil, jak rudne a prahne po kyslíku. Což bylo podivné, pomyslel si. Až doteď nikdy klaustrofobií netrpěl. Přesto když byli hotoví, a konečně mohl Drinu doprovodit zpátky do mnohem větší kuchyně, notně se mu ulevilo.

“Tak kdepak je ta Stephanie, kterou máme hlídat?” optala se Drina a pružně vyskočila na jednu z barových židliček rozestavených kolem pultu ve tvaru L, který odděloval kuchyni od jídelny.

“Spí,” odpověděl Harper. Prošel kolem ní k jídelnímu stolu, aby uklidil karty po karbanu s Tinym.

“Stephanie je ještě zvyklá na denní režim smrtelníků,” vysvětlil Tiny, který se zrovna vracel do kuchyně. “Tak jsme si mysleli, že by bylo nejlepší, kdyby s ní byl jeden z nás vzhůru přes den, a ten druhý by byl vzhůru v noci a dával na všechno pozor, zatímco ona bude spát. Já mám noční směnu.”

“Dělá jim starosti nedostatečná ostraha,” vysvětlil Harper. Karty zatím šupnul do krabičky a šel je položit na pult.

Drina se zamračeně podívala na Tinyho. “Nemělo by to být obráceně? Vy jste smrtelník, že ano? Neměl byste být vzhůru přes den a ta Mirabeau v noci?”

Tiny se kysele usmál. “Sice by to bylo po všech stránkách jednodušší, ale šlo jenom o dnešek. Kromě toho, zatímco já se můžu se Stephanií poflakovat a dávat na ni pozor jak ve dne, tak v noci, někdo musí spát v jejím pokoji, což může být jedině Mirabeau.”

Když tázavě zvedla jedno obočí, vysvětlil: “Říkali jsme si, že nechávat ji v pokoji celou noc samotnou, by nebyl dobrý nápad. Není tady plot ani alarm… Mohlo by trvat celé hodiny, než bychom si uvědomili, že je pryč, pokud by ji unesli nebo—”

“Nebo co?” zeptala se Drina, když Tiny zaváhal. Harper věděl, že to z její strany byla čirá zdvořilost. Mohla si ho přečíst a snadno zjistit, co se zdráhal říci, ale místo toho se ze slušnosti zeptala.

Tiny si mlčky svlékl kabát, ale nakonec kápl božskou: “Jsou tu jisté obavy, že by se Stephanie mohla pokusit utéct a dostat se ke své rodině.”

“Opravdu?” přimhouřila oči.

Přikývl. “Lucian podle všeho takovou myšlenku jednou nebo dvakrát zachytil v její hlavě. Myslí si, že je chce jenom vidět, ne se k nim nutně přiblížit, ale—” pokrčil rameny. “Každopádně, pokud jde o ni, člověk nikdy neví, a už kvůli Leoniovi s ní musí pořád někdo být. Nejlíp pětadvacet hodin denně, osm dní v týdnu.”

“Takže dáváme bacha nejen na možný útok zvenčí, ale také na útěk z vězení,” zašeptala Drina. “A proto tedy Mirabeau spává v pokoji se Stephanií?”

Tiny pokrčil rameny. “Tohle je první noc. Dostali jsme se sem teprve předevčírem, a tehdy tu byli Elvi, Victor, DJ a Mabel. Pomohli nám dávat pozor. Ale dneska ve čtyři ráno odletěli, takže…” ušklíbnul se. “Když šla Stephanie do postele, tak Mirabeau také.”

Drina si povzdechla, ironicky se pousmála a řekla: “No, myslím, že tohle bude odteď na mně. Dám si sáček krve, a pak zajdu nahoru vysvobodit princeznu Mirabeau.”

Harper se chtě nechtě musel usmát Tinyho výrazu. Vypadal chudák, že neví, jestli má křičet aleluja nebo protestovat, že to není nutné hned dnes, a že se té povinnosti může ujmout až zítra. Klasické dilema povinnost versus touha, pomyslel si. Tiny a Mirabeau sem přivezli Stephanii z New Yorku. Vypařili se s ní z kostela, kde bylo zrovna oddáváno několik párů najednou, při jediném obrovském svatebním obřadu, a to včetně Victora a Elvi. Odešli tajným podzemním východem a jistou vzdálenost urazili pěšky kanalizačními tunely, teprve poté vyšli na povrch. Vozem pak odjeli do Port Henry, kde už na ně netrpělivě čekali Victor s Elvi, aby dívčinu přivítali.

Přestože teď, když dorazili Drina s Andersem, byli Tiny a Mirabeau oficiálně mimo službu, Lucian trval na tom, aby zůstali a překonali tady to nejhorší ze symptomů nový životních druhů. Harper tušil, že budou-li tady, stejně budou cítit zodpovědnost přiložit ruku k dílu. S největší pravděpodobností se tím budou cítit dokonce povinováni, aby se odvděčili za pobyt zde, v malém hotýlku nocleh-se-snídaní, po několik příštích týdnů.

“Drina má pravdu,” prohlásil Anders, čímž Tinymu ušetřil duševní boj. “Bude lepší, aby se Stephanií přespával někdo méně nesoustředěný než Mirabeau. Krom toho je to nyní naše starost. Vy dva jste mimo službu.”

Tiny hlasitě vydechl a přikývl, ale dodal: “Dokud budeme tady, stejně vypomůžeme.”

“Doufejme, že to nebude zapotřebí, ale ceníme si toho,” ozvala se Drina, když na to Anders jen pokrčil rameny. Sklouzla z vysoké stoličky a tázavě pohlédla z Anderse k Harperovi. “Kterou krev si mám brát? Z chladicích boxů nebo z ledničky?”

“To je jedno,” pokrčil rameny Anders. “Za pár dní přivezou další.”

Harper jí odešel k lednici pro sáček, a když už tam byl, tak vzal rovnou tři a otočil se, aby je porozdával.

“Děkuji,” zamumlala Drina, zatímco si od něj brala ten, který jí podal. Nabodla si ho na tesáky, pak najednou strnula a podívala se přes rameno. Harper následoval její pohled a uviděl, že z foyer do jídelny vchází Teddy.

“Měl jsem dojem, že slyším hlasy,” zívnul, při tom si jednou rukou prohrábl husté, šedé vlasy.

“Promiň, jestli jsme tě vzbudili, Teddy,” omluvil je Harper a ukázal na nové tváře v domě. “Pomoc, kterou slíbil Lucian, právě dorazila.” Obrátil se ke Drině a Andersovi, a vysvětlil: “Teddy Brunswick je šéfem policie v Port Henry. Také je to přítel a nabídl se, že zůstane a pomůže hlídat, dokud nepřijedete.” Ohlédl se na něj a pokračoval v představování: “Teddy, tohle je Alexandrina Argenis. Má raději Drinu.”

Teddy kývnul Drině na pozdrav, a jen co Harper dokončil: “A jejím partnerem je Anders,” pohlédl na něj.

“Hmm.” Teddy zvedl obočí. “Anders je křestní jméno nebo příjmení?”

“Ani jedno,” ucedil Anders a eventuálnímu dalšímu výslechu své osoby zamezil vražením sáčku s krví do pusy.

Teddy se sice zamračil, ale jenom odešel do malé zadní místnosti se šatníkem. Za chvilku se vrátil s kabátem v jedné ruce a párem vysokých bot ve druhé.

“Když teď dorazila kavalérie, myslím, že pojedu domů a zalezu do vlastní postele,” prohlásil, zatímco se usazoval na židli v jídelně, aby se obul.

“Díky, žes tu zůstal, Teddy,” ozval se Tiny. “Těsně předtím, než přijela Drina s Andersem, jsem uvařil konvici čerstvé kávy. Nechceš hrnek na cestu?”

“To by bylo prima,” vděčně přitakal Teddy. S jednou botou už se vypořádal a nyní se dal do nazouvání té druhé. Tiny přešel ke skříňce a vytáhl termohrnek. Do doby než měl Teddy botu i na druhé noze, stačil už do něho nalít kávu a ochutit ji. Počkal, dokud si Teddy neoblékl kabát a nezapnul se, a pak mu hrnek podal.

“Díky,” zamumlal Teddy, když si kávu bral. “Až se tady zítra zastavím, vrátím ho umytý.”

“To zní dobře,” přikývl Tiny, zatímco doprovázel Teddyho ke dveřím, aby ho vypustil z domu.

“Well,” povzdechla si Drina, jen co stáhla vyprázdněný sáček ze zubů a vydala se kolem pultu ke koši, aby ho vyhodila. “Já bych asi měla jít do postele.”

Harper se pousmál tomu, jak se při těch slovech zaksichtila. Bylo jen něco málo po jedné v noci. Jít teď na kutě bylo stejné, jako by smrtelník šel spát ve čtyři odpoledne. Dalo se s úspěchem pochybovat o tom, že usne. Odebrat se do říše snů jí nejspíš zabere hezkou chvíli. Měl nepříjemné tušení, že se jí to nepodaří dřív než těsně před úsvitem, a ráno pak bude muset vstávat se Stephanií. Než si navykne na nový denní režim, bude to mít holka drsné, pomyslel si soucitně.

“Až vyjdete schody, je to rohový pokoj vpředu napravo,” ochotně napověděl Tiny. “Ale nejsem si jistý, kterou postel si Mirabeau vybrala.”

“Však já na to přijdu,” ujistila ho Drina a popadla kufr. “Dobrou noc, pánové.”

“Dobrou noc,” zamumlal Harper sborem s ostatními. Díval se za ní, dokud nevyšla z místnosti, a pak ji bylo slyšet stoupat nahoru po schodech. Zamračil se a bezděky zvedl oči k lustru. Dumal, proč měl najednou pocit, že v jídelně trochu pohasla světla.

2. KAPITOLA

Drina se zastavila přede dveřmi ložnice, kam ji poslal Tiny, a opatrně je pootevřela. Na posteli nejblíž ke vchodu se někdo posadil. Mirabeau, tipla si a vycouvala, zatímco dotyčná vstala a vzápětí za ní vyšla na chodbu.

“Střídání stráží?” šeptem se optala Mirabeau, jakmile tiše zavřela dveře. Na sobě měla tepláky a tričko bez rukávů. Dobře se v tom spalo, ale kdyby bylo potřeba, byla připravená k akci.

Přikývla a podala jí ruku. “Drina Argenis.”

“Mirabeau La Roche.” Potřásly si rukama, a pak se Mirabeau zeptala: “Lucian říkal, že s vámi přijede Anders?”

“Ano, je dole s ostatními,” přisvědčila. “Přišla jsem vás vysvobodit. Odteď budu ve Stephaniině pokoji spát já.”

“Nemohu říci, že se té úlohy vzdávám s lítostí. Ani oka jsem nezamhouřila,” přiznala Mirabeau suše.

“Nemyslím si, že na tom budu o mnoho lépe. Přinejmenším dnes v noci,” povzdechla si. V noci už nespala… no, vlastně si ani nevzpomínala, že by kdy prospala noc. Pokrčila rameny. “Ačkoli zítřejší noc už může být docela jiná písnička. Tou dobou bych mohla být tak uondaná, že skutečně usnu.”

“Doufejme,” odtušila Mirabeau s pohledem upřeným na schody.

“Běžte,” pobídla ji pobaveně a zvedla kufr. “Tiny je z toho čekání určitě jak na trní.”

Mirabeau přikývla a udělala čelem vzal. “Dobrou noc.”

“Dobrou,” zamumlala a opatrně otevřela dveře, aby se protáhla dovnitř. V pokoji nebyla úplná tma. Závěsy byly těžké, ale přesto se po okrajích zvenku vkrádala slabá zář pouličního osvětlení. Když se k tomu připočetl její zrak, viděla málem jako ve dne. Kufr postavila vedle postele, krátce zauvažovala o tom, že by se převlékla, ale pak se rozhodla, že svetr a džíny, které měla na sobě, budou v pohodě. Nechtěla probudit Stephanii a stejně pravděpodobně neusne, pomyslela si, když potichu usedala na kraj postele.

“Ty se nepřevlečeš?”

Drina se prudce otočila a koukla přes rameno na mladinkou dívku na vedlejší posteli. Ta se překulila na bok čelem k ní, zvedla ruku a opřela se o loket, s hlavou v dlani.

“Můžeš rozsvítit, jestli chceš. Stejně už nespím.”

Zaváhala, ale pak si řekla, že jestli mají být spolubydlící, měla by se té dívčině alespoň představit. Vstala, obešla postel a posadila se tak, aby viděla Stephanii do tváře. Ta zatím natáhla ruku a zapnula lampičku na nočním stolku. Ze zvyku, pomyslela si Drina. Coby nesmrtelná by měla vidět stejně dobře jako ona sama.

Náhlé světlo ji na chvíli oslepilo, ale poté co několikrát zamrkala, prokoukla a zjistila, že hledí na drobnou blondýnku. Řekli jí, že je té dívence patnáct let, ale vypadala mladší. Měla krásnou tvář, ale dětské tělo, pořád ještě poněkud vytáhlé, neohrabané a plochý hrudníček.

“Ahoj.” Stephanie se na posteli zvedla a zkřížila nohy do tureckého sedu. “Seš Alexandrina Argenis, ale máš radši, když ti říkají Drino.”

“A ty jsi Stephanie McGillová,” odtušila klidně, jelikož předpokládala, že Lucian musel Mirabeau a Tinymu povědět, kdo přijede, a ti to zase řekli děvčeti.

“Nic mi neřekli,” usmála se Stephanie.

Drina zamrkala. “Prosím?”

“Právě sis pomyslela, že mi Tiny s Beau pověděli, kdo má přijet, ale ne, nic mi neřekli. Přečetla jsem ti myšlenky.”

Drina si mírně odsedla a zkoumavě přimhouřila oči. Pravdou bylo, že to ta dívčina říkala, jako by jí právě přečetla myšlenky, jenomže to nebylo možné. Vždyť jsem stará, starší než strejda Victor, a Stephanie je jen nesmrtelný bažant. Přece mě nemohl přečíst týnejdžr?

“Možná je to proto, žes potkala svého životního druha,” pokrčila ramínky Stephanie. “Obvykle pak býváte dobře čitelní, že jo?”

“Ehm…” Drina instinktivně zavrtěla hlavou, aby to popřela.

“Marguerite tě Lucianovi navrhla, protože si myslí, že Harper je tvým životním druhem.”

“Do hajzlu.” Drina svěsila hlavu a ramena, a pohroužila se do sebe. To děcko ji skutečně četlo. Marguerite tvrdila, že Lucian nechtěl vědět, o koho jde – pokud nešlo o Anderse – bylo to tedy jediné možné vysvětlení. Věděly o tom pouhé dvě bytosti na celém světě. Ona sama a Marguerite.

“Plus já,” pobaveně se ozvala Stephanie.

“Plus ty,” přitakala s povzdechem. Očividně stačilo, aby se s tím mužským setkala, a už ji to začalo ovlivňovat. Skvělé.

“Bylo chytré, žes to brala v klidu a hned na něj nevybafla, že by mohl být tvým životním druhem. Harper bude tvrdý oříšek,” zničehonic poznamenala Stephanie. “Bude s tím bojovat.”

“Proč to říkáš?” zeptala se Drina ostražitě.

“Protože tak sklíčený není ze žalu nad ztrátou Jenny. Neteskní po ní. Skličuje ho pocit viny. Je přesvědčený, že kdyby se s ní nikdy nesetkal a nepokusil se ji proměnit, ještě pořád by byla naživu. Stravuje ho to. Nemyslí si, že si zaslouží být šťastný. Myslí si, že si zaslouží trpět za její smrt. Jestli zjistí, že jsi jeho životní družkou, příštích pár století s tím bude bojovat a vyhýbat se ti, dokud nezačne mít pocit, že si už vytrpěl dost… ledaže ho přechytračíš.”

Drina na ni nechápavě zírala a žasla, že vyslechla takový moudrý úsudek od někoho tak mladinkého.

Vtom se Stephanie najednou šelmovsky zakřenila. “Nejsem Yoda nebo tak něco. Jenom jsem zopakovala to, co ti tuhle povídala Marguerite.”

“Říkala to, ale já jsem o tom nepřemýšlela,” zamračila se Drina.

“Ale jo, přemýšlela. Žere tě to na pozadí mysli nejspíš už od chvíle, kdy ta slova vypustila z pusy. A pak taky myšlenka, že to seš prostě celá ty. Konečně jsi našla životního druha a místo, aby šlo všechno jako po másle, což by se u nesmrtelného životního druha logicky dalo čekat, bude to ještě víc vošajstlich, než kdyby to byl smrtelník.” Ušklíbla se. “Znám ten pocit.”

“Fakt?”

“To si piš. Nikdy nic nevyjde tak, jak čekáš,” zašeptala, pak udělala obličej a řekla: “Jako třeba, předtím… ještě když jsem byla člověkem, jsem snívala o tom, jaké by to asi bylo, kdybych byla, víš, jiná. Zvláštní. Jednou nebo dvakrát jsem dokonce fantazírovala o tom, jaké by to bylo, kdybych byla upírkou. Myslela jsem si, že by to bylo ták senzační. Silná, chytrá… nikdo by si na mě nemohl vyskakovat. Nikdo by mě nemohl přinutit udělat nic, co bych udělat nechtěla, a bla bla bla.” Povzdechla si a potřásla hlavou. “Vůbec to není takové, jak jsem si představovala. Jasně, jsem silnější, a děcka ve škole by si na mě nemohla dovolovat, ale copak já chodím do školy? A podle všeho mám dokonce víc problémů, než když jsem byla člověk.”

“Stále jsi člověk, Steffie,” tichým hlasem odtušila Drina. Soucítila s tím dítětem. Když se ji Marguerite snažila přesvědčit, aby tento úkol přijala, povykládala jí životní příběh téhle holčiny. Věděla, že loňské léto byla Stephanie šťastnou, zdravou smrtelnicí a měla celý život před sebou… dokud banda bez-tesáků neunesla ji a její starší sestru Dani z obchodu s potravinami na parkovišti v zemi chat. Děvče terorizovali a proměnili proti její vůli, a celý život se jí rázem obrátil vzhůru nohama. Přestože ji Lucian spolu se svými muži zachránili, stal se z ní edentate, nesmrtelný bez tesáků, a nemohla se vrátit ke svému předešlému životu. Jako Dorotka polapená tornádem a přenesená do země Oz, ztratila Stephanie svou rodinu a kamarády, a nedobrovolně se ocitla uprostřed dočista jiného života. Zamávalo to s ní pěkně drsně. To, co se jí přihodilo, si skutečně nezasloužila. A Drina se vůbec nedivila, že když kdysi v duchu spřádala neuskutečnitelné fantazie o tom, že je upírkou, takto si to nepředstavovala.

Vtom si uvědomila, že na ni dívka kouká jaksi zvláštně, a nejistě se optala: “Co je?”

“Moji bratři a sestry mi vždycky říkají Steffie.”

“Aha, promiň.” Měla bratra jménem Stephano a vždycky mu říkala Steffe. Asi zdrobnělinu podvědomě poženštila.

Blondýnka ožila. “Tvůj bratr se jmenuje Stephano?” Potlačila zívnutí a začala se zase ukládat do hajan. “Musíš mi o něm vyprávět, ale až zítra. Teďka jsem fakt utahaná. Tohleto čtení myšlenek je někdy děsně vyčerpávající. Dobrou.”

“Dobrou,” zašeptala, když se dívenka přetočila na bok zády k ní a zavrtala se do postele. Chvíli váhala, uvažovala, jestli by měla obětovat čas na převlékání, nebo jenom zhasnout, aby mohlo děvče usnout.

“Pusť se do toho. Světlo mi nevadí,” zabublala Stephanie ospale. “Mimoto vím, že si myslíš, že neusneš, ale myslím si, že čím větší budeš mít pohodlí, tím větší budeš mít šanci, že zabereš.”

Drina jen potřásla hlavou. Vstala, zvedla kufr a hodila ho na postel. Nebyla zvyklá na to, aby jí někdo četl myšlenky. Při jejím stáří to většina lidí nedokázala. A každopádně se jí to nelíbilo. Budu si muset pečlivěji hlídat myšlenky, rozhodla se v duchu, a pak přestala myslet docela a soustředila se pouze na spěšné převlečení do bílých tepláků a stejně bílého tílka.

“Dobrou noc,” zašeptala Stephanie, když zavřela kufr a postavila ho zase na zem.

“Dobrou noc,” odpověděla šeptem. Zalezla do postele, zhasla a konečně si lehla. Sotva se ale natáhla, poznala, že ji čeká velmi dlouhá noc, vyplněná dumáním, co si počít s Harpernem Stoyanem. Už slyšela o smrtelných životních druzích, co se zdráhali, ale toto vážně stálo za záznam. Jedině ona mohla skončit s upejpavým upířím životním druhem.

Zničehonic byl opět vzhůru. Přitom si ale nemyslel, že by spal bůhvíjak dlouho. Zamračeně se zadíval na okno. Zvědavý paprsek jasného slunečního světla se pokoušel vplížit dovnitř kolem okrajů zatemňovacích žaluzií. Zaposlouchal se, co ho asi tak mohlo vytrhnout ze spaní, ale ticho se okolo něho ovíjelo jako hedvábný šál. O něco později, když tlumené vyprsknutí smíchy přimělo Harpera znovu otevřít oči, pomalu už zase podřimoval.

Zamračeně se posadil a nastražil uši ještě pozorněji, ale dům byl tichý, nedoléhalo k němu dokonce ani vrzání schodů nebo prken podlahy. Nikdo po domě nechodí, usoudil, ale pak zaslechl další smích a obrátil se k oknu. Byl si jist, že to přišlo odtamtud. Chvíli koukal na žaluzie, pak vylezl z postele a bosky přeběhl k oknu s výhledem na garáž a příjezdovou cestu vzadu za domem.

V téže chvíli, kdy stáhl dolů jednu lamelu žaluzií, vtrhlo dovnitř slunce, a Harperovi nezbylo, než mrkat a mžourat, dokud oči nepřivykly ostrému světlu. Teprve potom mohl obhlédnout to, co viděl z příjezdové cesty a zadního dvorku. Bylo to pouhý moment předtím, než objevil zdroj zvuků, které prve slyšel, a poté už mu do zorného pole přibruslila Drina. Vynořila se na chodníčku vedle garáže a klouzala směrem k příjezdové cestě. Na zledovatělém betonu neměly její tenisky sebemenší šanci brzdit. Drinino neobratné snažení vyvolalo další salvu škodolibého smíchu odněkud mimo dohled.

Stephanie, usoudil. Byl si úplně jistý, že to byla ta výtržnice, přestože na ni zatím ještě neviděl. Obrátil zrak zpátky k Drině, a když zaznamenal její rádoby zimní oblečení, zamračil se. Měla na sobě džíny, copak o to, ty byly ještě v pohodě, zato tenisky byly do tohoto počasí naprosto nevhodné a kabát příliš lehký. Navíc neměla ani rukavice, ani čepici, což dávalo tušit, že když si vyrazila ze Španěl na výlet, nebyla připravená na kanadskou zimu.

Evidentně se domnívala, že se zúčastní pouze svatebního veselí v New Yorku, kde většinu času stráví v hotelu, v kostele nebo v autech, a tak nebude potřebovat těžší výbavu, pomyslel si a vzápětí sebou trhl, protože odněkud z boku vyletěla sněhová koule a trefila Drinu do zátylku. Rána ji dokonale překvapila. Cukla sebou, v příštím okamžiku jí podjely nohy a skončila na zadku na betonu potaženém ledovým škraloupem. To už ze sebe kulometnou rychlostí sypala španělské kletby, které dobře slyšel dokonce i přes Stephaniin hurónský smích.

Strachy mu přeběhl mráz po zádech. Pustil žaluzie, zdržel se už jen po dobu nezbytně nutnou na natažení džínů, a vyřítil se z pokoje. Jakmile seběhl do přízemí, málem rovnou vyrazil ven nahoře bez, jenom v džínách, ale když otevřel kuchyňské dveře a přivítal ho závan ledového vzduchu, nemluvě o pohledu na idylicky zasněžené síťové dveře, rychle si to rozmyslel a vzal to sprintem přes šatník v komoře. Bleskově si navlékl boty a kabát, se zapínáním se nezatěžoval, a prolétl kuchyní na verandu.

V okamžiku, kdy konečně zdolal verandu, byl chodník prázdný a žádná z žen nebyla v dohledu. Jednu chvíli skoro uvěřil, že si celou scénku, kterou pozoroval z okna, vysnil, ale potom spatřil porušený sníh, otisk Drinina padlého pozadí a šlápoty vedoucí k příjezdové cestě. Spěchal po nich kolem dokola garáže a tam se na místě zastavil. Stephanie byla v SUV na předním sedadle spolujezdce, nakláněla se na stranu řidiče a koukala na něco dole, ale jeho zastavilo cosi onačejšího. Pohled na Drininu prdelku, pohupující se v otevřených dveřích šoféra, zatímco si její majitelka hrála s čímsi pod palubní deskou.

Byla obalená sněhem a při kdovíjaké čertovině se pohupovala jako jablko na říční hladině. Dospěl ke zralému názoru, že je to nadmíru zajímavá podívaná, pak však zatřepal hlavou a raději pokračoval vpřed. Jak se pomalu přibližoval, začínal brát na vědomí jejich konverzaci.

“Seš si jistá, že víš, co děláš?” uslyšel ptát se Stephanii, napůl pobaveně a napůl s obavami. “Ještě pořád bych se mohla proplížit dovnitř a najít klíčky.”

“Už jsem to dělala,” odsekla Drina z podpalubí, poněkud dožraně znějícím hlasem. “Zvládnu to. To jen že vaše auta jsou zřejmě zapojená jinak než u nás v Evropě.”

Stephanie si odfrkla. “To těžko. Dost pochybuju, že by je zapojovali jinak. Jak je to dlouho, cos tohle dělala naposledy?”

“Dvacet let, zhruba,” zabrblala, načež si španělsky slovně ulevila a odhodlaným tónem se zapřísáhla: “Já to zvládnu. Pojedeme nakupovat.”

“Mohu vám snad být něčím nápomocen, mé dámy?” zeptal se Harper. Zůstal stát za Drininým rozhoupaným pozadím a statečně odolával nutkání omést z něho sníh. Vážně, musí mít z toho sněhu zadeček celý prochladlý.

Stephanie na něj vytřeštila kukadla, ale Drina ztuhla a jablko na hladině rázem znehybnělo. Okamžik zůstala jako socha, pak trhla hlavou nahoru, praštila se o volant, zaklela a s polohlasným brbláním vycouvala z vozu. Co čert nechtěl, Harper stál přímo za ní a neměl dost duchapřítomnosti, aby včas uhnul z cesty. Prdelkou mu vrazila do slabin a k tomu ještě dupla na nohu.

Vyjekla cosi na omluvu a ve snaze dostat se co nejrychleji z choulostivé situace, se pokusila popojít dopředu. Klopýtla, ztratila rovnováhu a šla k zemi. Jak se ji snažil kavalírsky zachránit před pádem, povedlo se mu efektivně zamotat svou nohu mezi ty její, a než se nadál, už se řítil na namrzlý chodník spolu s ní.

“Jste v pořádku?”

Znepokojený dotaz přiměl Harpera otevřít oči. Otočil hlavu a uviděl, že se Drina vedle něho zvedla na všechny čtyři a teď ho ustaraně pozoruje. Kabát měla navzdory zimě rozepnutý, odhaloval hedvábnou blůzku s hlubokým výstřihem, a ta se díky její pozici mírně rozevřela. Naskytl se mu tak mimořádný pohled na plná, okrouhlá ňadra uvězněná v bílé krajkové podprsence, která kouzelně kontrastovala s olivovou pletí.

Zamrkal, silou vůle odtrhl zrak od rozkošného zákoutí a pohlédl přes Drinu na Stephanii. Mnoho nechybělo a udusila by se v SUV smíchy. Povzdechl si a suše odtušil: “Přežiju to.”

“Hmm.” Drině utekly oči k jeho obnažené hrudi, kabát se totiž rozevřel i jemu. Dobře viděl, jak zvedla jedno obočí, ale potom se vyškrábala na nohy a podala mu ruku.

“Promiňte,” povzdechla si, zatímco mu pomáhala vstát. “Vylekal jste mě.”

“Moje chyba,” ujistil ji a spěšně se oprášil. Potom se narovnal a pohlédl na otevřené dveře SUV. “Co jste to prováděla?”

“Ehm…” Drina se provinile začervenala a obrátila se k vozu. “Potřebuju pořádné boty a teplejší kabát, a také Stephanii by se hodilo pár drobností, tak jsme si chtěly zajet na nákupy.”

“Hmm.” Zacukalo mu ve rtech. “Snad jste nemínila nastartovat SUV pomocí drátů?”

Drina, podrážděná přistižením in flagranti delicto, mlaskla a odsekla: “Klíče má Anders. Nechtěla jsem ho kvůli nim vyrušovat.”

“Aha.” Harper přejel pohledem z její rozpačité a zároveň vzpurné tváře k vozu a zase zpátky, a potom se zeptal: “Máte zdejší řidičský průkaz? Nebo aspoň španělský řidičák?”

“Pche!” Pohrdavě mávla rukou. “My ho nepotřebujeme. Kdyby se nás pokusil zastavit policajt, prostě nad ním převezmeme kontrolu.”

“Aha, ano,” přikývnul. Nic jiného ostatně nečekal. Nezbylo mu, než omluvným tónem vysvětlit: “Ale v Port Henry tohle dělat nesmíte. Kdekoli jinde klidně, třebas i v Londýně, ale tady ne.”

Překvapením na něj vykulila oči. “Cože?”

“Lucian slíbil Teddymu, že na území Port Henry budou jeho lidé dodržovat zákony, a nikdo z nás nepoužije kontrolu mysli ani na něj, ani na jeho zástupce,” objasnil.

Přimhouřila oči a realisticky podotkla: “Čímž ovšem neslíbil, že to neudělá on sám.”

“Ne,” připustil s úsměvem. “Ale to Teddymu tenkrát nedošlo.”

“Hmm,” zahučela podrážděně. Koukla na Stephaniinu zklamanou tvář a ušklíbla se. “Neboj. Stejně pojedeme. Prostě si zavoláme taxi.”

Stephanie o tom zjevně pochybovala. “Vážně si myslíš, že tady mají taxíky? Chci říci, tohle městečko je fakt prťavé.”

Drina se tázavě obrátila na Harpera. “Mají?”

“Vlastně si myslím, že spíš ne. Nebo jsem alespoň o žádném neslyšel,” přiznal, a když začala Drina poraženě věšet ramena, přistihl se, že říká: “Mohu vás tam svézt svým autem.”

Vypadala jeho nabídkou stejně překvapená, jako byl on sám. Popravdě řečeno, Harper vůbec nechápal, jak k tomu došlo. Ta slova z něho prostě vyletěla, dočista bez rozmyšlení.

“Copak vy přes den nespíte?” zamračila se. “A když už jsme to nakousli, jak to že jste vlastně vzhůru?”

Harper jen potřásl hlavou a se slovy: “Jenom na sebe hodím košili a vezmu si klíče a peněženku. Hned jsem zpátky,” se obrátil a vyrazil po cestě nazpátek.

“Probudil ho můj smích, ale nechtěl, aby nám to bylo líto, tak nic neřekl,” oznámila Stephanie.

Drina se otočila na mládě v SUV. Uviděla, že Stephanie právě věnuje pozornost Harperovi, který spěchal přes verandu ke dveřím do kuchyně. Rychle si nabrala do dlaně sníh ze střechy SUV, udělala z něho sněhovou kouli a současně položila záludnou otázku: “A kterýpak smích ho vlastně probudil? Ten, jak ses mohla potrhat, když mi to na chodníku klouzalo? Nebo ten řehot, když jsi mne trefila sněhovou koulí a já se zřítila jako domeček z karet?”

Stephanie se k ní obrátila s ani za mák kajícným úsměvem. “Byla to legrace,” začala, vtom náhle přimhouřila oči a sklopila je k Drininým rukám.

Té sice hned došlo, že jí přečetla myšlenky a poznala, co chystá, a rychle po ní mrskla sněhovou kouli, ale Stephanie byla beztak rychlejší. Mrštně se otočila a přikrčila zároveň, takže ji koule minula a místo ní zasáhla okénko spolujezdce.

“Moc pomalu,” pošklebovala se.

Drina pokrčila rameny. “Nevadí. Dostanu tě, až to budeš nejméně čekat.”

Stephanie se jen zakřenila, výhrůžky se zjevně sebeméně nezalekla. V klidu vyklouzla z kabiny, obešla SUV a připojila se k ní. “Má hezkou hruď, viď že jo?”

To teda jo, pomyslela si Drina, rozhodně má moc pěkně vyvinutý hrudník. Když ho prve spatřila, měla co dělat, aby se na něj prostě nevrhla a neoslintala ho krční jamkou počínaje a kůží nad páskem džínsů konče. Ale dokázala se ovládnout a nyní pouze pokrčila rameny. “Tak ty sis všimla jeho hrudi, to jsou mi věci.”

“Ne tak docela. Hlavně jsem si všimla, že sis všimla ty,” pobaveně upřesnila Stephanie.

Drina znechuceně protočila oči. Tímto tempem bude ta moje snadná čitelnost brzy mnohem nepříjemnější než ona pověstná osina v zadních partiích.

“Ale zvládla jsi to jako pravá dáma,” pochválila ji Stephanie. “Neměl sebemenší tušení, že v duchu slintáš.”

“Neslintala jsem,” namítla suše.

“Ale jo. Slintala,” zasmála se Stephanie.

Povzdechla si. “Dobrá, možná maličko, v duchu.” Pokrčila rameny. “Co mohu říci? Od doby, kdy jsem naposled aspoň okem zavadila o mužskou hruď, už uteklo půl milénia.”

Vlastně to bylo ještě déle, uvědomila si a jen pro boha svatého doufala, že jí za ty věky nedorostla panenská blána.

“Pane Bože! To se přece nestává, že ne?”

Zděšený výkřik vytrhl Drinu ze zamyšlení. Zamrkala a zmateně pohlédla na Stephanii. “Cože?”

“Přece ti nanoboti ne… ehm… neopraví panenskou blánu, sotva se protrhne, takže pokaždé, když máš sex… snad to není vždycky jako poprvé?” koktala se smrtelnou hrůzou v očích. Drina na ni koukala, pusu pootevřenou jako kapr.

“Proboha, ne!” vyhrkla. “Kam chodíš na takové nápady?”

Stephanie se celá sesypala úlevou a bez uzardění objasnila: “No kam, k tobě do hlavy přeci. Zrovna sis pomyslela, že doufáš, že ti nedorostla.”

“Aha, já— To byla— Měla jsem takovou sarkasticko-sebekritickou soukromou chvilku… v duchu. Ježíši.” Na moment zavřela oči, zase je otevřela a vážným hlasem prohlásila: “Děvče, musíš se držet dál od mojí hlavy.”

“Nejsem ve tvojí hlavě,” unaveně namítla Stephanie. “To ty mluvíš do mojí.”

Zamračila se. Byla si naprosto jistá, že se jí nepokoušela mluvit do hlavy.

“Tak proč ne?” zeptala se najednou Stephanie. Zamyšleně vraštila čelo a špulila rty.

“Proč ne co?” nechápala.

“Proč nanoboti nezacelí panenskou blánu, když se protrhne?” zopakovala dotaz, tentokrát pěkně po lopatě. “Myslela jsem, že mají v popisu práce udržovat nás dokonalé a úplné.”

“Dokonalé ne. Nikdo není dokonalý,” vyvedla ji z omylu Drina. “Jsou naprogramovaní, aby nás udržovali ve špičkové kondici, jenomže ta je individuální. Každý z nás je tedy nejlepší, jaký konkrétně on v rámci svých možností může být.”

Stephanie netrpělivě mávla rukou. “Jasně, ale když si zlomíš nějakou kost, tak ji opraví. Proč teda neopraví taky tu blánu, když se protrhne?”

“No—” Drina se odmlčela, v mozku jako vymeteno, a pak bezradně potřásla hlavou. “Já prostě nevím. Nanoboti možná nepovažují panenskou blánu za věc, kterou je potřeba opravovat. Nebo když je vědci tehdy programovali, třeba je nenapadlo zahrnout ji do anatomie,” fabulovala, potom udělala obličej a pragmaticky dodala: “Já jsem jenom šťastná jako blecha, že ji nezacelují.”

“Já vím,” zasténala Stephanie. “To by byl děs běs.”

“Hmm.” Drina přikývla a dokonce se při tom pomyšlení lehce otřásla. Vtom ji něco napadlo a křísla pohledem o to kůzle. “Ty jsi už měla sex?”

“Ne, jasně že ne.” Stephanie zrůžověla rozpaky.

“Proč ses teda tak zděsila, že nanoboti hymen zacelují?” zajímala se, zatímco si ji zkoumavě prohlížela.

Stephanie si odfrkla. “Umím číst. Pokud vím, ztráta panenství není žádná selanka.”

Drina se uvolnila a pokrčila rameny. “Je to různé u různých žen. Některou to bolí, jinou ne tak moc, některé teče krev a jiné ne. Zrovna u tebe to může být v pohodě,” odtušila uklidňujícím tónem, pak se ale zamračila a vyhrnula si pomyslné rukávy. “Ale… víš… neměla bys spěchat, abys zjistila, jaké to bude ve tvém případě. Na tyhle věci máš spoustu času. Moře času,” zdůraznila.

“Teď mluvíš jako moje matka,” poznamenala Stephanie pobaveně.

Drina udělala obličej. Momentálně se tak trochu vžila do kůže jejích rodičů. Každopádně najednou mnohem více soucítila s rodiči obecně, že museli dát s ratolestmi řeč na téma sex. Panenko skákavá, takový háklivý rozhovor si neuměla ani představit.

“Máš kliku, máma už se mnou tuhle řeč dala,” zakřenila se Stephanie.

“Zase už mě čteš,” postěžovala si.

“Přece jsem ti to už povídala. Nečtu tě. Strkáš mi svoje myšlenky až pod nos.”

Zamračila se. Otočila se, aby se jí zeptala, co tím myslela, ale když se jedna vrata náhle začala zvedat, zarazila se a pohlédla ke garáži.

“Harper musí být připravený vyrazit,” podotkla Stephanie. “Měla bys mě nechat sedět na předním sedadle.”

Tímhle ji fakt pobavila. “Měla bych, jo?”

“Rozhodně,” přisvědčila Stephanie. “Přece nechceme, aby si myslel, že se ti líbí, nebo si začal lámat hlavu s fenoménem životní družky a tak podobně. Až se budeme blížit k autu, mávni na mě. Tak si bude Harper myslet, že o sezení vpředu vedle něho nijak zvlášť nestojíš.”

Drina se chabě pousmála, ale jen přikývla. Ničemu to neuškodí, a jestli bude sedět vpředu nebo ne, jí bylo beztak jedno.

Když se vrata garáže docela otevřela, a ony uviděly, jak na ně Harper mává ze sedadla šoféra stříbrného BMW, Stephanie ještě zašeptala: “A ty by sis měla sednout za něj, ne za sedadlo spolujezdce.”

“Proč?” optala se šeptem. Využila toho, že musela ještě zavřít stále otevřené dveře SUV, a s odchodem k Harperovu vozu trochu otálela.

“Pokaždé, když se podívá do zpětného zrcátka, uvidí tebe,” objasnila.

Drina se na ni překvapeně zahleděla. Ta žába je chytrá jak opice, pomyslela si, a podle úsměvu, který Stephanii divže nenatrhl koutky rtů, poznala, že tu poklonu slyšela. Se smíchem ji objala jednou rukou a kormidlovala k vozu.

“Klidně můžeš sedět vpředu, jestli chceš,” odříkala poslušně. Lehce ji postrčila daným směrem, sama se pak oddělila a zamířila k zadním dveřím na řidičově straně auta.

“Vážně ti to nevadí?” zeptala se Stephanie s hranou nejistotou, když se zastavila vedle dveří spolujezdce.

“Ne, vůbec ne,” odpověděla suše, a když se na ni ta potvůrka podivná zakřenila přes střechu auta, kde ji Harper neviděl, musela se kousnout do rtu, aby nevyprskla smíchy. Zakroutila hlavou, otevřela zadní dveře a vměstnala se dovnitř, podle rozkazu na místo za řidičem.

“Díky, Harpere. Je to od tebe vážně moc milé,” rozšveholila se Stephanie, jen co vklouzla na přední sedadlo. “Není to od něho milé, Drino?”

“Velice,” přitakala oslovená vlažně.

“O nic nejde,” bránil se Harper. Usmál se na Stephanii, a pak se podíval Drině do očí ve zpětném zrcátku a věnoval úsměv i jí. “Prostě mi povězte, kam chcete jet, a budeme tam co by dup.”

“No, Drina trvala na tom, že musíme zůstat ve městě, protože to tady nezná, tak jsme hodlaly zajet do Wal-Martu. Ale když teď řídíš ty, třeba bychom se mohli podívat do Londýna,” pospíšila si s odpovědí Stephanie.

“Nemyslím si, že to je dobrý nápad, Stephanie,” rázně se vmísila do diskuze Drina, když Harper zaváhal. “Nešlo jen o to, že to tady neznám. Dokud nebudeme mít jistotu, že vás sem nikdo z New Yorku nesledoval, bude podle mě lepší držet se ve městě. Přinejmenším tu máme relativně blízko domů, a kdybychom potřebovali pomoc, můžeme zavolat Teddymu Brunswickovi.”

“Ale v Londýně mají tolik senzačních obchodů,” zakňourala Stephanie. “Můžeme jet do Garage nebo do Gap, nebo—”

“Mám nápad,” skočil jí do té lamentace Harper. “Co se tak pro dnešek spokojit s Wal-Martem? Pořídíme to nejnutnější, a pokud tady ve městě nenajdete všechno, co potřebujete, někdy v týdnu možná riskneme výlet do Londýna.”

Stephanie si trpitelsky povzdechla. “Ach jo, tak teda dobře.”

“Výborně. Zapněte si bezpečnostní pásy, vyrážíme.”

Harperův tón dával tušit, že se mu dost ulevilo. Drina se tomu ironicky usmála a zodpovědně se připoutala. Zatímco manévroval s vozem, aby ho dostal z garáže a bez nehody minul SUV, seděla na zadním sedadle tiše jako pěna.

“Jestli seš dcera Lucianova a Victorova bratra, jak to že se jmenuješ Argenis a ne Argeneau?”

Zamrkala. Stephaniina nečekaná otázka ji tak trochu překvapila, ale byl to Harper, kdo na ni odpověděl.

“Argenis je v podstatě španělská verze Argeneau. Mají stejný slovní základ,” vysvětlil, a znělo to zvláštně školometsky. “Jak se každá větev rodiny usazovala v jiné části světa, jméno se měnilo. Přizpůsobovalo se místnímu jazyku. Argenis ve Španělsku, Argeneau ve Francii, Argent v Anglii, a tak dál.”

Stephanie se na Harpera zvědavě zadívala. “Tak jaký je vlastně slovní základ toho jména?”

“Jsem přesvědčený, že Argentum, což v latině znamená stříbro,” odpověděl vážně. “Důvodem byly jejich stříbromodré oči.”

“Oni pojmenovali lidi podle barvy jejich očí?” Stephanie nemohla uvěřit vlastním uším.

Harper se jejímu výrazu zachechtal. “Tenkrát lidé nemívali skutečná příjmení v dnešním slova smyslu. Většinou měli křestní jméno a pak přídomek, jako například John holič nebo Jack řezník, nebo Harold statečný a tak dál.”

“Takže to byl Lucian stříbrný?” zeptala se pochybovačně.

“Něco na ten způsob,” pokrčil rameny.

“Hmm.” Stephanie se obrátila dozadu a koukla na Drinu. “A ve Španělsku jsi lovkyní psanců?”

Drina přikývla.

“Je to jiné, než být lovcem psanců tady?”

Zvedla obočí. “Nevím. Zatím se mi zdá, že ne.”

“V Evropě mají jiné zákony,” tiše prohodil Harper.

“Jaké?” vyhrkla Stephanie a zvědavě se otočila opět na něj.

Když zaváhal, Drina škrobeně odpověděla: “Kousání smrtelníků tam není postaveno mimo zákon.” Věděla, že důvodem zaváhání byla právě tato záležitost. Byla tak trochu jablkem sváru mezi severoamerickou a evropskou radou.

“Vy tam můžete kousat lidi?” zamračila se Stephanie. “Takže Leonius by v Evropě nebyl psancem?”

“Řekla jsem kousání, ne zabíjení nebo svévolné proměňování. Věř mi, Leonius by byl psancem všude,” ohradila se suše, a pak si povzdechla. “Pokud jsou diskrétní a neubližují smrtelníkům víc, než je nezbytně nutné, nesmrtelní mohou v Evropě kousat smrtelníky. Ačkoli,” zdůraznila, “přestože to zatím není nezákonné, většina našinců to nevidí ráda a povětšinou je živa o krvi v sáčku.”

“Kousala jsi smrtelníky?” zajímalo Stephanii.

Upjatě přitakala: “Samozřejmě. Narodila jsem se dlouho předtím, než začaly existovat krevní banky.”

“Ale po vzniku krevních bank, kousala jsi je?” vytrvale vyzvídala Stephanie. Nedala se jen tak odbýt.

Drina se ušklíbla, ale neochotně přiznala: “Jenom svolné plnoleté dospělé.”

Stephanie vykulila oči a vypískla: “Ona myslí při sexu.”

Zamrkala. Tak tohle tedy rozhodně nemyslela. Měla na mysli příležitostné formální večeře v domácnostech vysoce postavených radních, které občas zahrnovaly ochotné, dobrovolné dárce k zakousnutí pro hosty. V současnosti už jí to moc příjemné nebylo, ale pokud byla nucená přijít, očekávalo se od ní, že se zúčastní. Odmítnutí by bylo považováno za nezdvořilost… a Stephanie by to měla vědět. Dovedla jí číst myšlenky. A prve je přece četla, tak věděla, že to je už celá věčnost, co se naposled obtěžovala sexem. Zvědavě Stephanii pozorovala a přemýšlela, co má ta holka asi za lubem.

“Vážně nechápu, proč si všichni myslí, že svléknout se do naha, zpotit a zakousnout se jeden do druhého, je bůhvíjak sexy,” znechuceně poznamenala Stephanie. Pohlédla na Harpera a bez mrknutí pokračovala: “Tak si to představ. Jste sami. Jenom ty a Drina. Děláte to, jste nahatí a celí rozpálení. Vleze ti na klín, její odhalené bobulky se pohupují těsně před tvým obličejem… No řekni, fakt bys do nich chtěl zanořit tesáky?”

“Er…”

Drina mrkla do zpětného zrcátka. Harper vypadal, jak jen to říci, vykolejeně. Tvář brunátná, oči skelné. Vtom najednou prudce otočil volantem. Automobil sebou cukl a zastavil.

“Jsme na místě,” zachroptěl. Z vozu se prakticky vrhl a práskl za sebou dveřmi. Třísknutí se ještě hodnou chvíli rozléhalo kabinou.

“Ty čertíku,” zamumlala Drina, zatímco sledovala, jak se nebohý Harper potácí k obchodu.

“Jo, jsem dobrá,” pochválila se Stephanie. “Teďka má hlavu plnou sexu s tebou.”

Drina obrátila zrak k dívce a zamyšleně ji pozorovala. “Víš, že jsi pěkná mrcha?”

Stephanie si to vyložila jako poklonu, a když za moment vystupovala z automobilu, na rtech jí hrál samolibý úsměv.

3. KAPITOLA

Posuvnými dveřmi prošel do Wal-Martu a zastavil se. Těsně kolem něho se prohnala Stephanie. Mazala si to rovnou k řadě vozíků čekajících přímo před nimi. Zjevně se nemohla dočkat, až jeden konečně vysvobodí. Harper přešlápl. Tvrdit, že se cítil jako rybka ve vodě, by byl holý nesmysl. Rozhlédl se, sotva však pohledem zavadil o Drinu, rychle uhnul očima. “Kdybyste si raději chtěly nakoupit samy, beze mne, určitě se zabavím v oddělení s video elektronikou. Stejně bych se vám leda tak pletl pod nohy.”

“Kdepak ty věci,” překazila mu průhledný pokus o únik Stephanie. “Bez tebe by to nebyla zdaleka taková legrace, Harpere. Kromě toho, když dojde na módu, mužský názor je vždycky nepostradatelný.”

“Nepostradatelný, jo?” odtušil s mdlým úsměvem.

“Nenahraditelný. Můj táta odjakživa tvrdí, že ženská ženské nikdy nedokáže popravdě povědět, co jí fakt sluší. To svede akorát muž,” potvrdila. “A my s Drinou chceme vypadat naprosto senzačně. Co kdybychom narazily na nějaké hezky udělané mužské, až mě vezme na oběd?”

“Oběd?” zamračil se.

“Aha.” Stephanie nakrabatila čelíčko. “No, slíbila mi, že po nakupování půjdeme na oběd, ale to jsme si ještě myslely, že pojedeme samy. Předpokládám, že teďka už je to pasé,” dodala a zklamaně sklonila hlavu.

“Vezmu vás na oběd obě dvě,” slíbil rychle, když se jí navíc začal chvět spodní ret.

“Vážně?” Stephanie se okamžitě rozzářila a objala ho, úsměv od ucha k uchu. “Děkuji, Harpere. Tu máš, můžeš tlačit vozík. S Drinou do něho budeme házet oblečení. Aspoň budeš mít co dělat. Pohni, Drino. Potřebuju mraky šatů.”

“Hmm,” zahučel, a jen co protančila dopředu, aby se ujala vedení, přebral její místo u madla vozíku. Měl intenzivní dojem, že se s ním tady hraje jakási nekalá hra. A když se Drina, mířící za Stephanií do spleti uliček, poťouchle uculila a tichým hlasem prohodila: “Naletěl”, ten dojem ještě zesílil.

Zakroutil hlavou a odevzdaně vykročil za tou povedenou dvojkou. Když si záhy uvědomil, že se jeho oči přilepily na Drinino pozadí a podle všeho nejsou ochotné jen tak ho opustit, jenom si povzdechl. Beztak to celé byla Stephaniina vina. Ty provokativní řeči o tom, jak je s Drinou, nahý a zpocený, sbližují se, a ona mu pak vyleze na klín, její ňadra se pohupují… Chtěl by do ní vnořit tesáky? Dívčina slova mu v hlavě vymalovala žánrový obrázek jejich těl propletených na pokrývkách jeho postele. Drina mu sedí tváří v tvář obkročmo na klíně, a on do ní noří víc než jen svoje tesáky. Byla to natolik živá vize, že se ani nenadál a seděl tam za volantem rozpálený, zrudlý, vynervovaný, bez dechu a hlavně pekelně vzrušený. A odpověď zněla ano, sakra, chtěl bych do ní vnořit tesáky. A to ostatní taky. Tolik ho to vylekalo, že se nemohl dostat z auta dost rychle. Hlavně chtěl pryč od té představy. Bohužel se ho držela jako klíště.

Nejspíš také moc nepomohlo, že je ráno náhodou zahlédl, takže přesně věděl jak oblá a plná by ta pohupující se ňadra byla, kdyby se mu Drina odhodlala vlézt nahatá do klína. Videozáznam okamžiku, kdy klečela na všech čtyřech na zasněžené příjezdové cestě, a pootevřená blůzka odhalovala ony rozkošné křivky, mu opět probleskl hlavou.

Drina se zastavila, aby prozkoumala nějaký kousek šatstva, ke kterému právě dorazili, a Harper silou vůle zvedl oči od zadečku ke tváři. Soudě podle výrazu jejího obličeje, který prve zahlédl ve zpětném zrcátku, na ni výjev, který tak plasticky zpodobnila Stephanie, nezapůsobil ani zdaleka stejně dráždivě jako na něj. Hleděla na Stephanii spíš zvláštně zmateně, ačkoli si nebyl jist proč.

“Co ty na to, Harpere?”

Zamrkal, aby zaplašil vidiny, a přesunul pozornost ke Stephanii. Nejistě zvedl jedno obočí. “Co já na co?”

“Na tohle,” zasmála se a přidržela před Drinou, kousek pod pupíkem, kalhotky na maličkém ramínku. Ušité z rudého hedvábí, olemované černou krajkou. “Myslíš, že v nich bude mužským připadat atraktivní? Mají k tomu taky sladěnou podprsenku.” Zvedla ji před Drinino poprsí a s nachýlenou hlavou posuzovala výsledný efekt. “Myslím, že je to nádhera, ale Drina říká, že je z moc tenkého materiálu, a když bude zima, budou jí prosvítat bradavky. Vidí snad muži něco špatného na vystouplých bradavkách?”

“Já—” Harper jenom zíral. Sotva si totiž v tomto skrovném úboru představil Drinu se vztyčenými bradavkami, zevnitř zvedajícími hebké hedvábí, jeho mozek si najednou vzal volno. “Ne—”

“Vidíš, řekl: Já ne. Přece jsem ti povídala, že chlapům hrbolky bradavek nevadí,” zasmála se Stephanie a vhodila podprsenku i kalhotky do vozíku.

Harper na ty kousíčky látky jen bezmocně zíral, a pak potřásl hlavou. Nechtěl říci, že mu nevadí nápadně se rýsující bradavky. Do pekla, vlastně si vůbec nebyl jistý, co chtěl vlastně říci. Prosím, tohle mi nedělejte, možná. Ta holka byla… no, prostě nevěděl, co si má o Stephanii myslet. Když přijela do Port Henry, byla zamlklá a smutná, ale v člověčím teple mateřské pozornosti, kterou jí před odjezdem věnovaly Elvi a Mabel, trochu rozkvetla. Nicméně se zdálo, že teprve Drinin příjezd ji skutečně vylákal z ulity. Jevila se mu teď poněkud předčasně vyspělá. Přesto si nemyslel, že by měla sebemenší tušení, jak na něj její sugestivní slova zapůsobila. Bezpochyby byla ještě pořád dost mladinká a nevinná na to, aby se opravdu domnívala, že mužský může koukat na tyto věci, aniž by ho to zasáhlo, ale—

Střelil pohledem po Drině a uvažoval, co si o tomhle všem asi tak myslí. Tentokrát byl příliš zaměstnaný koukáním na textilie před jejím vnadným tělem, a představováním, jak by na ní asi vypadaly, aby vůbec zaregistroval její výraz. Ačkoli měl matný dojem, že ji dívčino chování uvádělo do rozpaků. Nyní však vyhlížela lhostejně, jeho přítomnost snad ani nevnímala, a když před ni Stephanie zvedla černorudý korzet, zůstala absolutně v klidu. Korzet, pro smilování boží!

“Ty máš takové štěstí, že máš tělo jako stvořené pro tohle prádlo.” Stephanie si dlouze povzdechla, zatímco Harper se vžíval do toho, co říkala. “Máš krásná prsa. Všimla jsem si jich, když ses v noci převlékala na spaní. Upřímně doufám, že až konečně dospěju, budu mít ňadra, jako jsou ta tvoje. Plná a kulatá, přesně taková jako mívají ty holky ve starých sci-fi filmech.”

Šeptem zachraptěl: “Dobrý Bože.” Dělal, co mohl, aby odtrhl oči i uši od těch dvou, protože mu mysl opět zaplavily podobenky Drininých vnadných, okrouhlých ňader ve sněhobílé krajce.

Tak tohle si tedy ženy vykládají, když jsou spolu samy? Zatímco se před sebou svlékají, komentují ňadra a… to ostatní? Ale i kdyby ano… well, to byla jedna věc. Jenomže on nebyl holka a přesto ani jedné zjevně nedělalo problémy bavit se o tom před ním. Co to o něm do pekla vypovídalo?

Nejspíš to, že o něm nepřemýšlely jako o muži, v sexuálním slova smyslu. A to je koneckonců v pořádku, usoudil v duchu. Stephanie je moc mladá, aby na nějakého mužského pomýšlela tímto způsobem… doufejme. A Drina není moje životní družka. Je dost letitá na to, aby se už nezatěžovala sexem, navzdory Stephaniiným zjevným snahám přestrojit ji za šlapku a poslat na lov hezky udělaných mužských.

Když ženy skončily v oddělení dámského spodního prádla a přesunuly se k opravdovému oblečení, Harperovi se náramně ulevilo. Pohoda naneštěstí neměla dlouhého trvání. Stephanie si záhy vzala do hlavy, že si Drina musí vyzkoušet jedny obtažené černé šatičky, a potom se jim v nich předvést. Prý pro případ, že by se jí naskytla příležitost vyjít si ven a trochu si vyhodit z kopýtka.

Ty šaty nebyly nic zvláštního… dokud si je ovšem neoblékla Drina. Připadalo mu, že jí Stephanie podala nesprávnou velikost. Zmocnil se ho prazvláštní pocit, že si Drina po čertech zahrává s pružností materiálu. Ňadra přetékala z košíčků do takové míry, že mnoho nechybělo a vyskočila by ven. A rozparek vpředu byl tak vysoký, až se Harper vážně obával, že vystoupí-li na něco nebo si sedne, ukáže podstatně víc než jenom stehna.

“Perfektní,” prohlásila Stephanie, čímž ho probrala z šoku.

Nevěřícným pohledem přejel z Driny na Stephanii. “Určitě to není špatná velikost?”

“Vlastně je to přesně moje velikost,” odtušila Drina, prohlížející se v zrcadle.

“Ale to je—” Jen co se však k němu otočila zády, rázem zmlkl s pusou dokořán. Matka příroda na Drinině pozadí věru nešetřila, ostatně stejně jako na popředí. Nemohl si nevšimnout, jak elastický materiál obepíná svůdné křivky… nebo jak krátkou má sukni. Byl si jistý, že pokud se předkloní, sukně jí vyjede až do poloviny boků.

Sotva ho to napadlo, Stephanie navrhla: “Možná by ses měla zkusit předklonit, Drino. Pro jistotu, jestli je to v těch šatech bezpečné.”

Drina pokrčila rameny a ohnula se v pase, jako by chtěla něco zvednout. Sukně sice nevyjela do půli boků, jak se obával, ale dost vysoko, aby zahlédl bílé krajkové kalhotky.

“Je to dobrý,” rozhodla Stephanie. “Jenom ti při tom malinko vykouknou katěčky.”

“Tak se nebudu zohýbat,” suše prohlásila Drina, jen co se narovnala.

Harper zavřel oči a stěží se mu podařilo hořce nezaplakat. Toto byl zážitek, na který dozajista nikdy nezapomene… a rozhodně si ho nikdy nezopakuji, pomyslel si pochmurně. Ženy jsou šílené.

“Až budeme hledat zimní boty, asi bychom ti k těmhle šatům měli pořídit také nějaké OM botky,” poznamenala Stephanie. Drina jen kývla a protáhla se do kabinky, aby se převlékla zpátky do riflí a blůzky.

“OM botky?” nechápavě zopakoval Harper.

“Tak moje sestra říká vysokým podpatkům,” vysvětlila Stephanie.

“Aha.” Zamračil se. “To je nějaká značka nebo—”

“Ne. Je to nějaká zkratka, ale nikdy mi neprozradila jaká,” ušklíbla se Stephanie, a pak pokrčila rameny. “Třeba nám to může dekódovat Drina. Vypadala, že ví, o čem mluvím. Jé, koukni! Nebyla by v nich naprosto úžasná?”

Harper zíral na balíček se samodržícími punčochami, který mu strkala Stephanie před oči, a užasle kroutil hlavou. Jako by oblékala panenku Barbie-štětka. Podle všeho chtěla Drinu navléct do těch nejpřiléhavějších, nejvíc sexy věcí, co tu byly k mání. Ne, že by se Drina nějak extra bránila. Ačkoli, aby byl fér, ty černé koktejlky byly jediným kouskem svrchního ošacení, který tomu popisu odpovídal. Jinak si povětšinou vybrala rozumné, pohodlné džíny, trička a tak. Zato jeden každý kousek spodního prádla byl mládeži nepřístupný.

“Holky rády nosí hezké věci,” poučila ho Stephanie s vědoucím úsměvem. “Moje ségra Dani říká, že je to něco jako tajemství. Muži nevědí, co máme pod oblečením. Zvenku klidně můžeme vypadat jako knihovnice nebo poloviční kluk, a vespod být přitom potají sexy a pěkné, jak je nám libo.” Otočila se zase k punčochám a usmála se. “Měl bys vidět ty roztomilé růžové kalhotky a ňadřenku, co měla Drina na sobě minulou noc. Při pohledu na ně jsem jí děsně záviděla. Nemůžu se dočkat, až budu moct nosit takovéto věci. V kontrastu s její olivovou pletí vypadaly fakt neuvěřitelně.”

Harper zamrkal, jeho mysl se zvolna plnila obrázky Driny v růžových kalhotkách a podprsence, a v kontrastu s její pletí barvy hodně mléčné kávy vypadaly neuvěřitelně. Zatraceně, povzdechl si v duchu, když Drina vyšla ze zkušební kabinky.

“Myslím, že si je vezmu. Člověk nikdy neví, kdy bude potřebovat úbor do společnosti,” odtušila zlehka, zatímco pokládala černé koktejlové šaty do vozíku. “Co zbývá? Kabáty, boty, čepice a rukavice?”

“Jo.” Stephanie sklopila zrak k letecké bundě, kterou měla na sobě, a zašklebila se. “Tiny mi včera obstaral toto, což od něho bylo opravdu milé, protože jinak bych neměla vůbec žádný kabát. Ale je mi velká a… prostě to není můj styl.”

“Hmm.” Drina obhlédla přerostlou bundu a přikývla. “Můžeme ti pořídit něco jiného.”

“Děkuji!” Stephanie se rozzářila, otočila se na patě a opět se ujala vedení.

Harper s vozíkem se odevzdaně zařadil za ni. Když se vedle něho objevila Drina a srovnala s ním krok, odkašlal si a poznamenal: “Koukám, co všechno jste si vybrala. Moc věcí s sebou asi nemáte.”

“To se ví, že ne. Čekala jsem, že se zdržím jenom na svatbu, pár dní strávím v New Yorku a zas pomažu zpátky do Španělska. S melouchem jsem nepočítala,” vysvětlila ironicky.

Kývnul. Když včera v noci uviděl její kufr, přesně to ho napadlo. “Takže vás naverbovali na poslední chvíli?”

Přikývla, přesto se usmála. “Ale nevadí mi to. Zatím to byla zábava. Stephanie je…” chvíli váhala a pak pokrčila rameny. “Je to vážně moc milé dítě.” Ušklíbla se a s úsměvem upřesnila: “No, až na to, že si umanula, že bych si měla najít nějakého hezkého mladého kanadského farmáře, abych si prý tady měla s kým hrát.”

“Tak proto tohle všechno,” podotknul suše.

Přitakala. “Od chvíle, kdy mi přečetla myšlenky a zjistila, že můj život je samá práce a žádné hrátky, rozhodla se, že bych měla mít nějakou legraci.”

“Na čtení myšlenek je dobrá, až to děsí,” konstatoval vážně.

“Nezvykle dobrá,” přisvědčila Drina, podle výrazu ve tváři jí to dělalo starosti. “Čerstvě proměnění normálně nedovedou přečíst nikoho, avšak ona podle všeho dokáže přečíst nejen nové životní druhy, ale také nezadané našince a dokonce i ty z nás, kdo jsme o celá století nebo i milénia starší než ona.” Skousla si ret a svěřila mu: “Ona vlastně tvrdí, že nám myšlenky vůbec nečte, prý jí všichni mluvíme do hlavy.”

“Hmm.” Harper se na ta slova zamračil.

“Jé, Drino! Tyhle jsou pěkné a jsou tak měkoučké!” vykřikla Stephanie, čímž opět upoutala jejich pozornost. Zrovna se hladila po tváři párem červených rukavic. Dorazili k sekci svrchního oblečení.

Silou vůle zaplašila ustaraný výraz, opustila Harpera a vydala se za ní. Následoval ji o poznání pomaleji. Pozoroval, jak se ty dvě probírají pestrou nabídkou rukavic, čepic a šál, a hlavou mu vrtala Drinina slova.

Nyní už chápal Stephaniino zjevné odhodlání obléct Drinu do toho nejrajcovnějšího ohozu, jaký tu mohla najít. To dítě patrně cítilo vinu, že byla naverbována, aby ji pomáhala střežit, a chtěla se Drině nějakým způsobem odvděčit. Nebo snad při čtení její mysli odhalila osamělost, sahající až na samé dno duše, kterou strádala většina nesmrtelných. Ať tak či onak, reakcí zřejmě byla touha nalézt pro zdejší pobyt Drině přítele. Děvče stále uvažovalo jako smrtelník a neuvědomovalo si, že takový vztah příslušníky jejich druhu skutečně moc neuspokojí. Podle něj nebyla holka bez kluka v náručí úplná. A Drina se té malé očividně podvolovala.

Ale ta pasáž o Stephaniině tvrzení, že myšlenky nečte, ale že jí všichni ostatní mluví do hlavy, byla kapku problematická. Pravda byla taková, že pokud nesmrtelný právě nenašel životní družku, jeho myšlenky byly obvykle privátnější, a bylo nutné je přečíst. Přestože to bylo nezdvořilé, nesmrtelní to dělali v jednom kuse, což znamenalo, že si v přítomnosti našinců museli všichni svoje myšlenky náležitě hlídat. Ale ještě nikdy neslyšel o nikom, kdo by zažil to, co o sobě tvrdila Stephanie. Harper dumal, co by to mohlo znamenat, a děvčata si zatím vybrala čepice, šály a rukavice, a přesunula se ke kabátům. Teprve až když je Stephanie odvedla do oddělení obuvi, vzpomněl si na slova, která pronesla, když byla Drina ve zkušební kabině.

Popojel s vozíkem za Drinou a zeptal se: “Co to jsou OM botky?”

“Cože?” ohlédla se překvapeně.

“OM botky,” zopakoval. “Stephanie mi povídala, že tak její sestra říká vysokým podpatkům, ale nevěděla proč. Prý se mám zeptat vás. Co znamená to OM?”

“Aha.” Z nějakého důvodu ta otázka rozpoutala jakýsi vnitřní souboj, který se odrazil Drině ve tváři. Vypadalo to, jako by se snažila potlačit úsměv nebo snad smích. Úspěšně. Obrátila se a z regálu, kolem kterého kráčeli, vzala pár nemožně vysokých střevíčků a zvedla je. “Tohle jsou OM botky.”

Harper koukal na střevíce. Černé, páskové a s podpatky, které musely mít dobře šest palců. Byly pekelně sexy a pravděpodobně se budou bezvadně hodit k černým šatům, které si prve vybrala. “A OM je zkratka čeho?”

Drina si odkašlala, hodila botku spolu s její partnerkou do vozíku, načež s vážnou tváří řekla: “Ošukej Mě,” a otočila se, aby vyrazila za Stephanií.

Zíral za ní, dočista v šoku. Jednu chvíli si myslel, že to po něm skutečně chce, a přistihl se při myšlence, že mu ta představa vůbec není proti mysli. Ale pak mozek konečně zabral, zatuhlá kolečka se roztočila a slova se ujal zdravý rozum. Spěšně postrčil vozík kupředu a zachraptěl: “To myslíte vážně?”

Přikývla.

“Proč?” zeptal se užasle.

Zvedla obočí a potom se naklonila do vozíku pro jeden střevíček. “No, tak se na něj podívejte. Je po čertech sexy, dokáže chlapa nažhavit na dvacet kroků.” Pokrčila rameny.

“Ale ženy jim tak doopravdy říkají?” pořád nedal pokoj, prostě tomu nemohl uvěřit.

“Jsou to, co jsou,” odtušila pobaveně. Když viděla, že mu to stále nedochází, zatvářila se soucitně a zeptala se: “Přece si nemyslíte, že je nosíme, protože jsou pohodlné, viďte že ne? Poněvadž vám mohu garantovat, že nejsou. Vybíráme si je čistě proto, abychom přivábily samečka lidského druhu. Ze stejného důvodu si kupujeme korzety a ostatní propriety, které jsou sice hrozně nepohodlné, zato však lahodí mužskému oku.”

“Brrr.” Harper se otřásl. Už to byla celá staletí, co se naposledy obtěžoval čtením mysli nějaké smrtelnice. No, vlastně to byla celá staletí, co se vůbec obtěžoval se smrtelnicemi. Jednoduše ho nezajímaly, dokud nepotkal Jenny, jejíž mysl přečíst nedokázal. Přesto se domníval, že by neměl být překvapen. Dokonce i v minulosti ženy vyváděly psí kusy, jen aby přitahovaly partnery: olověný make-up, šněrovačky atd. Ačkoli tenkráte pravý důvod tak otevřeně nepřiznávaly. Jestli dnešní ženy jehlám skutečně říkají botky Ošukej Mě, jsou v tomto ohledu mnohem upřímnější, pomyslel si. Při tom ho napadlo, že současný svět by mohl být mnohem zajímavějším místem, než bývával.

“Omlouvám se,” ozvala se najednou Drina a poplácala ho po rameni, jako by potřeboval ukonejšit. “Myslím, že se musíme pokusit mít na paměti, že tohle všechno je pro vás španělská vesnice. Obávám se, že jsme lehce pozapomněly na to, že jste mužský, a braly vás prostě jako jednu z nás holek.”

“Jednu z nás holek,” zabručel Harper, když se zase vrátila ke Stephanii. Ta myšlenka byla poněkud děsivá. Ne, že by měl o Drinu zájem a chtěl, aby na něj myslela v tomto smyslu, ale—

“Kriste,” vydechl znechuceně. Být považován za jednu z nás holek bylo zatraceně ponižující.

“Támhletomu borci se líbíš, Drino.”

Harper zběžně listoval jídelníčkem, teď ale zvedl zrak a podíval se za Stephaniiným gestem ke stolu, kde seděli tři usmrkanci v džínách a triku. Jeden z nich, drsně vyhlížející mládenec něco přes dvacet, se díval jejich směrem. Jeho oči šmejdily po Drině s nepřehlédnutelným zájmem.

“Ani mě nezná,” pobaveně odtušila Drina, aniž se namáhala zvednout oči od jídelního lístku.

“Okay, myslí si, že seš sexy kost,” přeformulovala podrážděně a hned ji popíchla: “Měla bys slyšet na co myslí.”

“Že by?” hlesla bez většího zájmu a obrátila stránku.

“Jo. Moc se mu líbí ty kozačky. Já ti povídala, že jsou sexy.”

Harperovi se podařilo neohnout a nepodívat se pod stůl, aby si znovu prohlédl vysoké boty sahající jí až ke stehnům. To Stephanie přemluvila Drinu, aby si je rozhodně vzala. Argumentovala tím, že ji přes džíny udrží v teple a navíc jsou sexy. Drina shodila tenisky a přezula se za jízdy, cestou sem. Zatímco řídil, lehla si na zadní sedadlo a s nohama ve vzduchu si boty přetahovala přes upnuté nohavice. K tomu ještě vyměnila lehký plášť za mnohem teplejší dlouhý kabát, který zakoupila, a nasadila si novou červenou čepici a rukavice. Nyní tedy byla do kanadské zimy řádně ustrojená.

“Bože, lidi, to je prostě humus,” zničehonic prohlásila Stephanie. Harper se na ni podíval a uviděl, že znechuceně ohrnuje nos.

Zamračeně následoval její pohled k onomu zaujatému smrtelníkovi a neprodleně vklouznul mládenci do hlavy. Na vize, co tam našel, jen nevěřícně vytřeštil oči. Ty vysokánské kozačky se chlapečkovi vážně líbily. Popravdě řečeno, Drinu si představoval v nich a jinak už v ničem jiném, a dělal s ní věci, které… no, on sám by je humusem nenazval, ale byly to znepokojivě žhavé obrazy. Přinutily ho urychleně vyjet z hošánkovy mysli a rozhořčeně se na něj zamračit.

“Co si objednáš?” zeptala se Drina, nepochybně chtěla změnit téma.

“Klub sendvič s hranolkama a omáčku zvlášť,” bryskně odpověděla Stephanie.

“Hmm. Myslím, že si dám totéž,” rozhodla se a zaklapla jídelníček.

“Vy jíte?” zeptal se Harper, nemálo překvapen.

“Občas,” pokrčila rameny. “Krom toho, přece nenecháme jíst Stephanii samotnou.”

“Ne,” zamumlal a znovu sklopil zrak ke svému jídelnímu lístku. Podíval se, co ten klub sendvič vlastně je, a nakonec oznámil: “Dám si to samé.”

“Takže, lidi,” odtušila Stephanie, jakmile servírka odešla s jejich objednávkami, “jestli jste oba tak staří a oba jste z Evropy, jak to že jste se ještě nikdy nesetkali?”

Drina vypadala, že ji tou otázkou překvapila, a zachechtala se. “Zlatíčko, Evropa je veliká. Já jsem ze Španělska. Harper z Německa.” Pokrčila rameny. “To je jako bys řekla, že by někdo z Oklahomy měl znát někoho z Illinois jenom proto, že jsou oba ze Spojených států. Nebo že někdo z Britské Kolumbie určitě musí znát někoho z Ontaria, protože jsou oba dva Kanaďané.”

“Jasně, ale vy jste lidičky staří jako Metuzalém. Copak si nesmrtelní společně nevyráží, nemají nějaký tajný klub nebo tak něco? Jeden by si myslel, že jste se někdy dřív museli aspoň setkat,” nedala se vyvést z míry Stephanie. “Kromě toho jsem žila v přesvědčení, že se každých zhruba deset let stěhujete. Přece jsi nežila pořád ve Španělsku nebo snad jo?”

“Ne,” ironicky připustila Drina a opět pokrčila rameny. “Egypt, Španělsko, Anglie a pak zase Španělsko. Ačkoli většinou to bylo Španělsko.”

Stephanie zvědavě vyhrkla: “Proč?”

“Mám tam rodinu,” jak prosté. “A až do současnosti se ženy netoulaly po světě na vlastní pěst. Očekávalo se od nich, že zůstanou pod ochrannými křídly své rodiny.”

“Dokonce i ty nesmrtelné?” zamračila se Stephanie.

“Obzvláště pak ty nesmrtelné,” suše ji připravila o iluze Drina. “Musíš si uvědomit jednu věc. Od narození nám vtloukali do hlavy, že nesmíme přitahovat pozornost k sobě ani k našim lidem, a v dobách minulých by samotná nezadaná žena rozhodně pozornost poutala.”

“Aha, tak to jo,” zamumlala Stephanie, a pak přesunula pohled k Harperovi. “A co ty? Ty přece nejseš holka.”

Těmi slovy mu přihrála na rty hořký úsměv. Po dni, kdy byl považován za jednu z holek, to vypadalo, že aspoň Stephanie konečně vzala na vědomí, že není ženská… i kdyby jen pro tento rozhovor.

“Zřejmě jsem cestoval víc než Drina. Narodil jsem se tam, kde je dnes Německo, ale žil jsem v mnoha evropských zemích. Ačkoli v Anglii a ve Španělsku ne. Také jsem žil v Americe a nyní bydlím v Kanadě.”

“Takže kdyby mě Drina nemusela přijet hlídat, vy dva byste se možná nikdy nesetkali.”

“Možná ne,” přisvědčil Harper a přistihl se při myšlence, že by to byla věčná škoda. Drina byla zajímavá žena.

Potom už jim přinesli jídlo a tak obrátil pozornost k sendviči a hranolkám, které před něho postavili. Hnědý sendvič, světlé hranaté tyčinky a hnědá tekutá želatina v mističce vedle talíře, nevypadaly na první pohled nijak zvlášť lákavě. Kdysi dávno, ještě zamlada, býval šéfkuchařem a vzhledu pokrmu přikládal patřičnou důležitost, ale samo jídlo vonělo překvapivě lahodně.

Zvědavě se chopil vidličky, nabodl jednu hranolku a zvedl ji ke rtům, ale když uviděl, že Stephanie si tu svou nejprve namočila do husté tekutiny v malém omáčníku vedle talíře, zabrzdil. Napodobil ji, ponořil hranolku do toho, co asi byla ta omáčka zvlášť, a strčil si ji do úst. Chuť bryskně probrala k životu otupělé chuťové pohárky, a Harper jen vykulil oči. Je to překvapivě dobré, konstatoval v duchu a napíchl, namočil a snědl další hranolku ještě předtím, než vzal z talíře polovinu svého sendviče a zakousnul se do něho.

“Ty hranolky jsou volné?” optala se Stephanie.

Sotva si všimla, jak hladově pozoruje týnejdžerka její talíř, Drina se zakřenila a šoupla ho k ní se slovy: “Pusť se do nich. Já už dojedla.”

Nemusela říkat dvakrát. Stephanie se okamžitě vrhla na zbylé hranolky.

Drina pak už jen závistivým okem sledovala, jak je děvče likvidovalo, a skoro litovala, že se jich vzdala. Jenomže to bylo drahně dlouho, co jedla naposledy, a do břicha by se jí nevešlo už ani sousto. Natlačila do sebe s bídou polovinu sendviče a půl hromádky bramborových hranolků.

Pohledem zalétla k Harperovi a zaregistrovala, že jemu se sice podařilo nasoukat do sebe zhruba tři čtvrtiny jídla, v cílové rovince však zpomaloval. Také měl scvrklý žaludek.

“Večer by sis měla někam vyrazit.”

Překvapeně pohlédla na Stephanii a uviděla, že na ni při řeči ukazuje hranolkem.

“Vážně. Vždyť to jsou celé dekády, co sis naposledy vyšla do společnosti. Pracuješ, občas obcházíš příbuzné, a tím to hasne. Fakt potřebuješ vypadnout a trochu se povyrazit.”

“Vždyť já se bavím,” ujistila ji defenzivně.

“Ne, nebavíš. Umím ti číst myšlenky, pamatuješ? Ráda jsi chodila tancovat, ale netančila jsi od doby, kdy letěly krinolíny ? la Odváto větrem nebo Jih proti severu, jestli chceš.”

Drina se kousla do rtu. Uvažovala, co asi ta křepelka chystá teď. Nelhala, skutečně chodívala ven. Doma ve Španělsku měla několik dobrých kamarádek, lovkyň jako ona, a často společně vyrážely do nesmrtelného nočního klubu jménem Noche. Pokaždé protancovaly noc, aby si odreagovaly stres z práce. Ani na okamžik nezapochybovala, že jí to Stephanie vyčetla z hlavy, takže musela mít něco za lubem. Zase.

“Měla bys dnes večer odjet do Londýna, nakráčet někam do baru a prostě se odvázat. Protancovat střevíce. Udělá ti to dobře.”

“Nesmím řídit,” připomněla suše, ale jen jí tím nahrála na smeč a Stephanie nezaváhala.

“Tak ať tě odveze Harper,” odpálila pohotově. “Nepotřebuje vypadnout o nic míň než ty. Už půl druhého roku nikde nebyl, až na těch pár případů, kdy ho Elvi s Victorem prakticky vyvlekli za uši z baráku.”

Harper znehybněl s plnou pusou, zatvářil se vyplašeně a nakonec polknul. “No, já nevím—”

“Jo, já vím, raději by ses schovával v domě jako netopýr a lízal si rány,” skočila mu do koktání Stephanie. “Ale sám vidíš, o kolik je ti dneska líp, protože jsi vytáhnul paty z domu.”

Jenom mrkal.

“Já si vážně myslím, že by vám to oběma udělalo dobře. Rozhodně je to lepší, než se chovat jako párek želv.”

“Želv?” zamračil se.

“Jo, vy nesmrtelní se všichni stahujete do sebe a raději se věčně skrýváte doma, než byste třeba jen uvažovali o společenském životě.” Zakroutila hlavou. “Teď beze srandy. Vím, že visíte na té věci s životními druhy a tak vůbec, a taky vím, že vy dva nejste životní druh s družkou, ale to přece ještě neznamená, že se spolu nemůžete pobavit. Viďte že ne?” Probodla pohledem nejprve jednoho a pak druhého, a pokračovala: “Právě naopak, mělo by vám to dopřát větší volnost, o švandě nemluvě. Drino, ty jsi moc letitá, abys byla pro Harpera čitelná, a také jsi příliš zdvořilá, abys četla ty jeho. Takže se oba můžete báječně uvolnit. Navrch právě proto, že nejste životní druh a družka, si vůbec nemusíte lámat hlavu s tím, jaký na sebe navzájem uděláte dojem. Můžete se uvolnit, normálně relaxovat, užívat si společnost toho druhého a trochu se pobavit.”

Chvíli počkala, než se jim to rozleží v hlavě, načež poposedla dozadu a bojovně prohlásila: “Možná za to může fakt, že jsem v tomhle byznysu nováček, ale než se natrvalo usadím s nějakým životním druhem, mám v plánu randit jako pominutá. A vy byste to měli dělat zrovna tak. Oba jste osamělí a nešťastní. Čemu může uškodit, když si vyrazíte do města a pořádně se odvážete?”

Drina na ni zírala a jedním slovem žasla. Stephanie byla až děsivě geniální. Prohlášením, že si nejsou životními druhy, umetla Harperovi cestičku k souhlasu s flámem. A tvrzením, že důvodem, proč by ji tak jako tak nebyl schopen přečíst, je věk, eliminovala riziko, že by se ji mohl pokusit přečíst, zjistit, že to nesvede, a zpanikařit. V postatě jakýkoli protest proti strávení trochy času s ní, se kterým by se snad Harper mohl vytasit, zlikvidovala hned v zárodku. Dala mu svobodu, aby to udělal, bude-li si to sám přát. Bez pocitu viny, že si užívá, zatímco je Jenny mrtvá.

“Je mi lépe,” přiznal tichým hlasem, a znělo to, jako by ho to samotného překvapilo. “Myslím, že mi změna stereotypu prospěla.”

Stephanie vážně přikývla. “A navíc bys mi udělal velkou laskavost. Budu se cítit hrozně, jestli Drina neuvidí z Kanady nic víc než vnitřek Vily Casey a místní Wal-Mart.”

“Hmm. To by byla vážně škoda,” zamumlal Harper, odstrčil talíř a přikývl. “Platí. Dnes v noci si půjdeme zatancovat do Nočního klubu v Torontu.”

Drina zamrkala překvapením. Toronto bylo dvě hodiny daleko. Zavrtěla hlavou. “Ne. Na tak dlouho odjet nemohu. Musím být zpátky dřív, než půjde Stephanie spát.”

“Noční směnu má Anders,” připomněla jí Stephanie. “Takže jsem jeho problém.”

“Ano, ale spíme v jednom pokoji proto, aby se nikdo nemohl vloudit dovnitř a unést tě z postele.”

“A abych se nevyplížila ven a nezdrhla,” doplnila suše.

Drina se zamračila. Tolik ke Stephaniinu nevědění, že vědí o tomto riziku.

“Ale to je v pohodě,” urychleně řekla Stephanie. “Prostě budu podřimovat na gauči u televize, dokud se nevrátíte. Tak zabiju dvě mouchy jednou ranou. Anders mě bude moct hlídat, a vy dva se budete moct trochu povyrazit.”

“Čili domluveno,” uzavřel diskuzi Harper a rozhlédl se po servírce. “Zaplatím a můžeme zamířit k domovu. Musím si zavolat a zařídit, aby pro nás přiletěl můj vrtulník a—”

“Vrtulník?” podivila se Drina.

“Harper je šíleně bohatý,” sdělila jí Stephanie pobaveným tónem. “Ale to ty taky.” Pokrčila rameny. “Myslím, že když člověk žije tak dlouho, jako vy lidi, nakonec schrastí jmění.”

“Každý ne,” ujistila ji Drina.

“Jak myslíš,” odtušila Stephanie a zvedla se. “Musím čurat, než pojedeme.”

Drina hned s kývnutím odstrčila židli. Usmála se na Harpera se slovy: “Díky za oběd. Sejdeme se u auta.”

Jenom ještě počkala, než kývnul na souhlas, potom už pospíchala za Stephanií.

4. KAPITOLA

V koupelně zrovna nějaká paní uklízela. Drina se na ni zdvořile usmála. Opřela se o zeď a počkala, než si to Stephanie odbude v jedné z kabinek úlevy, umyje si ruce v umyvadle a jako první vyjde ven. Následovala ji mlčky, ale když dorazily k Harperovu vozu a uviděla, že se ještě nevrátil, konečně spustila: “Stephanie—”

Ihned Drině skočila do řeči: “Prosím, ne,” a obrátila se k ní. “Vím, že tě hryže svědomí kvůli tomu, co považuješ za manipulování s Harperem, ale je to pro jeho dobro. A nešijeme na něj žádnou boudu. Jenom se občas o čemsi zmíníme, aby se cítil v pohodě, a jeho pravé city měly čas narůst a vyzrát bez toho, aby jim stál v cestě pocit viny za smrt Jenny.”

“Ale—”

“Prosím,” škemrala Stephanie. “Prosím, nepokaz to všechno. Mám tě ráda. Oba vás mám ráda. Zasloužíte si být šťastní. Kromě toho jsem si dneska užila víc legrace než za celou dobu od—” Zmlkla a po tváři jí proplul mrak, než rychle sklopila hlavu.

Drina si povzdechla. Dobře věděla, že skoro řekla: od chvíle, kdy mě unesl Leonius, a vůbec ji to nepřekvapilo. Podle toho, co jí pověděli, bylo děvče od proměny nešťastné. Obtížně se vyrovnávalo se svými ztrátami a se změnami nevyhnutelnými pro přizpůsobení nové situaci. Ale dnešek byl plný legrace a smíchu. Pro ně pro všechny.

Na moment zavřela oči a pak natáhla ruku a zlehka pohladila dívenku po rameni. “Já se dneska taky bavila a věř mi, je to už moc dlouho, co jsem tohle mohla prohlásit s čistým svědomím.”

“Já vím,” zašeptala Stephanie. Zvedla hlavu a křivě se usmála, jen na půl úst. “Tvoje povrchové vzpomínky na nedávnou minulost jsou pěkně pochmurné. Nasazuješ si pohodovou tvář a zdáš se veselá a šťastná, ale dny trávíš lovem grázlů a truchlením nad nedobrovolnými proměněnci, které musíš zajmout nebo zabít. Dobře vím, že den co den bojuješ s pocitem viny, žes to musela udělat. V duchu si říkáš, že kdybys jejich mizerné otce vystopovala jen o trošku rychleji, mohli být zachráněni dříve, než je proměnili, nebo aspoň dříve, než byli donuceni spáchat něco, co se jim pak stalo polibkem smrti.” Ušklíbla se. “Sečteno a podtrženo, pěkně ponurý život.”

“Matika ti jde,” tiše hlesla Drina.

“Tak proč to děláš?”

Ironicky se usmála a pokrčila rameny. “Někdo musí.”

“Ale tebe to zabíjí. Uvnitř, každý den trošku,” naléhala tiše.

Drina to nepopřela, jenom řekla: “Zabíjí to všechny lovce psanců, každý den trošku, uvnitř. Ale když já…” Povzdechla si a pak vyložila karty na stůl: “Možná, jenom možná, moje činy zachránily jednu nebo třeba i dvě mladé dívky jako jsi ty před tím, čím sis musela projít.” Křivě se pousmála. “Řekni sama, nestálo to za to?”

Dříve, než mohla odpovědět, uslyšely, jak se otevírají dveře restaurace a ohlédly se. Harper na obzoru.

“Omlouvám se, zapomněl jsem, že je auto zamčené,” zabručel a už mačkal tlačítko dálkového ovládače.

“To je v pořádku. Zrovna jsme přišly,” uklidnila ho Drina a přešla k zadním dveřím, zatímco Stephanie otevírala přední dveře spolujezdce.

“Díky za oběd, a žes nás vzal dneska na nákupy, Harpere,” zacvrlikala Stephanie o chvilku později, když už vjížděli na příjezdovou cestu Vily Casey. “Skvěle jsem se pobavila.”

“To jsem rád,” zamumlal nepřítomně, zatímco se s autem vměstnával do těsného prostoru na jedné straně dvoumístné garáže.

Stephanie se na sedadle otočila a koukla dozadu na Drinu. “V noci, až budete ve městě, mrknu na internet a najdu nám něco na zítřek.”

“Okay.” Drina bez protestů souhlasila a rozepnula si bezpečnostní pás.

“Něco na zítřek?” zpozorněl Harper, ale vůz zrovna zastavil a Drina na nic nečekala a vyklouzla ven. Odpověď mileráda přenechá té prohnané osůbce vpředu. Nicméně ta vyskočila z auta stejně rychle a Harper hned po ní. Jen co zaklapl dveře, otázku nahlas zopakoval: “Co jsi myslela tím něco na zítřek?”

“No, dneska jsme si nechtěly vyjet jenom proto, že jsme potřebovaly něco teplejšího na sebe,” vysvětlila Stephanie cestou kolem auta ke schodům vedoucím do domu. “Měly jsme taky strach, že když zůstaneme doma, všechny vzbudíme. Což bude problémem i zítra, takže si musíme najít nějaké místo, kam bychom si zajely, nebo prostě něco na práci, abychom se zabavily.” Nahoře na schodech se zastavila s jednou rukou na dveřích a přemýšlivě našpulila rty. “Ačkoli bez auta budeme mít pěkně omezený výběr.” S povzdechem pokrčila rameny a zatlačila do dveří. “Však já už na něco přijdu.”

Stephanie pak vkročila do domu, a Drina byla těsně za ní, ale Harper ji chytil za ruku a zabrzdil. Sotva za Stephanií zapadly dveře, ustaraně se zeptal: “Myslíte si, že je moudré brát ji pryč z domu?”

“Není vězněm, Harpere. Nemůžeme ji zamykat v domě. Krom toho ji sem poslali, aby vedla pokud možno normální život,” upozornila a ještě dodala: “Nejprve jsem zavolala Lucianovi a ověřila si, zda je to v pořádku. Je si docela jist, že je z New Yorku nikdo nesledoval a holka je v bezpečí. Anders a já jsme podle všeho pouze preventivním opatřením. Pohlídáme ji, dokud se nevrátí Elvi s Victorem.”

“Aha,” zabručel a pustil ji. “No, to je dobrá zpráva. Myslím to, že je v bezpečí.”

“Ano,” přisvědčila a obrátila se zase ke dveřím. Ty se však najednou samy od sebe rozletěly, a tak Drině nezbylo, než couvnout o schod dolů. Na prahu se zjevila Stephanie. Bez bundy, zato s vykulenýma očima.

“Zapomněly jsme na naše oblečení!” zavřeštěla nevěřícně.

Drinu její výraz rozesmál. Otočila se, aby se protáhla kolem Harpera a sešla ze schodů. “Zavři dveře. V garáži se netopí a nemáš bundu. Já ty tašky donesu.”

Že nemá klíče, si uvědomila teprve v okamžiku, kdy došla ke kufru auta, ale to už vedle ní stál Harper a problém snadno vyřešil. Rovným dílem se podělili o nákupní tašky a dopravili je do domu. Tam se na ně nedočkavě vrhla Stephanie. Pobrala, co unesla, odvlekla kořist do jídelny a vrátila se pro zbytek.

“Postavím vodu na kakao,” oznámila, zatímco sbírala zbylé nákupy, a zase zamířila pryč. “Pospěšte si, fofrem shoďte boty a kabáty. Můžeme si dát kakao a sušenky, a při tom tohle všechno hezky probereme a rozhodneme, co by sis měla vzít večer na sebe, Drino. Já hlasuju pro ty černé koktejlky, OM střevíčky a síťované punčochy.”

“Jaké síťované punčochy?” užasle se zeptala Drina, ale Stephanie už byla zase v čudu.

“Ty co přihodila do vozíku, zatímco jste se převlékala v kabině,” dal se místo ní slyšet Harper, suchým hlasem.

“Aha,” povzdechla si a dumala, jestli vůbec bude mít nervy na to, aby nosila úbor, který si dnes zakoupila. K pořízení zmíněných šatiček a jehel se nechala od Stephanie přesvědčit pouze a jenom proto, aby měly jistotu, že se Harper začne v duchu zaobírat tím, jak v nich vypadá. Ale ve skutečnosti to nebyl její styl. Šaty měly trochu moc hluboký výstřih a až příliš štědře odhalovaly stehna. A střevíčky navrch dávaly tušit, že se v nich po pár krocích přerazí. Naštěstí s sebou měla ještě vlastní šaty a boty. I když musela chtě nechtě připustit, že byly drobet konzervativní, poněvadž si je přivezla na svatbu konanou v kostele. A každopádně to nebyl styl ? la Noční klub… alespoň pokud byl ten Noční klub něco jako Noche.

S povzdechem pověsila kabát na ramínko a rychle si stáhla nové kozačky sahající až ke stehnům, navíc s absurdně vysokými kramflíky. I ty měla na svědomí Stephanie. Bosky se pak odebrala do kuchyně. Harper, který ještě bojoval s tkaničkami druhé boty, v komoře osiřel.

Stephanie zrovinka vyndávala z kredence hrnky, pravděpodobně na prve zmíněné kakao, ale kupodivu se zde vyskytoval také Tiny. Obrovitý smrtelník byl předkloněný a koukal do trouby na něco, z čeho se linula vskutku báječná vůně.

“Jste brzy vzhůru,” poznamenala Drina. Při pohledu na něj bezděky zamrkala. Nemohla uvěřit vlastním očím, měl totiž květované kuchyňské rukavice a zástěru se stejným vzorem. Správně by v tom měl vypadat směšně, ale protože si jinak vzal jenom džíny a holou hruď mu zakrýval pouze lacl zástěry… well, je to zvláštně sexy, usoudila, přičemž nad sebou lehce zakroutila hlavou.

“Jsem smrtelník,” připomněl jí Tiny pobaveně. “Já jsem ve svém živlu ve dne.”

“Ano, ale já myslela, že vy a Mirabeau—”

“Zvadli jsme ve čtyři ráno a v poledne vstávali,” oznámila Mirabeau. Právě prošla z obývacího pokoje do kuchyně. Tvářila se jaksi vážně, když se zeptala: “Kdepak jste to byli, lidi?”

“Vyjeli jsme si na nákup a na oběd,” šťastně zapívala Stephanie a do pěti hrnků, co si nachystala, teď pilně sypala světlehnědý prášek.

Když Mirabeau jen chladně pozvedla obočí jejím směrem, Drina řekla: “Akorát do Wal-Martu, a prvně jsem zavolala Lucianovi, abych měla jistotu, že smíme.” Přesto ještě dodala: “Omlouvám se, že jsme nenechali vzkaz, ale myslela jsem si, že prospíte den, a že budeme zpátky mnohem dřív, než se vůbec někdo probudí.”

“Vidíš, já ti přece povídal, že se není proč bát, Beau,” něžně ji plísnil Tiny, zatímco vytahoval z trouby plech s malými kolečky. “Teď se přestaň na Drinu dívat, jako by ti zamordovala koťátko, a pojď si vzít sušenku.”

Při Tinyho slovech Mirabeau zamrkala a posléze roztála. Dokonce se jí podařilo na Drinu usmát. “Omlouvám se. Když jsme vstali a nikde nikdo, prostě jsem dostala strach. Jediným důvodem, proč jsem nesháněla po drátě Luciana a neposlala po vaší stopě Teddyho Brunswicka, byl Tinyho zdravý rozum. Podíval se do garáže a zjistil, že je pryč také Harperovo auto.”

“Měla jsem napsat na kus papíru, kam jsme jeli. Příště to udělám,” sypala si popel na hlavu Drina.

“A také číslo mobilu,” okamžitě řekla Mirabeau. Mezitím došla k Tinymu, objala ho jednou rukou a vtiskla mu polibek na holou paži. Když dodávala: “Telefonní čísla jsme si měli vyměnit hned, jak jste včera v noci dorazili. Tak bych vám mohla aspoň zavolat,” měla poněkud nesoustředěný hlas.

“Hned vám ho napíšu,” odtušila Drina, rozhlédla se a zamířila k ledničce, na jejíchž dvířkách v rohu uviděla magnetický bloček. Zapsala na něj svoje číslo, otočila se a podala pero Mirabeau. “Andersův telefon neznám, ale až se probudí, řekneme mu, aby ho sem připsal. A kdo chce, může si uložit čísla do mobilu, ale jinak zůstanou tady na lednici, pro strýčka příhodu.”

Mirabeau se s kývnutím odpoutala od Tinyho, vzala si od ní pero a ze zadní kapsy vytáhla mobil. “Oba máme nová čísla. V New Yorku jsme ztratili mobily, tak nám Lucian poslal nové,” přiznala s úšklebkem a začala mačkat tlačítka. Nejspíš hledala svoje telefonní číslo.

“Já mám mobil v zadní kapse, Beau,” zahřměl Tiny s plnýma rukama. Sundával sušenky z plechu a šoupal je na talíř.

Beau nemeškala a šla za ním. Strčila mu ruku do kapsy a lovila zmíněný přístroj. Když Drina uviděla, že zatímco jednou rukou vytahovala mobil, neodolala a tou druhou zabloudila pod lacl zástěry, aby si sáhla na holý hrudník, musela se odvrátit, aby skryla úsměv.

“Co to tady tak hezky voní?” zeptal se Harper. Vcházel z komory do kuchyně a dychtivě čenichal.

“Sušenky s čokoládovými chipsy a pekanovými ořechy,” oznámil Tiny mírně ochraptělým hlasem. Mirabeau už stihla vytáhnout svoje ruce i jeho telefon a zamířila k ledničce.

“To zní zajímavě,” nahlas usoudil Harper a šel za nosem, prostudovat voňavá kolečka. “Mohu jednu dostat?”

Tiny se zarazil, překvapeně na něj pohlédl, ale řekl: “No, jo, jasně. Proto jsem je upekl.”

Harper si tedy s pokývnutím jednu sušenku vzal a zvedl k ústům, aby kousek zkusmo ukousnul. Vykulil oči a sotva polknul, prohlásil: “Mmmm, dobrota.”

Tiny na něj jen mlčky zíral. Když vzápětí pohledem zalétl ke Drině, bryskně se otočila, aby posbírala nákupní tašky Wal-Mart, které tam Stephanie prve odložila, ale zaslechla ho říkat: “Vezmi si další,” a ohlédla se přes rameno. Uviděla, že si ho Tiny pozorně prohlíží.

“Díky.” Harper uzmul druhou sušenku a pohlédl na Stephanii, která poletovala kolem hrnků s kakaem. “Nechceš s tím pomoct?”

“No, vlastně je to hotové, chybí už jen voda, ale kdybys to zalil, až začne vřít konvice, mohla bych Drině pomoct odnést tašky do našeho pokoje.”

“Okay,” ochotně souhlasil.

“Díky.” Stephanie se na něj zakřenila a oběhla pult za Drinou.

“Pomůžu vám s taškami, jídlo a pití mají hoši zjevně pod kontrolou,” ozvala se Mirabeau, sotva se Drina narovnala a zamířila ke schodům. Právě začala stoupat nahoru, když uslyšela, jak Tiny mumlá: “Takže ty zase jíš, Harpere?”

“No, jo. Začal jsem jíst před půldruhým rokem, když jsem poprvé zavítal do Port Henry a setkal se s Jenny.”

“Tvou životní družkou?”

“Ano, setkání s životní družkou pochopitelně vzkřísí staré chutě, a myslím, že jen tak neodumřou, i když životní družka zahyne. Sice se nakonec zase vytratí, ale asi to čásek potrvá.”

“To je mi novina, já nevěděl, žes jedl i potom, co Jenny zemřela,” mírně odtušil Tiny.

Drina se na schodech zastavila. Čekala, dokud Harper neodpověděl: “Asi jsem byl příliš deprimovaný, abych se tím namáhal, ale ta dnešní vyjížďka s děvčaty mě trochu vzpružila a chutě jsou zpátky.”

“Hmm,” zahučel Tiny, a Drina pokračovala nahoru ve stejnou chvíli, kdy Stephanie a Mirabeau vyšly z jídelny a pustily se po schodech za ní.

“Dobře, ven s tím,” poručila Mirabeau, sotva se všechny tři ocitly v pokoji, který teď společně obývaly Drina se Stephanií.

“Jasně, Drino, jen jí ukaž, co sis koupila,” zvýšeným hlasem nevinně pronesla Stephanie. Tašky pustila na zem a spěchala za Mirabeau zavřít dveře.

“Já neměla na mysli—” začala Mirabeau.

“Ona to ví,” povzdechla si Drina. To dítě zřejmě vědělo všechno. V tomto domě se pravděpodobně neurodila jediná myšlenka, kterou by ta holka nezaslechla.

“Jenom jsem chtěla zavřít dveře. Mužští taky nemusí slyšet všechno, co si říkáme,” vysvětlila Stephanie, nyní pro změnu tlumeným hlasem, když procházela kolem Mirabeau ke Drinině posteli. Natáhla se, usmála se na Mirabeau a spustila: “Lucian sem Drinu poslal na Margueritino doporučení. Stejně jako mu navrhla, abyste mě sem dopravili vy dva s Tinym.”

Jakmile Mirabeau došlo, co to znamenalo, zvedla obočí. “Harper je tvůj životní druh?”

“Vypadá to tak,” unaveně přisvědčila Drina. Hodila nejbližší tašku na postel a začala se probírat věcmi, které se z ní vysypaly.

“Kriste. To znamená, že Stephanii hlídá další nesoustředěný lovec,” znechuceně zabručela Mirabeau. “Co jen to Luciana napadlo, posílat tě sem, jestli—”

“Protože tomu je srdečně jedno, jestli se soustředím nebo ne.”

“Cože?” vyhrkla překvapeně.

“V tu samou chvíli, kdy si s Harperem přiznáme, že jsme životní druhové, sem měl v plánu poslat kohosi jménem Bricker, aby mě nahradil. Ale ukázalo se, že Leonia spatřili ve Státech, což znamená, že vás nikdo nesledoval. Stephanie je v bezpečí, a my s Andersem jsme jen—” Když si uvědomila, co měla na jazyku, rychle sklapla, ale Stephanie větu bez mrknutí dokončila místo ní.

“Pán a paní na hlídání,” řekla pobaveně a hned Drinu ujistila: “To je v pohodě. Nejsem naštvaná.”

“Páni,” vydechla Mirabeau a opřela se o prádelník u paty postele. Chvíli mlčela, vstřebávala novinky a pak pohlédla na Drinu: “Tak co to dole plácal Harper za hlouposti, že jeho vzkříšené chutě jsou pozůstatky vlivu Jenny?”

“On tomu věří,” konstatovala Stephanie jednoduše a posadila se, aby pomohla Drině roztřídit svršky, co nakoupily.

Mirabeau přimhouřila oči. “Proč? Copak se tě nepokusil přečíst?”

Drina pokrčila rameny. “Pravděpodobně. Ale jsem podstatně starší než on. Stejnak by mě přečíst nedokázal.”

“A ty ses ho přečíst pokusila?” zajímalo Mirabeau.

“V první vteřině, kdy jsem ho spatřila,” přiznala tichým hlasem. “A nesvedu to.”

“Proč jsi mu nic neřekla?”

Drina s povzdechem zaregistrovala ponurý výraz Mirabeauiny tváře. Jak to tak vypadá, vysvětlování ji nemine.

“Těm holkám to ale trvá,” poznamenal Tiny, když pomáhal přenést sušenky a kakao na jídelní stůl.

“Nahoře je to nejspíš samé jů a hele nad tím, co dneska Stephanie s Drinou nakoupily,” pobaveně odhadl Harper. “Když už o tom mluvíme, drobná rada. Pokud se Mirabeau rozhodne vzít Stephanii nakupovat – jenom předej klíčky, ať si jedou samy. Budeš ušetřen ponížení a několika šoků.”

“Ponížení a šoků?” zeptal se Tiny a rty mu roztáhl úsměv.

“Hmm. Strávil jsem s nimi den, kdy mě braly jako jednu z nás holek, a dozvěděl jsem se o ženách věci, které jsem nikdy ani vědět nechtěl,” přitakal suše.

“Jako například?” zeptal se Tiny zvědavě.

“Víš ty, jak říkají jehlovým podpatkům?” položil čistě řečnickou otázku Harper, rozhodně nečekal, že by to mohl vědět.

Tiny ho ale převezl. “No, ano,” přikývl a usadil se. “Stará dobrá OMka.”

“Tys to věděl?” užasl. “A víš taky, co znamená to OM?”

Tiny znovu přikývl a vnesl do věci jasno. “Po většinu dospělého života jsem měl za nejlepšího přítele holku… a když o tom tak přemýšlím, pravděpodobně se mnou jednala spíš jako s kamarádkou než s kamarádem,” připustil s nevzrušeným zachechtáním.

“Hmm.” Harper zakroutil hlavou. “No, se mnou za celý život nikdo jako s kamarádkou nejednal. Bylo to tak trochu ponižující.”

“Ne.” Tiny zavrtěl hlavou. “Je to poklona. Znamená to, že v tobě nespatřují sexuální hrozbu. Jsi spíš kamarád než přítel.”

“A to má být poklona?” zapochyboval Harper.

“To je, pokud tedy chceš být jenom kamarád,” potvrdil, pak ale pokrčil rameny a dodal: “Máš-li však zájem o poněkud sexuálnější typ vztahu, něco ve stylu kamarád taky rád, už to asi tak lichotivé nebude. Naštěstí jsem o svou přítelkyni Jackie v tomto smyslu zájem nikdy neměl. Je pro mě spíš něco jako kámoš a sestra dohromady. Dva v jednom, chápeš?”

“Jackie? Vincentova manželka? Ta co koncem týdne přiletí, aby pomohla dohlédnout na tvou proměnu?” ujišťoval se Harper. Tento obr včera v noci zavolal té své Jackie, aby jí pověděl, že ho brzy promění. Dáma dva v jednom očividně nedala jinak, než že musí být u toho, takže museli stanovit datum a čas. Rozhodnutí znělo: den D, hodina H nastane o víkendu.

“Ano.” Tiny se mdle pousmál, a potom už se oba zadívali ke schodišti, protože zaslechli vrznutí dveří doprovázené švitořením a klapáním podpatků. Děvčata se vracela. Harper se usmál, byl zvláštně nedočkavý, až je zase uvidí. Den strávený v dámské společnosti mu prostě připadal tak nějak jasnější.

“Vypadáš nádherně,” zavzdychala Stephanie. Ležela na posteli s polštářem v náručí.

Drina se zadumaně prohlížela v zrcadle a v duchu konstatovala, že vypadá jako prostitutka na volné noze.

“To teda ne,” vyhrkly Stephanie a Mirabeau jednohlasně. Zamračila se a otočila se na tu starší.

“Je dost zlé, že mě čte ona, a teď i ty, Brute?” optala se znechuceně.

Mirabeau se zakřenila a pokrčila rameny. “Momentálně jsi otevřená kniha. Je těžké v ní nečíst.”

Zakabonila se a opět se obrátila k zrcadlu. Při pohledu na svůj odraz opět zavzdychala, ale v duchu byla u rozhovoru, který se v tomto pokoji odehrál dnes odpoledne. Jakmile jí se Stephanií vysvětlily, jak se věci mají, k Drinině nemalému překvapení došla Mirabeau k názoru, že to vzaly za správný konec, a nabídla pomoc.

Ruku na srdce, byla to úleva. Jak plynul den, Drina poznenáhlu zjišťovala, že je stále těžší nemít špatné svědomí kvůli tomu, že si s Harperem hrají jako kočky s myšákem a blbnou mu hlavu. Ale po Mirabeauině ujištění, že to byl asi nejchytřejší možný tah, se hned cítila o trošku lépe.

Jenomže nyní hleděla do zrcadla na ženu, kterou stěží poznávala, a uvažovala, co to do pekla provádí.

“Tohle je styl dnešní doby,” ujistila ji Stephanie, sedící na posteli s upřímným výrazem ve tváři.

“Má pravdu,” přisolila si Mirabeau. “Přesně tohle se dneska nosí do klubů a barů.”

“Chcete mi snad namluvit, že se dneska všechny ženské oblékají jako prostitutky? Jakpak se tomu asi říká? Šlapka šik?” otázala se suše. Při řeči si povytahovala hluboký výstřih černých šatů, k jejichž oblečení ji ty dvě nakonec přece jen ukecaly.

Mirabeau se jejím kousavým slovům jenom zachechtala. Byla to Stephanie, kdo ji okřikl: “Přestaň si hrát s tím výstřihem. Zas tak hluboký není. To jen ty jsi zvyklá nosit mnohem konzervativnější šaty.”

K tomu neměla Drina co dodat. O tom nebylo sporu. Vždycky svůj hrudník považovala za příliš bujný a odjakživa ji to uvádělo do rozpaků, proto tíhla k malým výstřihům nebo dokonce rolákům.

S povzdechem se začala odvracet od zrcadla, ale hned se zase zarazila. Tentokrát se zahleděla na zem, na svoje jehlové podpatky. “Nebudu v tom moct tancovat.”

“Tak je předtím, než vstoupíš na parket, prostě skopni,” poradila Mirabeau, s klidem džentlmena. “Viděla jsem, že to tak kočky dělávají.”

“Není to vrtulník?” ozvala se Stephanie. Sotva začaly brát na vědomí vzdálené bzučení, mrštně vyskočila z postele a utíkala k oknu. Rozhrnula závěsy, vykoukla na oblohu a poskočila vzrušením. “Jo, je!”

“Čas jít,” vesele zazpívala Mirabeau a šla otevřít dveře.

“Doufám, že v nich nebudu muset moc chodit,” remcala Drina v patách za ní.

Stephanie se smíchem pustila závěsy a uháněla za nimi. “Alespoň si nemusíš dělat starosti s puchýři. Nanoboti je zahojí stejně rychle, jako ti naskočí.”

Drina se neobtěžovala s odpovědí. Měla příliš mnoho práce se strachem z točitého schodiště. Nerada by to vzala do přízemí střemhlav. Ale vážně, tuto švédskou obuv si fakt neměla kupovat, o šatech nemluvě. Měla si pořídit něco, v čem by měla pohodlí. Ale kdo mohl tušit, že Stephanie – velký loutkář plus Amor v jednom – dotlačí Harpera k tomu, aby ji vzal dnes večer do společnosti?

“Nikdy nepodceňuj velkou Stephanii,” pobaveně odtušila Mirabeau zepředu.

“Nechej toho,” vyštěkla Drina. Bože na nebi, být čitelná se mi vážně nelíbí.

Mirabeau se jenom zasmála, ale než došly do přízemí a zamířily do jídelny, podařilo se jí rozjaření zakamuflovat.

“Výtečně, vrtulník je tady a—”

Uprostřed věty Harperovi zčistajasna došla slova. Drina odtrhla oči od svých nohou a tázavě pohlédla na něj. Zíral na ni, pusu dokořán, v jedné ruce její kabát a druhou měl zvednutou k oknu, snad ukazoval ven, na helikoptéru. Vypadal jako by spatřil Medúzu a zkameněl. Nebyla si jistá, jestli je to dobré znamení. Přece už ji v těch koktejlkách viděl. Neměly by u něho vyvolat tuto reakci, ať už to bylo cokoli. Osobně tipovala hrůzu.

“To není hrůza,” podrážděně zasyčela Stephanie zezadu. “To je úžas. Obdiv! Šaty sice viděl, ale neviděl k nim punčochy, jehly, šperky, make-up a účes. Vzala jsi mu dech.”

“Tady máš plášť.” Tiny se ujal slova i činu. Z Harperovy nevzdorující ruky sebral dlouhý kabát z umělé kůže a prošel místností, aby do něho Drině pomohl.

“Děkuji,” zamumlala, zatímco strkala nejprve jednu a pak i druhou ruku do rukávu.

Vesele odvětil: “Rádo se stalo,” a ona by přísahala, že jak obracel pohled z ní na Harpera, oči se mu třpytily smíchem. Ten tam pořád stál jako špatně vyřezaný svatý, ale aspoň už měl zavřenou pusu a připažil. “Well, hezky se pobavte, děti.”

Sarkasticky se na Tinyho usmála, ačkoli sama nedokázala říci zač. Jestli za to, že jim říkal děti, přestože byli oba staří jako Metuzalém, nebo za přání hezké zábavy, přestože najisto věděla, že ta byla vyloučená.

“Dobrá,” hlesl Harper. Sotva k němu Drina došla, jako zázrakem se probral k životu. “Vrtulník přistál na školním dvoře. Je to jen přes ulici.” S obavami sklopil zrak k jejím jehlám. “Dojdeš tam v těch střevíčcích? Venku to klouže.”

“Možná by sis místo nich měla raději vzít ty nové kozačky, Drino,” navrhla najednou Stephanie. “Jsou to taky OMka, ale bude se ti v nich lépe brzdit. A navíc jsou teplejší.”

“Vysoké kožené boty by se k těm šatům skvěle hodily,” přidala se Mirabeau. “Bylo by to doslova pekelně sexy.”

“Boty jsou fajn,” bránila se, zrudlá rozpaky ze vší té pozornosti. Každý v místnosti teď zírali na její nohy v síťovaných punčochách. Síťovaných, pro smilování Boží! Jediná věc, co ji napadala, ve které by vypadala ještě víc jako coura, byly vysokánské kožené boty.

“No, koneckonců, kdyby ti to moc klouzalo, Harper tě může odnést v náručí,” nevinným hláskem odtušila Stephanie.

“Dobře. Tak kozačky,” odsekla Drina a cestou do komory neopomněla sežehnout týnejdžerku dožraným pohledem. Pokusila se přezout rovnou tam, opřená o zeď, ale když už při snaze sundat jehly málem upadla, vzdala to.

Vzdychla, vztekle si kozačky odnesla do jídelny a posadila se k tomu. Rychle zula střevíčky, natahovala si jednu botu po druhé, a při tom se statečně snažila ignorovat, jak velký díl nohou dává všanc nenechavým pohledům okolostojících diváků. Konečně se mohla vrátit k Harperovi.

“Hotovo,” ohlásila s nuceným veselím.

Harper odtrhl oči od kozaček, těžce polknul, přikývl a vzal Drinu pod paží, aby ji doprovodil ke dveřím. Na odchodu ještě zachraptěl: “Nečekejte na nás.”

Už na verandě se v duchu pochválila, že si nakonec přece jen vzala vysoké boty. Byla děsná zima a takto jí aspoň neumrznou nohy. V kozačkách se navíc chodilo lépe než na jehlách, které byly nejméně o palec vyšší. Ne, že by tyhle boty neměly vysoké podpatky, ale byly alespoň zvládnutelné. V jehlách se cítila jako na chůdách.

Při přecházení ulice si prohlížela helikoptéru. Potom se rozhlédla okolo sebe. Dopravní provoz zpomaloval, až se nakonec zastavil docela. Z oken okolních domů vyhlíželi lidé. Nutno říci, že tento způsob přepravy by v soutěži nenápadnosti těžce pohořel. Tipovala, že ještě dřív, než se odlepí od země, rozezvoní se všechny telefony ve městě.

Do háje, polovina z nich pravděpodobně zvoní už teď, pomyslela si ironicky, když se přikrčili, aby proběhli pod lopatkami ke dvířkům vrtulníku.

5. KAPITOLA

Nikdo se nezmínil, jak dlouho cesta do Toronta potrvá, pokud poletí vrtulníkem, a Drina neměla hodinky, takže to nemohla stopnout, ale let jí nepřipadal nijak dlouhý. Možná proto, že byla zaměstnaná kulením očí na světla, která míjeli. Předpokládala, že až dorazí do Toronta, zase přistanou na nějakém hřišti, a tak když dosedli na plochou střechu budovy, lehce ji to překvapilo.

Nicméně bylo jasné, že nebyla jejich cílem. Poté, co sjeli výtahem do přízemí, provedl ji Harper obrovskou, majestátní halou ven, kde u chodníku čekal vůz. S povzdechem se složila na teplé, polstrované sedačky. Nepřítomně naslouchala, jak Harper hovoří se šoférem, a pak se rozjeli.

“Noční klub není nijak zvlášť zařízen na podávání netekutých pokrmů,” vysvětlil Harper, když se pohodlně usadil na sedadlo vedle ní. “Tak jsem na večeři rezervoval stůl v restauraci. Doufám, že je to v pořádku?”

“Samozřejmě,” usmála se. “Vlastně, když ses teď o tom zmínil, mám docela hlad.”

“Já také. Nyní už jen musíme doufat, že je dobrá,” odtušil ironicky. “Zavolal jsem svému viceprezidentovi, aby mi poradil, kam jít, a neuvědomil jsem si, že jakožto nesmrtelný nejí. Nicméně mne ujistil, že tento podnik je dobrý a stojí za vyzkoušení.”

“Tvůj viceprezident?” optala se Drina zvědavě.

“Mám firmu produkující mražené potraviny,” přiznal se sebekritickou grimasou. “Je to asi hloupé – pro nesmrtelného – já vím, ale zamlada jsem býval kuchařem, a přestože jsem nakonec zájem o konzumaci jídla ztratil, nikdy jsem neztratil zájem o jídlo jako takové,” pokračoval poněkud rozpačitým tónem. “Takže jsem po celá staletí podnikal v oblastech vždy nějak spojených s podáváním jídla. Hostince, restaurace a nakonec, mražená jídla. Je to zhruba deset let, co jsme zabrousili také do sféry vinařství.”

“Aha, no to je—” Drina se odmlčela a vyhlédla z okna, jelikož vůz náhle zpomalil a zabrzdil u chodníku.

“Nebylo to nijak daleko, ale vzhledem k tomu, jaká je dneska zima, jsem si řekl, že neuškodí se svézt,” vysvětlil a naklonil se dopředu, aby pohovořil s řidičem. Zaslechla něco jako, že nemusí vystupovat a otevírat jim dveře, a že až budou hotoví, zatelefonuje mu, a pak si Harper sám otevřel a protáhl se ven. V době, kdy se po sedačce pošoupla na kraj, byl už otočený k ní a podával jí ruku.

S úsměvem ji přijala, zvedla nejprve jednu nohu ve vysoké botě a pak druhou, a přehoupla je nad chodník. Ucítila, jak jí sukně vyjíždí nahoru, ale snažila se nepanikařit. Sotva však pod podrážkami ucítila kluzký povrch chodníku, rychle tyhle starosti pustila z hlavy. Zatajila dech, vstala, a když se udržela na nohách, dost se jí ulevilo, že ji nepostihlo nic tak neelegantního, jako další přistání na zadku, tentokrát na zledovatělém betonu.

Harper ji doprovodil krok ode dveří a otočil se, aby je zabouchnul. Jen co se odvrátil, bleskově si stáhla sukni. Ve chvíli, kdy se obrátil opět čelem k ní, sukně byla na svém místě a její majitelka se nevzrušeně usmívala.

Zavedl ji dovnitř, a zatímco hovořil s maitre d’, Drina se rozhlížela okolo sebe. Zaznamenala tlumené osvětlení, nažehlené sněhobílé ubrusy a prostírání, krvavě rudé svíce a – na to by si klidně vsadila – pravé stříbro na stolech. Téměř všechny byly obsazené. Načež jí Harper galantně pomohl z pláště, a pak ho spolu se svým předal usměvavému mladému muži v černém smokingu. Ten oba spěšně odnesl, zatímco je jiný, stejně oděný mladík, doprovodil tichou restaurací k jednomu z mála volných stolků, co kolem viděla.

“Děkuji,” zašeptala, když přijala nabídnutý jídelní lístek. Jen co se mládenec vzdálil, znovu se rozhlédla. Restaurace byla plně obsazená, ale vládla zde poklidná, decentní atmosféra. Na pozadí nevtíravě hrála tichá hudba a večeřící hosté hovořili polohlasem. Prostředí bylo na hony vzdálené jídelně, kde dnes obědvali. Tam pouštěli muziku ve stylu rock či pop a to navíc na plné pecky, takže lidé museli zvedat hlas, aby se vůbec slyšeli. Tady je to mnohem příjemnější, libovala si v duchu, a když obrátila pozornost ke svému jídelníčku, jemně se usmívala.

“Inu,” poznamenal Harper o chvíli později, poté co odešel číšník s jejich objednávkami, “teď tedy víš o mém malém podniku. A co ty? Byla jsi lovkyní odjakživa?”

Ironicky se usmála tomu malému podniku. Dost pochybovala, že muži s malým podnikem mají helikoptéry, BMW a náramkové hodinky posázené diamanty, jako byly ty, které měl dnes večer na zápěstí on. Nic z toho však nekomentovala a řekla pouze: “Ne.”

Zvedl jedno obočí. “Ne?” zeptal se nevěřícně. “To je celé?”

“Ne, Harpere?” přeformulovala, ale věděla, že jí oči jiskří zlomyslnou legrací a přestala ho dráždit. “Okay. Podívejme se na to…” Zamyslela se nad svou minulostí a pak se ironicky usmála a zakroutila hlavou. “Well, byla jsem voňavkářka, Amazonka, konkubína, vévodkyně, pirát, madam, a pak jsem stala lovcem.”

Když na něj tak vychrlila své résumé, Harperovi vyjelo obočí skoro až na čelo. Nyní si odkašlal a řekl: “Dobrá, vezměme to od začátku. To byla voňavkářka, nemýlím-li se?”

Zasmála se a přikývla. “Můj otec se nejprve usadil v Egyptě, máma byla Egypťanka. Tam jsem se také narodila. Tenkrát měly egyptské ženy mnohem větší svobodu. Byly jsme skutečně považovány za rovné mužům, no tedy většinou. Rozhodně byly rovnoprávnější než v jiných kulturách. Mohly jsme vlastnit firmy, podepisovat smlouvy a doopravdy pracovat a vydělávat si na živobytí, místo abychom byly přítěží pro své otce a mužské příbuzné.”

“A z tebe vyrostla voňavkářka,” zamumlal Harper.

“Matka chtěla, abych byla seshet, písař,” vysvětlila s úšklebkem. “Ale mne fascinovaly vůně. Jak může jejich smísením vzniknout docela jiné aroma a tak dál.” Usmála se a dodala: “Ukázalo se, že na to mám nos. Bohatí lidé přijížděli zdaleka široka, aby si koupili parfémy s mými vůněmi. Hodně to vynášelo, vlastnila jsem obrovský dům a služebnictvo, a to vše bez muže po boku. Byl to dobrý život,” odtušila s širokým úsměvem, který však rychle povadl a zmizel. Dlouze si povzdechla a navázala: “Ale pak přišli Římané a všechno zničili. Ti zatracení ignoranti pronikli docela všude a přinesli s sebou své mnohem zastaralejší zákony. Ženy v římské společnosti nebyly rovnoprávné.” Zamračila se, ale posléze se jí rty opět začaly roztahovat úsměvem. “Pod jejich nadvládou jsem už sice nemohla provozovat výrobu parfémů, ale mohla jsem bojovat. Stala jsem se gladiátorkou. Přezdívali nám Amazonky.”

“Předpokládám, že podle bájných Amazonek?”

Přikývla a suše konstatovala: “Římané byli inteligentní, zato však postrádali fantazii.”

Harper se zachechtal jejím jízlivým slovům, a ona se zasmála.

“Gladiátorkou jsem nebyla dlouho. Prostě v tom nebyla žádná pořádná výzva. Smrtelní gladiátoři byli pomalejší, slabší a porážet je byla pro mě hračka. Měla jsem pocit, že švindluji. Snažila jsem se vyhýbat bojům na život a na smrt. To by bylo jako, well, jako porážet ovce,” odtušila znechuceně.

Harper chápavě přikývl právě ve chvíli, kdy se vrátil jejich číšník s lahví vína, kterou objednal. Oba zmlkli a poodsedli si, zatímco láhev otevíral, nalil trošku do Harperovy skleničky na ochutnání, a když ten souhlasně přikývnul, číšník rychle naplnil obě sklenky. Ještě je ujistil, že jídlo bude servírováno každým okamžikem, a vypařil se.

“Čili dávat výprask smrtelným gladiátorům nebyla žádná zábava a nechala jsi toho, aby ses stala…” vyklenul jedno obočí. “Konkubínou, správně?”

Při pohledu na jeho výraz vyprskla smíchy. “No, takhle to nebylo. Utekla trocha času.” Odmlčela se, aby usrkla vína. Když jí jemná chuť oblažila ústa, usmála se, potom polkla a přiznala: “Při zpětném pohledu si myslím, že role konkubíny byla moje rebelantská životní etapa. Před ní jsem se nějakou dobu chovala vzorně, žila se svou rodinou a hrála poslušnou dceru. Ale bylo to strašně těžké. Být poté, co jsem dostala ochutnat svobodného života, který jsem sama řídila, a o všem v něm rozhodovala sama, najednou degradována na podřízené dítě, bylo nesmírně frustrující.” Při té vzpomínce podrážděně vyfoukla vzduch z plic.

“Pochopitelně,” přikývl Harper. Naprosto jí rozuměl. “Ano, věřím, že bylo.”

“Možná, kdybych se narodila a vyrostla v takovémto typu společnosti, a nedostala ochutnat svobodu, zvládla bych to lépe,” zamyšleně poznamenala Drina. “Ale kdyby chyby. Nevyrostla, takže jsem život pod nadvládou muže nesnášela dobře. Alespoň když mi šéfoval Stephano.”

“Otec?”

“Ne, nejstarší bratr. Dostal jméno po našem otci. Když do země vpadli Římané, rodiče zahynuli a Stephano se stal hlavou rodiny.” Zašklebila se. “On a já jsme jako olej a voda. Nebo jsme aspoň byli. Ačkoli v současnosti spolu celkem vycházíme.” Zakřenila se. “Ale človíčku, kvůli té záležitosti s konkubínou parádně vypěnil. Dokonce přivolal strýce Luciana, aby mě zkrotil.”

“Harper zvedl obočí. “Překvapuje mě, že se Lucian obtěžoval zasáhnout.”

“No, ono nešlo jenom o tu věc s konkubínou. Tenkrát mi už bylo pár set let a předpokládám, že by mu profese sama o sobě ani tak moc nevadila, kdybych ovšem nepřekročila jisté meze.” Zaváhala, ale nakonec si vzdychla a kápla božskou: “Jak jsi pravděpodobně sám zažil, po nějakém čase začnou být smrtelní milenci a partneři nudní.”

Vážně přikývl. “Snadno čitelní a ovladatelní, je těžké odolávat pokušení a nedělat to.”

“Ano, víš…” Udělala obličej. “Obávám se, že přestože jsem byla považována za jeho konkubínu, ve skutečnosti jsem byla loutkářem svého milence, a skrze něj tak trochu vládla zemi. Aspoň dokud se to nedoneslo strýci Lucianovi a nepřišel mi zvednout mandle.”

Harper se rozesmál. “Kdo to vlastně byl?”

Okamžitě zavrtěla hlavou. Přiznání by bylo prostě příliš trapné. Svým vměšováním málem vyvolala občanské povstání, což bylo pravým důvodem, proč strýc zasáhl. “Možná ti to jednou povím, ale dneska ne.”

“Hmm, však já ti to připomenu,” ujistil ji Harper.

Pokrčila rameny.

“A následovala vévodkyně, jestli se dobře pamatuji?”

“Ano, ale až o něco později. Po tom konkubinátu jsem byla náležitě potrestaná. Dost na to, abych se zase nějakou dobu chovala slušně. Tenkrát jsme se přestěhovali do Španělska, a pokud jde o postavení ženy ve společnosti, byli Španělé stejně příšerní jako Římané. Nakonec mi ale Stephanovo poručníkování opět začalo lézt krkem. A pak jsem potkala velmi půvabného a okouzlujícího vévodu, do kterého jsem zamilovala až po uši.”

“Tys měla životního druha?” vyhrkl překvapeně.

Zavrtěla hlavou. “Ne. Ale na rozdíl od většiny lidí měl myšlenky stejně krásné a milé, jako byla slova, jež pronášel. Byl to čestný muž.”

“Rarita,” odtušil se vší vážností.

“Ano. Měla jsem ho moc ráda, a on mne vskutku miloval a požádal mě o ruku, no a já souhlasila. V duchu jsem si slibovala, že ho nebudu ovládat, ani mu dělat nic z toho, co jsem prováděla svému… ehm… když jsem byla konkubínou.”

“A dodržela jsi ten slib?” zeptal se zvědavě.

Drina si dávala na čas, oddálila odpověď dalším douškem vína, ale když se mu rty roztáhly do vědoucího úsměvu, vzdala snahu vymyslet způsob, jak se vyhnout odpovědi, a na svou obranu řekla: “Když víš, že máš pravdu, a on je prostě tvrdohlavý mezek, je to pak strašně těžké.”

Harper zařval smíchy, a ona potřásla hlavou. “Zase o tolik nešlo. Byl to jenom vévoda, a tak nehrozilo, že budu vládnout zemi a riskovat občanské bouře, přesto mě ale pokaždé, když jsem nad ním převzala kontrolu, hryzalo svědomí. Také jsem si vyčítala, že mu stojím v cestě k získání dědice, po kterém převelice toužil.”

“Copak ty jsi s ním nechtěla mít dítě?” zajímalo Harpera.

Posmutněla a zavrtěla hlavou. “Nešlo o to, že bych je snad nechtěla. Ale připadalo mi to vůči němu kruté. Naše dítě by bylo nesmrtelné, a krom toho, že by se tím značně zvýšilo riziko prozrazení, co jsme zač, on či ona by musel po čase odejít… spolu se mnou. Zdálo se mi kruté dát mu dítě, a pak mu jeho či ji zase sebrat.”

Když přikývnul na znamení, že to chápe, povzdechla si a přejela bříškem ukazováčku po okraji skleničky. “I když jsem měla na starosti jenom sama sebe, utajování, čím vlastně jsem, bylo stále obtížnější. Tvrdila jsem, že moje pleť špatně reaguje na slunce, abych vysvětlila, proč se mu vyhýbám, ale stejně jsem se musela každou noc vykrást ven na lov, což bylo mnohem těžší, než bych čekala…” Zhluboka si povzdechla a pokrčila rameny. “Prožili jsme spolu pouhý rok a už nadešel okamžik, kdy musela vévodkyně zahynout.”

“Jak se ti to podařilo?” zeptal se Harper tichým hlasem.

“Vypomohl mi strýc Lucian,” odvětila ironicky. “Ten chlap se zřejmě objeví vždycky, když ho potřebuješ. Jako by měl šestý smysl nebo co.”

“Slyšel jsem to o něm,” přisvědčil a zvědavě se zeptal: “Co podnikl?”

“Zařídil, aby v době, kdy byl můj choť očekáván u dvora, doručili zprávu, ve které se psalo, že je Stephano na smrtelném loži a ptá se po mně. Lucian mého muže ujistil, že mne tam v bezpečí dopraví, a rezervoval plavbu podél pobřeží. Potom zakoupil loď, najal posádku složenou ze samých nesmrtelných, a můj manžel s námi odjel do přístavu, aby nás vyprovodil na cestu.

Loučení až překvapivě překypovalo city,” přiznala zamračeně. “Chci říci, věděla jsem, že sice neumřu doopravdy, jenomže pro něj ano, a už nikdy ho neuvidím… tak jsem byla silně rozrušená. On to pochopitelně přičetl starostem o bratra a byl ke mně velmi milý a něžný. Zůstal stát na břehu a díval se za námi, jak odplouváme.” V duchu se vrátila do onoho dávného jitra a odmlčela se. S úžasem si uvědomila, že musí mrkat, aby rozehnala slzy, které jí znenadání hrkly do očí. V průběhu věků měla ráda mnoho smrtelníků, ale Roberto byl mimořádný muž. Nesmírně ho milovala a celá dlouhá léta litovala, že pro ni nebyl možným životním druhem.

Zatřepala hlavou a rychle dokončila: “Strýc Lucian koupil loď za jediným účelem. Ztroskotat s ní. Vyrojily se zvěsti, že šla ke dnu i s celou posádkou, co byla na palubě, a já, spolu se všemi ostatními, byla pokládána za mrtvou.”

“A pak ses vrátila k životu pod bratrovými křídly,” odtušil Harper s úšklebkem, který naznačoval, že měl představu o tom, jak málo se jí to asi zamlouvalo.

“Na moc dlouho ne,” sdělila mu spokojeně. “Jenom než jsem se rozhodla, co bych chtěla dělat dál.”

“Což bylo…” odmlčel se, očividně lovil z paměti seznam, který mu prve odrecitovala, a posléze se nejistě zeptal: “Pirát?”

Drina vyprskla smíchy. “Ve skutečnosti jsem byla korzárem, ale to je totéž, jenom s požehnáním vládce. Jakožto kapitán jsem měla glejt, kaperský list, který mne opravňoval beztrestně přepadat a okrádat plavidla patřící nepřátelům Španělska. Královské povolení loupit.”

“Tys byla kapitánem?” podivil se s úsměvem. “A byla jsi kapitán Alexandr nebo Alexandrina?”

Usmála se. “Samozřejmě Alexandr. No, vlastně Alex. Ale považovali mě za muže, alespoň většina. Jak jistě sám uhodneš, málokterý Španěl by pracoval na lodi s kapitánkou na můstku, tak jsem se převlékala za muže. Za drsňáka,” ujistila ho a v očích jí zahořela rozverná světýlka, pak ale ohrnula nos. “Nebo jsem si to aspoň ve své naivitě myslela. Když jsem však z jejich myšlenek vyčetla, že mě mají za potrhlého a nejspíš taky přihřátého, v tu ránu bylo po iluzích. A po náladě. Pýcha holt předchází pád.”

Harper zvrátil hlavu dozadu a zařval smíchy tak nahlas, že tím k sobě přitáhl několik iritovaných pohledů. Drině to bylo jedno, jen se pousmála.

“Dovedu si představit, žes byla velice schopný pirát,” prohlásil, sotva byl mocen řeči, a ona se uchechtla.

“Nejsem si jistá, zda je to poklona či ne.”

“Rozhodně ano,” ujistil ji. “Jsi dost mazaná a navíc jsi měla bojové zkušenosti ze své gladiátorské éry.”

Přikývla. “Ano, byli jsme nadmíru úspěšní. Ale nakonec mne unavilo bezmála bezmocně přihlížet, jak mí muži umírají.”

Harper vyklenul jedno obočí, při tom se bezmyšlenkovitě chopil sklenky.

Pokrčila rameny a zvedla tu svou. Točila s ní v prstech, zatímco vyprávěla: “Všichni byli velmi obratní, a já trvala na každodenním výcviku, ale co naplat, byli smrtelní. Nebyli tak rychlí a silní, a neměli zdravý kořínek ani se nehojili stejně rychle jako já,” povzdechla si. “Během let jsem ztratila spoustu dobrých mužů a nakonec jsem se rozhodla, že všeho moc škodí. Tak jako tak už bylo na čase. Oni stárli, já ne. A taky jsem schytala pár ran, které měly být smrtelné, jenže nebyly.” Zašklebila se. “Když se to všude kolem tebe mydlí ostošest, těžko nepřijít k úrazu.”

Harper chápavě přikývnul. “Jak jsi to vysvětlila?”

“Bylo to parádně ošidné,” konstatovala ironicky. “Nejprve jsem koupila sečnou ránu mečem do zad. Jeden takový zbabělý šmejd se ke mně přikradl zezadu zrovna ve chvíli, kdy jsem měla plné ruce práce se dvěma jinými zmetky—” Pokrčila rameny. “Naštěstí k tomu došlo až těsně před koncem bitvy, a my vyhrávali. Probrala jsem se ve své kajutě. Vedle mě seděl Jednooký, lodní kuchař, a ústa měl stažená, jako by kousal do citronu.” Ta vzpomínka ji rozesmála. “Vyvlekl mě z boje, zatímco můj první převzal velení nad muži a dovedl bitvu ke zdárnému konci. Odnesl mě do kajuty, svlékl kabátec a košili, aby mi ošetřil zranění, a odhalil, že mám prsa. Což ho šokovalo víc než délka a hloubka zranění,” poznamenala suše.

Harper se zasmál.

“Jednooký to sice nepřiznal,” pokračovala, “ale přečetla jsem mu myšlenky. Když obnažil ňadra, zjevně nabyl přesvědčení, že musí mít vlčí mhu, a popadl mě přes pantalóny. Hledal moje nádobíčko. K jeho velké hrůze tam žádné nebylo,” odrušila ironicky, a Harperův smích nabral na síle.

“Jak jsi to zvládla?” zeptal se poté, co se konečně přestal dusit smíchy.

Hořce se pousmála.

“No, chtělo to něco řečí a krapet kontroly mysli, ale podařilo se mi ho přesvědčit, aby to nikomu neprozrazoval. Je sice pravdou, že jsem mu mohla jednoduše vymazat paměť, vysadit ho z lodi a najmout jiného kuchaře, ale byl to dobrej chlap. Trochu starší než ostatní, vrásčitější, ale jak říkám, byl to dobrej chlap.

Díkybohu cítil, že jsem dobrým kapitánem, a tak slíbil zachovat moje tajemství. Celé ho to tak strašně vykolejilo, že mu jaksi ušlo, že bych na své zranění správně měla umřít.

Ale od té doby na mě dával Jednooký pozor, v bitvě mi vždycky kryl záda, a v těch pár zřídkavých případech, kdy jsem včas neuhnula ráně, by nikomu jinému ani zaboha nedovolil, aby mi ošetřoval zranění.” Upila doušek vína. “Dovolovala jsem mu, aby mě obvazoval jedině tehdy, když jsem to nesvedla sama. A pak taky jen těsně potom, co mne zranili. To pro jistotu, aby si nevšimnul, jak rychle se hojím. On si však myslel, že se před ním stydím a nechci, aby viděl moje tělo, a já ho při tom nechala.

U prvních pár zranění byl z toho, že pečuje o ženu, tak vynervovaný, že to dělal prakticky se zavřenýma očima,” vyprskla smíchy. “Na to, že byl pirát, kolem toho vlastně nadělal až překvapivě moc cirátů. Asi proto, že jsem byla jeho kapitánem.” Pokrčila rameny. “Ale nakonec si zvykl, a pak jsem schytala další ránu, která by pro smrtelníka byla vstupenkou na pravdu Boží. A tehdy si toho už všiml.”

“Jak jsi mu to vysvětlila?”

“Nevysvětlila. Co jsem mohla říci? Jenom jsem zahučela něco, jako že jsem byla odjakživa silná a rychle se hojila, a nechala to tak. Ale začal mě sledovat pozorněji a dávat si věci dohromady.”

“Jako třeba?”

“Jako třeba, že po celé dny zůstávám ve své kajutě, kormidlo ponechávám v rukou svého prvního, ven vycházím pouze za noci, a to pak kormidluji s neomylným orientačním smyslem, jako bych viděla potmě,” vypočítávala suše.

“Že lodě přepadám pouze v noci. Že jsem neobvykle silná, obzvláště pak na ženu, a že jsem v noci při šplhání v lanoví stejně mrštná, jako by oni byli za dne, zatímco potmě si museli cestu poslepu nahmatat.”

“Aha,” s grimasou odtušil Harper.

Přikývla. “Potom mě jedné noci sledoval dolů do podpalubí, kam jsem sešla navštívit vězně. Hledala jsem krev, abych nahradila tu, co jsem ztratila, když mne zranili.”

Harper zjevně nebyl jejími slovy nijak překvapen. Před krevními bankami byli všichni našinci nuceni krmit se ze smrtelníků. Přesto měla pocit, že to musí trochu rozvést. “Snažila jsem se nikdy nekrmit z vlastní posádky, a dokonce i u zajatců jsem dávala pozor, abych si nevzala krve přespříliš. Raději jsem se nakrmila z několika než z jednoho či dvou. Vždy jsem jim pak vymazala vzpomínky na to, že jsem vůbec kdy byla v podpalubí. A měli slušné zacházení. Byla jsem opatrná.”

“Ale šel za tebou a všechno viděl,” zašeptal Harper.

“Ano.” Smutně si povzdechla. “Vzal to ještě mnohem hůř než fakt, že jsem žena. Tentokrát jsem mu musela vymazat paměť. Už jsme mířili do přístavu, abychom vyložili vězně, ale na břeh jsem vysadila i jeho. Dala jsem mu dost peněz, aby už nemusel pracovat, a poslala ho svou cestou.” Nešťastně se zavrtěla. “Od té doby pro mě ale korzárství ztratilo své kouzlo. Prostě už to nebylo to, co to bývalo. A, jak už jsem říkala, unavilo mě posílat své muže po prkně do moře.”

“Takže jsi pirátství pověsila na hřebík,” odtušil tiše.

“Ano.” Usrkla další doušek vína a pokrčila rameny. “Nastal čas na změnu. Naštěstí jsem nashromáždila nějaký ten majetek, rozhodně dost, abych se zase pár století držela sukní.”

Harper otevřel pusu, aby něco řekl, ale když se objevil vrchní s jejich jídlem, zase ji zavřel. Jakmile před ně položil talíře, oba si tiše popřáli dobrou chuť.

Drina si prohlížela pokrm, který si vybrala. Linula se z něho lahodná vůně, a ona cítila, jak jí kručí v žaludku. Jmenoval se kuřecí fettuccini. Zvolila si ho, protože to byla specialita šéfkuchaře. Od časů, kdy jedla naposledy, uplynula dlouhá doba, tak neměla ponětí, co je dnes dobré a co ne. Ale vonělo to každopádně báječně.

“Voní to fantasticky,” zamumlal Harper. Vyznělo to, jako by upřímně žasl. Pohlédla na jeho talíř s tímtéž obsahem a přikývla na souhlas.

Chopili se příborů a pohroužili se do družného mlčení, ale Drina se přistihla, že se při jídle stále usmívá. Báječně se bavila. Těšily ji Harperovy reakce na její vyprávění, jeho smích, jeho šok… Bylo to pěkné, a v duchu se rozhodla, že musí kuplířce Stephanii nakonec přece jen poděkovat, že to všechno spunktovala.

6. KAPITOLA

Drina poposedla dozadu a pohodlně se opřela. Při tom si bezděčně povzdechla zpola lítostí a zpola spokojeností. Náramně si pochutnala a byla plná, ale litovala, že nebyla schopná porci dojíst. Bylo to vážně moc dobré.

“Čili,” odtušil Harper, právě pokládající vidličku na stůl. Když odstrkával pouze napůl snědený talíř, také jeho výraz dával tušit, jak moc je mu to líto, ale usmál se a pohlédl jí do očí. “Mám za to, že jsi právě došla na samý konec vyprávění o své pirátské živnosti a hodláš mi vysvětlit, jak se z tebe stala… madam?” Vyklenul jedno obočí. “Další rebelie?”

Zakřenila se. Dělal, co mohl, aby to nevyznělo, jako by byl šokován nebo snad jakkoli dotčen její volbou povolání, ale dobře viděla, že to nebral tak klidně, jak by si přál, aby si myslela. Pokrčila rameny a namítla: “Zkazky z mého života už tě určitě musí nudit. Měl bys mi toho povědět víc o—”

“Ne, ne,” okamžitě zaprotestoval. “Přece nemůžeš skončit v tom nejlepším.”

Usmála se jeho výrazu a pokrčila rameny. “Poté co jsem propustila své muže a prodala loď, rozhodla jsem se usadit v Anglii coby počestná zámožná vdova. Alespoň tak zněl původní plán a zpočátku jsem se ho i držela,” ujistila Harpera, načež dodala: “Věř mi, ta věc s madam byla absolutní náhoda.”

“Jasně,” přisvědčil s jižansky protahovanou intonací. “Byla jsi náhodnou madam.”

Tomu se od srdce zachechtala. “Čirou náhodou ano, byla. Jednou v noci jsem se procházela, lovila svačinu a starala se jen sama o sebe, když vtom jsem narazila na mladou ženu, kterou zrovna kdosi bil.” Při té vzpomínce se jí z tváře vytratil úsměv. Když se tehdy objevila na scéně, bylo to děvče, Beth, jak se později dozvěděla, polomrtvé, ale muž, co ji mlátil, se zdál být rozhodnutý dotáhnout práci do konce.

Setřásla vzpomínku na Bethino ubohé zbité tělo a pokračovala: “Ohradila jsem se proti tomu a celé to ukončila. Pak jsem ji zvedla a ona mi ukázala cestu k sobě domů. Jenomže z domova se vyklubal nevěstinec a ze surovce, kterého jsem prve zastavila, ochránce.” Poslední slovo vyslovila s neskrývaným odporem, protože žádnou z žen, co měl v péči, sebeméně neochraňoval. Ubožačky, které v tom domě našla, byly všechny příšerně mladé, polomrtvé hlady a nesly jizvy a stopy po nedávném výprasku.

Povzdechla si. “Well, Beth, ta dívka, kterou jsem zachránila, pověděla ostatním, co jsem udělala. Polovina z nich se rozzuřila, že jsem jim zamordovala ochránce…”

“Zamordovala?” vyhrkl Harper, jedno obočí na vrch hlavy.

Ušklíbla se. “Byla to dílem nehoda a dílem sebeobrana. Nezamlouvalo se mu, že ho ručně napomenula žena, a vytáhl nůž. Což mě jemně nakrklo a prohodila jsem ho onou uličkou.” Pokrčila rameny. “Přistál na tom svém žabikuchu.”

“Aha.” Harper ulehčeně přikývl.

“To je ostatně jedno. Jak už jsem říkala, jedna polovina zuřila, že jsem ho zabila, a ta druhá podle všeho prostě neměla energii, aby jim na tom vůbec mohlo záležet, ať už tak či onak. No a potom Mary, osůbka s poněkud proříznutou klapačkou, prohlásila, že když jsem jim odpravila mužského, budu teď jejich ochráncem já.” Dnes se tomu Drina pousmála, zato tehdy byla celkem vzato zděšená. Cítila však za ty ženy zodpovědnost a nevěděla, co si má jiného počít. Tak se z ní stala bordel mamá.

“Podle Mary jsem nebyla moc dobrou madam,” přiznala pobaveně. “Tím měla na mysli, že jsem je chránila a starala se, aby jim nikdo ze zákazníků neubližoval, ale nebrala jsem holkám peníze. Ve skutečnosti mne naopak peníze stály,” přiznala s úsměvem. “A tudíž jsem, aspoň podle Maryina názoru, coby madam selhala.”

Harper zachrochtal smíchy, ale hned se zajímal: “Takže ses tam prostě potloukala a starala se o ně, jen tak pro nic za nic?”

“Zpočátku,” řekla pomalu. S povzdechem pak neochotně přiznala: “Ale při jedné takové obzvlášť ošklivé potyčce se třemi opilými klienty, kteří se pokusili týrat jednu z dívek… well, zranila jsem se. A zahojila se,” řekla suše.

“Došlo jim, co jsi zač,” odhadl.

“Jedno z rizik trávení nadměrného množství času se smrtelníky,” konstatovala. “Bohudíky to holky vzaly mnohem lépe než Jednooký. Po pravdě řečeno, přijaly to až překvapivě dobře, a většině se zřejmě dokonce ulevilo.”

“Ulevilo?” zopakoval udiveně.

Přikývla a vyložila mu to. “No, starala jsem se o ně, ale nikdy bych od nich nepřijala žádné peníze. Ukázalo se, že to v nich zanechalo pocit, že mi zůstávají něco dlužné, a žádné to nebylo po chuti. Zato teď měly dojem, že mi mají co nabídnout.”

“Aby ses z nich krmila,” vydechl a posadil se zpříma.

Vážně přikývla. “Nejprve jsem odmítla, ale Beth mne usadila a vysvětlila mi, že odmítnutí jejich dobře míněné nabídky bylo ode mne strašně sobecké.”

Harper se rozesmál. “Ta tě tedy měla pěkně přečtenou.”

“Snad,” připustila pobaveně. “Ale nešlo ani tak o to, co řekla, jako spíš o to, co neřekla. Uvědomila jsem si totiž, že se bály. Byla jsem nejlepším ochráncem, jakého kterákoli z nich kdy měla. Netloukla jsem je, ani neznásilňovala. Dokonce jsem od nich nechtěla ani podíl z peněz, co vydělaly. Navíc jsem při jejich ochraně utrpěla pár zranění. A přesto jsem od nich nečekala nic na oplátku. Mátlo je to. Nechápaly, proč to vlastně dělám.”

Nato položil otázku otázek: “A proč jsi to tedy vlastně dělala?”

Drina se nad ní zamyslela. “Protože jsem mohla. Já a nikdo jiný. A když je někdo jediný, kdo může něco udělat, tak musí.”

“Myslím, že v tom bylo něco víc,” tiše odtušil Harper. “Dokud do Egypta nevtrhli Římané, byla jsi svobodnou ženou. Měla jsi svůj život ve svých rukách. A mně připadá, že jsi podstatnou část pozdějšího života zasvětila snaze vydobýt si tu prvotní nezávislost a volnost nazpět. Gladiátorce se podařilo získat jistou malou část oné svobody. Loutkářce alias konkubíně vládnoucí zemi o kousek víc. Abys unikla bratrovu poručnictví, stala ses vévodkyní, a pak sis dokonce hrála na muže, jen abys mohla stanout u kormidla vlastního korábu.” Pokýval hlavou. “Myslím, že jsi s těmi ženami soucítila. Podle mne jsi je chtěla vymanit z tyranie světa, jemuž dominují muži. Umožnit jim nezávislost, aby si peníze mohly vydělat, ale také ponechat. A chránit je před těmi, kdo by je týrali a zneužívali. Ztotožnila ses s nimi a snažila se jim dát to, za co jsi sama vždy bojovala.”

Nervózně poposedla. Viděl jí až do žaludku, a to v ní vzbudilo pocit, jako by byla nahá. Pokusila se odlehčit atmosféru šprýmem. “Nebo jsem třeba odjakživa potají chtěla být prostitutkou.”

“Chtěla?” zeptal se, zjevně překvapen.

“Ne. Tou dobou už jsem byla sexem se smrtelníky pořádně znavená,” vyprskla smíchy a hořce se usmála. “Pravděpodobně jsi mou motivaci rozluštil správně, ale tehdy jsem tomu nerozuměla dokonce ani já sama.” Otáčela sklenkou na stole a připustila: “Původně jsem se holky pokoušela dostat z branže, ale žádná z nich neměla zájem. Nedokázaly si už pro sebe žádný jiný život ani představit.” Povzdechla si a potřásla hlavou. Znovu prožívala zmatek a frustraci, kterou cítila tenkrát. “Žádná z těch žen nechtěla být prostitutkou. Každá snila o manželovi a rodině. O šťastném životě. Byly k tomu, jedna jako druhá, přinuceny. Pár z nich okolnostmi, ale většina mužem, kterého nazývaly svým ochráncem. A jakmile se do tohoto života namočily, společnost je už jednou provždy zavrhla. Pošramotilo jim to pověst. Jako by se během několika okamžiků nějak změnily a staly se něčím podřadnějším.”

“Jako se to přihodilo tobě, když Římané okupovali Egypt, a ty jsi už nadále nesměla sama obchodovat,” zdůraznil. “Jako by ses tou invazí rázem stala méně inteligentní, nebo méně schopnou, a najednou byla dítětem, které potřebovalo muže, aby o ně pečoval.”

“Nejspíš ano,” připustila. “Ačkoli, jak už jsem říkala, tehdy jsem v tom žádnou podobnost neviděla. A po té invazi jsem se rozhodně necítila méněcennější, zato ony zřejmě měly všechny pocit, že jsou teď podřadné nebo snad vadné.” Povzdechla si. “O to teď ostatně nejde. Když mi Beth promluvila do duše, mohla jsem ji jenom přesvědčovat, že nic nechci, a že je ze dne na den neopustím. Jenomže měla své životní zkušenosti a tak tomu nemohla uvěřit. Žádná z holek si netroufala ani doufat, že by to mohla být pravda. Bály se a frustrovalo je to. Podle jejich názoru neexistovalo nic, co by mi mohlo zabránit kdykoli prostě položit karty a zvednout kotvy. Nevěřily, že bych to neudělala, a to riziko je neustále děsilo. Jakmile mi to celé došlo, souhlasila jsem s jejich nabídkou.”

“Aby ses z nich krmila?”

Drina přikývla. “Nakonec se ukázalo, že to bylo po všech stránkách ku prospěchu věci.”

“Jak to?” vyhrkl zvědavě.

“Holky věčně balancovaly mezi přehnaně milým chováním a štěkáním na mě i na sebe navzájem,” začala, jenže pak se zarazila a ohrnula nos. “Ruku na srdce, občas tam býval pěkný bordel. Ale jakmile jsem souhlasila, že se z nich budu krmit, opět byla nastolena jakási rovnováha. Měly pocit, že si každý přijde na své, a tak bude všechno v pořádku. Uvolnily se, dům získal mnohem příjemnější atmosféru, ženské se dokonce daly dohromady a stala se z nich jedna velká rodina, místo aby se spolu v jednom kuse hašteřily. Bylo to pěkné,” odtušila s nostalgickým úsměvem. “A navíc už jsem nemusela každou noc lovit, což se mi náramně hodilo do karet. Všichni byli šťastní.”

“Všichni?” optal se, a Drina se zachechtala jeho ironickému výrazu.

“No, všichni kromě mojí rodiny,” přiznala se smíchem.

Harper přikývl, nebyl překvapený. “Ani jsem si nemyslel, že by tvého bratříčka nějak obzvlášť potěšilo, že jeho sestra vede vykřičený dům.” Zakřenil se a zvídavě naklonil hlavu. “Zase žaloval strýčkovi Lucianovi, aby mu s tebou pomohl?”

“Samozřejmě,” přitakala suše. “Když záplava vyčítavých dopisů, ve kterých se mě pokoušel donutit, abych nevěstinec prodala – o osobní návštěvě nemluvě – selhala, vytáhl z rukávu eso. Luciana. A ten dokonce nasedl na loď a urazil tu dalekou cestu až z Ameriky, kde tenkrát žil. Připlul do Anglie, aby se mi podíval na zoubek.”

“A?” pobídl ji nedočkavě a bezděčně se nakláněl blíž.

“Přečetl mě, přečetl moje dívky, a pak se obrátil na Stephana a všechny nás překvapil prohlášením, že jsem dost stará na to, abych se rozhodovala sama. Prý nedělám nic špatného. Je hrdý na to, co jsem pro ty ženy udělala, a Stephano by měl být také, ale ať už je hrdý nebo není, nastal čas, aby se mi přestal plést do života a dal mi svátek.” Sklonila hlavu, aby skryla slzy, které jí při té vzpomínky zalily oči.

Do prkenné ohrady, pomyslela si Drina. Nevěděla, proč jí při vzpomínce na okamžik Lucianova požehnání, začaly plavat oči. Bylo to fakt směšné. Když jí Harper položil dlaň na ruku na stole a lehce stiskl na uklidněnou, utišila se.

“Měl pravdu.”

Drina se přes slzy pousmála, a když ruku zase stáhl, zklamaně vzdychla. Uchopil láhev s vínem a do obou sklenek dolil světlou tekutinu. Postavil láhev na stůl a rozhlédl se. U stolu se okamžitě objevil číšník.

“Jak dlouho jsi vlastně byla madam?” zeptal se Harper, jen co mládenec přikývl na jeho objednávku další láhve vína a opět se vytratil.

Zvedla sklenku a upila dřív, než odpověděla: “Vlastně docela dlouho. Všechna děvčata věděla, co jsem zač, takže mé nestárnutí nehrálo žádnou roli. Nikdy mě nikdo neviděl vcházet ani vycházet z nevěstince bez závoje, a nezůstávala jsem tam po celou dobu. Měla jsem mohutného svalnatého chlapíka, který příležitostně dělal holkám bodyguarda, takže jsem mohla cestovat, a když jsem byla na cestách, nikdo nevěděl, že jsem bordel mamá.” Pokrčila rameny. “Samozřejmě, jak šel čas, některé z dívek odešly. Vdaly se nebo sehnaly slušnou práci. Jedna nebo dvě si střádaly každou penny, co vydělaly, a udělaly se pro sebe, ale Beth, Mary a několik dalších pracovaly, dokud už na to nebyly příliš staré. Poté jsem pověsila na dveře petlici, sundala červenou lucernu a zakoupila jiný, menší dům, ze kterého jsem udělala penzion pro dobrý půltucet těch, které zůstaly.

Byly tak nadšené,” vybavila si s něžným úsměvem. “Dům stál dost daleko, takže mohly novým sousedům povědět, že jsou vdovy na odpočinku, nebo cokoli chtěly. Mohly být vážené, získat si nové přítelkyně mezi počestnými matrónami z okolí, a ubývající léta prožít v pohodě, s rodinou, ve kterou se poznenáhlu stmelily.”

“To zní jako šťastný konec,” s úsměvem poznamenal Harper.

“To měl být šťastný konec,” potvrdila, ale její úsměv se už vytrácel.

Harper se zarazil, měl nepříjemné tušení, že selanka je u konce. “Co se stalo?”

“Ubytovala jsem je, dohlédla, aby se pěkně zabydlely, a pak odjela na cesty se slibem, že je budu často navštěvovat. Ale uplynuly téměř celé dva roky, než jsem se vrátila.” Bezradně pokrčila rameny. “Neměla jsem v úmyslu zůstávat tak dlouho pryč, ale čas mi jaksi protekl mezi prsty.”

“To se stává, když žiješ tak dlouho, jako my,” odtušil Harper, jako by se pokoušel zmírnit pocit viny, který vycítil v jejích slovech. “Co se těm tvým děvčatům stalo?”

“Do jisté doby těsně před mým návratem nic. Podle Beth si v okolí našly kamarádky a šťastně si užívaly nového domova a penze… ale pak jim vstoupil do života další nesmrtelný. Jmenoval se Jamieson. Nevím, jestli to bylo křestní jméno nebo příjmení. Beth mu říkala Jimmy.” Stiskla rty. “Byl to psanec.”

“Ach, ne,” vydechl Harper a znovu sáhl po její ruce.

Obrátila ruku pod jeho dlaní a jejich prsty se propletly, teprve potom unaveně řekla: “Nevím, jestli tudy jen procházel, náhodou na ně narazil, přečetl jim myšlenky a spatřil mne v jejich minulosti, nebo jak to vlastně bylo, ale něco ho přimělo, aby si je zvolil za oběť.”

Když se opět odmlčela, Harper jí jemným stiskem prstů dal najevo, jak s ní soucítí. Zavrtěla hlavou a trpce řekla: “Usadil se v domě a během jediné noci všechny proměnil, v jediné hrůzné krvavé orgii. Muselo to být příšerné. Křičící staré dámy, bezmocně hledící jedna na druhou, jak jim otevírá žíly, a pak násilím vnucuje svou krev. Křeče, agónie, řev.” Potřásla hlavou. Silou vůle se snažila nemyslet na to, jaké to muselo být pro ženy, ke kterým postupem času tolik přilnula. Pochmurným tónem odtušila: “Jedna to nepřežila. Srdíčko nevydrželo a během proměny umřela. Ale Beth, Mary a zbylých pět přežilo.”

“Ta, co umřela, měla možná štěstí,” zašeptal Harper, ačkoli v jeho očích spatřila ztrápený pohled a uvědomila si, že mu nechtěně připomněla Jenny.

Ve snaze odpoutat jeho pozornost od ducha předešlé životní družky, spěšně pokračovala: “Po završení proměny se probudily zmatené a vyděšené, a byly informovány, že jim vrátil mládí a krásu. Za to prý teď jsou jeho majetkem a budou ho na slovo poslouchat.”

“Chtěl, aby se pro něj prostituovaly?” zamračil se Harper.

Zavrtěla hlavou. “Měly do domu lákat smrtelné muže pod příslibem sexu. Ale jen co přejdou přes práh, budou oloupeni a vysáváni, dokud nezemřou.”

“Kriste,” hlesl. “Přece si nemohl myslet, že mu to projde. Určitě by si někdo všiml rapidního nárůstu počtu pohřešovaných mužů z okolí.”

“Ano, samozřejmě, ale psanci jsou vesměs sebevrahové a vlastně chtějí být chyceni a zbaveni svého trápení.”

“Jak na to na všechno zareagovaly?” zajímal se celý zakaboněný. “Přece mu nemohly jen tak kývnout?”

Drina si odkašlala. “Beth řekla, že to žádná z nich dělat nechtěla. Když jim vylíčil svůj plán, prý se mu postavila Mary.”

“Mary, ta ústnatá,” zamumlal, zjevně si vybavil její předchozí slova.

“Mary, ta ústnatá, a ke své vlastní škodě příliš statečná,” potvrdila tiše. “Na rovinu mu řekla, že to dělat nebudou. On ať si táhne do pekla. Vydají se mne hledat a já prý už ho zastavím.”

“Vsadím se, že to nevzal moc dobře,” odhadl Harper, znělo to bolestně.

“Na místě jí urval hlavu,” konstatovala ponuře.

“Pane Bože.” Zhnuseně si odsedl, ale její ruku nepustil. Ba právě naopak, držel ji teď pevněji, jako by se jí snažil dodat vlastní sílu, aby se vyrovnala se vzpomínkami.

“Hned nato ostatní souhlasily s čímkoli, co po nich chtěl,” zašeptala.

“Pročpak asi,” odtušil suše.

“Tak je poslal ven, aby našly a přivedly muže,” pokračovala. “Jakmile se vzdálily od domu, pokusila se je Beth přemluvit, aby uprchly. Mohly by najít mě, říkala jim prý. Já to dám zase do pořádku.” Povzdechla si, cítila bodnutí viny, že nakonec nedokázala dát do pořádku lautr nic.

“Poslechly?” tiše se zeptal Harper, který se mezitím zase posunul dopředu.

Zavrtěla hlavou. “Příliš se ho bály. Nevěděly, kde jsem, a on by po nich mohl jít. Měla by utéct sama, říkaly. Ony budou dělat, co jim pán poručí, a čekat, až je někdo zachrání.” Vyfoukla vzduch z plic a volnou rukou točila sklenkou na desce stolu. “Beth utekla, ale nevěděla, kam by mne měla jít hledat, a potřebovala krev. Nakonec se vrátila do původního nevěstince, aby se tam ukryla. Věděla, že jsem ho ještě neprodala, a nedokázala vymyslet, kam jinam jít. Dva týdny se schovávala uvnitř, živila se krysami, ptáky a jinými zvířaty, která se zatoulala dost blízko domu.”

Harper nevěřícně vytřeštil oči. “Na tom nemohla přežít.”

“Ne,” souhlasila s povzdechem. “Po těch dvou týdnech byla v hrozném stavu, ale způsob, jakým ji proměnil, byl tak traumatický, a navíc měla Beth odjakživa dobré srdce… prostě nedokázala snést pomyšlení, že by se nakrmila z nějakého smrtelníka.”

“A koncem druhého týdne se stalo co?”

“Přes den zůstávala uvnitř, ale v noci se odvážila ven. Hledala malá zvířata. Zrovna prý pronásledovala krysu podél boční strany domu směrem k ulici, když kolem projel kočár. Můj kočár.”

“Vrátila ses?”

Drina přikývla. “Byla jsem na cestě k novému domku, ale napadlo mě, že ten starý nabídnu k prodeji, a chtěla jsem se podívat, v jakém je stavu. Nemínila jsem zastavit. Měla jsem v plánu navštívit nejprve děvčata. Jenom jsem chtěla vidět, jak vypadá, že pořád ještě stojí, a zatímco jsem byla pryč, nevyhořel do základů nebo tak něco. Tak jsem měla odhrnuté záclonky, abych si ho prohlédla, až pojedeme okolo. Beth mě poznala skrz okno a zavřískala.”

Když si vzpomněla na ten zvuk, Drina bezděky zavřela oči. Nikdy na něj nezapomene. Bylo to nelidské kvílení plné bolesti, vzteku a potřeby. Nemohla neotočit hlavu. Spatřila Beth, stála tam bledá a otrhaná.

“Dokonce jsem ji ani nepoznala,” zašeptala. “Když jsem ji viděla naposledy, byla to baculatá, udržovaná stará paní. A tohle stvoření byla ušmudlaná, vychrtlá mladá zrzka. Ale uviděla jsem zářící oči a v jakém je stavu, a nařídila kočímu, aby ihned zastavil. Neuvědomila jsem si, kdo to je, dokud jsem nevystoupila z kočáru, a ona se na mě nevrhla a neblábolila jako pomatená o bezhlavé Mary a ostatních.

Pořád jsem nechápala, co se stalo. Byla pološílená hladem po krvi, a co říkala, nedávalo žádný smysl. Snažila jsem se ji dostat do kočáru. Povídala jsem, že ji odvezu do jejich penzionu, ale začala šílet. Teprve slib, že ji tam za žádnou cenu nevezmu, ji aspoň maličko uklidnil. Místo toho jsem ji zavedla do starého domu a pak jsem se vydala sehnat pro ni krev.”

Zakroutila hlavou. “Bylo to učiněné martýrium. Představa, že by se měla z někoho nakrmit, ji odpuzovala a děsila, a tak jsem musela kontrolovat současně ji i dárce. Byl to zdlouhavý proces. Potřebovala tolik krve. Musela jsem vyrazit do ulic a přivést několik dárců, hezky jednoho po druhém, a potom oba dva ovládat. Dárce jsem chránila před sebemenší bolestí a udržovala ho v blažené nevědomosti, co se s ním děje, zatímco jsem kontrolovala Bethinu hrůzu a hlídala, aby si nevzala příliš mnoho. A po celou tu dobu jsem v duchu šílela strachy, že ji po tom všem budu muset tak jako tak zabít. Měla jsem strach, že její mysl přespříliš překročila meze příčetnosti, než aby ji bylo možné zachránit.”

“A?” napjatě hlesl Harper.

Ironicky se usmála. “To je na lidech to legrační. Ti, co se na pohled zdají silní a mají plnou hubu řečí, nebo šikanují ostatní, uvnitř obvykle bývají vystrašení a slabí. Naopak ti, kteří působí tiše, mluví o svých obavách a vypadají nejslabší, často bývají pod tou křehkou skořápkou nejsilnější.”

“Ano. Také už jsem to postřehl,” potvrdil Harper vážně. “Takže z toho naše Beth nakonec vyšla v pohodě?”

Pousmála se tomu, že ji nazval naší Beth, ale přikývla. “Ano. Celou noc jsem jí vodila dárce krve. Většinu dne jsem ji pak nechala odpočívat a večer jsem zase začala přivádět další dobrovolníky. Tak to šlo skoro až do rána. Za úsvitu druhého dne přišla k sobě, ale trvala jsem na tom, aby ještě odpočívala s tím, že si promluvíme později. Prospala den a většinu podvečera, a já zůstala u ní a hlídala ji. Když se probudila, byla tichá a klidná a v mnohem lepším stavu. Všechno mi vylíčila.” Drina s povzdechem vyfoukla vzduch z plic. “Okamžitě jsem vyrazila do penziónu. Snažila jsem se Beth přesvědčit, aby počkala v nevěstinci, dokud to nevyřídím, ale nedala jinak, než že půjde se mnou.

Měla jsem být podstatně důraznější,” poznamenala suše. “Myslela jsem, že budu muset zvládnout jenom jednoho psance, jenomže během těch dvou týdnů uplynulých od chvíle, kdy Beth odešla, stačil svým šílenstvím nakazit i zbylé ženy.

Některé věci, které je přinutil udělat mužům, co na jeho rozkaz vlákaly do domu, byly…” Při pomyšlení na vzpomínky, které jim vyčetla z mysli, když vešla do domu, jen potřásla hlavou. Když viděla penzion naposledy, byl malebný a pohodlný. Za těch pár dní se však proměnil v kulisu hodnou noční můry. Krvavé cákance, mrtvá těla, některá roztrhaná na kusy. Stiskla rty. “Nebylo jim pomoci. Byly nenávratně ztraceny.

Napadly nás v tu samou chvíli, kdy jsme překročily práh, což jsem nečekala. Pamatovala jsem si je takové, jaké bývaly, ale ty ženy už neexistovaly, tohle byl někdo docela jiný. Řekl útok, a ony se na nás vrhly, jako bychom byly cizinky, které pro ně znamenaly méně než prach a popel. Byly proti nám v přesile, a navíc jsme byly s Beth v nevýhodě, protože jsme nebyly šílené. Znaly jsme tyto ženy a byly pro nás jako vlastní rodina. Nebo spíš bývaly,” opravila se s povzdechem, načež přiznala: “Myslím, že bychom s Beth toho dne zemřely, kdyby nedorazili vykonavatelé Rady a nezachránili nám krk.”

“Šla po nich Rada?”

“Ano, naštěstí,” zdůraznila. “Ale nebylo divu. Na opatrnost nedbali ani za mák. Z okolí zmizela spousta mužů, žen a dokonce i dětí. Někteří z pohřešovaných byli viděni, jak jdou za ženami do domu. A zápach vycházející zevnitř byl vskutku otřesný. To už si rovnou mohli napsat na dveře: Hej hola, tady jsme!” Zakroutila hlavou. “Vykonavatelé zřejmě seděli v kočárech na druhé straně ulice a chystali si zbraně, když vtom jsme – jak to později vyjádřil Scotty – vcupitaly dovnitř, jako bychom šly na čaj o páté.”

“Scotty?” zeptal se Harper, zatímco oběma doléval víno.

“Vykonavatel, který měl tuto razii na povel. Nyní šéfuje všem vykonavatelům ve Spojeném království,” vysvětlila a zakřenila se. “Té noci jsme mu ze všeho nejvíc lezly na nervy my dvě.”

Naklonila hlavu na stranu a předvedla velmi špatný skotský přízvuk, k tomu ještě hrůzně komolený smíchem. “Ste měly písnout Radě, ať na to hodí voko, a neftancovat tam, jak párek ňákejch ťululum. Dyť byste přišly vo kejhák, vy natvrdlý prciny… nebejt tam my, abysme ty vaše tlusťoučký kejtičky vytáhli z vohně.”

Harper se chechtal spolu s ní a pak nachýlil hlavu a zeptal se: “Takže vás zachránil Scotty a ostatní lovci psanců, proto ses tedy stala jedním z nich?”

“Částečně, snad. Udělali na mě fakt dojem, ne že ne. Ale myslím, že jsme se k nim přidaly hlavně proto, aby už nikdy nikoho jiného nepotkalo to, co se přihodilo našim děvčatům. Chtěly jsme přiložit ruku k dílu.”

“Jsme?” zeptal se a za moment vykulil oči. “Beth?”

Přikývla. “Je mou parťačkou. Daly jsme se dohromady. Společně trénovaly. Když jsme dokončily výcvik, udělali z nás partnery, a stále makáme spolu.”

“V Anglii?”

“Ne. Tam už jsme nechtěly žít ani jedna. Pro Beth byla Anglie zlou vzpomínkou. A co se mě týče, well, celý incident mnou otřásl. Vždycky jsem se považovala za nesmrtelnou, a my nejsme nesmrtelní, přestože si tak říkáme. Ale té noci, v tom domě, to bylo poprvé, co jsem tomu musela čelit.” Těžce polkla. “Když vykonavatelé vrazili dovnitř, Beth a já jsme ležely na zemi, ženské nás držely, a Jimmy se nám právě chystal setnout hlavu. Přesněji řečeno, ve chvíli, kdy se na něj Scotty vrhl, mi Jimmy stínal hlavu. Srazil ho na bok, a tak mě jen zpola skalpoval, ale úplně to stačilo. Té noci jsem se přestala nazývat nesmrtelnou. Jsme upíři.”

Nepřel se, jen jí zase stiskl ruku, a Drina pokračovala: “Tenkrát poprvé, po všech těch mých dobrodružstvích, jsem se doopravdy bála o život. A mělo to strašně podivné následky. Najednou jsem zase chtěla spatřit svou rodinu, žít poblíž nich, trávit s nimi čas. Ale nechtěla jsem opustit Beth. Bylo to ještě maličké upírčátko, potřebovala trénovat a nikoho neměla.” Pokrčila rameny. “Zůstaly jsme jen tak dlouho, abychom viděly, jak dům poté, co vykonavatelé dokončili čistku, hoří. Odjely jsme odtud přímo do přístavu, a já oběma koupila plavební lístek na loď zpátky domů do Španělska. Cestou jsme si povídaly, a ještě mnohem víc pak během návštěvy u mojí rodiny, a Beth se rozhodla přidat. Jakmile přivykla tomu, že je nesmrtelná, připojily jsme se ke španělské větvi lovců psanců. Společně jsme se nechaly naverbovat, společně jsme cvičily, a jak už jsem říkala, po ukončení výcviku nás spárovali a parťačkami jsme dodnes.”

“Ona je víc než jen parťák,” tiše poznamenal Harper.

Drina přikývla. “Můj bratr ji přivítal do rodiny. Je jako sestra a nese teď jméno Argenis.”

“Sestra nebo adoptovaná dcera?” zeptal se ve vší vážnosti, což ji rozesmálo.

“Asi tak trochu obojí,” připustila se smíchem. “Ale neříkej jí to, jinak začne vřeštět.”

Vyprskl smíchy, a ona se usmála a odstrčila sklenku. “Hezky jsem si tu naši konverzaci zmonopolizovala. Jsi na řadě. Vím, žes býval kuchařem a vlastníš podnik produkující mražené jídlo, ale cos ještě dělal?”

Harper se ušklíbnul. “Věř mi, můj život nebyl ani zdaleka tak vzrušující, jako ten tvůj. Unudím tě k slzám.”

“Pochybuji. A můj život zas až tak vzrušující nebyl. Jenom to tak zní, když o tom vykládám.”

Nevěřícně odfrkl, a když se bez vyzvání objevil jejich číšník, tázavě se ohlédl. Mladík se zdvořile usmál a šoupnul na stůl malé kožené desky, než se zase rychle vzdálil. Harper se na desky podíval, otevřel je – byl v nich účet – rozhlédl se po okolí a vytřeštil oči.

“Copak?” zeptala se Drina a také se podívala okolo sebe. Zůstali v restauraci sami, tedy jediní hosté. Zbylé stolky byly prázdné a uklizené, a zaměstnanci zvedali židle a pokládali je na ně vzhůru nohama. Předpokládala, že proto, aby mohli vyluxovat.

“Myslím, že je zdržujeme,” odtušil Harper a už vytahoval peněženku.

“Také bych řekla,” zamumlala s pohledem na hodinky. “Kdy tady zavírají?”

“Před půlhodinou, podle číšníkových myšlenek,” odpověděl ironicky. Vložil do desek kreditní kartu a zavřel je.

“Pane Bože,” zašeptala. Očima našla obsluhu a vrhla na něj omluvný úsměv. “Je hodně naštvaný?”

“Kupodivu ne. Ale stejně mu nechám velké spropitné, abych to vynahradil.” Vylovil telefon, a když si číšník bral desky, tiše hovořil s řidičem. V okamžiku, kdy zavěsil, mladík byl zpátky s účtenkami a předložil mu je k podpisu.

Možná nebyl naštvaný, že tam zůstali tak dlouho, ale stejně se nemohl dočkat, až půjde domů, pomyslela si Drina pobaveně, zatímco Harper rychle vyplnil výši spropitného a podepsal se dolů. Ne, že by mu to měla za zlé.

Sotva vyšli z restaurace, opřel se do nich ledový vichr. Drina se zachumlala do pláště. V duchu si pochvalovala, že dneska zakoupila dlouhý, mnohem tlustší kabát, a nemá na sobě tenký kabátek, ve kterém přiletěla do Kanady.

“Vůz by tu měl být co nevidět, ale možná bychom měli raději zůstat u budovy, jsme tu víc krytí,” odtušil Harper, zatímco ji směroval ke zdi vedle dveří.

“Sněží,” zakňourala. Zamračeně sledovala, jak kolem nich divoce víří vločky.

“Jo, budu ti dělat větrolam.” Harper se obrátil čelem k ní, přistoupil o kousek blíž a nastavil záda fučícímu větru. Se samozřejmostí sobě vlastní jí tak poskytl své tělo coby živý štít.

“Děkuji,” zašeptala, při tom bojovala s nutkáním zhoupnout se k němu.

“Kde máš tu novou šálu?” na čele mu naskočily starostlivé vrásky. “Nenechala jsi ji v restauraci?”

“Ne.” Když se začal odtahovat, jako by pro ni chtěl utíkat zpátky do lokálu, vytáhla ruce z kapes, chytila ho za klopy koženého kabátu a přidržela. “Obávám se, že jsem ji zapomněla doma.”

“A čepici a rukavice taky,” víceméně konstatoval a schoval její ruce ve svých dlaních. On rukavice měl.

Ironicky se usmála. “Nejsem zvyklá na to, že jsou potřeba. Ve Španělsku nikdy nebývá takováhle strašná zima.”

“Ne,” vydechl, a pak se odmlčel, oči přilepené na jejích rtech.

Drina se ztišila, téměř tajila dech. Byla si jistá, že ji chce políbit. Když uběhlo pár vteřin a on pořád nic, přitáhla si ho za klopy blíž k sobě. “Je zima,” zašeptala.

“Ano,” zavrčel v odpověď. Pustil její ruce a těmi svými jí vjel na záda, přitáhl si ji blíž. “Pomůže tohle?”

“Trošku.” Vzdychla a přitiskla se ještě víc. Slyšela, jak mu tluče srdce, bubnovalo v rytmu rychlého marše, a jednou rukou pustila koženou klopu. Jela dlaní nahoru, až se dotkla nejprve tváře a pak ucha. Jemně mnula prochládající kůži mezi prsty a šeptala: “Tobě je taky zima.” Stoupla si na špičky a ovanula ušní boltec svým horkým dechem dřív, než mu do něho pošuškala: “Pomůže tohle?”

Zabručel něco, čemu tak docela neporozuměla, a potom otočil hlavu a přivlastnil si její rty. Ihned mu vjela rukama do vlasů, pootevřela ústa v němém pozvání… a rozpoutalo se peklo. Jako by odemkla okovy, které ho už drahnou dobu poutaly a dusily. Ani se nenadála a přimáčknul ji svými boky tvrdě na zeď, ruce měl na jejích ramenou, a v okamžení jí rozepínal kabát. Tak dychtil sáhnout si na to, co se skrývalo vespod, že málem utrhal knoflíky. A po celou tu dobu jí nezapomínal plenit ústa rty, jazykem pronikat dovnitř a náruživě zkoumat sladká zákoutí.

Oplácela mu stejnou měnou. Nehty jedné ruky dráždila pokožku hlavy, zatímco druhou mu sevřela zadek a nutila ho pokračovat. To, jak na ni dorážel boky, se jí převelice zamlouvalo. Jen co se mu podařilo rozepnout poslední knoflík, škubl klopami od sebe a oba zachrčeli úlevou. Když jeho ruce nelenily a bez meškání vzaly do dlaní ňadra, Drina zasténala a vyklenula se jim vstříc.

Vtom se dveře vedle nich otevřely a oni strnuli. Harper odtrhl rty od jejích, oba otočili hlavu a nechápavě zírali na číšníka, který se kousek za prahem právě proměnil v sochu. Smrtelníkovi lezly oči z důlků. S užaslým výrazem ve tváři na ně civěl skrz skleněné dveře. Jejich číšník.

“No nazdar,” zamumlal Harper, a pak, zřejmě mu došlo, že drží její ňadra, je okamžitě pustil a couvnul od ní. Vítr hbitě využil příležitost a začal si pohrávat s volnými klopami, a tak změnil strategii a bryskně udělal krok vpřed. “Takhle…”

Přitáhl klopy pláště k sobě, zahalil Drinu a potom se skoro zoufale ohlédl. Když u obrubníku spatřil vůz, tváří mu prokmitla úleva. Chytil Drinu pod paží a už ji vlekl ke kraji chodníku. Na poslední chvíli ještě hodil přes rameno: “Dobrou noc, mladý muži.”

7. KAPITOLA

Když jí Harper otevřel dveře, Drina do vozu skoro upadla. Co nejrychleji se posouvala po sedadle, očima při tom střelila po řidiči a hned zase uhnula pohledem. Uvažovala, jak dlouho tam asi byl, a co viděl. Pak byl Harper najednou uvnitř a odlepili se od chodníku. Pohled ze zadního okna jí prozradil, že nebohý číšník stále stojí zkamenělý v otevřených dveřích restaurace a zírá za nimi. Potřásla hlavou a obrátila se dopředu. Rukama si bezmyšlenkovitě zapínala knoflíky pláště.

Jakmile s nimi byla hotová, trochu se jí ulevilo, už se necítila tak rozhozená, a nervózně mrkla na Harpera. Mračil se. Skousla si ret, protože jí dělalo starosti, o čem asi přemýšlí. Dospěla k názoru, že dát mu příliš mnoho času na přemýšlení, není momentálně ten nejlepší nápad, a otevřela pusu, aby něco řekla. Cokoli. Ale byl rychlejší.

“Omlouvám se.”

Mazaně se usmála. “Nemáš se zač omlouvat. Nemůžeš za to, že ten číšník vyšel ven.” Zmateně zamrkal a ona bleskově dodala: “Teď seš na řadě ty. Neříkal jsi, žes býval kuchařem?”

Zaváhal, ale pak se s ulehčením svezl na sedadlo. “Ano.”

“Tvůj otec byl taky kuchař?”

“Ne. Byl to baron s ohromnými državami. Jednak vlastními, jednak těmi, které vyženil, když proměnil a vzal si mou matku. Chtěl, abych převzal matčino panství a staral se o ně, ale měl jsem jiné zájmy.”

“Jídlo,” tipla si.

Přikývl a zachechtal se. Poslední zbytky napětí z něho sjely jako voda po kachním peří. “Miloval jsem jídlo. Tolik, že být smrtelníkem, asi bych ve dvaceti vážil čtyři nebo možná pět set liber. Všecek volný čas jsem trávil v kuchyni, věšel se kuchaři na paty a učil se všechno, co šlo. O ochutnávání každé maličkosti, která tamtudy prošla, ani nemluvě.

V době, kdy jsem byl dost starý, abych vyletěl z hnízda, jsem se rozhodl, že chci být nejlepším ze všech kuchařů. Samozřejmě, abych se stal nejlepším kuchařem, musel jsem mít přístup ke všemožným surovinám, což potažmo znamenalo, že musím pracovat pro někoho dost bohatého, aby ty suroviny sehnal a koupil. Opustil jsem tedy domov a zamířil rovnou do domu nejzámožnější osoby, kterou jsem znal. Jeho Veličenstva zvoleného císaře římského Maxmiliána I.”

Drina zvedla obočí a úsměv jí roztáhl rty. “Rovnou až na vrchol, huh?”

Harper ironicky přikývl. “Představil jsem se v kuchyni, byl jsem si jist, že tam budou rádi, že mě mají. Na šéfkuchaře jsem bohužel velký dojem neudělal. Zprvu se mnou nechtěl vůbec nic mít, ale s troškou přemlouvání se mi ho podařilo přesvědčit, aby mě zaměstnal.”

“O jaké druhu přemlouvání se tu bavíme?” zeptala se pobaveně. “Smrtelném či nesmrtelném?”

“Nesmrtelném,” přiznal sklesle. “Ale jenom, abych ho přesvědčil, že mi má dát práci na nejnižší příčce hodnostního žebříčku v kuchyni. Chtěl jsem začít od píky a vlastní pílí se vypracovat na šéfkuchaře.”

“Aha,” hlesla, “a povedlo se?”

“Povedlo,” zakřenil se. “Ačkoli mi to trvalo drahně let, a pak jsem hlavním šéfkuchařem Jeho Veličenstva mohl být jenom pár roků, než jsem musel zase táhnout o dům dál.”

“Nestárnutí občas může být fakt strašná otrava,” odtušila soucitně.

“Hmm.” Přikývl a pokrčil rameny. “Nakonec to dobře dopadlo. Dal mi středověkou verzi doporučení zaměstnavatele a popřál hodně štěstí. Příštích bratru padesát let jsem strávil vařením v královských palácích různých zemí, rozšiřoval své znalosti a piloval dovednosti.

Nakonec mě však omrzelo pracovat pro někoho jiného a chtěl jsem si otevřít vlastní podnik. Vaření sice miluji, ale peníze, které jsem na to potřeboval, by mi nevydělalo, tak jsem na čas musel pověsit vařečku na hřebík. Vyzkoušel jsem různé věci, ale nejúspěšnější byla práce s bandou žoldáků. K mému překvapení se ukázalo, že mám pro bitevní pole přirozený talent.”

“Proč by tě to mělo překvapovat?” zeptala se s úsměvem. “Nesmrtelní jsou pro boj jako stvoření. Jsme silnější, rychlejší a je těžké nás zabít.”

“Ano, ale musíš také vědět, jak na to, mít grif, jinak s největší pravděpodobností přijdeš o hlavu, a já většinu života strávil po kuchyních. Dokonce už zamlada jsem se vyhýbal výcviku na dvoře s muži a raději věčně pronásledoval kuchaře,” řekl vážně. “Nicméně jsem zjistil, že mám na bojování talent. A vyklubal se ze mě machr na plánování úspěšných útoků a obrany, což se zas tak moc neliší od plánování nějakého obrovského hodokvasu, jak se nakonec ukázalo.”

“Cože?” nevěřila vlastním uším, a on zcela vážně přikývnul.

“Záleží na detailech,” zakřenil se na ni, a Drina vyprskla smíchy. S úsměvem ji pozoroval a posléze řekl: “Kupříkladu, znalost hradních kuchyní se mi hodila při obléhání. Věděl jsem, jaké budou mít pravděpodobně zásoby, jak dlouho vydrží a tak.” Pokrčil rameny. “Vedl jsem si dost dobře. Tak dobře, že jsem vydělal peníze, které jsem potřeboval na otevření své první hospody. A ta si vedla tak dobře, že jsem si mohl otevřít druhou… a tak dál. A pak jsem se přeorientoval na restaurace a později na hotely.”

“Jak ses dostal od restaurací k hotelům?” zeptala se překvapeně.

“No, jednu ze svých restaurací jsem otevřel v přízemí jistého hotelu v Paříži. Restaurace si brzy získala skvělou pověst a doslova vzkvétala, zato hotel začal upadat. Zvažoval jsem, že ji přestěhuji někam jinam dřív, než půjde hotel docela ke dnu, ale v té době už jsem se začínal krapet nudit. Po několika staletích jsem dokonce i já ztratil zájem o jídlo, a kuchtění pro mě přestala být taková radost a zábava, jako bývala dříve. Sotva mi došlo, co se děje, najal jsem nejlepší šéfkuchaře, které jsem dokázal sehnat, aby se ujali osiřelé vařečky v mých provozovnách, ale tím se ze mě v podstatě stala kancelářská krysa. Nic pro mne. Potřeboval jsem nějakou výzvu. A tak místo abych stěhoval restauraci, rozhodl jsem se koupit hotel a zjistit, jestli ho nesvedu vzkřísit a vrátit mu zašlou slávu.

Renovoval jsem podlaží za podlažím, a restaurace obstarávala hotelovou službu. Vybudovali jsme si renomé a postupem času začal vzkvétat také hotel. Tak jsem otevřel další, a pak další.

Všechno běželo jako na drátkách, ale brzy jsem se zase začal nudit, a potom v… myslím, že to bylo někdy ve dvacátých létech dvacátého století,” zamumlal, nakonec jen pokrčil rameny na znamení, že to není důležité, a pokračoval: “Dostal se mi do rukou článek o zbrusu nové technologii konzervace jídla.”

“Mražené pokrmy,” napověděla pobaveně.

Přikývl. “Uchytil jsem se v oboru na samém počátku jeho vývoje. Začali jsme se zeleninou a postupně rozšiřovali sortiment o hotové pokrmy. No a jak už jsem ti povídal, nedávno jsme se pustili také do vína.” Kysele se usmál. “Sama vidíš, že moje minulost nebyla ani zdaleka tak vzrušující, jako ta tvoje.”

Drina zavrtěla hlavou. “Já ti nevím. Znělo to dost zajímavě. Popravdě řečeno, můj život nebyl ani zdaleka tak vzrušující, jak to v jeho rekapitulaci prve vyznělo. Chci říci, profese jako gladiátor, pirát a madam, asi doopravdy zní jako poukázka na náramné vzrušení, ale ve skutečnosti to byly jen další všední dny života. Tak třeba gladiátor, to nebylo nic než pot, krev a tvrdá dřina při masakrování ostatních gladiátorů. Pirát se zase zrovna moc nelišil od námořníka. Noc za nocí jsem se tahala s lany, vytahovala plachty a kormidlovala v bouřce. K tomu sem tam nějaká bitka na rozproudění krve. A jako bordel mamá jsem většinou vítala klienty u dveří, jako nějaký vrátný ve Wal-Martu. Při tom jsem jim četla myšlenky, abych měla jistotu, že nemají žádné nekalé úmysly. Jinak jsem tam posedávala, četla si nebo hrála karty, dokud večer neskončil a muži neodešli. Jedině když se nějaký chlapík moc rozjařil a začal tropit neplechu, vypukla mela a jakés takés vzrušení. Nebo když se snažil donutit některou z dívek dělat něco, co dělat nechtěla. To pak přišel chvilkový nával adrenalinu, hezky jsem pána vyprovodila na vzduch, a bylo po švandě.”

Hořce pokrčila rameny. “Jestli jsem se za všechny ty roky něco naučila, pak to, že nic není tak vzrušující a úžasné, jak to vypadá zvenčí. Mám podezření, že kdybys přečetl myšlenky filmovým nebo rockovým hvězdám, pravděpodobně bys zjistil, že jejich život není nic než každodenní rutina s příležitostnými výstřelky šílených fanoušků. Děsí je jejich kecy, ale vzbudí nadšení a vášeň.

Harper se usmál. “Jsi překvapivě rozumná na někoho, kdo byl po většinu života takový rebelant.”

Pokrčila rameny. “Žijeme a učíme se.”

Přikývl, a když auto zpomalilo, rozhlédl se. “Jsme na místě.”

Drina se naklonila dopředu. Natáhla se přes něj a zvědavě vyhlédla z okna na velmi nezajímavou budovu, před kterou právě brzdili.

“Stejně nenápadný jako naše kluby v Evropě,” poznamenala. Mimoděk mu položila ruku na rameno, jako by se potřebovala přidržet, aby neztratila rovnováhu.

“Ano,” přitakal Harper. Znělo to maličko ochraptěle.

Otočila hlavu, usmála se na něj, a když říkala: “Předpokládám, že se chce vyhnout nežádoucí pozornosti smrtelníků,” byla dost blízko, klidně by ho mohla políbit.

“Ano,” zopakoval, tentokrát stěží hlasitěji než šeptem. Jeho hlava se začala posouvat vpřed, a Drina naklonila hlavu blíž… vtom se zabouchly přední dveře, a oba strnuli. Harper se přes ni podíval na prázdné sedadlo řidiče, načež vyhlédl z bočního okna a povzdechl si. “No ano, jsme na místě.”

Drina se narovnala ve stejnou chvíli, kdy šofér otevřel dveře vedle Harpera. Potom ho následovala z kabiny vozu do studené noci. Zastavil se jen na okamžik, aby dal instrukce svému řidiči, a už ji popoháněl ke dveřím Nočního klubu.

Sotva vešli dovnitř, zasáhla je vlna horka a hluku, a Drina se zvědavě rozhlédla. Nijak ji nepřekvapilo, že klub vypadal jako každý jiný klub v každém jiném městě. Ocitli se v obrovské místnosti s boxy utopenými ve stínu okolo osvětleného tanečního parketu. Ze všech koutů ječela hlasitá muzika. Harper vykročil k jednomu z mála volných boxů, ale chytila ho za ruku a naklonila se k němu. “Není tady nějaký salónek? Něco tiššího, kde spolu můžeme mluvit, když nebudeme tančit?”

S kývnutím pohotově změnil směr a odvedl ji k létacím dveřím. Protáhli se jimi do další místnosti, kde veškeré místo zabíraly stolky a boxy, a jen co se za nimi lítačky zhouply a zavřely, bylo tam mnohem tišeji. Vybrali si box u zdi.

Drina vklouzla na jednu stranu a s úsměvem setřásla z ramen plášť. “Když budeme chtít, můžeme si tam jít zatancovat, ale o pauzách se nám bude mnohem lépe vykládat tady.”

“Chytrý nápad,” odtušil Harper. Pověsil si kabát na háček na konci boxu a natáhl se pro její plášť, aby ho pověsil vedle svého.

Vměstnal se naproti Drině, šlápl jí na nohu – a to se ještě ani nedostali na parket – promptně se omluvil a pohlédl stranou, jelikož se objevila servírka. Usmál se na ni, ale potom se podíval na Drinu. “Víš, co chceš? Nebo by sis raději nejdřív prohlédla jídelníček?”

Místo odpovědi vzala ze stojánku na konci stolu úzký jídelní lístek a otevřela ho se slovy: “Asi bude lepší omrknout, co tady mají. Nabídka nemusí být stejná jako ve Španělsku nebo se to tady jmenuje jinak.”

Harper přikývl a obrátil se k servírce, ale už byla na odchodu. “Dám vám trochu času.”

Drina položila jídelníček na stůl a natočila ho bokem, takže na něj viděli oba. Předklonili se a s hlavami u sebe se chystali obhlédnout, co se jim tu nabízí, vtom se ale z Harperova kabátu ozvalo pípání. Zamračeně se narovnal a sáhnul do kapsy pro telefon.

Zdvořile předstírala, že neslyší, co říká. Ne, že by toho bylo moc ke slyšení. Řekl: “Haló,” chvilku naslouchal, a pak si povzdechl. “Napadlo mě to. Dobře. No, s tím nic nenaděláme.” Následovalo další mlčení, potom řekl: “Nevím jistě. Budu vám muset ještě zavolat.”

Jen co zavěsil, Drina se na něj tázavě podívala, a Harper se zašklebil.

“Jak to tak vypadá, venku oficiálně zuří blizard,” zvěstoval jí omluvným tónem. “To byl můj pilot. Prý uzavřeli letiště a radí lidem nepouštět se na dálnice. Podle něho dlouho nepotrvá a uzavřou je také, ale ať už ano nebo ne, dnes večer není bezpečné použít k návratu do Port Henry vrtulník.”

Moment na něj nechápavě zírala a pak sáhla pro vlastní mobil.

“Můžeme se pokusit vrátit autem, ale pokud chceš jet, museli bychom okamžitě vyrazit,” pokračoval, zatímco mačkala číslo do Vily Casey. “Jinak se odtud nedostaneme dřív než někdy zítra, a to ještě pouze pokud se bouře do té doby přežene.”

Drina si skousla ret a přikývla na znamení, že to bere na vědomí, načež se soustředila na telefon, který někdo na druhém konci díkybohu zvedl.

“Drino?” zeptala se Mirabeau místo pozdravu.

“Ano, já—”

“Poslouchej, asi hodinu po tom, co jste odletěli, se sem přihnala strašná sněhová bouře. Zrovna zavřeli 401 od Londýna po Woodstock, a mám podezření, že zbytek dálnice bude brzy následovat. Myslím, že pro vás pravděpodobně není bezpečné letět. Bude lepší, když se dnes v noci ani nepokusíte vracet.”

“A co Stephanie?” zamračila se Drina. “Mám spát—”

“Řeže dříví na pohovce před puštěnou televizí. Zatím ji necháme na pokoji. Jestli se probudí a bude chtít do postele, půjdu nahoru s ní. To není problém. Ačkoli to dneska v noci snad ani není nutné. Leonius není na tomto území, a ona bude těžko utíkat, když se venku žení všichni čerti. Zvlášť, když uzavřeli dálnice. I kdyby se jí podařilo vyklouznout z domu, nejezdí autobusy, nikam se odtud nedostane.”

“Jasně,” zamumlala Drina. “Tak to asi bude vážně nejlepší, nesnažit se dostat zpátky.”

“Rozhodně,” přisvědčila Mirabeau. “Nedělej si starosti. Všechno je v pohodě. Prostě si s Harperem pronajměte pokoj v nějakém hotelu a zůstaňte ve městě, dokud se obloha nevyjasní.”

“Mám tady ve městě byt. Můžeme přespat tam,” ozval se Harper. Očividně zachytil meritum hovoru. Naťukal do telefonu sekvenci čísel a obrátil ho k ní, takže je mohla přečíst z maličkého displeje. “To je telefonní číslo do bytu. Nadiktuj jí je, a ať zavolá, kdyby se vyskytly nějaké problémy.”

Drina přečetla čísla Mirabeau, vyřídila vzkaz, pak jí ještě oplatila přání dobré noci a zavěsila.

“Well,” špitla.

“Ano,” hlesl.

Chvíli si hleděli do očí, a pak koutkem oka zahlédla pohyb za jeho hlavou a podívala se kolem něho do salonu. Servírka zvolna procházela podél řady boxů, přijímala objednávky a mířila jejich směrem.

“Well,” zopakovala, obraceje pohled k nápojovému lístku, “podívejme se, co tady mají.”

Pomalu sjížděla očima po seznamu nabízených krevních koktejlů, každý název tiše přečetla nahlas, a když se dostala až k: “Sladká extáze,” odmlčela se.

“To je porce krve někoho, kdo si vzal drogu extáze,” zašeptal Harper. “Údajně má mít na nesmrtelné hezky intenzivní účinek. Prý je to síla, něco jako nesmrtelné španělské mušky.”

Drina se usmála. “Já vím. Beth na ni nedá dopustit. Tvrdí, že vzkřísila její zvadlý zájem o sex, a že si s ní užila nejlepší sex vůbec.”

Zvedl obočí. “Fakt?”

“Jo.” Zachechtala se, zase sklopila zrak k menu a přiznala: “Věčně na mě doráží, abych ji vyzkoušela, a já to vždycky tak trochu zkusit chtěla, ale nikdy jsem nebyla s nikým, koho bych měla ráda a věřila mu natolik, abych to s ním prubla.” Vzhlédla, podívala se mu do očí a dodala: “Až doteď.”

Harper jí pohled bez mrknutí mlčky oplácel. Hleděli si upřeně do očí, dokud je pohyb vzduchu neupozornil, že někdo stojí u jejich stolku. Ani tam nemrkl, aby se přesvědčil, že je to skutečně servírka, jenom zavrčel: “Dvě Sladké extáze.”

“Okie dokie,” zavrněla vesele a byla pryč.

Ticho se ještě pár vteřin protahovalo, a pak zčistajasna Drina zavelela: “Jdeme na parket.”

Na odpověď nečekala, bez meškání vyklouzla z boxu a vykročila ke dveřím vedoucím do taneční sekce klubu. Nemusela se otáčet, aby zjistila, jestli ji Harper následuje. Cítila žár vycházející z jeho těla, jako by ji do zad hřála rozžhavená kamínka. Měla ho prakticky v patách a zůstal tam po celou cestu do vedlejšího sálu, až na taneční parket, který obrazně řečeno praskal ve švech.

Hráli taneční mix, hudba rychle pulzovala v rytmu milencova srdce. Drina se jí nechala zaplavit, ponořila se do muziky, až ucítila, že proudí celým jejím tělem, které se intuitivně poddávalo rytmu. Věděla, že Harper je tam s ní, ale ani se na něj nepodívala. Místo toho zavřela oči a jen se pohybovala. Když se hudba o tři písničky později zpomalila a on ji vzal za ruku, aby si ji vtáhl do náručí, ochotně mu vyhověla. Okamžité elektrizující napětí mezi nimi jí napovědělo, že žádnou Sladkou extázi vlastně vůbec nepotřebovali, ale nic jiného ostatně nečekala. Přesto když spatřila servírku s táckem se dvěma drinky, jak se proplétá sálem směrem k nim, zamávala na ni a usmála se jí vstříc.

“Zteplalo by vám to,” vysvětlila ta dobrá žena, jen co k nim došla.

“Jste poklad. Právě dostávám žízeň,” zakřenila se Drina. Chopila se sklenky a kopla to do sebe na ex. Harper po té své teprve natahoval ruku.

“Ještě jednou?” zeptala se servírka s hříšně provokativním úsměvem.

“Rozhodně ano,” se smíchem přisvědčila Drina, jen co odložila prázdnou skleničku na podnos.

Harper se nedal zahanbit: “Dvakrát,” a pak bleskově vyzunkl obsah své sklenky a vrátil ji na tácek.

“Máte to mít,” rozjařeně zahlaholila servírka potvůrka a otočila se na patě.

Když si Harper opět přitáhl Drinu do náruče, s úsměvem ho vzala kolem krku.

“V tom, žes naposled tančila v dobách módy krinolín z Jihu proti severu, se tedy Stephanie parádně sekla,” pobaveně odtušil Harper, jak se mu tak houpala na těle, v pomalejším tempu. “Umíš se pohybovat i na moderní muziku.”

“S Beth si spolu s ostatními lovci často po práci vyrážíme do klubů. Je to dobré na vypuštění páry,” kápla božskou. “Ani ty si nevedeš zrovna špatně. Vyvracíš staré rčení, že bílí muži neumějí tancovat.”

Harper se zachechtal. “O tom ani nevím.”

“Já jo,” ujistila ho, a pak se schválně přivrtěla tak blízko, aby se jejich boky setkaly, a dodala: “Beth říká, že je to jasné znamení toho, že je chlap dobrej v posteli. Jsi dobrej v posteli, Harpere?”

Smích se mu zadrhl v hrdle a oči stříbrozeleně zaplály. Potom ji chytil zezadu za hlavu a políbil. Nebylo to žádné pozvolné, něžné splývání úst, ale jako by je prve při objímání nevyrušili a oni teď prostě pokračovali. Ústa měl hladová, horká a tvrdá. Spíš ji hltal, než zkoumal, dožadoval se svého beze stopy nejistoty. Chtěl ji, strašně moc, a bylo mu jedno, kdo se to dozví.

A nebylo to Sladkou extází. Drina věděla, že patrně ještě ani nemohla začít účinkovat. Omotala mu ruce kolem krku a přisála se k němu. Vycházela vstříc jeho potřebě svou vlastní, a když jí dlaněmi vyjel po bocích na úroveň ňader, zasténala mu do úst. Nepopadl je však tak okatě, jako venku před restaurací, ale nechal obě ruce tam, kde byly, a pouze palci zlehka přejížděl po prsou z boku, a pak zespodu. Při těch mučivě dráždivých dotecích jí bradavky ztvrdly nadějí, že se i ony dočkají pohlazení. Marnou nadějí. Místo toho vyjely palce zase nahoru a s téměř nevinným polaskáním se vrátily k ostatním prstům spočívajícím po stranách jejího těla. Harper ještě nezašel po cestě potřeby tak daleko, aby zapomněl, kde jsme, uvědomila si zpola s úlevou, a zpola zklamaně.

Vzápětí však zklamání do značné míry polevilo, to když vsunul nohu mezi ty její. Současně spustil ruku a zatlačil jí na zadeček, takže se teď o ni při každém kroku otíral stehnem. Ruku pak neodsunul, ale sjel o kousek níž, nakrátko zabloudil pod prdelku a prsty ji lehounce polaskal mezi nohama. Dech jí uvíznul v hrdle. A potom se ruka vrátila k pasu. Byl to bleskový dotek, nicméně nadmíru efektivní. Krev teď hřměla Drině v uších, blikající světla stroboskopu ji oslepovala a zčistajasna se jí podlomila kolena. Svezla se na něj a obsedla mu stehno, což vše jen zhoršilo.

Dokud Harper nepřerušil polibek a neodvinul ji od sebe, vůbec si neuvědomila, že se hudba opět změnila. Zvuk se přiřítil nazpět, a ona mžouravě rozlepila oči. Zjistila, že ostatní se teď pohybují ve frenetičtějším tempu. Potom si Drinu přitáhl zpátky, neotočil ji však tváří k sobě, ale přitiskl zády na svou hruď, takže mu zadečkem tlačila na slabiny. Objal ji kolem pasu, založil si ruce těsně pod ňadry a sklonil hlavu, aby jí pošuškal do ouška: “Chvěješ se. Je ti zima?”

Slova byla tichá a škádlivá, a sotva je vyslovil, zlehka ji kousnul do ucha. Pak jednou rukou přejel přes bříško dolů až k pánvi, kde jemně přitlačil a zamumlal: “Mám tě zahřát?”

Nedokázala by odpovědět, i kdyby nakrásně chtěla. Stále s nimi pohupoval do hudby, což bylo moc dobře, protože kdyby se zastavil, jenom by tam stála jako nějaký idiot. Ale přestože si byla jistá, že každý, kdo se na ně podíval, uviděl jen dva lidi, co spolu tančí, jí osobně to jako tanec nepřipadalo. Připadalo jí to jako předehra.

“Přichází servírka s naším pitím. Nepůjdeme si sednout?” ozvalo se jí vedle ucha, a Drina okamžitě přikývla. Doufala, že když ji nebude objímat, vrátí se jí něco málo vnitřní rovnováhy a nadhledu.

Harper přehmátl. Nepustil ji, ale přesunul na svůj bok, jednou rukou ji stále objímal okolo zad. Mohl ji tak kormidlovat pryč z parketu.

Drina okamžitě spatřila jejich servírku. Zastavila se na půl cesty mezi dveřmi do salonu a tanečním parketem, teď se ale obrátila a šla zpátky ke dveřím. Věděla, že ji budou následovat. Ve chvíli, kdy se protlačili létacími dveřmi, pokládala drinky na jejich stolek a vyklízela pole.

Harper dopravil Drinu k jejich boxu. Vklouzla dovnitř, no a pak jí nezbylo, než se posunout o kus dál, aby mu udělala místo, jelikož se začal tlačit na lavici vedle ní, místo aby se usadil naproti jako předtím. Tolik k její naději na získání nadhledu nad situací. Sotva se oba uvelebili, vzal ji rukou za bradu a natočil tak, aby ji mohl políbit. Tentokrát to byl rychlý, tvrdý polibek, skoro jako cejch, a potom ji pustil a sáhl po své Sladké extázi.

Mohutně si zavdal, načež se pohodlně opřel a ruku položil před ni, na kraj stolu. Drina se po jeho vzoru také natáhla pro svou sklenku a upila. A právě v okamžiku, kdy ji pokládala zpátky na stůl, ucítila, jak jí něco lehounce zavadilo o pravou bradavku. Koukla dolů a zjistila, že protáhl prsty a jejich konečky teď pokouší zduřelé bradavky, které bylo vidět přes tenký materiál podprsenky a šatů.

Přímo před jejíma očima to udělal znovu, prostě protáhl prsty a jejich bříšky pohladil vzrušený hrot. Skousla si ret a rozhlédla se, ale sedl si vpravdě šikovně. Nikdo nic neviděl. Když se mu podívala do očí, zeptal se: “Baví tě být lovcem?”

Zamrkala, mozek i banální otázku vstřebával jen pomalu. Konečně přikývla.

“Ano.” Kratinké slůvko jí splynulo ze rtů ochraptělým šepotem, a proto si odkašlala, než dodala: “Občas to člověka deprimuje, ale většinou mám pocit, že pomáhám lidem třebas jen tím, že psancům zabráním, aby ublížili někomu dalšímu.”

“Mají štěstí, že tě mají,” odtušil tichým hlasem, a pak zvedl ruku. Jedním prstem jel po okraji jejího výstřihu, opisoval velké V přes oblinu ňadra až dolů do špičky, kde se látka setkávala v úžlabině prsou. “Co ještě děláš pro zábavu, kromě toho, že tančíš?”

Olízla si rty a přinutila se odpoutat pozornost od toho, co dělal, aby se pokusila odpovědět na otázku. “Hezky si odpočinu při čtení a—” Zmlkla a kousla se do rtu, neboť se bez varování naklonil a otřel se jí nosem o ucho.

“A?” naléhal, jeho dech ji šimral na kůži, kde náhle ožila nervová zakončení.

“A co?” vydechla, obraceje hlavu, aby našla jeho rty.

Harper ji políbil. Tentokrát to byl dlouhý, líný polibek. Jeho jazyk se vnutil dovnitř, chvíli ji ochutnával, načež se odporoučel, a on se odtáhl. Ruka nechala na pokoji výstřih a znovu sáhla po skleničce.

Ztráta mazlivého doteku Drinu rozechvěla. I ona sáhla po sklence.

“Způsob jakým vlníš na tanečním parketu, je neuvěřitelně sexy. Přistihl jsem se, že tě pozoruji a dumám, zdalipak máš na sobě jednu z těch nových soupraviček podprsenky a kalhotek, co ti dnes pomáhala vybírat Stephanie.”

Jenom zvedla skleničku ke rtům a přes její okraj po něm střelila očima. Tvářil se nenuceně, jako by se bavili o počasí, ale oči měl divoké. Lokla si Sladké extáze, a když polkla, pouze přikývla.

Usmál se a odložil sklenku. Vrátil prsty na výstřih, opět konečky zlehka přejížděl podél okraje. “Kterou?”

Váhala. Posléze se tajemně usmála. “Myslím, že bys to měl zjistit sám.”

Upřel pohled do jejích očí a neuhýbal, ale cítila tahání za živůtek, a pak sklopil zrak. Udělala totéž. Uviděla, že jedním prstem vklouznul za výstřih a mírně zatáhl. Koukala na ně rudá krajková podprsenka s černou bordurou. Když se mu zase podívala do očí, žhnuly stříbrem.

“Má oblíbená,” vydechl, oči mu zářily.

Málem se nervózně zasmála. Stephanie má vždycky pravdu… a tečka. Přesně tohle přece říkala, když trvala na tom, abych si ji dnes večer vzala. Argumentovala tím, že: Harperovi se vážně moc líbila. Rozhodně by sis ji měla vzít na sebe.

Znovu usrkla a podařilo se jí nesvíjet, i když vsunul prst pod okraj košíčku a jemně sjížděl dolů. Dostával se mučivě blízko k naběhlé bradavce, která teď zcela bez přehánění bolela. Ani nedýchala, dokud prst nevytáhl, a živůtek nepřilehl na kůži.

Harper se otočil, aby znovu zvedl ke rtům svůj drink. Po tomto doušku mu zbyla asi polovina. Odložil ho a zase se obrátil čelem k ní. I její sklenka byla poloprázdná.

Dorazíme svoje půlky a zvedáme kotvy. Jestli to nenavrhne on, udělám to já, rozhodla se v duchu. Tohle ji regulérně přivádělo k šílenství.

“Samozřejmě máš na sobě i ty kalhotky, co k ní tak pěkně ladily.”

Nečekaný komentář probral Drinu ze zamyšlení. Zamrkala, a když jí jeho ruka, horká a těžká, přistála na stehně, pohlédla dolů. Cítila bláznivé nutkání zopakovat: Myslím, že bys to měl zjistit sám, a živě si představovala, jak vjíždí pod stůl a mezi její nohy, aby to udělal, ale pak si dala mentální průplesk. Byli ve veřejném klubu. No, ne docela veřejném. Spíš soukromém – pouze pro nesmrtelné – ačkoli sem smrtelníci sem tam zabloudili. Přinejmenším ve Španělsku.

“Máš?” Naklonil se a uždibl ji do lalůčku, současně popojel rukou na stehně o kousek výš.

“Ano,” vydechla.

“To jsem rád,” zašeptal. “Nemohu se dočkat, až je na tobě uvidím.”

Nemohu se dočkat, až ti je ukážu, pomyslela si zmámeně. Prsty měla sevřené kolem sklenice, zatímco jí nahoře na stehno začal prsty přes sukni líně malovat kolečka.

“Nemohu se dočkat, až ti je svléknu,” zašeptal. Jazykem kroužil v jemné lastuře jejího ouška, zatímco se ty líné kroužky malované na stehně pozvolna přesouvaly na jeho vnitřní stranu.

Drina zavřela oči, byla si vědoma toho, že teď dýchá mělce a rychle. Nějak propašoval prsty pod sukni, jeho holá kůže se bez překážky dotýkala té její, a po stehně se jí oběma směry rozbíhalo slastné mravenčení. Přinutila se otevřít oči. Pohled dolů jí prozradil, že ten šmrncovní rozparek na sukni mu pootevřel vrátka. V přímém přenosu sledovala, jak jeho ruka klouže po vnitřní straně nohy výš a hrne látku před sebou.

Harper ji znovu jemně kousnul do ucha. Vzal mezi rty lalůček, vsál ho do úst, pomalu natáhl, pustil a zeptal se: “Chceš ještě tančit?”

Sotva znatelně zavrtěla hlavou.

“Tak bychom možná měli dopít a jet ke mně,” navrhl. Jeho prsty, lehounké jako peříčko, zlobily a pokoušely hebký materiál kalhotek.

Zajíkavě se nadechla. Oči se jí zavíraly, ale přinutila se je otevřít a zvednout skleničku ke rtům. Upila valnou část zbývajícího obsahu a při tom si lámala hlavu, kdy se jí vlastně celá situace vymkla zpod kontroly… nebo jestli ji vůbec kdy měla pod kontrolou. Zpočátku si myslela, že ona svádí jeho, ale karty se obrátily. Mohla za to snad její provokace na parketu? Dotaz, zda je dobrý v posteli?

Odložila sklenku. Otočila hlavu, využila momentu překvapení a vzala do úst jeho spodní ret. Žužlala ho stejně, jako to on dělal s uchem. Když jeho prsty odpověděly na útok zákeřnou ofenzívou a staly se drzejšími, volky nevolky pustila ret ze zajetí. S pootevřenou pusou jen bezmocně lapala po dechu. Harper toho okamžitě zneužil. Strčil do ní jazyk, zatímco prsty pohotově odsunul krajku kalhotek stranou, takže teď mohl přejet palcem po jejím samotném jádru.

Čeho je moc, toho je příliš. Drina měla co dělat, aby nevykřikla nebo se mu neposadila obkročmo na klín, rovnou tam v boxu. Přesto když najednou prsty vytáhl a kalhotky se vrátily na své místo, se jí chtělo plakat.

Stejně náhle ji přestal líbat a otočil se, aby dopil svůj drink, a to na jeden zátah až do dna. Sklenice cvakla o stůl, Harper vyklouzl z boxu a vytáhl šrajtofli.

“Dopij, a já zatím zaplatím účet.” Slova zněla drsně, měl sevřené čelisti, ale Drina věděla, že strůjcem napjatého výrazu není zlost.

Zvolna vydechla, sledovala, jak se proplétal mezi stolky k baru, a snažila se uklidnit. Cestou vylovil telefon. Volá vůz, uvědomila si, když si ho dal k uchu. Vůz, který je odveze do jeho bytu, kde…

Do hajzlu, co to vyvádím, uvažovala v náhlém záchvatu paniky. Už jsou to celá staletí, co naposledy—

Zvedla ke rtům sklenku, dopila poslední doušek a v duchu si přála, aby to spíš než drink plný feromonů byla Opojná červená nebo ještě raději něco ostřejšího. Nepotřebovala být nadrženější. Potřebovala krvavou holandskou kuráž. Doslova.

Potřásajíc hlavou vylezla z boxu a hned se musela chytit stolu, aby se vůbec udržela na nohou, protože se jí rozklepala kolena. Krucifix, jsem zralá na sesypání. Víc než dvě století stará a třesu se jako nějaká nepolíbená panna. Ubohost, jen co je pravda, konstatovala v duchu sebekriticky a sáhla po svém plášti. Nasoukala se do něho, a když jí vzápětí na rameni přistála něčí ruka, skoro vyskočila z pláště a kůže zároveň.

Harper se vrátil, došlo jí, jen co se ohlédla a zmohla na úsměv.

“Auto je na cestě,” sdělil jí, zatímco si bral kabát a oblékal se.

Zabručela cosi, co mohlo být: “Senza”, stejně dobře jako: “Sakra,” a pak už měl kabát na sobě, držel ji za ruku a vedl slalomem mezi stolky k východu.

“Příjemnou zábavu, děti,” zazpíval kdosi. Drina se ohlédla. Uviděla jejich servírku, stála stranou a usmívala se na ně, a potom ji Harper protáhl dveřmi ven.

Sotva vyšli do tmy, do tváře ji udeřil sníh a mrazivý vichr. Mžourala a napůl oslepená se bez odporu nechala odvést okolo budovy do úzké uličky vedoucí někam dozadu. Jakmile ji Harper zatáhl do tohoto příhodného úkrytu, vítr se okamžitě zdánlivě utišil, a Drina vydechla úlevou. Na tohle severské klima prostě a jednoduše nebyla zvyklá.

Obrátila se, aby mu to sdělila, ale přichystaná slova jí nikdy nesplynula ze rtů. Těch se totiž bez velkých skrupulí zmocnil on. Rukama a tělem ji přitlačil zády na studené a tvrdé cihly domu a zepředu se na ni přilepil sám. Co následovalo, byla exploze vášně, jakou nikdy v životě nezažila. Zalila ji jako ionizující záření po výbuchu nějaké atomové bomby, jen aby se obrátila a převalila se přes ni znovu. A tak se jen chytila jeho paží a držela se, zatímco do ní pronikl jazykem a rozhalil jí plášť, takže jí mohl dlaněmi klouzat po těle.

Rukama hnětl ňadra, pas, sjel dolů po stehnech zepředu, pak vybral zákrutu dozadu a začal se vracet vzhůru. Vzápětí ji chytil zezadu za nohy a zvedal po zdi, dokud neměli tvář ve stejné výšce. Jakmile ji měl tam, kde ji mít chtěl, roztáhl jí nohy a obtočil si je kolem boků. Drina mu instinktivně zahákla kotníky ve vysokých botách za pasem, čímž pomohla nést její váhu, když ji svými boky přišpendlil ke zdi. Tím si uvolnil ruce. Okamžitě jednou z nich sáhl po ňadrech, odtáhl výstřih i s košíčkem podprsenky stranou a dal tak jeden prs všanc nočnímu vzduchu.

Jen co ledový chlad obkroužil bradavku, Drina zalapala po dechu, ale to už Harper nechal líbání, sklonil hlavu a přisál se k ní. Horkým, vlhkým dechem rozdmýchal žár, až sténala a svíjela se na zdi. Když zavadil zuby o citlivý hrbolek, vykřikla a zvedla tvář k noční obloze. Okolo nich se z nebe hustě sypaly studené sněhové vločky, přistávaly jí na víčkách, tvářích a rtech. Dýchala přerývavě a trhaně, a z jejích úst k nebesům stoupaly malinké bílé obláčky.

Když ucítila, jak se jí rukou otřel o stehno a postupoval stále výš, zavřela oči a zadržela dech. Odtáhl kalhotky, aby se jí opět dotýkal. V okamžení našel samotný středobod a zatajený dech se z ní s výkřikem prodral ven. Zaryla mu nehty do ramen, boky vyrazila směrem od zdi vstříc laskání a otočila hlavu na stranu. Najednou se jí nedostávalo vzduchu.

“Kriste,” zavrčel Harper s ústy u jejího ňadra, a pak zvedl hlavu a téměř bezmocně zachraptěl: “Jsi tak horká a mokrá.”

Drina otevřela oči a sklonila hlavu, aby se mu zadívala do očí, a když prsty znovu přejel po citlivé tkáni, zasténala.

“Chci tě,” ztěžka vydechla. Pod jeho doteky se svíjela jako žížala na háčku.

Stříbro v Harperových očích převládlo, a opět se zmocnil jejích rtů.

Pak se prsty daly na ústup, ale cítila, jak se mezi nimi pohybuje jeho ruka, a věděla, že rozepíná kalhoty. V horečném očekávání věcí příštích ho políbila jako smyslů zbavená… a zahoukal klakson auta.

Na úder srdce svorně zkameněli, potom Harper ukončil polibek a oba otočili hlavu. Jako ve snách zírali na zadek vozu, který jediný bylo vidět u obrubníku. Harper se zaúpěním sklonil hlavu k její hrudi. Potřásl jí a znovu se narovnal. Jeho ruka mezi nimi se dala do pohybu, pravděpodobně zapínala, co prve rozepnula. Nakonec popadl Drinu v pase a opatrně ustoupil.

Mlčky proklínala řidiče za tu jeho zatracenou pohotovost, vyhákla kotníky, spustila nohy na zem a jen doufala, že ji unesou. Harper ji ještě moment držel, než chytila ve vysokých kozačkách s podpatky balanc, a pak ji pustil a rychle stáhl a urovnal vyhrnuté koktejlky, aby byla oděná, jak se sluší a patří. Konečně ji mohl vzít za ruku a vyvést z úzkého průchodu k vozu.

Levou rukou chytil Drinu za pravou ruku a už nepustil, ani když ji dovedl k autu. Následoval Drinu dovnitř a přibouchl dveře, přitom celou dobu svíral její prsty. A pevně se jí držel, i když se nakláněl dopředu, aby promluvil s šoférem, a pak si odsedal dozadu.

Drina chvíli koukala na jejich propletené prsty a potom vzhlédla k jeho tváři. Jakmile zaregistrovala, že s ponurým výrazem zírá z okna, mávla v ní křídly harpyje obav. Celou cestu ji trápilo, co se asi děje v jeho hlavě, ale nedokázala vymyslet nic, čím by ho vytrhla ze zamyšlení. Tělo měla stále zjitřené tím, k čemu bezmála došlo v té zatracené uličce. Což by byla hotová katastrofa, pomyslela si s úšklebkem teď, když už byla jakž takž schopná uvažovat racionálně. Harper možná přičítal vzkříšení jeho chutí jakési pozůstalosti po Jenny, ale pravdou bylo, že si jsou životními druhy. A o těch se traduje, že zhruba první rok po sexu často omdlévají. Kdyby vůz nedorazil, mohli tam ležet a pozvolna zapadat sněhem kdovíjak dlouho. Okay, takže mi nakonec vlastně vůbec nevadí, že je ten šofér takový rychlík, uznala v duchu sarkasticky.

8. KAPITOLA

Harper hleděl z okna. Drinina ruka mu teple a hebce spočívala v dlani. Nebyl schopen ji pustit. Byla jeho záchranným kruhem, který ho udržoval na hladině zdravého rozumu, zatímco mu vlastní mysl našeptávala ty nejneuvěřitelnější a nejnemožnější věci, z nichž ta nejdivočejší naznačovala, že je jeho životní družkou. Skoro si Drinu v té uličce vzal. Opřenou o zeď, navíc ve vánici, pro smilování Boží.

K smrti rád by to připsal na konto Sladké extáze – což bych ostatně klidně mohl, uznával v duchu – ale ničilo ho to, co se událo ještě v baru… na tanečním parketu a pak i u stolu. Když se jí dotknul, působilo mu to rozkoš, a ne jen nějakou charitu typu těší-mne-co-těší-tebe, ale opravdickou fyzickou slast. S každým pohlazením, kterým ji oblažil, mu proběhlo tělem mravenčení zjitřenosti a vzrušení, které ho povzbuzovalo k věcem, o nichž před touto nocí dokonce ani neuvažoval.

Přestože se otočil ke zbytku klubu zády a utajil, co prováděl, dotýkat se jí tak, jak to dělal u nich v boxu, se všemi těmi lidmi kolem, bylo holé šílenství. Ale ještě mnohem horší bylo, že toho chtěl dělat víc, a momentálně si vážně nebyl jist, jak se mu podařilo ovládnout. Stálo ho to obrovské úsilí. Také nyní se jí chtěl dotýkat a držel se její ruky, aby ji nepopadl v pase a nepřitáhl na svůj klín. Chtěl jí shodit plášť a šaty z ramen, sundat podprsenku a pást se na jejím těle. Ale ze všeho nejvíc jí chtěl vyhrnout sukni, strhnout kalhotky a zabořit se do toho teploučkého, vlhkého žáru, který našel mezi jejíma nohama. A nijak zvlášť se nezajímal, zda by se při tom na něj nekoukal řidič.

Nikdy nikoho nechtěl tak strašně jako ji. Nikdy necítil potřebu tak hlubokou, sahající až do morku kostí. Dokonce ani Jenny. Zastyděl se. Jenny byla mrtvá. Umřela a zanechala po sobě pramálo těch, kdo by po ní truchlili, pouze jeho a sestru. Přesto si nedokázal vybavit její tvář. A nyní chtěl jinou ženu… mnohem vášnivěji, než kdy toužil po ní.

To ta Sladká extáze, ujišťoval sám sebe.

Ale Sladká extáze by ti sama o sobě neumožnila prožívat Drininu rozkoš, namítla jiná, rozumná část jeho mysli. Když totiž prve natáhl prsty a konečky přejel po bradavkách, rozhodně pocítil, jak se jeho tělesnou schránkou prohnalo slastné mravenčení. Poprvé to bylo náhodou. Neuvědomil si, že položil ruku tak blízko. Ale extáze rozkoše, která se jím poté prohnala, ho nutila udělat to znovu, a zajít dál.

Třeba to bylo jen vzrušením z toho, co dělal, opepřeným Sladkou extází. Protože Drina v žádném případě nemohla být jeho životní družkou. Právě jednu ztratil, a jestli se něco naučil, pak to, že život není natolik laskavý, aby mu tak brzy prostě šoupnul do náruče další.

Ačkoli zase jím, napadlo Harpera, načež jen stiskl rty. Tohle už přece sám sobě uspokojivě zdůvodnil… zároveň s nadrženým libidem. Obojí bylo důsledkem vzkříšení chutí, které vyvolalo nalezení Jenny, jeho pravé životní družky. Jednoduše neumřely spolu s ní, jenom je na nějakou dobu potlačil žal a deprese, ale nyní, když se zase podíval mezi lidi a cítil se lépe, ještě jednou povstaly z popela a daly o sobě vědět. A Drina je koneckonců krásná, sexy ženská. Každý muž se špetkou zájmu o sex by po ní zatoužil.

Zmocnil se ho zvláštní pocit. Zatímco dnes odpoledne a večer mu tohle vysvětlení připadalo veskrze racionální a logické, v tomto okamžiku už tak logicky neznělo. Obzvláště pak proto, že s Jenny tento druh vášně nikdy nezažil.

Podvědomí se okamžitě pokusilo té myšlence vyhnout, ale Harper se k ní silou vůle vrátil. Po Jenny takto hluboce netoužil. Něco cítil, to ano, jenomže si ho pořád držela od těla, dokonce mu ani nedovolila, aby ji líbal. A tak to něco zůstalo semínkem, nedostalo šanci vyklíčit, vyrůst a rozvinout se do krásy, jako jeho touha po Drině, která rozkvetla v okamžiku, kdy položil své rty na její.

Sladká extáze, vynesl v duchu ortel. To byla jediná věc, která dávala smysl. Jenom ta mohla vyvolat vášeň natolik omračující, že hravě překonala to, co zažil se svou životní družkou.

Stejně mu ale mu vrtala hlavou slastná extáze, kterou pocítil, kdykoli se dotknul Driny. Musím to otestovat, rozhodl se. Musel se jí dotýkat, aniž by se ona dotýkala jeho, a zkreslovala mu výsledky experimentu. A muselo to být na nějakém všedním a nudném místě, kde nebude hrozit, že v něm touhu a vášeň rozdmýchá prostředí a riziko přistižení.

U něho v bytě, kde jinde. Není nic obyčejnějšího než byt nebo domov. Rozhodně je to obyčejnější než box v baru plném lidí nebo průchozí ulička vedle něho. Jakmile se dostanou k němu domů, bude ji klidně a metodicky hladit, a sám sobě dokáže, že nezakouší její rozkoš. Nebudu ji dokonce ani líbat, abych měl jistotu, že se nevzruším, sliboval si. Alespoň dokud se neujistím, že neprožívám onu sdílenou rozkoš, o které básní nesmrtelné páry.

Bude to tvrdá práce, přiznal si a v duchu se ušklíbl. V krvi se mu proháněly dvě Sladké extáze, což mu experiment neusnadní. Ale on to zvládne.

“Tohle je tvůj dům?”

Při Drinině otázce zaostřil a uviděl, že vůz zpomaluje a chystá se zastavit před budovou, kde měl svůj byt. Zhluboka se nadechl, přikývl a otevřel dveře dřív, než stačil vystoupit řidič. Ledový poryv větru, který se do něj opřel, jen co vystoupil z auta, uvítal. Drinu táhl za sebou. Arktický vzduch mi pomůže takzvaně zchladit hormon, sliboval sám sobě, a proto se poté, co zabouchnul dveře, nerozběhl, ale vydal se vířícím sněhem k budově krokem pozvolným a rozvážným.

Drina oplatila vrátnému u dveří úsměv, kterým je uvítal, sotva vešli dovnitř. Zatímco ji Harper vedl k poslednímu ze čtyř výtahů, šmejdila zvědavým pohledem po obrovském, luxusním lobby. Toto místo zcela nepokrytě stavělo na odiv zámožnost, což ji ovšem nepřekvapilo. Když ji měl Harper vyvést do společnosti, přivolal si vrtulník. Už věděla, že má peníze. Ne, že by jí na tom záleželo. Ani ona nezůstala v této oblasti pozadu. Díky svému korzárskému období a několika rozumným investicím – stejně jako těm, kdy se na ni prostě usmálo štěstí – měla vystaráno. S penězi si už nikdy nebude muset dělat starosti.

Výtah byl tichý a rychlý. Měla pocit, že teprve nastoupili, a už hladce zastavoval nahoře. Harper ji vyvedl na chodbu, stále se jí držel za ruku, a Drina se rozhlédla. Když jí došlo, že nejsou na chodbě, ale v předsíni, zastavila se.

Harper se otočil a tázavě zvedl jedno obočí.

“Chápu-li to správně, patří ti celé patro?” zeptala se ironicky.

“Ano,” letmo se usmál. “To je můj soukromý výtah.”

“Jasně,” odtušila pobaveně. “A přesto bydlíš ve Vile Casey, kde ti říká pane jeden jediný pokoj?”

“Je to pěkný pokoj,” pokrčil rameny a vážným hlasem dodal, “a v časech, kdy ti není do smíchu, tě ani všechno bohatství světa neutěší tolik jako přátelé.” Potom se zakřenil. “Krom toho je laciný.”

Vyprskla smíchy a vyprostila si ruku z jeho dlaně, aby mohla svléknout plášť. V bytě bylo příjemně teplo, na kabát až moc velké. Také Harper ho ze sebe rychle shodil a došel k šatníku pro dvě ramínka. Pověsil svůj svrchník, pak si od ní vzal plášť, dal ho na ramínko a do skříně. Zavřel dveře, otočil se k ní… a znehybněl.

Zvedla obočí a hned se pustila do pátrání, copak tak zničehonic upoutalo jeho pozornost. Omrkla se a zjistila, že jak si prve sundávala plášť, svezl se jí z ramene živůtek černých koktejlek. Neúmyslně tím odhalila valnou část rudočerného košíčku podprsenky. Málem už ho vytáhla a vrátila na místo, ale pak si to rozmyslela. Proč se namáhat? Stejně nemám v plánu zůstat v nich moc dlouho, řekla si v duchu a obrátila zrak zpátky k Harperovi. Spatřila, že stříbro v jeho očích opět ožívá, což ji sebeméně neudivilo. Ve chvíli, kdy nastupovali do výtahu, byly téměř čistě zelené. Všechnu předešlou vášeň zřejmě zchladily minuty strávené ve voze cestou sem, nebo možná ta děsná zima, která se do nich zakousla, zatímco kráčeli k domu. Co noha nohu mine, jako by se nechumelilo. Doslova. Nyní však opět začínaly stříbřitě zářit, a Drinu zaplavila úleva. V autě byl tak tichý, až dostala strach—

Když Harper ve vteřině překonal vzdálenost mezi nimi, myšlenky se jí rozutekly a zatajila dech. Očekávala, že ji vezme do náručí a políbí. Minimálně v to doufala, ale on se místo toho postavil za ni. Začala se obracet, ale chytil ji za ramena a vlastnoručně pootočil, jenomže tak, aby k němu stála opět zády.

“Podívej…”

Pohlédla tam, kam ukazoval. Uviděla, že se odrážejí v zrcadle, které pokrývalo posuvné dveře šatníku: vysoký světlovlasý muž v uhlově černém obleku a menší, tmavovlasá žena s olivovou pletí v černých šatech. V okamžiku, kdy se zahleděla tam, kam chtěl, spustil ruce z jejích ramen a ucítila je na zádech. Jakmile stáhl jezdec zipu až dolů, šaty povolily.

Polkla, bojovala s nutkáním otočit se k němu čelem. Očividně však nechtěl, aby to udělala. Nevěděla proč, ale byla ochotná hrát podle jeho pravidel… zatím, dodala v duchu.

Znovu se jí podíval v zrcadle do očí, a pak se v něm objevily jeho ruce, jedna na jejím rameni a druhá uchopila již padlé ramínko šatů. Obě tahaly, dokud to koktejlky nevzdaly a nesvezly se jí k nohám, jako černé jezírko. Zůstala tam stát jen v rudočerném prádle a vysokých kožených botách, které sahaly až do výše stehen. A chtě nechtě musela uznat, že vypadá zatraceně dobře. Dokonce sexy. Možná trochu jako domina, ale pořád sexy. Budu muset Stephanii poděkovat, rozhodla se v duchu, dnes v noci ostatně nikoli poprvé. Jenomže sotva přejel prsty zlehka po pažích, naskočila jí husí kůže, zachvěla se, a ta myšlenka kamsi uletěla. Vzdala submisivnost a pokusila se otočit, ale Harper jí ovinul ruku kolem pasu a přidržel Drinu na místě.

“Dívej se,” zašeptal vedle jejího ouška. Vlahým dechem jí přivodil další zachvění.

Poslušně obrátila pozornost k zrcadlu a přinutila se zůstat v klidu. Sotva znehybněla, začal se hýbat on. Posouval ruku kolem jejího pasu, až dlaní spočinul na bříšku. Oči mu žhnuly stříbrem. Jel dlaní nahoru, dokud mu do ní nevklouzlo jedno ňadro. Tou dobou už se v záběru objevila i druhá ruka a ta vzápětí překryla druhé ňadro. Držel ji tímto způsobem, přitáhl zády na svou hruď, začal mnout a mačkat přes tenoučkou látku podprsenky, zatímco skláněl hlavu, aby ji políbil na krk.

Se zasténáním zvrátila hlavu dozadu a položila dlaně na hřbety jeho rukou, aby ho pobídla pokračovat, ale on se naopak ihned zastavil.

“Ne.”

Zvedla ztěžklá víčka, zmateně zamrkala a podívala se mu do očí.

“Koukat, nesahat,” zavrčel jí vedle ucha.

Zaváhala, ale potom spustila ruce zase podél těla. Jakmile to udělala, znovu ji začal přes podprsenku hladit, a pak vyslal jednu ruku na jih, přes bříško, rovnou mezi nohy a vzal ji do dlaně. Z hrdla se jí vydralo zasténání a musela bojovat, aby nezavřela oči a nepoddala se pocitům, které v ní svými doteky vyvolával. Jenomže se chtěla dívat. Pohled na jeho ruce na její maličkosti byl neuvěřitelně erotický.

Harper ještě chvíli pokračoval, hladil ji přes rudé hedvábí, žmoulal bradavku ňadra, které držel v zajetí, a kalhotky třel o samo jádro, dokud se její dech neproměnil v tiché lapání po dechu, a pak najednou obě ruce stáhl a vyhledal přezku podprsenky. Když se z ní sloupla a přidružila se ke koktejlkám na podlaze, jeho ruce převzaly její dosavadní úlohu, a Drina si mu opřela hlavu o rameno. Přivřenýma očima sledovala, jak ji hněte.

“Krásné,” zavrčel, kousal ji do ucha, až to skoro bolelo.

Mírně zavrtěla hlavou, ačkoli nedokázala říci, jestli tím chtěla popřít poklonu nebo to udělala z čiré frustrace. Chtěla se ho dotýkat a muset tam jen pasivně stát, zatímco si s ní pohrával, začínalo být nesnesitelné.

“Harpere,” zavrčela varovným tónem, ale když náhle sjel jednou rukou zase dolů, strnula. Tentokrát vklouznul do kalhotek, mezi nohy a neomylně zamířil mezi záhyby hebké tkáně, aby v nich našel ukrytý hrášek.

Uslyšela nějaký zvuk, něco mezi křikem a sténáním, a uvědomila si, že ten vychází z ní. Vtom ruce stáhnul a přešel před ni. Okamžitě pocítila, jak jí protéká nesmírná úleva, ale dříve, než po něm mohla sáhnout, přinutil ji couvnout. Vystoupila z kolečka textilií, ale to mu nestačilo. Hnal ji pozadu dál, až se dostala ke zdi.

Tam si před ní sedl Harper na paty. Vkleče u jejích nohou se předklonil, vtiskl polibek na kůži nad jednou kozačkou, načež si ji prohlédl pěkně od vysokých podpatků až k hlavě. Když sahal po elastickém pásku kalhotek, hleděl jí do tváře, a oči z ní nespustil ani poté, co je začal stahovat dolů.

Drina mu pohled bez mrknutí oplácela, zvedala jednu nohu a pak druhou, aby jí mohl jemnou, pružnou látku svléknout. Odhodil ji na rostoucí hromádku oblečení a přesunul rty na kůži nad druhou botou. Tentokrát ji olíznul podél okraje kolem dokola, až na vnitřní stranu stehna. Hlavou ji přinutil dát nohy kousek od sebe, než začal putovat rty vzhůru.

“Harpere,” chroptěla. Nohy se jí začaly třást a tak Drině nezbylo, než se ho chytit za hlavu. Podepřel ji rukama vzadu na stehnech a současně ji přinutil rozkročit se ještě víc, aby rty měly volnou cestu vzhůru až k tomu, co hledal. V okamžiku, kdy položil ústa na to nejcitlivější místečko, vykřikla a hodila hlavou dozadu. Praštila se o zeď tak silně, že mnoho nechybělo a sama sebe knokautovala.

Před očima se jí roztančily hvězdičky, ale nedostala šanci dělat si s tím moc velké starosti. Harper zatlačil všechno do pozadí, vyhnal jí z hlavy všecičko, kromě rozkoše. Tlak narůstal, až málem vzlykala potřebou.

Drina balancovala na samém okraji. Jejím nitrem se valila jedna vlna za druhou a tlačila na ni, když vtom se před ní najednou narovnal a vstal.

Zamžourala na něj, a když ji najednou popadl zezadu za nohy, chytila se ho za ramena. Zvedl ji a roztáhl stejně, jako to udělal v tamté uličce. Přišpendlil ji svým tělem ke zdi a pobídnul, aby mu ovinula nohy kolem boků.

Nevyřčený příkaz uposlechla čistě instinktivně. Myšlení bylo nad její síly. Oči se jí zatoulaly přes Harperovo rameno a našly jejich obraz v zrcadle. Uviděla, že sako je pryč, košili má vykasanou a kalhoty na půl žerdi. Zauvažovala, kdy si asi sundal sako a rozepnul kalhoty, ale pak už do ní vjížděl a na ničem jiném nezáleželo.

Vykřikla a zavřela oči, už se nechtěla dívat… nezajímalo ji nic, mimo síly narůstající uvnitř ní. Okolní svět se mohl rozpadnout a zmizet v nenávratnu, a jí by to bylo jedno. Přirážel, vysílal do ní vlnu za vlnou neuvěřitelné, nesnesitelné extáze. Propalovaly se jejím tělem a mozkem, dokud jí v mysli, v záplavě záře a horka, neexplodovala rozkoš. Poté opadla… a zbyla jen tma.

Drina se probudila a zjistila, že leží natažená jak dlouhá, tak nahatá v hedvábných pokrývkách manželské postele. Sama. Posadila se, rozhlédla se po místnosti utopené v šeru, rozeznala nábytek, zatemňovací závěsy a několikery dveře, ale Harper nikde.

Zamračeně spustila nohy na zem a vstala. Vykročila k nejbližším dveřím v naději, že povedou někam jinam než do šatny, ale zakopla o něco na podlaze a zastavila se. Uviděla svoje boty. Chvíli na ně nechápavě zírala, nějaká čilejší část jejího mozku přišla na to, že jí je musel zout Harper, zatímco byla v bezvědomí, a pak zase pokračovala kupředu.

První dveře, které otevřela, ukrývaly koupelnu. Druhé šatnu, až třetí vedly na chodbu. Capala po ní tiše, bosky, a když skončila čtyřmi schůdky dolů do rozlehlého, otevřeného obývacího pokoje, zastavila se. Obočí jí šplhalo po čele nahoru, zatímco očima mapovala obrovský krb, elegantní černobílý nábytek a stěnu složenou ze samých oken, která na jednom konci místnosti sahala dobrých patnáct nebo snad dvacet stop ke stropu. Tam se její pohled zastavil.

Harper oblečený do košile a kalhot stál uprostřed prosklené zdi. Zíral ven na světla města. Klidně by však vsadila majlant na to, že tam venku stejně lautr nic neviděl. Postoj a zasmušilý výraz jí napověděly, že byl ztracený v myšlenkách, a to nikterak příjemných.

“Jsme životní druhové.”

Při tom pochmurném prohlášení ztuhla. Ať si byla tichá jako myška, stejně ji zaslechl. Nebo mne prostě uviděl, uvědomila si, když spatřila svůj odraz ve skle. A pak jí došel význam jeho slov.

Do hajzlu. Poznal to.

Samozřejmě, co jiného také mohla čekat. Přesně jak se tradovalo, životní druhové po sexu zjevně omdleli. On nepochybně také, ačkoli se podle všeho zbráboral rychleji než ona. A ona musela být totálně kaput. Nejenže ji odnesl do postele, ale navíc jí stáhl kozačky, přesto se neprobudila. Byla tvrdá jako štolverk.

S povzdechem pokračovala vpřed a prošla místností až k němu. “Většina lidí by z toho měla radost.”

“Já ji mám.”

Nevěřícně si odfrkla. “Neznělo to zrovna šťastně,” podotkla. Zastavila se vedle něho a zvažovala výraz jeho tváře. “A rozhodně nevypadáš šťastně.”

“Věděla jsi to?” Otázka otázek.

Drina se otočila a zadívala se ven z okna. “Ano. Pokusila jsem se tě přečíst hned tu noc, kdy jsme se poprvé setkali, a pak tu bylo to jedení a…” Pokrčila rameny.

“A nic jsi neřekla.”

Vzdychla. “Marguerite říkala, že bys mohl mít nějaké problémy to akceptovat… bylo lepší tě nechat, abys na to přišel sám.”

“Marguerite,” zamumlal ironicky.

“Tvrdila, že se cítíš vinen smrtí Jenny a sám sebe trestáš.”

“Je to moje vina,” odtušil unaveně.

“Vím, že to tak cítíš, ale—”

“Je to pravda,” vyštěkl. “Kdyby mě nepotkala, ještě pořád by byla naživu.”

“Nebo by možná při joggingu dostala infarkt. Chci říci, to její srdce to přece nezvládlo, ne? Nějaká neznámá vada, co měla?”

“Přesto za to mohla proměna, že—”

“Harpere, já tomu rozumím,” tiše ho přerušila, a on se na ni prudce otočil.

“Jak tomu sakra můžeš rozumět? Zabila’s někdy životní družku?”

Drina přimhouřila oči a suše odpověděla: “Zatím ne, ale co není, může být.”

Překvapeně zamrkal.

“A nekřič na mě, buď tak laskav. Vím, že jsi rozrušený a zraněný, ale nevylévej si to na mně,” setřela ho. “Jedna věc je trestat sám sebe za to, co považuješ za svou vinu, ale já ti otloukánka dělat nebudu.”

Vyčerpaně si povzdechl. Prohrábl si rukou vlasy a odvrátil se. “Promiň. Neměl jsem na tebe tak vyjet.”

“Ne, neměl. A ať už tomu chceš věřit nebo ne, já tvůj pocit viny kvůli Jenny chápu. Mám své vlastní prohřešky.”

“Jaké?” vyhrkl překvapeně.

“Haló! Poslouchal jsi mě vůbec, když jsem ti vyprávěla o své minulosti? Vím naprosto jistě, že jsem se detailně zmínila o Beth a děvčatech.” Se stisknutými rty zase obrátila pohled z okna. “Jsem si docela jistá, že si je Jimmy vybral za oběť pouze a jenom kvůli jejich spojení se mnou. Kdybych se jim nepřipletla do života, mohly se dožít zralého věku a nikdy nezakusit hrůzy, které z nich na samém konci udělaly zvrácené stvůry.”

“To přece nebyla tvoje vina,” řekl tiše. “Nemůžeš si to vyčítat. Udělala jsi pro ně to nejlepší.”

“Zrovna tak, jako jsi ty udělal to nejlepší pro Jenny,” zdůraznila. “Ale skutečnost, že jsme v dobré víře dělali maximum, a přitom neměli ponětí, jak by to nakonec mohlo skončit, ani jednomu z nás od viny neulehčí.”

Harper se otočil zpátky k oknu a unaveně si povzdechl.

Chvíli tam tak stáli, a pak Drina neklidně přešlápla. “Marguerite tvrdila, že jsi natolik odhodlaný se trestat, že bys mohl udělat něco hloupého. Jako se mi třeba vyhýbat, aby sis zabránil přiznat, že jsme životní druhové.”

“Na to už je drobet pozdě,” zabručel.

“Jenom proto, žes k tomu nedostal příležitost,” nedala se a hned dodala: “Radila mi, abych tě nestavěla před hotovou věc, a naopak tě nechala, aby sis to uvědomil sám. Ale mám prý být připravená, že jakmile ti to dojde, pokusíš se mě odstrčit… což, samozřejmě, právě děláš.”

Harper se překvapeně ohlédl. “Já tě přece neodstrkávám,” namítl.

Protočila oči. “Bože, prosím, stojím tady, ani ne šest palců od tebe, nahatá jako ten den, kdy jsem se narodila, a mám pocit, že nás dělí celé míle.”

Cítila jeho oči, klouzal po ní pohledem, a zatajila dech. Doufala, že překlene emocionální propast, kterou mezi nimi vyhloubil, ale když se odvrátil a znovu se podíval z okna, příliš ji to nepřekvapilo.

“Potřebuji jenom trochu času, abych tomu přivykl,” zamumlal. Jednou rukou se opřel o okno a přitiskl na ně čelo.

“Jasně,” hlesla. O slovo se hlásila prchlivost, ale hlas měla klidný, když se zeptala: “Na co přesně si chceš zvykat?”

Harper se narovnal a nakrčil čelo. “Musím si všechno utřídit v hlavě a vstřebat. Zaskočilo mě to.”

Přikývla. “A jak dlouho to potrvá?”

Bezradně pokrčil rameny, a pak zoufale zašeptal: “Já nevím.”

“Fajn,” odsekla, konečně pustila z otěží svou duši věčného rebela, kterou až dosud držela na uzdě. Byl to pro ni důvěrně známý pocit. Otočila se k němu a chladně řekla: “Well, tak zaprvé. Leze mi na nervy, že trestáš sebe, a já budu potrestaná jedním vrzem. A zadruhé bych tě měla varovat. Nehodlám ten trest snášet moc dlouho. Ty se možná chceš rochnit ve své vině a vyhýbat se tomu, co bychom mohli mít, ale to ještě neznamená, že tady budu tvrdnout a navěky čekat, až si zvykneš. Máš dva týdny. Jakmile se vrátí Victor a Elvi, zvedám kotvy a jedu za Marguerite. Poprosím ji, aby mi aktivně hledala jiného potenciálního životního druha. Nějakého, který mě bude skutečně chtít.” Ledově se usmála do jeho šokované tváře a dodala: “Jsem si jistá, že uspěje. Koneckonců, já jsem tvou druhou možnou životní družkou za pouhé dva roky. Bude-li se Marguerite aktivně porozhlížet, nemuselo by to trvat ani tak dlouho.”

Ke své velké úlevě uviděla, jak mu při té vyhrůžce přelétlo po tváři leknutí. Třeba ještě máme naději, pomyslela si, ale jinak jenom vytočila na patě piruetu a vyrazila pokojem se zákeřným dodatkem: “Teď, jestli mě omluvíš, půjdu. V žilách mi stále proudí dvě dávky Sladké extáze a nemám v úmyslu dělat si větší násilí, než je nezbytně nutné. Jdu dolů. Proměním tomu usměvavému vrátnému nudnou šichtu v nejlepší noc jeho života. Sice mě to neuspokojí tolik, jako kdybys byl na jeho místě ty, ale tebe očividně mnohem víc než já zajímá rochnění v pocitech viny… a žebráci si nemůžou vybírat.”

Uslyšela ho šťavnatě zaklít, což ji ani za mák nepřekvapilo. Následovalo svižné pleskání chodidel, jak se za ní rozběhl, opět žádné překvapení. Nepřidala do kroku, neutíkala, prostě jen pokračovala k východu. Stihla přejít na druhou stranu pokoje a vystoupat po čtyřech schodech na chodbu dříve, než ji chytil za ruku a strhl dozadu. Moc se s ní nemazlil. Škubl takovou silou, že se mu rozpleskla na hrudi. Rukou jí vjel do vlasů, sevřel je, odtáhl Drině hlavu a tvrdě ji políbil. Polibek chutnal vztekem. Zlobil se, že nemínila sedět na zadku, smutně vzdychat a čekat, až přepere své démony a konečně bude mít pocit, že už trpěl dost dlouho a může si dovolit užívat si daru, kterého se jim dostalo. Skoro slyšela, jak jeho svědomí bojuje s touhou, zatímco on v duchu kolísal mezi tím, co by chtěl, a tím, co si podle svého názoru zasloužil.

Zůstala nehybně stát a zcela klidně a netečně čekala, která strana vyhraje. Když se jeho hlazení pozvolna přetavilo ze vzteklého ve vášnivé, poznala, že svědomí tohle kolo projelo na celé čáře. Hned potom se uvolnila a sáhla po knoflíčcích košile.

“Přivedeš mě k šílenství,” zamručel Harper. Odtrhl rty od jejích a jal se jimi putovat dolů po krku.

“Pravděpodobně,” přitakala. S knoflíčky byla hotová a zaměřila se na vytahování košile z kalhot. Jakmile uspěla, sestrkala mu ji z ramen a dlaněmi si vychutnala svalnatou hruď. Vzdychla rozkoší a hned si do něho rýpla: “Máš dost dobrý tělo, na kuchaře.”

“Poděkuj nanobotům,” zachraptěl a syčivě se nadechl, když mu její prstíky slanily dolů po břiše, aby zapracovaly na kalhotách. Jen co rozepnula pásek a začala rozepínat zip, chytil ji za ruce, počkal, dokud k němu nezvedla tázavé oči, teprve pak se zeptal: “Ale nešla bys doopravdy dolů a—”

“Nikdy nevyhrožuji naplano,” skočila mu do řeči, zatímco před ním klesala na kolena.

“To je dobré vědět,” zašeptal.

Setřásla jeho ruce, aby dokončila, co začala. Sjela jezdcem až dolů. Vzápětí zahákla palce za pásek kalhot a boxerek zároveň a stáhla mu je. Rozesmálo ji, jak natěšeně se vyhoupnul ven. Natáhla ruku, obtočila kolem něho prsty a… šíp extáze proletěl jejím vlastním tělem. Bezděky zavřela oči.

Sdílená rozkoš. Další symptom životních druhů.

Tohle pro ni byla první šance zažít ji na vlastní kůži. Až do tohoto okamžiku nedal Harper jinak, než že bude všechno dělat— jakmile si uvědomila, že už dříve v noci rozhodně nemohl nepoznat, že jsou životní druhové, myšlenky rázem vzaly za své. Toto přece musel zažít jak v baru, tak i potom. Co to znamenalo? Neutekl hned při prvním doteku. Měli snad větší šanci, než se zatím domnívala?

Znovu promluvil a přetrhl jí tok myšlenek.

“Možná bychom se měli přesunout do—” Naklonila se a zlehka jazykem zboku přejela po rostoucí erekci, čímž do obou vyslala drobné záchvěvy extáze. Harperovi došla slova.

Oběma rukama se zapřel o zdi chodby a zachraptěl: “Příště,” a pak, jen co ho vzala do úst, zasténal unisono s ní.

Zvonění telefonu vytrhlo Drinu ze spaní. Rozmrzele se zavrtěla.

“Ano?”

Při zvuku Harperova hlasu horko těžko rozlepila oči a zamrkala. Prvně pohlédla na mužnou hruď, na níž byla pohodlně uhnízděná, teprve pak zvedla oči ke tváři. Leželi v jeho posteli vpravdě královských rozměrů. Očividně se probudil první, jako obvykle, a odnesl ji sem, zase. Tentokrát ji totiž bezvědomí zaskočilo v kuchyni, kam se vypravila za potravou. Harper však v bytě víc jak rok nežil, a přestože jí pověděl, že mu sem i tak každý týden docházela úklidová služba, než si vyrazil za rádoby nevěstou do Port Henry, nejedl už celá staletí, takže ani předtím doma žádné jídlo neměl.

V kuchyni nebyl ani drobeček. Neřkuli krev. Naštěstí se zrovna ve chvíli, kdy si to uvědomila, probudil a přišel ji tam hledat. Podařilo se mu účinně odpoutat její pozornost od hladu obojího druhu za pomoci hladu třetího druhu. Dalo by se říci, že vyhnal čerta ďáblem. Pracovní deska kuchyňské linky byla na takovéto rozptylování v naprosto perfektní výšce.

“Zavolám vám zpátky,” řekl Harper, a když mu začala na prsa malovat neviditelná kolečka, pohlédl na ni. Natáhl ruku, aby vrátil sluchátko na vidlici, pak se obrátil a překulil Drinu na záda. Uvelebil se na ní s tváří v úrovni její hrudi.

“Kdo to byl?” zašeptala a slastně se pod ním protáhla. Když ucítila, jak ji něco tvrdého tlačí do nohy, samolibě se usmála.

“Pilot,” zamumlal. Ulovil nenechavé packy a přimáčknul je na matraci po stranách její hlavy, zatímco jí zlehka okusoval klíční kost a přilehlé okolí. “Bouřka se vybouřila. Můžeme odletět.”

“Aha.” Drina si s upřímným zklamáním povzdechla, že idylická mezihra skončila. “Měli bychom jít.”

“Půjdeme,” ujistil ji, jeho ústa se nyní přesouvala níž, mířila rovnou k ňadru. “Potom.”

Zaváhala, ale ozval se v ní smysl pro povinnost, a tak zavrtěla hlavou. “Měla bych—”

Pustil jednu ruku, aby jí mohl zakrýt pusu, zvedl hlavu a vážně se na ni podíval. “Je odpoledne. Na školním dvoře nemůžeme přistát až do večera. Je školní den.”

“Aha,” řekla už podruhé, a pak jí ústa roztáhl lenivý, hříšný úsměv. “No, v tom případě…”

Mrskla sebou jako úhoř, využila momentu překvapení a povedlo se jí překulit Harpera zase na záda. Okamžitě se zvedla a osedlala si ho.

Shůry se zakřenila jeho údivu a dokončila větu: “… bys mě měl nakrmit.”

Chvíli na ni zíral jako spadlý z višně, oči přimhouřené, jak v duchu počítal, a potom neochotně vzdychl. “Ano, asi ano. Mám hlad.”

Zamrkala a podařilo se jí zamaskovat zklamání. Spíš doufala v protesty, možná v menší zápas ve volném stylu, který by přirozeně vyvrcholil šestým kolem šíleného sexu… nebo by to možná bylo už číslo sedm. Ztratila přehled. Stejně na tom nesejde. Harper má zřejmě větší hlad na jídlo než na ni.

Vystřihla nucený úsměv, začala se z něho zvedat, aby vylezla z postele, a tak když ji bez varování chytil kolem pasu a stáhl zpátky, zaskočeně vykřikla.

Přistála na zádech na matraci, a on zase okamžitě přistál na ní. Podle všeho byl Harper rád tím, kdo to má v ložnici na povel. Zvláštní věc, uvědomila si, že jí to nevadí, což bylo poněkud nečekané, vezme-li v úvahu, že většinu života strávila bojem za svou nezávislost a zbytek snahou mít kontrolu. Ale na druhou stranu, možná právě proto. Bylo prima složit břemeno a předat mu kormidlo lodi, obzvlášť když to byla taková příjemná plavba.

“Já myslela, že máš hlad?” zasmála se, zatímco jí přišpendloval nohy nohama, a ruce rukama zase pěkně vedle hlavy, aby měl jistotu, že se nebude moct znovu převalit a vyhoupnout do sedla. Nebo ani hýbat, když na věc přijde.

“Mám,” ujistil ji, a pak sklonil hlavu. Zakmital jazykem a špičkou několikrát poškádlil tvrdnoucí bradavku dříve, než dodal: “Však se najíme. Potom.”

“Potom,” sténavě souhlasila, sotva nechal škádlení a konečně vzal bradavku do úst.

9. KAPITOLA

Vznášeli se nad temným školním dvorem. Moment zírala dolů, a pak podvědomě zalétla očima k rožáku přes ulici, k Vile Casey.

Hleděla na okna domu zářící do tmy a celým svým srdcem si přála, aby dál zuřila bouře a nemuseli se vracet. Ne že by nechtěla znovu vidět Stephanii, Mirabeau a Tinyho, nebo dokonce Anderse, ale jak se blížili k Port Henry, Harper byl stále zasmušilejší a zasmušilejší. Strašně moc se bála, že se zase ponoří do té své provinilosti, a všechna ta vášeň a smích posledních čtyřiadvaceti hodin brzy nebudou ničím víc než blaženou vzpomínkou.

“Pitomec,” ulevila si tiše, zatímco vrtulník dosedal na zem, a když se Harper obrátil, aby otevřel kabinu, povzdechla si a pošoupla se po sedadle ke dveřím. Vystoupil první, otočil se a zvedl ruku, aby jí pomohl ven.

Při pohledu na jeho neosobní výraz zaváhala, nakonec ale vystoupila. Když se však chopil jejího lokte, aby ji doprovodil od helikoptéry, doslova zaskřípala zuby.

Jako bych byla nějaká stará zapšklá rašple a ne životní družka, kterou za posledních čtyřiadvacet hodin sedmkrát pomiloval, pomyslela si hořce. Nápadně se to lišilo od láskyplného způsobu, jakým ji vzal kolem pasu a přitiskl ke svému boku, když včera večer bruslili k vrtulníku do Toronta. Jasně cítila, jak mezi ně vchází duch Jenny Harperové, studený a vlezlý.

Vzteky bez sebe v duchu listovala svou brožovanou pamětí a pátrala po něčem, co by řekla nebo udělala, aby mu zatnula tipec, ale nakonec jednoduše zamířila špičkou kozačky kousek víc do boku a prakticky Harperovi podrazila nohy. Když se řítil na led, schválně šla k zemi spolu s ním. Harper si ji – přesně jak čekala – přitiskl na prsa a intuitivně se přetočil, takže tvrdý dopad nejvíc odskákal on sám.

“Jémine, omlouvám se! Na tom ledu mi podklouzla noha,” zalhala bez uzardění. Zvedla se mu na hrudi, pouhou náhodou mu při tom zavadila o slabiny a zahleděla se do jeho omráčené tváře. “Jsi v pořádku?”

Při dopadu si vyrazil dech. Chvíli jen lapal po vzduchu, posléze ale přikývl. “Přežiju to.”

“Achich, můj ubohý Harpere. Děkuji ti, žes mne zachránil před tím nejhorším z ukrutného pádu,” zavrkala a políbila ho. A nebyla to žádná pusa typu: Můj hrdino, mlask. Bylo to: Já nenosím tahle zatraceně nepohodlná OMka, jen tak pro nic za nic, kamaráde. S trochou nadsázky ho požírala zaživa, počínaje rty.

Ke Drinině maximální spokojenosti to Harper dokázal pasivně snášet pouhý okamžik. Záhy už kolem ní obtočil paže a převzal velení. Když ji překulil do sněhu a začal škubat za knoflíky jejího pláště, aby se dostal k tomu, co bylo pod ním – současně na ni tvrdě dorážel boky – poznala, že také tohle kolo má v kapse.

“Hej hola, vy dva, nechte toho, nebo vás budu muset zatknout za veřejné pohoršování. Dívají se na vás děti, aby bylo jasno.”

Harper odtrhl rty od Driny a rozhlédl se. Nechápavě zíral na muže kráčejícího přes školní dvůr směrem k nim. “Teddy.”

“Vypadalo to, jako byste měli poněkud tvrdší přistání, a tak běžím zjistit, jestli jste celí. Ale jak vidím, vzpamatovali jste se po čertech rychle,” bručel Teddy. Zastavil se vedle nich a podal Harperovi ruku.

Ten pomoc s povzdechem přijal, a jakmile se ocitl na nohou, otočil se, aby zvedl Drinu. Vstávání využila k rozhlížení. Zpozorovala, že stejně jako když odlétali, skoro z každého okna okolních domů na ně koukaly tváře. A některé fakt patřily dětem.

Takže můj plán nebyl pravda z nejvytříbenějších, pomyslela si s pokrčením ramen. Ale co, stejně zafungoval. Když nic jiného, byla si teď docela jistá, že prostě musí vytrvat a bušit na Harperovy zdi perlíkem sexu. Má v té hře výhodu, je jeho životní družkou. Jejich vzájemné přitažlivosti bude jen těžko odolávat. A tak tedy pokaždé, když se mezi nás vmezeří duch Jenny Harperové, a panáček se obestaví zdmi, použiji sex, abych mu je pobořila, rozhodla se. To zvládnu.

“Dobrý bože, děvče!”

Výkřik vytrhl Drinu ze zamyšlení. Zamrkala a pohlédla na Teddyho Brunswicka. Zjistila, že s hrůzou v očích zírá na její kozačky.

“Není divu, že se neudržíte na nohách. To jsou boty na koukání, ne na chození,” hartusil šéf policie a kroutil hlavou. Vzal ji pod paží, jako by se bál, že na těch podpatcích dlouho zpříma nezůstane, a pobídl k vykročení kupředu.

“Náhodou jsou prima,” odtušil Harper tiše, to už bral Drinu kolem pasu a mačkal ke svému boku. Bylo to majetnické gesto, při kterém skrz ni proudilo teplo spolu s nadějí, že jeho pocit viny společně zdárně překonají, a nakonec všechno klapne.

Teddy se zachechtal. “Cákriš, Stoyane, vůbec se nedivím, že se ti líbí. Jestli tohle není pár OMek, které by většina horkokrevných mužských, hodných toho jména, ráda vypucovala jazykem, pak už vážně nevím, co teda jsou.”

“Ty víš o OMkách?” překvapeně vyhrkl Harper nad Drininou hlavou.

“Možná jsem starej, ale nejsem blbej,” suše konstatoval Teddy a zůstal stát, aby se rozhlédl na obě strany, protože došli k silnici.

Drina se kousla do rtu – tak tak, že při pohledu na Harperův rozladěný výraz nevyprskla smíchy – a zeptala se: “Byl jste v domě, Teddy. Je všechno v pořádku?”

“Klid po pěšině, pokud vím,” uklidnil ji, zatímco je popoháněl přes ulici. “Jenom jsem se cestou domů zastavil omrknout situaci. A taky se chci zeptat na Tinyho proměnu. Zrovna jsem dorazil na příjezdovou cestu, když vtom se objevila vaše helikoptéra, tak jsem na vás počkal, abych šel dovnitř s vámi.”

“Tiny se má dnes v noci proměnit?” napjatě se zeptal Harper, a Drina mu nemusela číst myšlenky, aby poznala, že myslí na proměnu Jenny. Duch se vrátil, ale před Teddym nemohla Harperovi podrazit nohy a znovu se na něj vrhnout. Bude to chtít trpělivost.

“Ne, dnes v noci ne,” odpověděl Teddy. “Ale jsem si jistý, že to bude brzy. Anders kvůli tomu přivezl krev, a Leonius není v této oblasti, takže se není potřeba bát, že by zaútočil, zatímco budou všichni myšlenkami jinde…” Pokrčil rameny a rozumně dodal: “Nemá smysl čekat. Jsem si jistý, že to bude zítra nebo pozítří, a až to přijde, chci být po ruce pro případ, že by potřebovali nějak pomoct.”

“Jasně,” ponuře hlesl Harper.

Jen co vykročili po příjezdové cestě k domu, Teddy změnil téma. “Tak jakpak jste se měli v Torontu?” vyzvídal. “Slyšel jsem, že jste tam uvízli kvůli sněhu.”

“Ano, ale přesto to bylo hezké,” polohlasně odtušila Drina, když Harper zůstal zticha. “Vlastně je mi skoro líto, že jsme se museli vrátit.”

“Uh-huh.” Teddy vědoucně přikývl. “Takže jste životní druhové?”

Prudce se k němu otočila. “To vám vyzvonila Stephanie nebo Mirabeau—”

“Neřekly mi ani slovo. Ale vy dva kolem sebe prostě šíříte takovou tu auru novopečených životních druhů. K dnešnímu dni jsem viděl už pět nově sdružených párů, vás dva nepočítaje, a tak už to mám v oku.”

“Šest,” ozval se Harper napjatě.

“Cože?” zeptal se Teddy.

“Viděl jsi šest nových párů životních druhů.”

“Ne, myslím, že ne,” zamračil se Teddy a začal počítat na prstech. “Tak se na to podívejme. Victor a Elvi, DJ a Mabel, Alessandro a Leonora, Edward a Dawn, Mirabeau a Tiny… To je pět.”

“Zapomněl jsi na—”

“Aha, počkat, máš recht. Vždyť já zapomněl na Luciana a Leigh. Ti byli pořád ještě zbrusu noví, když k nám na jih zavítali úplně poprvé,” pleskl se do čela Teddy. “Takže je to šest. A vy dva jste sedmí.”

To už Harper nevydržel. “Já měl na mysli Jenny a sebe,” odsekl, přece nemohl tu ženu opomenout.

“Hmm.” Dokud kráčeli podél garáže k verandě, Teddy mlčel, ale pak řekl: “No, v tom to právě vězí. Vy dva jste nebyli jako ti ostatní.”

Harpera těmi slovy zjevně zaskočil, a byla to Drina, kdo položil otázku otázek: “Co tím myslíte?”

“No, Harper se zdál celý žhavý, o tom žádná, zato Jenny, to byla docela jiná písnička. Jednala s Harperem jako s tím chudákem Bobbym Jarrodem, když ještě chodili na střední školu. Kluk byl do ní blázen,” vysvětloval. “Měl v hlavě jenom ji, a chvíli spolu dokonce chodili, ale držela si ho pěkně od těla a byla k němu studená jak psí čumák.” Znechuceně zakroutil hlavou. “Každý věděl, že ho jen využívá na volňásky do kina. Byl uvaděčem v Cineplex v Londýně.”

Drina pohlédla na Harpera, aby zjistila, jak to bere, ale měl skloněnou hlavu a neviděla mu do tváře.

“Největší službu prokázala Bobbymu tím, že ho pustila k vodě hned, jak o ni projevil ždibec zájmu ten idiot Randy Matheson.” Teddy zavrtěl hlavou. “Lidičky, to vám byl potížista. Odjakživa byla vysazená na výtržníky. A Randymu padlo jeho jméno jako ulité, to mi věřte. Nikdy jsem neviděl nadrženějšího týnejdžra. Nachytal jsem ty dva parkovat na vedlejších silnicích po celém okrese, dokud mu nedala kopačky kvůli nějakému mládenci z Londýna, s bohatým papínkem a tak velkým kapesným, že si mohl dovolit pronajmout pokoj v motelu místo osahávání po autech. Vůbec mě to nemrzelo. Při vyhánění puberťáků s holým zadkem se akorát pěkně rychle stárne.”

Tou dobou došli po verandě ke dveřím, a tam se Teddy zastavil a ještě se otočil na Harpera se slovy: “Kdyby Jenny žila, nikdy bych ti tohle všechno nepověděl, a když umřela, nevyprávěl jsem ti to, protože jsem věděl, že máš raněné city. Ale teď, když jste se tady s Drinou šťastně našli a máte tu aureolu nových životních druhů jako ostatní, mi to prostě nedalo. Dej na mě, chlape. Buď rád, žes z toho vyvázl se zdravou kůží, měl jsi namále. Neznám všechny detaily téhleté věci s životními družkami, ale… Jenny možná byla tvojí potenciální životní družkou a souhlasila s proměnou, přesto si nemyslím, že do toho dávala srdce. Tak trochu jsem měl dojem, že v tobě viděla jen dalšího Bobby Jarroda.”

Bez dalšího pak udělal čelem vzad, otevřel síťové dveře a zvedl ruku, aby zaklepal, ale to už jim Mirabeau sama otevřela, a tak se zarazil s rukou ve vzduchu.

“Beau,” pozdravil vcházeje dovnitř.

Mirabeau se usmála, pak přes Teddyho pohlédla na Drinu a Harpera, a mávnutím je zvala dál. “Pojďte, vy dva. Venku je zima.”

Drina se silou vůle usmála a poslušně vstoupila do domu. Kéž by tak mohla Harpera někam odvléct na rozhovor mezi čtyřma očima a zjistit, co si myslí. Ale to bylo zřejmě bez šance, aspoň momentálně. Později bude muset přijít na nějaký způsob, jak s ním zůstat sama a dát řeč.

“Takže teď, když Drina se Stephanií odešly do postele, ses konečně rozhodl vyjít z úkrytu, ano?”

Harper právě sešel ze schodů a zahnul za roh do jídelny. Andersovo přivítání ho přimrazilo těsně za prahem. Lovec seděl u stolu, před sebou rozložený balíček karet. Vypadalo to na nějakou složitou verzi solitéru. Harper se na něj zamračil. Mírně řečeno neocenil, že když už se jednou za velmi dlouhou dobu rozhodl Rus vypustit z úst víc než jedno dvě slova, pak aby mu předhazoval jeho chování.

“Neskrýval jsem se,” zalhal. Otočil se, aby prošel podél pultu ve tvaru velkého L, který odděloval kuchyni od jídelny, k lednici. Otevřel ji a oči mu samy od sebe utekly od sáčků krve k jídlu.

“Jasně,” suše odtušil Anders. “Jenom máš rád čtyřhodinové sprchy.”

Harper se do lednice zamračil, a pak si vzal nejen sáček krve, ale i misku s nějakými zbytky. Nebyl si jistý, co to je, ale měl hlad. Ohřeje si to a zjistí, jak ta věc chutná. Při večeři s Drinou jedl po drahném čase poprvé. Neměl ponětí, co mu bude chutnat, takže pro něj teď všechno bylo experimentem.

“Tím svým vyhýbáním ubližuješ Drině,” zavrčel Anders.

S povzdechem odložil misku na pult a sklonil hlavu. Nebylo divu, že ji to ranilo. Vypařil se v tom samém okamžiku, kdy si svlékli kabáty a zuli boty, a už se dolů nevrátil. Ale nemyslel na ni. Přemýšlel o—

“Mrtvé ženě.” Anders za něj ponurým tónem dokončil myšlenku, čímž mu připomněl, jak snadno čitelné momentálně jsou.

“Byla to má životní družka,” tiše se ohradil Harper.

“Klíčovým slovem je to byla. Zemřela. Osud s tebou měl jiné plány. Nyní máš Drinu, což je pro tebe zatraceně šťastný zvrat událostí. Někteří druhou životní družku nenajdou nikdy. A ti, co ano, obvykle musí čekat celá staletí. A Drinina nesmrtelnost je jackpot, vzhledem k tomu, že jsi svou jedinou povolenou proměnu vyčerpal. Zahodit takové štěstí by byla vyložená pitomost.”

Harper civěl zadním oknem ven, zmáhala ho frustrace. Všechno, co řekl Anders, byla pravda, ale on se jaksi nemohl zbavit drásavých pocitů viny. V Torontu se mu podařilo na chvíli zapomenout, ale čím víc se blížili k Port Henry, tím víc se cítil jako záletný manžel vracející se z nějakého tajného dostaveníčka se svou sekretářkou.

Zavřel oči. Jenny ležela mrtvá pod zemí, protože byla ochotná se proměnit a být mu životní družkou. A on se smál a povyrážel se s jinou ženou. Měl pocit, jako by tančil na jejím hrobě.

Ale to na tom nebylo to nejhorší. Věc, kterou se skutečně užíral, byla smutná skutečnost, že už si nevzpomínal, jak Jenny vypadala. Nemohl za to příjezd Driny. Už nějakou dobu si nebyl schopen vybavit její tvář. Její obraz se mu vytratil z mysli bezmála ještě dřív, než ji uložili pod zem. Což bylo špatné. Hanebné. Umřela, aby byla s ním, a zasloužila si něco lepšího.

“A co si zaslouží Drina?” ozval se Anders. Očividně setrvával v jeho myšlenkách.

Harper se otočil a zamračil se na obvykle nemluvného morouse. “Co je ti po tom?”

“Nic,” pokrčil rameny Anders, který zrovna honil karty po desce stolu. “Jestli chceš zahodit dobrou věc, když osud ve své laskavosti zařídil, aby ti spadla do klína, jen do toho.”

“Děkuji,” suše opáčil Harper obraceje se zpátky k pultu.

“Ale to ti povídám,” pokračoval Anders konverzačním tónem. “Pokud by se snad ukázalo, že by Drina mohla být životní družkou jak tobě, tak také mně… byl by to tvůj ortel smrti. Zabíjel bych, jen abych ji mohl prohlásit za svou. Ostatně jako většina nesmrtelných. Tak si říkám, že jsi buďto blázen nebo vážně v prdeli. Ať tak či onak, bez tebe by jí bylo líp.”

Harper se bleskově obrátil a zůstal na něj zírat s pusou dokořán, ale Anders dokonce ani nezvedl oči od karet a dál nevzrušeně hrál svou samotářskou hru, zatímco dodával: “Nicméně vážně pochybuji, že to ona bude vidět stejně. Bude jí to brnkat na nervy, odvádět její pozornost od toho, co by měla dělat. A nepozorný lovec obvykle končívá jako mrtvý lovec.”

Odmlčel se a pohlédl na Harpera. “Ale tak je to v pořádku. Budeš mít na kontě smrt dvou životních družek a můžeš se pak ponořit do své viny a ubohosti docela, správně?”

“Džin,” triumfálně pronesla Stephanie a vyložila karty na stůl.

Drina odtrhla pohled od stropu a sáhla po balíčku, aby si lízla další kartu.

“Haló, planeta Země volá Drinu. Ohlásila jsem džin,” upozornila Stephanie suše. Drina se zarazila a zmateně na ni zamžourala. Týnejdžerka s teatrálním povzdechem zavrtěla hlavou. “Vždyť ty vůbec nedáváš pozor, Dree.”

Kajícně zamumlala: “Promiň,” a pak jí malý úsměv roztáhl rty. Složila karty se slovy: “Tak mi říká Beth.”

“Dree?” Stephanie posbírala karty a zase je začala míchat. “To je tvoje partnerka, viď?”

Přikývla, najednou si přála, aby s ní tady byla Beth. Momentálně byla dobrá rada nad zlato.

“Harper se ti vyhýbá,” smutně odtušila Stephanie, když začala rozdávat karty.

“Vypadá to tak,” povzdechla si, oči se jí zase zaběhly ke stropu. Vyhýbal se jí od včerejšího návratu. Sotva shodili kabáty a boty, uprchl do svého pokoje pod záminkou sprchy a převlečení do domácího, a neopustil ho, dokud se Stephanií neodešly na kutě. Potom ho však uslyšela scházet po vrzajícím schodišti z třetího patra do přízemí.

Teď bylo dopoledne, a pán očividně pořád spal. Nebo se schovával ve svém pokoji. Nevěděla, co z toho, ale měla podezření, že to druhé.

“Co s tím hodláš udělat?” zeptala se Stephanie tiše. Měla rozdáno a zbytek paklíku položila na stůl mezi ně.

Jenom zavrtěla hlavou. Většinu noci byla vzhůru. Ležela a pokoušela se na to přijít. A lámala si s tím hlavu taky hned od rána, kdy se Stephanií vstaly, a přesto stále neměla ponětí. Jestli se chystal celou dobu skrývat v tom zatraceném pokoji, bude moc těžké vymyslet, jak ho z té jeho melancholie a posedlostí minulostí dostat.

No, ne tak docela. Ve skutečnosti věděla, co by chtěla udělat. Chtěla nakráčet k němu do pokoje, vlézt do postele a vášnivým, horkokrevným sexem s živou životní družkou, mu vymazat vzpomínky na Jenny z mysli. Naneštěstí tady měla povinnosti. Noci musela trávit se Stephanií, pro jistotu, aby si holka nevzala do hlavy, že jim ufrnkne za svou smrtelnou rodinou. A dny také. Dohlížela na ni, dokud štafetový kolík nepřevzal Anders. Na to, aby něco podnikla, jí tedy zbývaly pouze večery. Bohužel Harpera podezírala, že hodlal využít přítomnosti ostatních k tomu, aby si ji držel od těla nebo—

Vtom zaslechla kroky. Prošly přes podestu nad nimi a pak se pustily po schodech dolů. Myšlenky se jí rozutekly na všechny světové strany a celá ztuhla.

“To je on,” vzrušeným hláskem zašeptala Stephanie, a Drina na ni překvapeně pohlédla. Než se však stihla zeptat, jak poznala, že to není někdo jiný, zpoza rohu se vynořil Harper a vešel do kuchyně.

“Dobré ráno, dámy,” pozdravil, namířil si to rovnou ke Drině a sklonil se, aby ji políbil na čelo.

“Dobré,” zašeptala. Kulila teď na něj oči překvapením, o úlevě nemluvě.

Harper se napřímil jen napolo, zarazil se, jeho pohled se setkal s jejím, pak se znovu sklonil, aby ji políbil ještě jednou. Tentokrát na rty.

Polibek záhy nabral na obrátkách a bůhví, jak by to dopadlo, kdyby Stephanie zhnuseně nezakašlala: “Kriste Pane, fůůůj,” a neodpustila si ani výmluvné gesto naznačující navalování. “Haló, Harpere? Dree si aspoň představuje, jak tě prvně odvleče nahoru do soukromí a pohodlí ložnice. A nehází tě v duchu na stůl, aby se na tobě vyřádila.”

“Na stůl?” hlesla Drina bez dechu, když Harper polibek okamžitě přerušil.

“Pardon. Zbloudilá myšlenka,” zamumlal a narovnal se.

Stephanie si odfrkla. “Spíš notně propracovaná fantazie. Tím myslím, že zacházela fakt do detailů.” Vstala, obešla stůl a zamířila ke schodům. “Jdu si vykartáčovat vlasy a převléknout šaty, když teda pojedeme ven. Tím pádem máte zhruba deset minut, abyste to dostali z oběhu, a já nemusela celej boží den trčet s párkem nadrženejch čoklů. Ale nehoňte se,” zavolala na ně ještě, sotva se otočila na patě a vystartovala nahoru.

“My pojedeme ven?” Drina obrátila pohled znovu k Harperovi.

“Napadlo mě, že bych vás holky vzal do města na oběd a třeba zase trochu nakupovat,” přiznal, to už ji bral za ruku a tahal ze židle.

“Aha,” hlesla, zatímco za ním klopýtala kuchyní do komory. “Co to děláme?”

Harper se v malé místnůstce zastavil, otočil se, popadl ji v pase a zvedl na pult před oknem s výhledem na dvůr za domem.

“Co—?”

“Slyšela jsi ji. Máme deset minut,” mumlal. Chytil lem trička a vytáhl ho nahoru. Odhalil tak další z nových podprsenek. Tato byla světle růžová a pikantně kontrastovala s olivovou pletí. Zarazil se a zachraptěl: “Zatraceně, myslím, že mám novou favoritku.”

“Harpere,” protestovala se smíchem. Popadla ho za ruce, které už tahaly jeden košíček stranou, aby osvobodily ňadro. “Přestaň, to nemůžeme.”

“Deset minut,” připomněl jí, zatímco se skláněl, aby se přisál k bradavce, kterou právě obnažil.

“Ale padneme do mdlob a najde nás nahé na zemi,” zasténala. Pustila mu ruce a raději popadla hlavu. Bohužel, přestože mysl měla rozum – alespoň maličká část ano – tělo nebylo téhož názoru, a tak místo aby hlavu odstrčila, zapletla mu prsty do vlasů, čímž ho mlčky vybízela k pokračování.

“Sakra,” vydechl Harper, z úst mu při tom vyklouzla bradavka. Na okamžik zůstal bez hnutí, a pak se narovnal a vrátil prs do košíčku.

Když jí potom upravil tričko, Drina málem zasténala nahlas, ale věděla, že to tak bude nejlepší.

“Budeme to holt muset zvládnout v šatech.”

Zmateně zamrkala. “Cože?”

“Zůstaneme oblečení,” oznámil, vstoupil mezi její roztažená kolena oděná do džínů a políbil ji.

Drina sice neměla tušení, co chystal, zato měla v puse jeho jazyk. Navíc jí jeho ruce přes tričko a podprsenku hledaly a hladily ňadra, a tak záhy zjistila, že je pro ni obtížné myslet na cokoli jiného než na pocity, které v ní teď kolotaly.

Když se přisunul blíž a otřel se o ni přes džíny svým tvrdým já, zanaříkala. Zatnula mu nehty do trička a začala je vyhrnovat nahoru. Okamžitě nechal líbání a zabručel: “V šatech,” zatímco jí po tváři, směrem k oušku rozséval drobné polibky.

“Šaty,” špitla, aniž chápala smysl, a nechala tričko tričkem. Raději přesunula ruce dopředu a sáhla po přezce opasku.

Harper hned pustil ňadra a ustoupil, aby ji zvedl a sundal z pultu. To Drině udělalo tak trochu čáru přes rozpočet a otevřela pusu na protest, ale když ji najednou otočil k sobě zády a zavrčel: “Ruce na desku,” překvapením si skousla ret.

“Cože?” podivila se.

“Ruce na desku,” nařídil Harper. Jeho ruce ji zatím objaly kolem pasu a povyjely nahoru, aby znovu vzaly do dlaní ňadra, tentokrát přes látku. V mžiku se jí vybavil jeho byt, a jak dělal totéž před zrcadlovými dveřmi šatníku. Erotická vzpomínka na jejich odraz jí naplnila hlavu a vyhnala plynule narůstající vzrušení o dalších několik stupňů.

Drina zatnula zuby a opřela se o pult. Jakmile vjel jednou rukou mezi její nohy, přes džíny ji hladil a současně tiskl zadečkem na svoje boky a tu tvrdou věc, co se stále zvětšovala, přemoženě sklonila hlavu.

Když rukou na jejím ňadru najednou Drinu napřímil a přimáčknul zády na svou hruď, opřela si mu hlavu o rameno. Zavřela oči, položila dlaně na hřbety jeho rukou a pojednou zasténala. To když ji rukou mezi jejíma nohama málem zvedl ze země ve snaze zapůsobit na ni přes tlustou džínsovinu.

“Osm minut,” vydechl, při tom Drině oždiboval ucho.

Ze rtů jí vytryskl bezdechý smích, otevřela oči a v tom okamžiku zahlédla na dvorku pohyb. Zamrkala. Mžourala v jasném slunci, které svítilo oknem dovnitř, pokoušela se rozeznat, co viděla, a pak zalapala po dechu a strnula. Harpera totiž platonické laskání přes kalhoty omrzelo a vjel rukou pod pásek džínů i kalhotek. Jeho prsty neomylně našly cestu domů, mezi její nohy, a oběma vše rázem zpestřily.

“Ach můj Bože,” mumlal hlasem zdrsnělým vášní. Jeho dech ji lechtal na krku, a jak se mezi nimi ve stále mohutnících vlnách odrážela smíšená rozkoš a vzrušení, hlazení bylo čím dál frenetičtější.

“Ano,” vydechla. Oči měla zavřené a kroužením boků vycházela vstříc jeho dotekům, takže na něj dorážela při každém zhoupnutí dozadu. Vzrušením mu nehty drásala ruce a myslela na jedinou věc. Na dosažení vrcholu, ke kterému oba spěchali závratným tempem. A pak ve stejné chvíli vnořil dva prsty do zvlhlého lůna a zatnul tesáky do krku… slast v nich explodovala a Drina vykřikla.

“Tak mi ještě jednou povězte o té myši, co ji Drina uviděla, vykřikla a omdlela?”

Drina se na předním sedadle Harperova BMW otočila a udělala obličej na Stephanii, sedící tentokrát vzadu.

“Moc vtipné, ty jedna rozumbrado. Umíš nám číst myšlenky, takže víš, že tam žádná myška nebyla. Nech to plavat.”

“No, i kdybych vám myšlenky číst neuměla, snad si vážně nemyslíte, že bych vám sežrala takhle slabou povídačku?” Stephanie se náramně bavila. “Chci říci, mějte rozum, lovkyně, co padá do mdlob při pohledu na maličkou myšičku?”

Drina jen zavrtěla hlavou a beze slova se otočila dopředu. Harper se z postkoitální mdloby jako obyčejně probral před ní. Když je v komoře na podlaze objevila Stephanie, právě se ji pokoušel přivést k vědomí. Neměla ponětí, proč se vůbec namáhal vymýšlet tu myší historku, holka v nich četla jak ve slabikáři, ale prostě to zkusil. A ona mu to, jak se ostatně dalo čekat, nespolkla.

“Postkoitální mdloba to ale tak docela nebyla, že ne?” suše pokračovala Stephanie. “Tím myslím, koitus je—”

“Stephanie!” vyštěkla zděšeně a znovu se na ni otočila.

“No, nebyla,” bránila se Stephanie. “Harper přece ve skutečnosti nevsunul část A do části B. Well, připouštím, že k nějakému zasouvání tam došlo, ale části P, ne—”

“Jak to víš?” přerušila ostrým tónem její popichování.

Stephanie protočila oči. “Tohle už jsme probírali. Umím vám číst myšlenky, vzpomínáte?”

Ihned namítla: “Ano, ale já jsem na to nemyslela.” Uvědomovala si, že Harper těká pohledem mezi silnicí, její maličkostí a Stephanií ve zpětném zrcátku, a mračí se.

Stephanie pokrčila rameny. “Nejspíš jo. Jak bych jinak věděla, co jste tam tropili?”

Drina na ni mlčky hleděla, začínala si dělat starosti, a ne malé. Nemyslela na to, co s Harperem dělali. Myslela na to, co bylo potom. Na probuzení na zemi. Přesto Stephanie očividně věděla, co se mezi ní a Harperem odehrálo, a to zjevně do nejmenších podrobností. Mělo by ji to uvádět do rozpaků, ale na to, aby si lámala hlavu s rozpaky, ji příliš znepokojovalo to, co jí holčina podle všeho vytahovala z mysli – nejen myšlenky, ale – skutečné vzpomínky.

Aby se nesmrtelný dostal ke vzpomínkám, obvykle musel osobu, kterou četl, nejprve přimět, aby si je vybavila. Stephanie k nim zřejmě měla přístup, ať už na ně čtený subjekt myslel nebo ne.

“Teď si o mně myslíš, že jsem zrůda,” nešťastně zašeptala Stephanie.

“Žádná zrůda,” oponovala tiše. “Nesmírný talent.”

Dívenka se uvolnila a trošku se usmála. “Talent?”

“To si piš,” vydechla Drina a obrátila se na sedadle tváří dopředu. Dělala, co bylo v jejích silách, aby si vyprázdnila hlavu od myšlenek. Stephaniiny schopnosti nebyly normální, ale v dívčině přítomnosti se k tomuto tématu nechtěla ani přiblížit. Potřebovala přemýšlet, jenomže někde daleko od ní.

Také bych si potřebovala promluvit s Harperem, pomyslela si a v duchu zavzdychala. Ne, že by nebyla ráda, že se jí dnes ráno nevyhýbal, ale včera v noci to dělal, a tohle střídání žáru a chladu v ní vyvolávalo nejistotu a obavy z budoucnosti. Do Port Henry vyrážela odhodlaná být trpělivá, ale to bylo ještě předtím, než se setkali a strávila s ním trochu času. Čím více Harpera znala, tím více byla citově zaangažovaná. A přitom byla řádně zaangažovaná od samého začátku. Z prostého důvodu, byl jejím životním druhem.

V okamžiku, kdy vešla do Vily Casey, pokusila se ho přečíst, selhala a vzala na vědomí, že Marguerite měla pravdu a Harper doopravdy je jejím životním druhem, vsadila do hry polovinu svých citových žetonů. Ale s každým slůvkem, které spolu prohodili, a s každým společným zážitkem, přihazovala další a další žetony. Nyní však dostávala strach. Pokud by se ukázalo, že Harperův pocit viny je příliš hluboký na to, aby ho dokázal překonat, těžce si namele. Čeká ji prohra a bolest.

“Je ti dobře, Stephanie? Jsi nějaká bledá.”

Při Drininých slovech pohlédl Harper na jejich svěřenkyni a když zaregistroval, jak je pobledlá, zamračil se.

“Jsem v pohodě, akorát mám hlad,” zamumlala. “Můžeme se cestou zpátky stavit někde třebas na pohár? Zklidní mi žaludek.”

“Já si nemyslím, že ti vytrávilo na jídlo,” vážně namítla Drina. “Celé hodiny jsme chodili po obchodech, a ještě jsi ve vývoji. Potřebuješ se nakrmit.”

“Než vyrazíme, vytáhnu z kufru chladicí box a dám ho na zadní sedadlo. Může se krmit po cestě,” odtušil Harper potichu, zatímco je směroval k východu, ze kterého to měli nejblíž k místu, kde zaparkoval.

“Nechci se krmit,” bublala Stephanie. Zněla trucovitě, jako pětileté dítě.

“Řekla jsem, že se potřebuješ nakrmit. O chtění nepadlo ani slovo,” setřela ji Drina.

Harper si nemohl nevšimnout, jak na to Stephaniin spodní ret odpověděl vzpurným vyšpulením. Měl nepříjemné tušení, že tímto tempem jim nakonec nezbude, než tu holku ke krmení stručně a možná i ručně přinutit. A potom uviděl, že si masíruje žaludek, a řekl: “Zažene to křeče.”

“Jak myslíte,” odsekla. Vyrazila kupředu a dupala jako sloní mládě.

“Jenom se potřebuje nakrmit,” zašeptala Drina. Omlouvala její chování, jako by měla strach, že by si o děvčeti mohl pomyslet něco špatného.

“Já vím,” ujistil ji a pak – připadalo mu rozkošné, že by tu svéhlavičku bránila jako medvědice své medvídě – vzal Drinu kolem pasu a přitáhl ke svému boku, aby ji políbil na čelo. “Bude z tebe dobrá máma.”

Obrátila k němu ohromenou tvář, potom se ale rychle podívala zase dopředu, a Harper se ironicky usmál. Předpokládal, že o dětech zatím neuvažovala. Ruku na srdce, vždyť on také ne. Lépe řečeno, on zatím vůbec moc neuvažoval.

Včera v noci s ním však Andersova slova natolik otřásla, že se pokorně vrátil do svého pokoje do postele, kde pak ležel a přemítal o riziku, že by mu i Drinu vzala smrt. Byl tak utopený ve vlastním citovém zápolení, že se ani nezamyslel, jak by to mohlo působit na ni. No ano, přinutila ho vzít v úvahu, že pokud se k ní nebude hlásit on, časem by ji mohl ztratit ve prospěch jakéhosi potenciálního náhradního životního druha, ale to se mu zdálo vzdálené, iluzorní. Ve své aroganci si navíc maloval, že pokud by ji teď svým jednáním snad odradil, v té vzdálené budoucnosti dostane druhou šanci, opět si ji získat.

Ale Andersova slova v něm vzbudila strach, že by skutečně mohla umřít. Přesněji řečeno, být zabita. Zbytečná smrt zapříčiněná citovými kotrmelci a nepozorností. To riziko ho příšerně vyděsilo a přinutilo čelit tomu, co tady bylo důležité. Jenny byla mrtvá, a přestože se za to cítil odpovědný, nemohl s tím vůbec nic dělat. Zpátky ji přivést nedovede, minulost nezmění. Co se stalo, stalo se. Rok a půl truchlil a drtil ho pocit viny. O kolik déle by podle svého svědomí měl pykat za smrt, kterou by ve snu nečekal, natožpak zamýšlel? Vážně měl pocit, že potřebuje ztratit Drinu, třebas jen na čas, aby odčinil ztrátu Jenny? A skutečně chtěl riskovat, že mu ji jednou provždy vyrve z náručí smrt, jen aby to svědomí uspokojil?

Odpověď zněla ne, a na prahu svítání konečně usnul rozhodnutý, že se jí nebude vyhýbat. Už bylo načase odsunout kmotru vinu na vedlejší kolej a obejmout svoje štěstí, protože si chtě nechtě musel přiznat, že jen setsakra šťastnej zkurvysyn dostane druhou šanci, obzvlášť tak brzy po té minulé. Na kolotoči života mu už podruhé padl pod ruku mosazný kroužek štěstí s životní družkou.

Nebyl dost pošetilý, aby si myslel, že to bude snadné. Rozhodnutí necítit se provinile bylo prvním krokem, ale věděl, že čas od času bude muset bojovat, aby se toho rozhodnutí držel. Nicméně byl odhodlaný a cítil jistotu, že to může dokázat… kvůli Drině.

“Trochu života do toho umírání, vy dva. Bóóže, vlečete se jak šneci,” reptala Stephanie, která už neklidně podupávala vedle vozu.

Harper zaslechl, jak si Drina podrážděně povzdechla nad náladovostí mladistvých, a tak ji rukou omotanou kolem jejího pasu na moment stiskl trochu pevněji. Chtěl jí tak dát najevo, že s ní soucítí. Potom vylovil z kapsy klíče.

“Nastupte si. Podám chladicí box,” odtušil cestou ke kufru.

To Drinu napadlo vzít s sebou krev. Což bylo dalším důvodem, proč s jistotou cítil, že bude dobrou mámou. On ani nevzdechl, že se Stephanie potřebuje krmit častěji než oni. Jak tak vytahoval chlaďák z kufru, bezděky se usmál představě Driny s maličkou Drinou v náručí. Nebo malým Harperem, pomyslel si, když kufr zaklapl a šel otevřít zadní dveře. Box postavil na sedadlo za sebe. Nebo s oběma. Zakřenil se, zabouchnul zadní dveře a šel otevřít dveře řidiče.

“A krmit se mám podle vás jak? Nemám zuby ani brčko,” vyštěkla Stephanie, jen co se vměstnal za volant.

“Stavíme se u drive-thru a koupíme pár nápojů. Dostaneš brčko,” odvětil s klidem džentlmena, zatímco startoval.

Stephanie si cosi brblala, ale jinak to už nekomentovala, a Harper zařadil rychlost. Když je odvážel z parkoviště, natáhl ruku a položil Drině na nohu svou dlaň. Zpočátku měla stehno tvrdé jako z ocele, což mu prozradilo, že ji Stephaniino chování dovedlo až na krajní mez. Docházela jí trpělivost. Během masáže, kterou jí ochotně poskytl, však něco z toho napětí vyprchalo, a ve chvíli, kdy se s autem zařadil do fronty u průjezdního fast-foodu, už byla podstatně uvolněnější.

“Co chceš?” zeptal se, když se doposunovali k mikrofonu. “Colu?”

“Cokoli,” zabručela Stephanie.

“Colu,” vesele zopakoval a promptně tři objednal.

Jakmile nápoje obdržel, předal je Drině. Ta jeden kelímek a slámku z druhého podala Stephanii. Třetí postavila do držáku pro něj, a z druhého sundala víčko s tím, že sama bude pít normálně a pokusí se nepolít.

Chvíli jeli mlčky. Harper sem tam koukal do zpětného zrcátka, aby zkontroloval, zda se Stephanie opravdu krmí. Krmila. Vždycky vztekle zabodla slámku do sáčku a pak s ponurým výrazem vytrvale sála hustou rudou tekutinu. Zvládla tři pytlíky, hezky jeden po druhém, což jasně dokazovalo, jak zoufale krev potřebovala.

Když dorazila ten třetí, už byli skoro v Port Henry. S hlasitým povzdechem zmačkala prázdný pytlík a vhodila ho do stále ještě téměř plného boxu.

“Je ti líp?” zeptala se Drina. Otočila se na sedadle a zkusmo se na ni usmála.

“Jo,” připustila. S dalším povzdechem sebou praštila na sedadlo, načež poněkud rozpačitě zamumlala: “Omlouvám se, jestli jsem byla protivná.”

Drina zavrtěla hlavou. “Měla jsem hlídat čas a nakrmit tě dřív.”

Stephanie se trpce usmála. “No, prostě nejsi zvyklá mít kolem sebe děti. Ve tvojí rodině je každý starý.”

Harper se podíval na Drinu a zahlédl, jak její tváří proplul mrak obav. Dohadoval se, že ani tohle jí sama nepověděla, ale že se jednalo o další příznak Stephaniiny schopnosti tahat jim informace z podvědomí. Bylo stále okatější, že Stephanie měla nějaké šílené schopnosti, jež přesahovaly hranice všeho, s čím se až dosud setkal.

Obrátil se zpátky k silnici a uviděl, že se blíží k prvním semaforům na cestě do Port Henry. Položil nohu na brzdu, sešlápl pedál… a když se nic nestalo, dupl na něj větší silou.

“Co je s brzdami?” Stephanie pojednou poposedla a objevila se mu ve zpětném zrcátku. Neměl ponětí, jak se to dozvěděla. Pravděpodobně zas nějaká moje zbloudilá myšlenka, napadlo ho, ale přijít tomu na kloub už neměl čas.

“Brzdy?” zmateně hlesla Drina.

“Držte se,” zavelel s rukou na ruční brzdě, a když ani ta nezabrala, jadrně zaklel. Ještě se pokusil vypnout motor, ale věděl, že je příliš pozdě. Už letěli do křižovatky na červenou… a zprava se k nim řítil tahač s návěsem. O jejich problému neměl zdání a hnal se, aby stihl zelenou.

Příští okamžik mu uběhl bleskově, v úderu srdce, a zároveň se vlekl jako zpomalený film. Matně si uvědomoval dívčin křik, že sám řve Drinino jméno a zoufale se po ní natahuje, a pak do nich ze strany spolujezdce najel kamion. Náraz. K chaosu se připojilo skřípění deformovaného kovu. Kabinou vozu se rozlétla krev, kola a sklo. Sunutí doleva, bokem napřed, za ohlušujícího kvílení pneumatik. Tahač je tlačil po silnici na hořících gumách a ke konci už jen na ráfcích. Zdálo se, že to trvá celou věčnost, ale pravděpodobně uběhla jen minuta nebo dvě, než se řidiči podařilo zastavit tahač, a tím pádem také jejich auto. Potom vše ztichlo a znehybnělo.

10. KAPITOLA

Harper otevřel oči a zůstal zírat do stropu nad svou postelí, před vnitřním zrakem se mu objevila Drina pokrytá krví… prudce se posadil.

“Klid, chlapče. Zůstaň ležet. Jsi v bezpečí,” ozval se Teddy Brunswick, zvedající se z křesla vedle lůžka.

Hleděl na něj, ale vlastně ho neviděl. V hlavě mu běžel zpomalený videozáznam havárie. Stříkající krev, vzduchem letící sklo a kouř z hořící gumy, včetně zvukové stopy toho pekla. Výkřiky, řev, skřípění kovu, kvílení brzd, a pak hrobové ticho a klid.

Vybavil si závrať následující po ráně do hlavy. Jen stěží se držel při vědomí, ale instinktivně se obrátil ke Drině. Při pohledu, který se mu naskytl, však zasténal hrůzou. Její zkrvavené tělo bylo částečně uvězněné v kovu a to, co ne – včetně tváře – bylo pořezané od střepů.

“Drina?” zavrčel. Děsivou vzpomínku odsunul stranou spolu s dekami, kterými byl přikrytý, a chystal se vstávat.

“Žije. Přece sám víš, že vy, lidičky, jen tak snadno neumřete,” uklidňoval ho Teddy pochmurným tónem.

Drobet se uvolnil, ale pokračoval ve vstávání. “A co Stephanie?”

“Obě jsou v jejich pokoji, starají se o ně Beau s Tinym,” ubezpečil ho Teddy, a když Harper zavrávoral, natáhl ruku, aby ho přidržel. “Myslím, že potřebuješ krev. To zranění hlavy sice nevypadalo moc zle, ale ztratil jsi vědomí a celou noc jsi byl mimo. Tvoji nanoboti jí nejspíš spotřebovali řádné kvantum, aby napravili všechny škody.”

“Celou noc?” podivil se Harper.

Přikývl. “Samotného mě to překvapilo. Jakmile jsme smyli krev, nezdálo se to s tebou zas tak špatné, aspoň ve srovnání s děvčaty. Jenomže co naplat, tvoje hlava inkasovala řádnou dardu. Musela utrpět nějaká vnitřní zranění, která bylo zapotřebí opravit. Dostali jsme do tebe pár pytlíků krve, ale nechtěli jsme ti jí dát moc, abychom nedejbože nenadělali víc škody než užitku.” Zamračil se. “Když ti půjdu pro sáček, sedneš si na zadek a počkáš na mě, až se vrátím, než se pokusíš—?”

Harper ho netrpělivě přerušil: “Musím vidět Drinu,” zachrčel a potácel se kolem něho.

“To jsem si mohl myslet,” povzdechl si Teddy. Popadl ho pod paží, aby mu pomohl ke dveřím. “Takže tě doprovodím dolů za holkama dřív, než půjdu pro krev.”

Zabručel: “Díky,” ale pak se odmlčel a po zbytek cesty po chodbě, dolů po schodech a chodbou ve druhém patře k holčičímu pokoji, zůstal zticha. Ve chvíli, kdy tam dorazili, mu už bylo nemilosrdně jasné, že rozhodně potřebuje krev. Nohy měl sulcovité a byl totálně vyřízený. Vnitřek jeho hlavy musel být mnohem poškozenější, než se to jevilo zvenku. Ale čemu se divit, při té srážce nejspíš mozek v lebce poskakoval jako želé v misce.

Teddy se natáhl, otevřel dveře ložnice a Harper nedočkavě vevrávoral dovnitř. Skoro zoufale se chtěl přesvědčit na vlastní oči, že je Drina v rámci možností v pořádku. V křeslech u okna spatřil vyčerpanou Mirabeau a vedle ní Tinyho. Hned potom sklopil zrak k první posteli. Vyfoukl dech, o kterém ani nevěděl, že ho podvědomě zatajil. Drina byla bledá, ale jinak vypadala dobře. Neměla pořezanou kůži ani rozdrcené tělo, jak to měl palčivě vypálené do paměti.

Byla přikrytá dekou, takže pod ní samozřejmě mohla mít nějaká zranění, co se teprve zacelovala, ale uzdraví se, přesvědčoval sám sebe. Nyní očima zapátral po Stephanii. Seděla přímo za Drinou, čili také na straně bezprostředně vystavené nárazu, a bezpochyby měla stejně vážná zranění. Naštěstí na tom byla přesně jako Drina. Bledá, ale jinak v pohodě.

Mezi jejich lůžky stál stojan kapačky, ze kterého visely dva sáčky krve, a z každého vycházela dlouhá hadička. Jednu měla zavedenou do paže Stephanie a druhou Drina.

“Sedni si, ať nám nevyneseš spaní. Ještě se odporoučíš na zem,” komandoval ho Teddy a postrkoval Harpera ke kraji postele, zatímco Tiny a Mirabeau vstávali.

“Jak ti je?” zeptala se Mirabeau, mířící kolem lůžka směrem k nim.

“Nejsem žádný expert na vaše lidi, ale podle mě potřebuje krev,” odpověděl místo něho Teddy, jen co Harpera přinutil usednout na pelest Drininy postele.

Přikývla a vzala to zase zpátky k oknům, ale Tiny už otevíral chladicí box postavený pod okenním parapetem a vyndával sáček.

“Co se dělo?” zeptal se Harper, zatímco si bral pytlík, a pak upřesnil: “Po nehodě. Jak jste nás dostali ven?”

“Já jsem se objevil na scéně jako první,” ponuře odtušil Teddy. “Dovolali se mi do auta a tak jsem tam rovnou vyrazil. Nejdřív mi vůbec nedošlo, že jste to vy tři. Když se k vašim zraněním přidaly ještě puklé sáčky s krví, nebyli jste k poznání.” Stačilo, aby si na to vzpomněl, a zašklebil se. “Prvně jsem si myslel, že to jsou lidé – takřka mrtví – ale potom jsi zasténal Drinino jméno, a já se podíval ještě jednou a tentokrát pořádně. Sotva jsem si uvědomil, že jste to vy, uzavřel jsem silnici a zavolal do Vily. No a začal jsem se snažit dostat vás všechny ven. Myslel jsem si, že budeme potřebovat čelisti života, jenomže pak dorazila Beau s Andersem a začali odtahovat kov, jako by to byl marcipán. Ale i tak zabralo hezkou chvíli, než jsme Stephanii a Drinu vyprostili. Obě byly na hadry. Nikdy v životě jsem neviděl tak dorasované tělo, neřkuli dvě. Člověk stěží poznal, kde končí maso a začíná kov,” potřásl hlavou. “A co živ budu, nechci si to zopakovat.”

“Neměl jsem brzdy,” vztekle vyhrkl Harper. Zatímco si týral mozek, jestli nemohl udělat něco, čím by srážce zabránil, zase už se k němu důvěrně vinula jeho stará dobrá známá, paní Vina.

“Jo, já vím,” překvapil ho Teddy a pustil se do vysvětlování: “Vzal jsem si výpovědi svědků, a když se ve všech tvrdilo, že ses ani nepokusil zastavit, hned jsem věděl, že tady něco neštymuje. Nechal jsem vrak odtáhnout do garáže, aby se na něj někdo podíval. Jen pár minut před tím, než ses probudil, se mi ozval Jimmy, mechanik. Prý byla přeřezaná brzdová lanka.”

“Přeřezaná?” zamračil se Harper a zamumlal: “Cestou do Londýna jsme neměli sebemenší potíže. Museli to udělat na parkovišti, zatímco jsme byli v obchodním domě.”

“S největší pravděpodobností,” přitakal Teddy. “Ale okamžitě mě to přivedlo na myšlenku, jestli sem to děvče nakonec přece jen nevystopoval Leonius.”

Mirabeau okamžitě zavrtěla hlavou. “Leonius by se ji nepokusil zabít. Chtěl ji živou na chov.”

“Na chov?” zavřeštěl Teddy, zděšenýma očima bezděčně střelil po patnáctileté dívence.

S vážným výrazem přikývla. “Aby nahradil syny, které ztratil při únosu Stephanie a její sestry. Nepokusil by se ji zabít,” prohlásila kategoricky. “Nemohl to být on.”

“Já vám nevím,” zvolna odtušil Tiny, a jen co se na něj všichni tázavě obrátili, upozornil: “Věděl, že ji havárie pravděpodobně nezabije. A podle toho, co jsem o něm slyšel, je tenhle Leonius pěkně zvrácený jedinec. Mohl by si chtít vychutnat mučení a týrání Stephanie a kohokoli dalšího, kdo se k tomu náhodou nachomýtl dřív, než ji zase unese.”

“Čím víc toho o téhleté bestii vím, tím míň ho mám rád,” zabručel Teddy. Ustaranýma očima koukal na Stephanii. Nepochybně mu pořád nešlo z hlavy, že by to dítě mohl chtít nějaký šílenec použít jako chovnou klisnu.

“Kde je vlastně Anders?” zeptal se najednou Harper.

“Dával na tebe pozor spolu se mnou,” informoval ho Teddy. “Odešel těsně před tím, než ses probral. Vlastně si myslím, že tě probudilo zavírání dveří.”

Jako by uslyšel, že někdo bere jeho jméno nadarmo, dveře ložnice se zničehonic otevřely a vešel Anders s telefonem v ruce. Pohledem přelétl Harpera, zamžikal, když zaznamenal, že je vzhůru a venku z postele, a pak beze slova předal mobil Mirabeau.

Všichni ztichli a natahovali uši. Ne že by toho bylo moc ke slyšení. Mirabeau řekla: “Haló,” krátce naslouchala, řekla: “Ano, Luciane,” a zavěsila.

“Tak co?” nevydržel to Teddy, sotva vrátila telefon Andersovi.

“Máme přejít na přímé krmení krví. Je to rychlejší než kapačkou. Lucian chce, aby byly obě, Stephanie i Drina, co nejrychleji zase na nohou,” oznámila nevesele, zatímco vstávala a šla ke chladicímu boxu pro dva sáčky krve. Tam se zarazila, omluvně pohlédla na Tinyho, a dodala: “A chce, aby ses do soumraku proměnil.”

Tiny se zamračil. “Ale Jackie chtěla být u toho, a dřív než za pár dní se sem s Vincentem nedostanou.”

“Já vím. Mrzí mě to,” špitla lítostivě.

Povzdechl si a kývnul. Převzal od ní jeden pytlík, ale sotva se odešla posadit na postel vedle Driny, zeptal se: “Řekl proč?”

“Chce nás mít všechny co možná nejrychleji v maximální pohotovosti, a máme být připravení na všechno,” odpověděla Mirabeau, zatímco se skláněla nad Drinou. Otevřela bezvědomé ústa a mnula jí horní dáseň, aby přinutila tesáky vyjet z úkrytu. Jen co byly venku, nabodla na ně sáček.

“Přidrž jí ho,” nakázala Harperovi, a když poslušně natáhl ruku, aby držel pytlík na místě, Mirabeau se otočila. Vzala si od Tinyho druhý sáček a obrátila se ke Stephanii. Vtom se zarazila, výraz tváře napovídal, že si neví rady. Stephanie totiž neměla tesáky.

“Bude polykat, jestli jí to budeme lít do krku?” zeptal se Tiny. Očividně mu došlo, v čem je háček.

“Já nevím,” přiznala s povzdechem.

Chvíli váhal, ale pak pokrčil rameny a obešel postel. Přisedl si ke Stephanii z druhé strany, vsunul jí ruku pod šíji a zvedal, až měla hlavu přehozenou přes jeho paži. Volnou rukou jí stiskl čelist a otevřel pusu, načež pohlédl na Mirabeau. “Chápu-li to správně, krví se neudusí ani se neutopí. I kdyby se dostala do plic, nanoboti ji pravděpodobně odčerpají a zužitkují. Můžeš to klidně zkusit.”

Mirabeau zaváhala, potom však přikývla a pokročila vpřed. Podržela Stephanii sáček nad otevřenými ústy a rychle ho propíchla nehtem. Dírou okamžitě začala prýštit krev.

Drinu postihl vážný případ sucha v ústech. Měla pocit, jako by šla spát s lepidlem v puse. Nesmírně nepříjemné, konstatovala v duchu. S úšklebkem stiskla rty k sobě a překulila se na posteli… narazila do něčeho tvrdého.

Otevřela oči a zamženým zrakem zírala před sebe, na rozložitou překážku. Jen velmi zvolna rozeznávala mužskou hruď ve tmavé košili.

“Jsi vzhůru.”

Zamumlání nad její hlavou ji přimělo mírně se zaklonit a pohlédnout nahoru. Harper ležel na boku, čelem k ní. Koukal na ni ospale, s jasně patrnou úlevou ve tváři. Než jsem se odvalila, musela jsem mít hlavu strčenou skoro až pod jeho bradou, uvědomila si a usmála se na něj.

“Ahoj,” řekla a zamračila se na zaskřehotání, které vyšlo z jejího vyprahlého hrdla.

“Potřebuješ další krev.” Odkulil se a sedl si, pak vstal, obešel postel a zmizel jí z dohledu. Musela se převalit na záda, aby ho mohla sledovat očima. Zamířil ke chladicím boxům u okna. Jeden otevřel, vyndal sáček krve a vrátil se, ale ona – když si uvědomila, že jsou v jejím pokoji – obrátila pozornost k vedlejší posteli.

Uviděla, že v ní spí Stephanie. Napolo se posadila a zmateně zašeptala: “Co tady děláš?”

“Nevzpomínáš si na havárii?” odpověděl otázkou, zatímco usedal vedle ní na matraci.

Otevřela pusu, aby řekla, že ne, vtom se ale zarazila, protože se jí o překot vracela paměť. Pod nelítostným náporem vzpomínek jen lapala po dechu. Zalila ji ledová hrůza, a s hrdelním zaúpěním padla zpátky do postele. Očima zběžně přejela po Harperovi, aby se ujistila, že je celý, a pak se zase zaměřila na Stephanii. Vypadala v pohodě. Nezjizvená a růžolící, pravidelně odfukovala.

“Nejspíš se také brzy probudí,” poznamenal Harper, zatímco Drině nabízel pytlík krve, který přinesl.

Posadila se, pozadu se pošoupla k čelu postele, aby se o ně mohla opřít, a vzala si krev.

“Co se stalo s brzdami?” zeptala se. Vybavilo se jí, že o nich těsně před nehodou něco říkala Stephanie.

Počkal, dokud si nenabodla sáček na tesáky, teprve potom pochmurně oznámil: “Brzdová lanka byla naříznutá.”

Drina se zamračila přes pytlík v puse.

“Panují zde jisté obavy, že Leonius hraje nějakou nechutnou hru, která má být předehrou pokusu o další únos Stephanie,” přiznal. “Takže jsou všichni ve stavu nejvyšší pohotovosti. Proto Lucian chce, abyste byly se Stephanií zdravé jako rybky, a Tiny proměněný, jak nejrychleji to půjde. Zavolal Alessandrovi a Edwardovi a požádal je, aby sebrali svoje družky a přišli pomáhat, dokud nebude proměna u konce,” dodal, a když si všiml, že není v obraze, vysvětlil: “Edward a Alessandro jsou další dva nesmrtelní, kteří přijeli na ten inzerát v torontských novinách: Hledá se upír, co tam dali Teddy s Elvinou přítelkyní Mabel, aby jí sehnali druha.”

Na to už mu kývla. Během čtyřiadvacetihodinového pobytu v Torontu jí Harper povyprávěl, jak vůbec zabloudil do Port Henry. A když se před okamžikem o nich zmínil, přestože jí jejich jména nebyla povědomá, věděla, kdo ti muži jsou. V průběhu uplynulého půldruhého roku se prý z bývalých soků stali dobří přátelé.

“Alessandro s Edwardem dorazili i s družkami před pár minutami,” sdělil jí Harper. “Teddy, Tiny a Mirabeau je s Andersem odešli dolů přivítat a všechno zkoordinovat. Do té doby jsme do vás cpali jeden pytlík krve za druhým. Snažili jsme se uspíšit hojivý proces. Než se do toho vložil Lucian, podávali vám krev intravenózně.”

Drina se ušklíbla. Teď už tu poušť v puse chápala. Čím pomaleji se krev do těla dostávala, tím pomaleji se hojilo, ale na druhou stranu to taky podstatně méně bolelo. Zato když krev do těla nasávaly tesáky, sáček za sáčkem, zasáhla organismus rychle a vyprovokovala nanoboty k horečnému tempu hojení, které ovšem pekelně bolelo. Evidentně si mohla vykřičet plíce, dokud nebylo zahojeno to nejhorší.

Otočila se a znovu pohlédla na Stephanii.

“Lili jí krev rovnou do krku,” odtušil Harper tiše. “Zřejmě to zafungovalo stejně dobře.”

Přikývla a stáhla si vyprázdněný sáček z tesáků.

“Chceš další?” zeptal se a vstal.

“Ne.” Ironicky se usmála. “Myslím, že mám krev až po rysku, zato voda by bodla.”

Okamžitě se naklonil k nočnímu stolku pro sklenici čiré tekutiny.

“Díky.” Ráda ji přijala, a když zvedla vodu ke rtům a zaznamenala, že se jí při tom netřese ruka, byla ještě radši. Netrápila ji žádná doznívající slabost. Minimálně to vypadá, že ne, pomyslela si, když vypila celou polovinu na jeden zátah. Dala si pauzu na nadechnutí a na úsměv na Harpera, a pak vyzunkla zbytek dřív, než mu sklenici vrátila.

Odložil ji zpátky na stolek, potom se natáhl, vjel Drině rukou do vlasů vzadu na krku a přiblížil si ji. Zlehka si opřel čelo o její. “Je mi to líto.”

Vážně přikývla, a nechtě ho při tom klepla čelem do nosu. “Máš čeho litovat. Měl jsi stočit volant tak, aby náraz schytala tvoje strana vozu, a Stephanii a mou maličkost tohohle všeho ušetřit.”

Užasle se odtáhl. “Do hajzlu. To mě nenapadlo.”

“Protože nejsi idiot,” setřela ho s očima v sloup. “Na mou duši! Dělala jsem si legraci, hlupáčku. Nechtěla bych to o nic víc, než jsi ty chtěl, abych k úrazu přišla já. Nebyla to tvoje vina. A všichni jsme v pořádku. To je to nejdůležitější.”

Na rtech jí zahrál jemný úsměv a Harper se zničehonic naklonil, aby ji políbil. Ze strachu, že momentálně není její dech zrovna fialinkou vonnou, strnula, ale jestli byl hrozný, Harperovi to zřejmě nevadilo. Když polibek prohloubil, povzdechla si a dovolila mu, aby ji uložil na postel.

“Kristepane, lidi, copak vy si nikdy nedáte pokoj? Klidně i v posteli hned vedle mě?”

Chraplavé kňourání přicházející ze Stephaniina směru je spolehlivě zastavilo. Oba ztuhli, pak se Harper narovnal a zároveň se sebou vytáhl do sedu také Drinu. Otočili se a společně se zahleděli na rozespalou provokatérku.

“Jak ti je?” tiše se zeptala Drina, jen co ji Harper pustil.

“Mám žízeň,” povzdechla si Stephanie, také se posadila a vytírala si z očí ospalky.

“Na krev nebo na vodu?”

Na okamžik zaváhala, a pak si vzdychla a přiznala: “Možná na obojí.”

Harper hned vystartoval ke chladicímu boxu, přinesl jí sáček, pak se ale zarazil. “Nemáme slámky. Mirabeau sáček prostě vždycky propíchla a nalila ti krev do krku.”

Stephanie beze slova zaklonila hlavu a otevřela pusu. Zjevně to byla ochotná absolvovat, hlavně že tělo dostane, co potřebuje. Když Harper zaváhal, Drině došlo, v čem je asi problém, a vstala. Neměl nehty. Ona ano. Převzala sáček, zvedla ho Stephanii nad otevřenou pusinku a rychle probodla. Týnejdžerka polykala a polykala, až musela pytlík trochu stisknout, aby krev tekla rychleji.

“Ještě?” zeptala se, když ho vyždímala do poslední kapky. Stephanie se zamyslela, ale pak zavrtěla hlavou, a tak vyhodila igelit do kbelíku na odpadky, který stál mezi oběma postelemi. Z nočního stolku vzala druhou sklenici vody a podala ji Stephanii.

“Tomu říkám havárka,” zašeptala Stephanie, když si brala vodu.

“Brzdová lanka byla naříznutá,” poznamenala tiše, jen co se Stephanie napila.

Ta na to jen utrousila: “Hezký,” a mrkla na Harpera. “Tak koho jsi ještě naštval, teda kromě Driny?”

“Nenaštval mě,” vyhrkla okamžitě, a když si Stephanie odfrkla, dodala: “No, možná jsem byla po návratu z Toronta trochu frustrovaná, když to vypadalo, že se mi vyhýbá, ale nebyla jsem naštvaná… moc.”

Harper se zachechtal a propašoval svou ruku kolem jejího pasu. “Inu, nedělej si starosti. Dostal jsem rozum. Od nynějška se nebudu zdráhat, ani se ti vyhýbat, takže už nebudeš naštvaná ani frustrovaná.” Trpce se usmál a dodal: “Alespoň ne kvůli tomuhle.”

“Takže jsi připravený přijmout zde přítomnou Drinu za svou životní družku?” popíchla ho Stephanie s širokým úsměvem.

“Mám snad na vybranou?” opáčil suše. “Je mou družkou a basta.”

“Hele! Dostalo se ti požehnání být mým životním druhem,” vyštěkla Drina. Svá slova z legrace zdůraznila šťouchancem do žaludku, leč silou nikoli toliko škádlivou.

Harper se nahrbil a zavrtěl hlavou. “Nevím, nevím. Mít ten tvůj ohnivý španělský temperament na doživotí? Myslím, že to je spíš prokletí než požehnání.”

“Vůbec ho neposlouchej, Dree,” vyprskla smíchy Stephanie. “Akorát tě naschvál vytáčí. Vždycky mu vadilo, že Jenny byla horkokrevná asi jako leklá ryba. Tvoje vášnivost se mu líbí.”

“Fakt?” zeptala se Drina se zájmem, ale zrak nespouštěla z Harpera. Dobře viděla, jak se mu oči rozšířily překvapením. Snad si právě sám uvědomil pravdivost těch slov.

“Helemese, jste vzhůru. Bezva.”

Drina se ohlédla přes rameno a uviděla, že do pokoje vchází Mirabeau.

“Jakpak se daří marodům? Nepotřebujete víc krve?”

“Myslím, že momentálně jsme saturovány,” odpověděla Drina, současně za sebe i za Stephanii.

“No a co jídlo?” dál vyzvídala Mirabeau. “Alessandro s Leonorou přinesli pro všechny obrovský kotel špaget a fůru česnekového chleba. Míníme se najíst, než se pustíme do Tinyho proměny.”

“Je k nim parmezán?” vyhrkla Stephanie.

“Čerstvě nastrouhaný.”

“Mňam.” Stephanie vyskočila z postele a už letěla ke dveřím.

Drina se s ironickým úsměvem pokusila opičit, ale když ji vzal Harper za ruku, zpomalila a její úsměv se rozšířil. Už to tak vypadá, že co prve říkal, myslel vážně. Přišel k rozumu a nebude bojovat s tím, že jsou životními druhy.

Drina se zastavila u čela postele v pokoji, kde bydleli Mirabeau s Tinym, a rozhlédla se po zbytku party, která se teď postupně courala dovnitř. Samozřejmě tu byli Mirabeau a Tiny, také Stephanie, Anders a Teddy Brunswick, a nakonec přišli lidé, s nimiž se až dosud nesetkala. Byla to jen o málo víc než půlhodina, co se s nimi viděla poprvé – Alessandro a Leonora Cipriano, a Edward a Dawn Kenricovi.

Alessandro a Leonora, dlouhovlasí černovlásci olivové pleti, si byli natolik podobní, že by to klidně mohl být bratr se sestrou. Ale bratr a sestra by doufejme nevyužívali jednu každou záminku k tomu, aby se navzájem osahávali. Ani by se na sebe nekoukali tak, jak se na sebe dívali tihle dva. Nehltali by se bronzově hnědýma očima plnýma lásky a touhy.

Zato Edward a Dawn Kenricovi jim byli ostrým kontrastem. Světlovlasí se světlou pletí, a také jejich chování bylo mnohem konzervativnější. Vyměňovali si tytéž doteky a vášnivé pohledy, ale jenom když si mysleli, že se nikdo nedívá.

Harper Drině žaloval, že Edward býval ten nejarogantnější z nejotravnějších bastardů, jaké kdy poznal, dokud nepotkal Dawn. Nalezení životní družky ho však nesmírně změnilo, samozřejmě k lepšímu, a tak prý teď Harper považoval Edwarda za skutečného přítele.

Suma sumárum tady máme malou nesmrtelnou armádu, pomyslela si Drina pochmurně, jen co si je přepočítala. Za těchto okolností ji nijak zvlášť nepřekvapilo, když se najednou ozval Tiny: “Určitě je potřeba, abyste tady byli všichni? Neměl by někdo z vás být dole a hlídat dveře a okna?”

“Jakmile se vaše proměna rozběhne, většina z nás sejde dolů,” řekl Edward, čímž vlastně jen smrtelníkovi připomněl, na čem se již dříve usnesli. “Potom se budeme střídat a dohlížet na vás, dokud se celý proces nezavrší.”

“Vždyť jo, ale proč tady zezačátku musí být takový dav?” mračil se Tiny. “Takovou fůru lidu určitě nepotřebujeme. Dokonce i malá Stephanie by mě nejspíš dokázala uzvednout jednou rukou.”

Při pohledu na Mirabeau, na její ztrápenou tvář, se Drina raději sama ujala slova: “Možná, ale jsi velký chlap, Tiny. Úplné lamželezo, na smrtelníka. A jen co si tě vezmou do parády nanoboti, budeš ještě silnější. A v bolestech…” Pokrčila rameny, zbytek nechala nevyřčený, ale pomyslela si, že budou mít náramné štěstí, jestli v mukách, co ho čekají, neprohodí někoho oknem.

“Neboj se, synu. Dobře to dopadne,” broukla Leonora Cipriano a zašla toho obrovitého mužského obejmout. Poplácala ho po zádech jako by to byl pětiletý klučina, který potřebuje pochovat.

Drina tázavě koukla na Harpera, a ten koutkem úst zamumlal: “Je jí nějakých šestaosmdesát. Proměnila se teprve předloni v létě.”

Chápavě přikývla. Možná teď vypadala na pětadvacet, ale ještě pořád myslela jako babička, kterou byla před proměnou. Pro ni byl Tiny jenom malý kluk.

“Well, dejme se do toho,” zavelel Teddy povzbudivým hlasem, jen co Leonora pustila Tinyho z náručí a ustoupila zpátky k Alessandrovi.

“Správně.” Tiny pohlédl na Mirabeau. Když v její tváři spatřil strach, zvedl ruku a pohladil ji po líčku. “Klídek, Beau. Zítra touhle dobou už bude po všem. Nebo možná pozítří,” dodal zamračeně. “Marguerite mi povídala, že proměna prý trvá u každého jinak dlouho.”

“To je pravda,” odtušil Harper.

Tiny kývnul a rozhlédl se. “Čili, budete potřebovat provazy, viďte?”

“O všechno je postaráno,” vložil se to diskuze Kenric. “Přivezli jsme řetězy. Když už na to přišla řeč, nechali jsme je v garáži. Doběhnu pro ně.”

“Řetězy?” Tiny vytřeštil oči, zatímco Angličan mizel z pokoje… po anglicku.

“Si,” spustil Alessandro, kývaje hlavou. “Ten Lucian, on říkal, že prý bude nejlepší, když—”

“Někdy se používají provazy, ale řetězy jsou lepší,” skočila mu do řeči Leonora. Vsunula ruku do manželovy dlaně, a když na ni udiveně pohlédl, mírně zavrtěla hlavou. Potom se obrátila zpátky k Tinymu. “Na mě použili obyčejný provaz, a ještě před koncem proměny jsem přetrhla pouto na pravém zápěstí. A to jsem pěkně prosím byla jen stará vetchá ženská. Takže když Lucian navrhl řetězy, přišlo nám to jako dobrý nápad.”

“Správně,” ochable zopakoval Tiny, ale pobledl ve tváři. Pleť nabrala lehce šedozelený nádech. Mirabeau si zase nervózně mnula ruce, jako by jí teprve nyní došlo, jak nebezpečná může proměna být.

Edward se s donáškou věru neloudal. Leonora taktak domluvila a už byl zpátky i s několika silnými řetězy různých délek, s velkými, masivními články. Když je uviděla, dokonce i Drina se musela kousnout do rtu. Slon by měl s jejich přetržením problémy.

“No, pojďme na věc,” zazpívala s předstíraným veselím. Pomyslela si, že bude lepší rovnou začít, než to dál prodlužovat. Čím víc času bude mít Tiny na přemýšlení, tím větší bude mít strach.

“Mám se převléknout nebo tak něco? Nebo si mám prostě lehnout?” zeptal se Tiny. Nejistota v jeho hlase rvala uši.

“Máš-li to triko nějak obzvlášť rád, svlékla bych si ho, být tebou,” poradila mu. “A také bych si převlékla kalhoty, ze stejného důvodu.”

Tiny se dál na nic nevyptával, mlčky si stáhl triko. Tepláky mu však zřejmě k srdci nepřirostly, protože jen co bylo dole, bez řečí se položil na postel.

Byl to Teddy, kdo se zeptal: “Proč? Co bude s jeho oblečením? Snad nenakyne nebo něco na ten způsob?”

“Ne,” pobaveně ujistila postaršího smrtelníka. “Ale nanoboti vytlačí veškeré nečistoty z těla kožními póry. Těžko se to pak dá vyprat.”

“To ti povím,” znechuceně zabručela Stephanie. “Když jsem se měnila já, měla jsem na sobě svůj oblíbený top. Šestkrát jsem ho vyprala, než jsem to konečně vzdala. Ten zápach pryč nedostaneš ani za boha.” Zašklebila se a pak dodala: “Postel byla zničená taky. Nenapadlo je dát tam dřív, než mě na ni položili, takové to gumové prostěradlo.”

Tiny z postele vyletěl, jako by byla ze žhavých uhlíků. Beze slova stáhl z jednoho rohu pokrývky a prostěradlo. Ukázal se chránič matrace, z jedné strany plast, z druhé látka. Lůžkoviny už na místo nevracel, právě naopak. Stáhl je komplet a odhodil do kouta. Na lůžku nechal pouze chránič. “Nemá smysl ničit Elvi povlečení.”

Hned nato nastoupil Edward s řetězy. První zručně hodil pod kovový rám, takže prosvištěl až na druhou stranu, kde ho Alessandro zachytil a vytáhl ven. Potom se přesunuli k patě postele a celý proces zopakovali. Jakmile byl řetěz provlečený pod postelí nahoře i dole, Alessandro se narovnal a souhlasně přikývl. “Bella. Hotovo.”

Tiny odpověděl jakýmsi zabručením a vylezl na chránič matrace.

Drina přešla ke dvěma chladicím boxům, které sem prve dopravil Anders. “Poslal Lucian nějaké—”

“Zelený box,” přerušil ji Anders dřív, než stačila dokončit větu. Zavřela červený box, který právě otevřela, ten obsahoval pouze krev, a přesunula se ke druhému, zelenému boxu. Otevřela ho, a když uvnitř spatřila malé lékařské pouzdro, spokojeně přikývla. Věděla, že bude obsahovat jehly, injekční stříkačky a ampulky s různými drogami. Sice ho nezbaví bolesti docela, ale aspoň ji trochu otupí a během nejhorších fází proměny Tinymu zabrání vyvíjet přílišnou aktivitu. Bohužel nemohly být aplikovány, dokud proměna nezapočne. Smrtelníka bez nanobotů v organismu by taková dávka zabila. Napřímila se a otevřela pouzdro. Byly v něm vyrovnané již zmíněné předměty.

“To jsou ti nanoboti?” zeptal se Tiny ostražitě.

“Ne,” odpověděla Drina. “To jsou drogy, které ti pomohou projít proměnou.”

Zamračil se a Stephanie – očividně mu četla myšlenky – okamžitě vyhrkla: “Probůh, dej na mě a věř, že ty drogy chceš. Moc nepomůžou, ale pořád je to lepší než vůbec nic.”

Leonora a Dawn vážně přikývly na souhlas. Vedle týnejdžerky to byli jediní přítomní nesmrtelní, co prošli proměnou. Ostatní se nesmrtelní už narodili a tím pádem se této bolestivé nevyhnutelnosti elegantně vyhnuli. Tiny to dobře věděl. Podíval se z jedné vážné tváře na druhou, odkašlal si a zeptal se: “Tak co mám teda vlastně čekat?”

Když starší ženy zaváhaly, Stephanie se ušklíbla a s upřímností sobě vlastní spustila: “Bude to kurevsky bolet, Tiny. Máš pocit, jako by tě trhali na kusy zevnitř ven, a já si myslím, že nanoboti něco na ten způsob fakt dělají.” Tiše si povzdechla a dodala: “Ale úplně nejhorší jsou noční můry.”

Zvedl obočí. “Noční můry?”

“Nebo halucinace nebo si tomu říkej, jak tě napadne,” smutně pokrčila rameny. “Plavala jsem v řece krve. Ta hořela, všude okolo mě vyskakovaly plameny, já byla chycená v proudu a ten mě vlekl pořád dál a dál. Nemohla jsem se dostat ven, a kolem mě pluly zohavené a nafouklé mrtvoly. Mohla jsem jenom křičet a tak jsem ječela jako pominutá. Potom mě proud stáhl pod hladinu… začala jsem se tou hořící krví dusit,” otřásla se. “No a pak jsem se probudila a bylo po všem.”

“Měla jsem stejnou noční můru,” ozvala se překvapená Leonora.

“Já taky,” potvrdila Dawn. Potom zašeptala: “Uvažuju, jestli se tak mozek nesnaží porozumět tomu, co se odehrává uvnitř těla.”

Drina to nekomentovala, ale pomyslela si, že je to možné. Každý proměněnec, se kterým o tom kdy mluvila, měl stejné nebo podobné noční můry. Řeky krve, oheň, okolo plující mrtvoly, stažení pod hladinu buďto těmi mrtvolami ve vodě nebo samotným proudem. Následoval pocit topení, dušení se krví, kterou nechtěně spolkli, jak křičeli. Vždycky to bylo stejné, jen s malými obměnami.

“Co kdybychom to nechali na jindy?” navrhla Mirabeau, bledá jako smrt.

Tiny se na ni překvapeně podíval, zaregistroval, jak je otřesená, a natáhl se pro její ruku. “To je okay, Beau,” zamumlal. “Lepší bude jít na věc. Jestli je to cena za to, abych mohl být s tebou… bude lepší, prostě ji zaplatit.”

Přitáhl si její ruku ke rtům, vdechl na ni něžný polibek a pak přejel tázavým pohledem z Anderse na Drinu. “Tak kde je injekce s nanoboty? Píchněte mi ji, ať už to mám za sebou.”

Drina cítila, jak jí obočí vyjíždí k linii vlasů a s otázkou v očích pohlédla na Mirabeau.

“Nemluvili jsme o proměně, ani co vlastně obnáší,” přiznala s povzdechem, ačkoli se tím podle Driny ani nemusela obtěžovat. Tinyho dotaz to ozřejmil více než dostatečně.

“Tak co?” vyštěkl Teddy. “Kde máte injekci s nanoboty? Dejte ji tomu chlapci. Nenuťte ho tady sedět a strachovat se, co ho čeká a nemine. Ať si to rychle odbude. “

“Žádná injekce neexistuje,” odtušila Drina tiše.

“Neexistuje?” zopakovali Tiny s Teddym, jako jeden muž.

“Beau ti musí dát svoje nanoboty,” objasnil Harper vážným hlasem.

Když se Tiny tázavě podíval na Mirabeau, chvíli váhala, ale pak otevřela pusu, vysunula tesáky a zvedla k ústům zápěstí.

“Co to děláš?” vyhrkl Tiny a popadl ji za ruku. “Nemusíš se kousnout.”

“Ano, musím,” zašišlala.

“Ne, nemusíš.” Teddy se k němu okamžitě přidal. “Tiny má pravdu. Tohle není žádný hloupý film o upírech. Drina má injekční stříkačky a jehly. Může ti vzít trochu krve a píchnout ji Tinymu, a, hej presto, ať už to je.”

“Nefungovalo by to,” ujistila ho Drina. “Byla by to jenom krev. Žádní nanoboti by v ní nebyli. Nebo by jich aspoň nebylo dost, aby nastartovali proměnu.”

“Cože?” zeptal se starý pán nevěřícně. “Jakpak by to bylo možné?”

Když si jen povzdechla, vysvětlování se ujal Harper. “Myslete na nanoboty třeba jako na krysy v kleci ve zverimexu. Majitel obchodu otevře klec a sáhne dovnitř, a všechny krysy se rozutečou do rohů, aby je nevytáhl z jejich pěkného, bezpečného domova. Když nám něco propíchne kůži, ať už je to jehla, nůž nebo tesáky, nanoboti dělají to samé. Jsou naprogramovaní, aby svého hostitele udržovali ve vrcholné formě, a to nezvládnou, pokud nezůstanou v těle. To je důvodem, proč nanoboty nenajdete v slzách, moči, spermatu ani v ostatních látkách, které přirozeně vychází z těla. Takže když do našince bodnete jehlu, nanoboti tu oblast okamžitě evakuují, aby se vyhnuli vysídlení.”

“Ne, ne, ne,” vehementně protestoval Teddy. “Pokud vím, naše Elvi se proměnila, když se nějaký upír zranil při autonehodě a krvácel jí do pusy.”

“Zranění, o kterém hovoříš – nebo pokud si Mirabeau prokousne zápěstí – je podobné, jako by prodavač odtrhl jednu stěnu klece, otočil ji vzhůru nohama a všechno z ní vysypal. Je rozsáhlé a nečekané. Nanoboty v okolí rány to zaskočí, a než se vzpamatují, už tečou ven spolu s krví. Alespoň zpočátku,” dodal suše. “Nebude-li rána dost velká, nebo pokud mu ji přitiskne k ústům moc pomalu, bude to muset dvakrát nebo i víckrát zopakovat, aby do něho dostala dost nanobotů a celý proces se zdárně rozběhl.”

“Barbarské,” zabručel Teddy a zavrtěl hlavou. “Nechápu, proč prostě nenamícháte dávku těch zatracených nanobotů a nemáte ji v zásobě na měnění lidí.”

“Protože se nikomu nepodařilo ten proces zopakovat,” suše konstatovala Drina.

“Cože?” Teddy se na ni užasle podíval. “Lidičky, vždyť jste je vytvořili. Měli byste umět vyrobit další.”

“My ne,” pobaveně ho vyvedla z omylu Drina. “Naši dávní vědci, a ti je nejprve testovali na morčatech.”

“Chcete snad říct, že je nikdo z těch vašich vědců nevyzkoušel na sobě?” nevěřil vlastním uším Teddy. “Tomu se mi nějak nechce věřit. Byl to přece jejich nápad a určitě taky chtěli být navěky mladí a zdraví. Nejspíš je především proto vynalezli.”

“Snad,” řekla Drina mírně. “Dokud však nanoboty nedoladili na ostatních, očividně nebyli ochotní riskovat a sami dělat pokusné králíky. No a Atlantida padla dříve, než usoudili, že je lze prohlásit za dokonalé.” Pokrčila rameny. “Při té zkáze pak všichni zahynuli. V současné době máme vědce, kteří se pokouší proces zopakovat, ale zatím bez úspěchu.”

“Takhle tedy proměnili i vás?” zeptal se Dawn a Leonory zděšený Teddy.

Obě mlčky přikývly.

Znovu znechuceně zabručel: “Barbarské,” a pak si povzdechl a kouknul na Mirabeau. “Well, v tom případě bude asi nejlepší, když se do toho pustíš, má milá.”

Přikývla, ale Tiny ji pořád držel za ruku a teď se nejistě zeptal: “Jsi si jistá, že to chceš udělat, Beau? Podle všeho to bude bolet.”

“Určitě ne tolik jako proměna,” řekla vážně. “Ráda to podstoupím a klidně i mnohem víc, jen abys mi zůstal a byl mým životním druhem.”

Tiny vzdychl a s kývnutím neochotně pustil její zápěstí. Mirabeau nezaváhala ani na okamžik. Nedala jim šanci si to rozmyslet nebo se trápit pochybami. Jakmile ruku pustil, k puse jí doslova vyletěla. Ve chvíli, kdy zápěstí dorazilo k zubům, měla už tesáky venku a zahryzla se do něho zuřivě jako pes. Nejenže maso prokousla, rozervala je a pak ještě notný kus utrhla. Zůstal viset z ruky na zbytku tkáně, jako utržená kapsa. Z otevřené rány vytryskla krev. Ve stejném okamžiku ji Mirabeau pootočila a přitiskla Tinymu k puse.

“Seženu obvaz,” zachraptěl Harper a zamířil ke dveřím přilehlé koupelny.

Drina nepřítomně kývla, ale její pozornost patřila Tinymu. Přestože věděl, co se bude dít, surovost a bleskovost, s jakou se to událo, ho zjevně překvapily. Když mu Mirabeau dala krvavou ránu k puse, instinktivně se pokusil ucuknout. Prakticky okamžitě se však ovládl a dovolil jí, aby udělala, co udělat musela. Přesto se trochu dusil, když mu krev proudila do úst. Bezpochyby nedokázal potlačit přirozený odpor k pomyšlení, že pije něčí krev.

“Musíš polykat. Snaž se uklidnit,” tiše ho nabádala Drina. Tiny se jí nad Mirabeauinou rukou zadíval do očí. Když v těch vyplašených kukadlech spatřila tíseň a strach, instinktivně vyrazila na pomoc a vklouzla mu do hlavy. Upokojila myšlenky a přinutila tělo, aby se uvolnilo. Konečně mohl spolykat tolik krve, kolik stihl dřív, než nanoboti krvácení zastavili.

Vzhledem k tomu, že byla uvnitř jeho hlavy, poznala, kdy se proud krve zpomalil. Dlouho netrvalo a zbyl z něho pouhý curůček, a když krvácení ustalo docela, přestala ho kontrolovat.

Tiny okamžitě ucukl rty od Mirabeauiny ruky a padl naznak na matraci.

“Jsi v pořádku?” vyhrkla, strachy bez sebe. V podstatě si ani nevšimla, že se Harper vrátil s obvazy a teď jí ošetřoval zdevastovanou ruku. “Tiny?”

Přikývl, zvedl hlavu a přinutil se usmát. “Jsem v cajku. Co ty?”

Oko mu sklouzlo k jejímu zápěstí, ale už tam nebylo nic k vidění. Harper ho pečlivě obvázal. Stejně se ale na bílý náramek zaksichtil. Potom si vzdychl a zeptal se: “Jak dlouho obvykle trvá, než to začne?”

“To je různé člověk od člověka,” nezřetelně odtušil Harper, pokládající roličku bavlněné gázy na noční stolek. “U někoho to začne okamžitě, a jiným naopak chvíli trvá, než vůbec zaznamenají změnu. A to pak občas bývá nástup pomalý, sílí postupně.”

“Jak ti je?” zeptala se Mirabeau vystrašeně.

Jen co Tiny obhlédl kroužek starostlivých tváří okolo sebe, kysele se usmál, ale pokrčil rameny. “Fajn. Necítím žádnou změnu. Myslím, že budu jedním z těch, co se s tím loudají. Já—” Zmlkl, vytřeštil oči a začal se na posteli křečovitě zmítat.

11. KAPITOLA

“Řetězy,” vyštěkl Harper, jakmile Tinyho zachvátily křeče, a v místnosti to rázem bylo jako v úle. Včelky dělnice se rozdělily do dvojic. Leonora a Alessandro se vrhli na Tinyho pravou nohu, Edward s Dawn si vzali levou. Mirabeau a Anders popadli pravou ruku a Harper oběhl postel, aby se přidal ke Drině u Tinyho levé paže. Teddy se Stephanií se zatím pokoušeli protlačit mezi ostatními namačkanými okolo postele, aby také přiložili ruku k dílu.

Přestože na jednu každou končetinu připadali dva nesmrtelní, připoutat Tinyho byl pěkný mazec. Tělo se mu divoce otřásalo a máchalo údy. Teprve až když Teddy vzdal marnou snahu pomáhat při držení nohy a zrealizoval plán B, došlo k určitému pokroku.

Harper viděl, jak se starý smrtelník narovnal a obcházel lidi nahloučené okolo postele. Přesto nebyl na to, co následovalo, vůbec připravený. Teddy bez varování popadl Stephanii a prakticky ji hodil Tinymu na hruď. Potom rychle vylezl na postel a posadil se na něj hned vedle ní. Oba drželi jako o život, zatímco se to chlapisko jako hora pod nimi vzpínalo a mlelo sebou. Dařilo se jim zůstat nahoře a zatěžovat ho, což Tinymu zkomplikovalo pohybování na dost dlouho, aby ostatní dostali řetězy na místo.

Sotva se Harperovi podařilo připoutat zápěstí, s nímž se spolu s Drinou potýkali, natáhla se pro pouzdro s drogami, které prve upustila. Rychle připravila injekci, zabodla jehlu do Tinyho paže a stlačila píst až na doraz. Přesto ještě chvíli trvalo, než Tinyho odpor zeslábl.

“Well,” vydechl Teddy, jen co slezl. Velkým kostkovaným kapesníkem si při tom otíral zpocené čelo. Kapesník strčil do kapsy, otočil se, a za brblání: “Tomu říkám rodeo. Krocení divokého mustanga hadra,” pomohl na zem spolujezdkyni Stephanii.

Harper se na něj pousmál. “Tobě to ale pálí, všechna čest. Posadit se na něj byl bezva nápad.”

“Nic lepšího mě nenapadlo.” Teddy potřásl hlavou a přelétl pohledem tváře přítomných, než řekl: “Asi jdu s křížkem po funuse, ale mám takový dojem, že by bylo moudřejší připoutat ho předtím, než dostal cucnout krve.”

Drina udělala obličej. “Připoutávat je dříve, než je to nezbytně nutné, se zdá kruté. A obvykle taky zachytíte varovné signály, že to přichází, a tak míváte víc času. Ne jako teď. Zpravidla se to nespouští takovým fofrem.”

“Jasně… well…” Znovu potřásl hlavou a odmašíroval ke dveřím se slovy: “Potřebuju panáka.”

“Je to prima cácorka.”

Drina odvrátila pohled od Stephanie, která usnula v křesle v koutě, a kývnutím odsouhlasila Mirabeauina slova. Bylo rozhodnuto, že se rozdělí na čtyřhodinové směny. Ona a Harper si vzali na starost hned první fázi dohledu nad Tinym, spolu s Mirabeau. A Stephanie tam byla s nimi jakbysmet. Jednoduše odmítla odejít. Podle všeho měla Tinyho ráda a úzkostlivě ho hlídala, dokud ji nepřemohlo vyčerpání a únava jí nesklížila víčka. K čemuž došlo asi pět minut předtím, než v křesle vedle Driny usnul Harper.

Dawn, Edward a Anders přijdou na řadu jako druzí, přičemž podávání drog dostal za úkol Anders. Odkdy celé to martyrium započalo, píchala Tinymu dávku každých dvacet minut, maximálně půl hodiny.

Leonora, Alessandro a Teddy měli mít třetí směnu. V ní byla na drogovou dealerku pasována Leonora. Vyšlo totiž najevo, že bývala zdravotní sestřičkou, než před nějakými dvaceti lety odešla na odpočinek.

Mirabeau měla během druhé a třetí směny odpočívat, ale Drina tušila, že nedá jinak a zůstane s Tinym. Jak se říká, podle sebe soudím tebe. Kdyby tady ležel její životní druh, nebyla by lepší.

“Zdá se, že tě má ráda, o Tinym ani nemluvě,” zašeptala po drahné chvíli v odpověď na Mirabeauinu poznámku. Během posledních několika dní se o nich Stephanie častokrát zmiňovala. Byla pořád samé: Beau to a Tiny zas ono.

“Však o vás dvou to platí také,” opáčila Mirabeau tiše. “Ale na druhou stranu si myslím, že jen zoufale chce k někomu patřit. Zrovna teď je hrozně osamělá.”

Drina přikývla a znovu se zadívala na dívčinu.

“Má spoustu otázek,” zašeptala Mirabeau, čímž opět upoutala její pozornost. Když si pohlédly do očí, Mirabeau se ušklíbla a vysvětlila: “O tom, čím teď je, toho vážně moc neví. Na vyptávání měla jenom svou sestru, a Dani si chodila pro rozumy za Deckerem. Vzhledem k tomu, že to jsou životní druhové a jsou spolu teprve krátce, permanentně se odchylovali od tématu. Nikdy se nedostali k tomu, aby té malé odpověděli, a tak vyptávání víceméně vzdala. Vlastně jediná další nesmrtelná žena, se kterou do nynějška přišla do styku, byla Sam. A Sam a Mortimer jsou také životní druhové, takže—”

“Sam není proměněná.”

Jakmile dala tímto překvapivým oznámením najevo, že je vzhůru, obě ženy zmlkly a obrátily se k té malé.

Mirabeau na ni chvíli nechápavě koukala, pak namítla: “Určitě je. Sam a Mortimer jsou spolu už od minulého léta, Mortimer by ji přece hned proměnil.”

Stephanie zavrtěla hlavou a protáhla se. “Sam to odmítla, protože nechtěla za deset let opustit sestry.”

Když se Mirabeau na tu novinu zamračila, Drina se pobaveně zeptala: “Mortimer je šéfem severoamerických vykonavatelů, viď?”

“Jo, pod Lucianem,” upřesnila.

“A ty jsi vykonavatel?”

Mirabeau přikývla.

“Copak ty ses s tou Sam nesetkala? Chci říci, jestli žije v domě vykonavatelů, a ty jsi vykonavatel, musíš tam být pečená vařená. Určitě bys ji musela potkávat a uvědomit si, že je smrtelník.”

Mirabeau se jen zamračila, a byla to Stephanie, kdo pobaveně odpověděl: “Od té doby, co tam bydlím já, se Beau domu vyhýbá jako čert kříži. Když se musí setkat s Mortimerem, jde rovnou do garáží. Sam nakráčela na scénu jen o pár dní dříve než Dani a já. No a mně se Mirabeau snažila vyhýbat, proto dost pochybuji, že by se s ní viděla víc než jednou.”

Mirabeau vypadala poplašeně a rychle namítla: “To nebylo kvůli tobě, Stephanie.”

“Já vím,” kývla, ale něco z její dobré nálady vyprchalo. “Šlo o situaci, ve které jsem se ocitla. Ztrátu rodiny a vůbec. Připomínalo ti to ztrátu vlastní rodiny a tak ses mi snažila vyhýbat, aby ses vyhnula bolestným myšlenkám.”

Drina zvědavě pohlédla na Mirabeau. “Ty jsi také přišla o svou rodinu?”

“Už je to dávno,” odtušila tiše, a když se Tiny neklidně zavrtěl, vrátila se pohledem k němu. Natáhla ruku a přejela mu prsty po tváři. Vypadalo to, že ho její dotek uklidňuje.

“Když do Egypta vpadli Římané, Dree zabili rodiče, ale ještě pořád má všechny bratry a sestry,” informovala ji Stephanie.

“Jak to víš?” užasla Drina.

“Právě jsi na to myslela,” pokrčila rameny.

Drina na ni jen zírala. Byla si docela jistá, že na to teď nemyslela, ačkoli připouštěla, že ta myšlenka mohla být v podvědomí rozvířená. Ale přesto… vzpomněla si na havárii a nemohla se nezeptat: “Tys Harperovi během té bouračky četla myšlenky? Tak ses tedy dozvěděla, že má něco s brzdami?”

“Už jsem vám to přeci povídala. Já vás fakt nečtu, lidi. Vykřikujete na mě svoje myšlenky,” ohradila se. Chvíli vypadala jaksi nesvá, a pak připustila: “Kromě Luciana. Na toho se skutečně musím trochu soustředit, abych ho přečetla.”

“Trochu soustředit?” chytila ji za slovo a bezděky přimhouřila oči.

“Jo,” pokrčila rameny. “Většina lidí – a je fuk, jestli jsou smrtelní nebo nesmrtelní – je jako nějaké zrůdné rádio se zvukem vytaženým na maximum. A nemůžu ho ztlumit ani vypnout. Ale na Luciana se musím opravdu soustředit, abych slyšela, co si myslí. Pak ještě Anders je tak trochu jako on.”

“Anders?” zasyčela Drina. Věděla, že její hlas zazněl ostřeji, než měla v úmyslu. Lucian byl ve hře životních druhů ještě stále relativně nový, a o nováčcích bylo známo, že jsou snadno čitelní. Což mohlo vysvětlovat to, co říkala Stephanie. Jenomže Anders byl starý a nezadaný. Pravděpodobně ho nedokázala přečíst dokonce ani Mirabeau. Přesto Stephanie, která byla nesmrtelnou jen nějakého plus mínus půl roku, to dovedla.

Drina pohlédla na Mirabeau, uviděla v její tváři znepokojený výraz a bez nejmenších pochyb věděla, že odráží její vlastní.

“No jo, však my víme, že když dojde na čtení myšlenek, seš náš malý fenomén,” zalaškoval Harper. Musely ho svou debatou probudit. Položil dlaň na Drininu ruku a jemně stisknul, aby ji varoval.

Pochopila. Snažila se zaplašit obavy z mysli i z tváře a mimoděk si všimla, že i Mirabeau se výraz obličeje najednou vyhlazuje. Harper navázal: “Jsi machr na čtení myšlenek, o tom žádná. Nezpozorovala jsi u sebe po proměně ještě nějaké další nové schopnosti?”

“Jako co?” hlesla Stephanie. Z toho vyptávání jí očividně nebylo dobře po těle.

“Cokoli, co je teď jinak, než jaké to bylo před proměnou,” upřesnil nevzrušeně. “Někteří edentata mají zvláštní nadání, která ostatní nesmrtelní nemají. Možná jsi jedním z těch nadaných.”

Chvilku si okusovala ret, ale pak neochotně přiznala barvu: “No, poznám, když jsou okolo životní druhové, a obvykle také kdo ke komu patří. Jako jsem poznala, že Dawn je družkou Edwarda a Alessandro je druhem Eleonory ještě dřív, než jste nám je představili, přestože Dawn zrovna pomáhala Leonoře v kuchyni, a Alessandro s Edwardem prostírali stůl.”

“Vážně?” užasla Drina. “Jak?”

“Existuje mezi nimi něco na způsob elektřiny a ta energie, co z nich vychází,” řekla, zamračila se a pokusila se to objasnit. “Nejpodobnější věc, ke které to můžu přirovnat, je to, co vyzařují mobilní telefony, satelity a tak. Vnímám tento druh… vln nebo proudu něčeho vysílaného mobily a satelity. Je to stejné povahy jako to něco, co proudí mezi životními druhy. Jako by si milion jejich nanobotů mezi sebou posílal sem a tam textové zprávy.”

Stephaniinou tváří prokmitla frustrace. “Nevím, jak bych to lépe vysvětlila. Ale ať už to funguje, jak chce, v okamžiku, kdy jsi sem dorazila, Dree, jsem prostě poznala, že seš Harperovou družkou, protože vaši nanoboti začali bzučet.”

“Uvažuji, jestli nejde o tentýž princip, na jakém Marguerite zaměřuje životní druhy při hledání partnerů ostatním,” zamyšleně odtušila Mirabeau. “Třeba také vnímá tohleto vlnění.”

“Ale Marguerite je dovede najít, i když nejsou v jedné místnosti. Když usoudila, že jsem pro něj ta pravá, byla jsem v New Yorku a Harper tady v Kanadě. Mezi námi žádné vlny vnímat nemohla,” zamračeně namítla Drina.

Stephanie pokrčila rameny. “No tak nejspíš rozpoznala, že zvuky, co z vás jdou, jsou u obou stejné.”

“Zvuky?” nechápal Harper.

Zase to vypadalo, že se o ni pokouší frustrace. “Nevím, jak tomu říkat. Možná frekvence.”

“Marguerite nemůže hledat životní druhy tím, že se zaměřuje na tyto frekvence,” uvědomila si najednou Mirabeau. “Tiny je smrtelník. Vlastně většina životních druhů, které dala dohromady s nesmrtelnými, byli smrtelníci bez nanobotů.”

“To je pravda,” zamumlala Drina, pak pohlédla na Stephanii a řekla: “Dokázala jsi poznat, že Tiny a Marguerite jsou životní druhové?”

Přikývla.

“Jak?” vyhrkla Mirabeau.

“Oba jste vyzařovali stejnou elektřinu.”

“Elektřinu?” zamračila se Drina. Už prve se děvče zmínilo o elektřině a energii, ale myslela si, že jen použilo dva různé termíny k popsání téže věci.

“Jo. No, já tomu říkám elektřina,” potvrdila s povzdechem, který vypovídal o zoufalství z neschopnosti přijít na správné výrazy pro to, co se pokoušela vysvětlit.

Drinu napadlo, že to musí být jako vysvětlovat barvy slepému. Týnejdžerka se však nevzdávala. Dělala, co mohla, jen aby to pochopili.

“Je to taky energie, ale jiná než tamto vlnění. Tahleta energie je fyzičtější, jako nějaká tlaková vlna. Ježí se mi z ní chloupky vzadu na krku. Když je se mnou jenom jeden pár životních druhů, ještě to není tak strašné, ale dneska, s tolika sdruženými v jednom baráku” — Stephanie se ušklíbla — “jako bych měla prst strčený v zásuvce.”

“To nezní moc příjemně,” podotkla Drina starostlivě.

“Však taky není,” hlesla unaveným hláskem. “Jenomže to nejsou ani všechny ty hlasy v mojí hlavě. Pokud je v okolí jenom jedna dvojice, je to snazší. S takovou spoustou párů v domě mám ale pocit, že hraje několik rozhlasových stanic současně, a každá dává jiný diskusní pořad. Je to na zbláznění a hodně mě to vyčerpává.”

“Měla jsi něco říct,” zamračila se Mirabeau.

“Proč?” vyprskla Stephanie, tentokrát už skoro vztekle. “Beztak s tím nic nenaděláte.”

“To se neví,” odsekla Mirabeau. “Třeba by to bylo lepší, kdybys vyšla do nejvyššího patra a my ostatní zůstali v přízemí.”

“Nemůže zůstat sama,” připomněla jí Drina.

“Kromě toho by to stejně nepomohlo, dokud jsem s vámi všemi v domě,” pokazila jí radost Stephanie. “Podlahy a stěny to nezastaví, aspoň teda uvnitř. Zato když vyjdu ven, a vy všichni zůstanete uvnitř, docela dost se to ztlumí. Ale nejsem si jistá proč.”

“Tohle je starý viktoriánský dům se spojenými dvojitými venkovními zdmi,” tiše odtušil Harper, a když Drina zvedla jedno obočí, zahájil přednášku: “Jestli jste se někdy podívaly na cihly zvenku na domě, viděly jste, že se každá řada skládá ze tří nebo čtyř cihel normální velikosti, tedy položených za sebou delší stranou ven. A jedné menší, čili položené napříč, kratší stranou ven. Následují zase tři normální, jedna malá a tak pořád dokola. Důvodem je, že tenkrát stavěli venkovní zeď a vnitřní zeď. Ty malé cihly ve skutečnosti spojují venkovní zeď s tou vnitřní. Dělávalo se to tak kvůli dobrým izolačním vlastnostem nebo co… nebo jsou pak budovy možná jen bytelnější. Prostě se tak stavělo v době, kdy vyrostl tento dům.” Pokrčil rameny. “Dvě cihly a navrch ještě omítka jsou pro to, co Stephanie přijímá, evidentně větší překážkou.”

“Asi byste mě nepustili na pár minut ven, jenom na verandu?” zadoufala nahlas Stephanie. “Pomohlo by i několik maličko minut.”

Drina si vyměnila pohled s Mirabeau a okamžitě poznala, že kolegyně lovkyně má opět stejný názor jako ona sama. Chtěla by říci ano, ale prostě nesměla. Obzvlášť, když byli ve stavu nejvyšší pohotovosti. V prvé řadě museli myslet na Stephaniino bezpečí.

Najednou se Harper na křesle napřímil a prohlásil: “To není potřeba. Verandu v patře, tu co se na ni jde přes ložnici Elvi a Victora, přistavěli až dodatečně. Tou dobou už dům jako takový stál. Izolovali ji a vybavili elektrickým topením, ale zeď mezi ní a Elviným pokojem je původní, zdvojená. V tomto ohledu je horní veranda stejně dobrá jako ta druhá, dole venku. Kromě toho je tam teplo, nábytek, televize, stereo a prostě všechno.” Usmál se a prozradil: “Elvi s Victorem si ji tak trochu vyšperkovali. Používali ji jako soukromý obývák, když dostali chuť ukázat všem záda a být jen sami se sebou.”

Mirabeau se usmála. “No, to zní přímo perfektně. Co kdybyste se vy dva sebrali a vzali tam Stephanii. Můžete se dívat na nějaký film nebo dělat, já nevím, něco?” Když Drina zaváhala a pohlédla na Tinyho, Mirabeau mrkla na hodinky. “Do začátku další směny zbývá jenom patnáct minut a Tiny se teď zdá docela klidný. Měli bychom být v pohodě.”

Drina zkontrolovala čas. “Za pět minut má dostat injekci. Připravím to a píchnu mu ji, ještě než odejdeme.” Vstala a ohlédla se přes rameno na Stephanii. “Nechceš zaběhnout dolů a nachystat nám něco na zub? A třeba vybrat nějaké kino z těch DVD v obývacím pokoji?”

“Jdu na věc!” zazpívala dívenka, očividně rozveselená výhledem na oddech od neustálého přívalu hlasů a energie. Vyskočila a vyběhla z pokoje.

Rozhostilo se ticho přerušované jen tichým cinkáním, jak si Drina chystala injekční stříkačku, a pak Mirabeau vážným hlasem pronesla: “Tohle není dobré.”

“Ne,” s povzdechem souhlasil Harper.

Drina to nekomentovala. Věděla, o čem mluví. O Stephaniiných schopnostech. Harper se to pokusil podat jako něco dobrého. Mimořádné nadání, kterým byla požehnána. Smutnou pravdou však bylo, že to mohlo být prokletí.

V jejich společnosti se vyskytovalo jen velice málo edentate, byli raritou. Většina pocházela z časů pádu Atlantidy nebo krátce po něm. V pozdějších dobách jich vzniklo jen minimum a to z prostého důvodu. Edentata mužského pohlaví nikdy neproměňovali smrtelnice. Vytvářet další edentate s vadnými nanoboty nebylo žádoucí. Pokud nalezli smrtelnou životní družku, Rada její proměnou pověřila některého nesmrtelného. Veškeré potomstvo pak převzalo matčinu krev a s ní i její nanoboty. Narodili se tedy jako normální nesmrtelní.

Totéž platilo o edentate ženského pohlaví. Jejich situaci však ztěžoval fakt, že pokud měly děti, do miminka přešla jejich krev i s nanoboty, a narodilo se edentate.

Rada sice nepostavila rození těchto dětí mimo zákon, ale většina žen-edentata stejně odmítala mít děti ze strachu, že budou muset přihlížet, jak jejich potomek umírá nebo je zabit z důvodu šílenství. Přesto se jich pár narodilo, ale po pádu Atlantidy pouhá hrstka. Stávalo se to vskutku zřídka.

Připočte-li se k těmto skutečnostem čas, který uplynul od doby, kdy se uvěřilo, že bez-tesáci byli vyhlazeni, zcela logicky toho bylo o šílenství, které změní edentate v obávaného bez-tesáka, známo jen žalostně málo. Obecně se tradovalo, že při proměně je šílenství jasně patrné v okamžiku, kdy je završena. Že z ní proměněnec vyjde jako zjevný šílenec. Nicméně existovaly fámy a legendy, které naznačovaly, že by to nemuselo být zas až tak bezprostřední. Že by z proměny mohl vyjít zdánlivě v pořádku, ale krátce poté kvůli něčemu zešílet. Tyto povídačky naneštěstí nikdy nezmiňovaly, co by mohlo být to něco.

Drina si těchhle historek nikdy moc nevšímala. Přikládala jim zhruba stejnou váhu jako strašidelným báchorkám, co se vyprávějí u táboráku, k dokreslení atmosféry. Nyní jí ale začalo vrtat hlavou, jestli by šílenství nemohlo přivodit neustálé bombardování lidskými myšlenkami a tamtěmi energetickými vlnami a elektřinou, o kterých prve mluvila Stephanie. Doufala, že ne. Měla Stephanii ráda a moc nerada by byla nucená bezmocně přihlížet, jak ji utratí jako vzteklého psa.

“Bude se to muset ohlásit Lucianovi,” tiše řekla Mirabeau, když Drina stále držela jazyk za zuby, a pak dodala: “Třeba zná způsob, jak jí pomoci.”

Drina stiskla rty a sklonila se, aby dala Tinymu injekci. Jakmile se to dozví Lucian… Pokud existovalo něco, co by pro ni mohl udělat, nepochybovala, že to udělá. Ale pokud ne, stejně tak nepochybovala, že by neváhal děvče utratit.

“Musí se naučit blokovat myšlenky,” prohlásila pochmurně, jakmile se narovnala. “Nikdo se tím nezabýval, protože se bažanti obvykle musí učit myšlenky číst, ne je blokovat. Ale naučit ji, jak se zaštítí před myšlenkami ostatních nesmrtelných, by mohlo významně pomoci. Raději bych nejprve zkusila toto, než hned volala Lucianovi.”

“Popravdě řečeno, já taky,” tiše přiznala Mirabeau. “Ale jestli sem Lucian přijede a přečte si, že jsme věděly, že je něco v nepořádku, a nic mu neřekly…”

“Stane se to na mou odpovědnost,” oznámila Drina a otočila se, aby vyhodila jehlu, kterou právě použila. Vtom dostala nápad. “Technicky vzato už stejně nejsi ve službě. Tu práci teď máme my s Andersem. Vy s Tinym máte volno,” podotkla s úsměvem.

“Jo, ale kvůli těm přeřezaným brzdovým lankům jsme tak trochu zpátky ve hře,” zdráhavě upozornila Mirabeau.

Drina se zamračila. “Řekl snad doslova, že jsi zpátky ve službě? Já myslela, že ti jen nakázal, abys mě a Stephanii dostala zase do formy – což jsme – a Tinyho proměnila – což se právě děje – protože chce, abychom byli všichni připravení na nejhorší.”

Fikaný úsměv zkroutil Mirabeauiny rty. “To máš vlastně pravdu.”

“Takže nejsi ve službě,” uzavřela to Drina. “Je to můj problém. A já mu nic nepovím.”

Mirabeau se usmála, ale pak jí ten úsměv začaly nahlodávat obavy. “Bude na tebe pěkně naštvaný.”

Krátce se zasmála. “Strýcova prchlivá letora mi vrásky nedělá. No, každopádně ne moc,” upřesnila sarkasticky, načež zdůraznila: “Pracuji pro Evropskou radu. Tohle tady je pro mě v podstatě charitativní akce. Laskavost prokázaná strýci. Ve skutečnosti nade mnou nemá žádnou pravomoc.”

“Hezký,” zakřenila se Mirabeau a pohlédla ke dveřím, které se právě otevřely.

“Pro každého mám popcorn a limonádu a vybrala jsem tři filmy,” hlásila Stephanie, zatímco se s plnýma rukama hrnula do pokoje. “Akční, horor a komedii. Napadlo mě, že bychom mohli hlasovat, na co budeme koukat.” Vtom zaslechli na schodech kroky. Ohlédla se přes rameno a dodala: “Už jdou. Střídání stráží. Co vy dva, jste přichystaní?”

Veranda, o které se zmiňoval Harper, byla obdélníková a táhla se podél boku domu stranou od silnice, v úrovni druhého patra. Horní polovina tří venkovních stěn sestávala povětšinou z oken. Zbytek zabíraly pevné dveře s relativně novou petlicí. Ty vedly dolů, na verandu v přízemí, a Drina si matně vzpomínala, že když přes ni jednou přecházela, zahlédla zvenku síťové dveře. Co se týče oken, byla starodávná, vysoká a úzká, s dřevěnými rámy. Otevírala se ven, nezvedala se ani se neodsouvala do boku, jak tomu bylo u modernějších typů. Sítě z nich na zimu sundali, a teď byly naskládané vedle jedné stěny. Kolem každého okna bylo jakési sezónní těsnění, aby dovnitř netáhlo, ale zatímco stěny byly izolované, okna ne, a tak když tam spolu s Harperem a Stephanií vešla, na verandě byla pěkná zima.

“Vytopí to tu jedna dvě,” uklidňoval je Harper. Zamířil rovnou k elektrickým kamnům v rohu.

Drina přikývla a rozhlížela se okolo sebe. Stephanie zatím skládala svůj náklad dobrot na konferenční stolek mezi gaučem u stěny s okny a televizorem naproti, u zdi domu. S přemýšlivě našpulenými rty chvíli zvažovala potenciální slabá místa a pak zavelela: “Stephanie, sežeň si pár polštářů a třeba taky deku. Prostě cokoli, co podle svého názoru potřebuješ, aby ses mohla pohodlně uhnízdit na zemi. Nechci tě mít před těmi okny.”

“Okay,” bez dlouhých řečí souhlasila. Buďto jí představa hnízdečka nevadila nebo nechtěla marnými protesty riskovat ztrátu nečekané příležitosti dostat se z dosahu ostatních.

“Donesu jich tolik, abyste mohli hnízdit se mnou, jestli budete chtít.”

“Na okna jsem nepomyslel,” omluvně odtušil Harper. Zatímco Stephanie pomalu kráčela na protější konec místnosti, rozhlížel se po oknech a zjišťoval, co by mohlo být vidět ze sousedství.

Ve dne odtud musel být krásný výhled, a ani v noci nebyl k zahození. Jenomže s rozsvíceným světlem byli jako ve vitríně. Pokud se někomu zachtělo zvednout oči k oknům, měl je jako na dlani.

“Bude to v pohodě,” chlácholila ho Drina. “Prostě budeme dávat pozor, aby měla Stephanie hlavu pod úrovní parapetů, a asi taky zhasneme, takže bude svítit jenom obrazovka. Beztak se to tak při hororech dělá. Tma dodává atmosféře na děsivosti. Aspoň bude větší zábava.”

“Při hororech, jo? Takže dáváš hlas hrůze na plátně?” zeptal se Harper těsně vedle jejího ucha. Překvapeně se otočila a zjistila, že tiše jako myška prošel místností za ní. Když ji chytil za boky a přitáhl k sobě, usmála se a vzala ho kolem krku.

“Vlastně mám akčňáky, veselohry a horory ráda zhruba stejně,” kňourala, zatímco jí oňufával ouško.

“A co porno?”

Ze rtů jí vytryskl překvapený smích. Odtáhla se, aby se na něj podívala. “Obávám se, že jsem nikdy žádné neviděla. Neunavovala jsem se sexem tak dlouho, že mi to přišlo jedním slovem nezajímavé.”

“Taky jsem ještě žádné neviděl,” přiznal s úsměvem, a pak poněkud hlubším, hrdelním hlasem dodal: “Kromě těch, co mi pouštějí v hlavě ode dne, kdy jsi zavítala do Port Henry.”

“Vážně?” optala se s potutelným úsměvem. Při tom se odklonila ještě o kousek víc dozadu a bezděky tím k němu přitiskla svoje boky o trošku agresivněji. “A copak se děje v těch pornech, co dávají ve tvé hlavě?”

“No, spousta věcí, ale hlavně tě olizuji, okusuji a líbám od prstů na nohou až po šošolku hlavy. A pak si tě hezky otočím a udělám to znovu, jen v opačném pořadí,” zavrčel a sklonil hlavu, aby ji políbil.

Okamžitě se mu otevřela. Její tělo se v odpověď na jeho slova dychtivě tlačilo kupředu. Rozdmýchal v ní žár, ten ostatně doutnal nepříliš hluboko pod vrstvou popela způsobného chování. Jezdila mu dlaněmi po hrudi a uvědomovala si, že obraz, který tak zručně vypodobnil, zvolna plní její mysl. Neodolala a zatoulala se jižněji, kde mezi nimi nahmatala cosi tvrdého, co stále rostlo.

Harper zavrčel Drině do úst a přitiskl ji zády na okno. Jeho ruce jí šmejdily přes šaty po těle, než se usadily na ňadrech. Mačkal je tak silně, že to skoro až bolelo. Jasný důkaz jeho vlastního vzrušení.

“Miluju tvoje tělo,” šeptal zastřeným hlasem. Odtrhl rty od jejích úst, aby je poslal na průzkum krku a ouška, současně jí jednou rukou slanil mezi nohy. “Měla bys být pořád nahatá.”

Udýchaně se zasmála, pustila erekci, místo ní odchytila ruku pokušitelku a připomněla mu: “Okna kam se jen podíváš a Stephanie na cestě.”

Zasténal jí do ucha, ale poslechl a ochable se o ni opřel.

“Krom toho,” dodala s povzdechem, “darmo rozfoukáváš ohýnek, se kterým nemůžeme lautr nic udělat, protože dneska budu zase nocovat se Stephanií.”

“Zatraceně,” vydechl frustrovaně.

“Světlou stránkou věci je,” pokračovala s nuceným veselím, “že kdybys šel na kutě ve stejnou dobu jako my, Stephanie a já, mohli bychom konečně zažít ty sdílené sny, o kterých všichni tvrdí, že prý se zdávají životním druhům.”

Harper ožil. Odtáhl se a překvapeně na ni kouknul. “Jak to že se nám ještě nezdály?”

Trpce se usmála. “No, to bude asi tím, že první noc, kdy jsem spala tady – se Stephanií – ses pravděpodobně neodebral do hajan dřív než za rozbřesku. Čili těsně předtím, než jsme se probudily. A druhou noc jsme byli v Torontu – spolu – a nespali jsme prakticky vůbec. Pokud ovšem nepočítám krátké mdloby.” Odmlčela se a zvedla obočí, než řekla: “A nevím jak ty, ale minulou noc jsem toho také moc nenaspala.” Vtom se zamračila, došlo jí, že vlastně neví, jak dlouho byla po havárii mimo. Mohlo uplynout čtyřiadvacet nebo klidně i osmačtyřicet hodin. “Myslím tu noc, kdy jsme se vrátili z Toronta.”

“Ani já ne,” přiznal a usmál se. “Sdílené sny. Mmmm. To by mohlo být nadmíru zajímavé. Můžu tě zase nazout do těch kozaček až po stehna a jinak na sobě nebudeš mít vůbec nic. Nebo, ať nežeru, možná přidám zástěrku pokojské.”

“Zástěrku pokojské?” nevěřila vlastním uším.

“Mmmm.” Harperův úsměv se přetavil v chlípné šklíbení. “Velice titěrnou kraječkovou zástěrku francouzské pokojské, takovou tu, co stěží něco zakryje. A můžeš se sklánět a něco oprašovat péřovou prachovkou, tu svou krásnou prdelku vyšpulenou ke stropu. A já k tobě přijdu zezadu a zmocním se tě jako nějaký zhýralý zámecký pán.”

Drina se zasmála – třebaže se jí tak trochu nedostávalo dechu – a zakroutila hlavou. “Ty seš starej zvrhlík.”

“Jo,” potvrdil bez kapky studu. “Smutné, leč pravdivé. Nicméně na mou obranu nutno dodat, že jsem takový nebýval… dokud jsi na scénu nenakráčela ty. Takže to musely zavinit nějaké nemravné vibrace, co do mě vysíláš.”

“Hele, tak to ne, tohle na mě neházej,” protestovala se smíchem. “Pravděpodobně jsi měl stejně perverzní představy ve snech, cos sdílel s Jenny.”

Zamrkal.

Uvědomila si, co řekla, a kousla se do rtu. S chutí by si dala pár facek. Vytahovat ducha z klobouku nebyl asi zrovna ten nejlepší nápad, povzdechla si, ale Harper – místo aby zase propadl výčitkám svědomí – se zamračil a přiznal: “Nikdy jsem neměl sdílený sen o Jenny.”

Uvolnila se. Spadl jí kámen ze srdce, že nezačal mrzoutit, a pokrčila rameny. “Třeba nespala dost blízko, aby se ti o ní mohlo zdát.”

“Já ti nevím,” odtušil zamyšleně. “Alessandro jednou cosi poznamenal o divokých snech, které sdílel s Leonorou, zatímco se jí dvořil. Bydlela přes ulici. Teď tam bydlí oba dva,” dodal. Pustil ji a ukázal z okna. “Tamhleten rohový dům.

Drina se otočila a podívala se, kam ukazoval prstem. Uviděla dům s až nevkusně bohatým zdobením. “A kde bydlela Jenny?”

Harper ji obrátil a odvedl přes celou verandu k oknům s výhledem na zadní dvůr. Ukázal mírně doprava na řadu budov, se kterými zezadu sousedil tento dům. Přímo za Vilou Casey stál středně velký dům a hned vedle něho jeden menší, bílý. Oba byly orientované k další silnici. Ukazoval na ten menší. Zírala na něj. Zadní dvůr Vily Casey měl délku zhruba dvou aut, možná o kousek víc. Vzdálenost však byla rozhodně kratší než mezi vilou a domem přes ulici. S předzahrádkami, chodníky a silnicí byl Leonořin dům o dobrých deset nebo i patnáct stop dál než malý bílý domek, kde prý žila Jenny.

“Třeba se sdílené sny nezdávají úplně všem párům životních druhů,” řekla nakonec. Nebyla si jistá, čím to jinak vysvětlit.

“Okay, nesu dost polštářů a dek pro všechny,” rozjařeně oznámila Stephanie.

Drina se obrátila ke dveřím, a když uviděla, jak se dere na verandu, vyprskla smíchy. Nešla totiž s prázdnou. Vlekla za sebou obrovskou deku, očividně napěchovanou polštáři a dalšími dekami. Rohy svázala k sobě a přehodila si ji přes rameno, stejně však táhla improvizovaný ranec po zemi. Vypadala jako vychrtlý blond Santa v džínách a tričku.

“Počkej, já ti s tím pomůžu,” vyhrkli Drina s Harperem unisono, a vyrazili k ní.

“Ne, ne, tohle zvládám,” zarazila je. “Vy dva raději odstrčte konferenční stolek, ať můžeme začít budovat pelíšek.”

Dívčina mnohem veselejší nálada Drinu upřímně potěšila. S úsměvem se otočila a pomohla Harperovi s přemisťováním nábytku, aby udělali místo.

“Tak co, mrkli jste na ty filmy?” zeptala se Stephanie, jen co byli hotoví s rozkládáním dek a polštářů.

Drina se pousmála, dobře věděla, že ta podšívka podšitá stejně už odpověď nejspíš znala. Zřejmě věděla dočista o všem, na co mysleli a co dělali.

“Drina hlasuje pro horor,” prozradil na ni Harper. “Chce zhasnout světlo a choulit se potmě na zemi strachy. Ale jestli dáváš přednost něčemu jinému, klidně to řekni. Všechno jsi musela donést, čili máš právo první volby.”

“Ne, to je dobrý. V prvním kole taky hlasuju pro horor,” prohlásila šťastně. Popadla vítězný film a jen co po kolenou přilezla k televizi a DVD přehrávači, otevřela obal.

“Já zhasnu,” nabídla se Drina. Vyskočila, šla ke dveřím, ale pak se zarazila a ještě počkala, než Stephanie uvedla přístroje do chodu.

“Hotovo,” oznámila a padla do pelíšku, který si vybudovali.

Drina stiskla vypínač, konečně si mohla přilehnout k těm dvěma na podlahu. Stephanie zabrala nejbližší konec pelechu. Nechala jí místo mezi sebou a Harperem, který obsadil protější stranu. Nezbylo jí tedy, než se uvelebit ve zbylém prostoru, a když jeho ruka jako had vklouzla kolem jejích ramen, usmála se.

“Je tady krásně teplo, a za takovou chvilku, přesně jak jsi říkal, Harpere,” pochvalovala si Stephanie, zatímco jim z obrazovky přestala vyhrožovat FBI a vystřídaly ji filmové upoutávky. Při řeči odstrčila deku, kterou přes sebe automaticky přetáhla. Drina se rozhlédla. Teprve teď zaregistrovala, že vážně bylo mnohem tepleji, než když sem prve přišli. Málem už také odhodila deku, ale Harper ji chytil za ruku a zabrzdil.

Když se na něj tázavě obrátila, jenom se usmál a gestem naznačil, ať se dívá na televizi.

“Harperne Stoyane, jestli se neumíš chovat slušně a hodláš pod dekou cvičit prstoklad, rozsadím vás a pomažeš na gauč,” vyštěkla Stephanie. Perfektně při tom napodobila hlas přísné kantorky.

Harperovo teatrální zasténání stačilo, aby Drina zařvala smíchy. Už jí došlo, co měl za lubem. Odstrčila přikrývku a na gauč za nimi si vylezla sama. Takto aspoň nebudou muset odolávat pokušení. “To je dobrý, já si sednu sem nahoru. Stejně si nemám kam postavit limču, když jsem mezi vámi.”

“Aha, to mě nenapadlo,” odtušila Stephanie. Mimoděk se podívala na plechovku na zemi vedle sebe. Harperova plechovka také stála na podlaze, jelikož se oba strategicky uhnízdili na kraji. Drina, na kterou zbylo místo uprostřed, měla smůlu. Musela by ji celou dobu držet v ruce. Přesunem do vyšších sfér tedy zabila dvě mouchy jednou ranou. Zalezla si až do rohu za Stephanii, co nejdál od Harpera a pokušení, a plechovku položila na stoleček vedle gauče.

“Dosáhneš na popcorn?” strachovala se Stephanie, zatímco zklamaný Harper už nevydržel muka čekání, chopil se dálkového ovládání a nelítostně přeskákal reklamní spoty.

“Polož ho mezi vás, dolů dosáhnu,” uklidnila ji.

Stephanie bez diskuzí poslechla, a pak už konečně začal film, a všichni ztichli. Na úvod přišla rána jako z děla, jak také jinak, přesněji řečeno rána sekerou. Drina nad ptákovinami na plátně jen němě zvedla oči v sloup. Právě proto se jí líbily horory, kolikrát se při nich nasmála víc než při leckteré komedii. Nikdy nezklamaly, pokaždé žasla, jak dokážou smrtelníci zpodobnit vlastní druh tak zatraceně hloupě. Žila už velice dlouho a setkala se s tolika smrtelníky, že by dali dohromady menší národ. Ale ještě nikdy v životě nepotkala smrtelnici, kterou by považovala za natolik pitomou, aby se poté, co tam zaslechla nebo zahlédla něco, co ji vyrušilo, notabene vystrašilo, vykradla v noci na temný dvorek a jala se po tom pátrat. Beze zbraně, nejlépe v tenoučké noční košilce.

Ponořila se do mysli dostatečného počtu smrtelných mužů, aby věděla, že valná většina z nich zřejmě pomyslí na sex s každým pátým nebo maximálně šestým úderem srdce. A přesto si byla docela jistá, že dokonce ani jim by nepřipadalo moudré či snad vzrušující, odvléct ženskou z bezpečí davu na rychlovku, když kolem nich padají rozsekaná těla přátel, popřípadě kumpánů, jako sněhové vločky v kanadské zimě.

Jednu dobu to zcela vážně považovala za urážku lidstva jako celku, ale poslední dobou v tom začala spatřovat zábavný odraz nedostatku inteligence filmařů. Když k tomu připočetla smutný fakt, že valná většina dnešních filmů byly podle všeho remaky, nemohla nežasnout, jak u ďasa můžou v Hollywoodu ještě vůbec vydělat nějaké peníze.

Když se posléze jedna z hrdinek zamkla v koupelně bez oken, aby unikla vraždícímu psychopatovi se sekerou, Drina málem nahlas zanaříkala. Drvoštěp se skrz dveře jednoduše prosekával, zatímco se holka klepala ve vaně a prakticky apaticky čekala na smrt.

Copak nemohla najít něco, cokoli, čím by se toho maniaka aspoň pokusila zpacifikovat? Pravdou je, že každý nemusí mít v koupelně nůžky nebo jiný smrtící nástroj. Ale je tam šampon, ten by mu mohla stříknout do očí a oslepit ho. Nebo aspoň kondicionér. Nalijte ho na podlahu těsně za dveře, a až zabiják konečně vrazí dovnitř, třeba uklouzne a řízne sebou o zem. Minimálně by tak získala příležitost proběhnout okolo něho, zdrhat a pro změnu zvolit nějakou chytřejší únikovou trasu. Snad všechno by bylo lepší, než tam akorát stát, kvílet a vřískat, až se jí prsíčka natřásala, a jako ovce čekat na smrt. A ne že by neměla čas něco vymyslet. Hezkou chvíli tupě přihlížela, jak znovu a znovu zatínal sekeru do dveří, až na ni na druhé straně mrkalo ostří.

Upištěná, rozklepaná fňukna koupila jednu sekerkou do temene, a Drina zakroutila hlavou a sáhla po plechovce, aby to zapila. Vtom koutkem oka zahlédla na zadním dvorku nějaký pohyb a zarazila se. Zamračeně přimhouřila oči, pokoušela se rozeznat, co tam viděla. Ze své pozice dohlédla jen na nejzazší konec dvorku. Měla dojem, že tam spatřila pohyb a krátký záblesk odraženého světla.

Stephanie vyjekla hrůzou a Drina obrátila pohled na ni. Děvče objímalo polštář a vytřeštěnýma očima zíralo na obrazovku, kde se jiná postava v podstatě vrhla pod sekeru nebo na sekeru, jak se to vezme.

Na moment znovu vyhlédla z okna, ale pak vstala. Překročila Stephanii a zamířila ke dveřím.

“Jdu do koupelny,” ohlásila tiše.

“Máme to zastavit?” zamumlala Stephanie, oči přilepené k obrazovce.

“Ne, hned jsem zpátky,” řekla Drina a chvatně vyklouzla z místnosti.

12. KAPITOLA

Drina rychle vešla do Elviny a Victorovy ložnice a bez povšimnutí minula přilehlou koupelnu. Pospíchala rovnou ke dveřím na chodbu. Na záchod samozřejmě nemusela. Řekla to jenom proto, aby si Harper nedělal starosti, a Stephanie byla naštěstí příliš zabraná do filmu, než aby ji přečetla a usvědčila ze lži.

Ne, že by bylo čeho se bát, pomyslela si. Pravděpodobně viděla jenom sousedovic kočku či co. Plížila se po dvorku nebo přes plot. Stejně to však hodlala zkontrolovat.

Ozbrojená a ne v negližé, podotkla v duchu a ironicky zakroutila hlavou. To už uháněla chodbou ke schodišti a dolů do přízemí. Teddy, Alessandro a Leonora si tiše vykládali v obývacím pokoji, zatímco čekali na svou směnu hlídání Tinyho, po boku Mirabeau. Sotva zaslechli, jak schází ze schodů, vzhlédli a Teddy okamžitě vyšel z pokoje.

“Problém?” zeptal se.

Zavrtěla hlavou. “Měla jsem dojem, že jsem něco zpozorovala vzadu na dvoře, a tak se jdu trochu porozhlédnout kolem. Nejspíš ani nesejdu z verandy.”

“Půjdu s vámi,” řekl v patách za ní, ale zavrtěla hlavou a vydala se do komory pro kabát a boty.

“To není potřeba. Vlastně bude lepší, když se budete dívat z okna. Pokud tu je nějaký problém a budete se mnou, mohli by nás sejmout oba dva. Když mě budete sledovat zevnitř, zakřičíte na poplach a varujete ostatní, takže je nikdo nezaskočí,” zdůraznila veskrze rozumně. “Navíc to nejspíš byla jen kočka na toulkách nebo tak něco. Nemá smysl, abychom promrzli oba dva.”

“Z okna se může přijít dívat Alessandro, aby vyhlásil poplach, kdyby se něco stalo,” pochmurně namítl Teddy. Soukal se do kabátu, zatímco se obouvala. “Nepustím vás ven samotnou. Jsem šéfem policie tohoto města, a pokud se tu vyskytnou nějaké potíže, hodlám je pomoci vyřešit. Na vlastní pěst zkrátka nikam nepůjdete,” dokončil tvrdohlavě.

“Copak? Zkoušíte na roli poldy v nějakém krváku?” zabručela znechuceně. Ti obvykle bývají stejně natvrdlí jako ostatní filmové postavy, pomyslela si.

“Cože?” nechápal.

S povzdechem se narovnala a přeladila na vážnou notu. “Koukněte, Teddy, je to nesmírně odvážné a chlapácké, že mě chcete doprovodit. Naneštěstí však stejně nesmírně hloupé. Jestli je tam venku nějaký problém, pak za této situace naděláte víc škody než užitku.”

Pohoršením se nafoukl jako krocan. “Vím, že vy nesmrtelní jste silnější, rychlejší a všechny ty nesmysly, ale já mám zbraň. A nebudu váhat ji použít.”

“O to jste nebezpečnější,” převezla ho. “Každý nesmrtelný hodný toho jména by vás dokázal ovládnout a přinutit obrátit zbraň proti mně ještě dřív, než si vůbec uvědomím, že tam je.” Zbledl, a Drina už mírněji dodala: “Nejlepší, co můžete za této situace udělat, je hlídat v okně, a pokud se vyskytne problém, křikem zburcovat ostatní. Nevrhá to na vás špatné světlo. Neznamená to, že jste slabý nebo bezmocný. Je to moudré, a vy jste moudrý muž. Tak jednejte moudře a nedovolte falešné hrdosti, aby rozhodovala za vás… hloupě. A prosím, pokuste si zapamatovat, že já jsem vlastně nesmrtelná verze poldy. Na tohle jsem vycvičená. Nejsem bezmocná ženuška plížící se ven v noční košilce.”

Tváří se mu mihl zmatek, který jí napověděl, že ani tuto narážku Teddy nepochopil. Přesto si otráveně povzdechl a kývnul. “Dobrá. Ale dejte mi signál, jestli něco uvidíte. Cokoli.”

“Dám,” slíbila. Potom co si natáhla kabát a čepici, se opět obrátila ke skříni. Vyndala jeden z obrovských kufrů, které tam uložil Anders v době, kdy si mysleli, že tady v podstatě budou za chůvy nezletilé mládeže. Otevřela ho a jak se tak probírala obsahem, povšimla si, že pár věcí schází. Anders už byl ozbrojený. Věděla, že ji už před tímto doufejme planým poplachem mělo napadnout se ozbrojit. Stará dobrá nepozornost nových životních druhů, pomyslela si s rezignovaným povzdechem, zatímco vytahovala toulec se šípy, samostříl, zbraň a krabičku kulek potažených drogou. Ty by měly každého psance uspat na přinejmenším dvacet, možná dokonce třicet minut… dost času na to ho svázat a sebrat.

“Kriste,” hlesl Teddy. Valil oči na odhalený arsenál.

“Myslel jste si, že chodíme na psance ozbrojení toliko svým odzbrojujícím úsměvem a zdravým rozumem?” zeptala se pobaveně. Toulec si koženými řemínky připnula na záda tak, aby snadno dosáhla na šípy, a pak rychle nabila zbraň.

“Nevím. Asi jsem o tom nikdy doopravdy nepřemýšlel,” připustil tiše a potřásl hlavou. “A předpokládám, že s obojím umíte dobře zacházet?”

“Při našem zraku lépe než ten nejlepší smrtelný snajpr na celém světě,” ujistila ho a ještě ironicky dodala: “A mít víc než dvě milénia na trénink a pilování taky nezaškodí.”

Teddy vážně přikývl. Následoval ji do kuchyně, ale u okna se zastavil, a ona se ohlédla. Uviděla, že už ztrápeně vyhlížel do tmy. Když otevřela dveře, nepodíval se za sebe, ale drsně nakázal: “Buďte tam venku opatrná.”

“Budu,” hlesla a vyklouzla ze dveří.

Nebylo už tak chladno jako předtím, a Drina nepřítomně uvažovala, jestli je to první známka toho, že se tady zima chýlí ke konci, nebo jen mírná obleva. Ať už tomu bylo jakkoli, sníh na verandě jí pod podrážkami trochu čvachtal, takže muselo být dost teplo, zřejmě nad nulou, když začal tát. A noc byla pokojná jako smrt, bezvětří. Všimla si tu totiž jedné věci. Zima, která se zdála za klidné noci snesitelná, byla rázem naprosto nesnesitelná, pokud začal fučet vítr. Také se dozvěděla, že dělal pěknou paseku s něčím, čemu se říkalo pocitová teplota. Zjednodušeně řečeno, čím víc foukal vítr, tím větší byla člověku zima.

Zatímco pohledem pročesávala zadní dvorek, zvolna došla až na kraj verandy a zastavila se u lavičky táhnoucí se okolo. Mhouřila oči, pátrala v temných stínech – automaticky odjistila zbraň – ale nic neviděla. Jasně, vypravovala jsem se takovou dobu, že cokoli co jsem snad zahlédla, zatím klidně mohlo vylézt na střechu, pomyslela si lehce podrážděně.

Sotva ji to napadlo, obrátila pohled k domu a začala očima kontrolovat střechu. S povzdechem musela konstatovat, že ze svého úhlu na ni pořádně nevidí, a tak vyrazila ke schodům. Sestoupila na dvorek, vykročila k zadnímu plotu a cestou se průběžně ohlížela. Zjišťovala, na jak velkou část střechy dohlédne, ale kompletní výhled se jí otevřel teprve až skoro vzadu u plotu.

Nebylo tam však nic k vidění. Žádní hladoví mývalové, kterým tolik kručelo v bříšku, že je to probudilo ze zimního spánku a vydali se hledat potravu. Ani se po střeše neplížili žádní psanci hledající okno, kterým by vlezli dovnitř.

Což ovšem ještě neznamená, že to neobešli a nejsou teď vpředu, pomyslela si a vrátila se tak blízko k domu, až měla jistotu, že na ni vidí Teddy. Potom ukázala na sebe, komíháním prstů naznačila chůzi a mávla směrem k silnici. Zřejmě porozuměl. Ukázal na sebe a pak stejným směrem. Předpokládala, že jí tím chtěl říci, že bude její postup kopírovat kolem přízemních oken. S kývnutím se otočila a vyrazila okolo budovy. Prošla po příjezdové cestě na chodník a pokračovala po něm podél domu k průčelí. Při chůzi se stále dívala vzhůru. Viděla, jak Teddy míjí jednotlivá okna, hlavně ale sledovala střechu, aby měla jistotu, že se tam nahoře nikdo nekrčí.

Zastavila se před venkovní kovovou brankou a dlouze se zadívala na předzahrádku a vilu. Zaregistrovala Teddyho u oken hlavního vchodu, ale stejně jako vzadu, také vpředu byla střecha prázdná. Zrovna se chystala obejít dům a vrátit se dovnitř, když vtom zaslechla šustění a ztuhla.

Pomalu se otáčela, ještě jednou a pečlivěji propátrávala očima předzahrádku, kontrolovala každé zákoutí a škvíru. Když spatřila pohyb v zastíněném sněhu v koutě dvorku před horní a dolní verandou, zamračila se. Ať už se tam hýbalo cokoli, na člověka to bylo moc malé. Chvíli váhala, ale zvědavost nakonec zvítězila, a tak otevřela branku a vešla.

Psanců se už sice obávat nemusela, ale sotva vkročila na předzahrádku, začala mít jiné starosti. Co když je to nějaká opuštěná, hladová a promrzlá kočka, co hledá pod sněhem něco k snědku? Zvířátka měla ráda. Nezřídka víc než lidi, smrtelné i nesmrtelné. Nebylo by jí zatěžko přinést tomu nebožátku misku mléka nebo prostě něco, jen aby mu pomohla přestát zimu. Nebo kdyby vypadalo nebojácně, klidně by ho nechala přes noc spát v garáži, kde by bylo chráněné před nepřízní počasí. A ráno ho koneckonců může odnést do zvířecího útulku.

“No, my jsme ale hezouncí,” broukala. Jakmile se přiblížila a mohla si zvíře lépe prohlédnout, přehodila si řemen kuše přes rameno. Byla to černobílá baculatá chundelka a hrabala jako kočka v písečku. Šla pořád blíž a šišlala: “Nazdar čiči, čiči.”

Kočka znehybněla, zavrčela a zadupala nožkama jako děcko se záchvatem vzteku. Drinu to rozesmálo. Dřepla si a po vzoru básníka se snažila státi se menší a ještě menší, aby se jí ten drobeček nebál, a při tom pořád vrněla: “Čičinko, pojď sem, či čí,” v naději, že ji k sobě přiláká.

Zvířátka byla tak rozkošná. Roztomilá, mazlivá a přítulná. I když bylo zalezlé v nejtemnějším koutku předzahrádky, stejně viděla, že přikrčené u země vypadalo zvláštně placaté a široké. Takže žádná podvyživená chudinka, ale—

Vtom ta zatracená věc zvedla ocas a počurala ji. Drina okamžitě přestala vrkat a z hrdla jí vyšlo přidušené chroptění. Snad měla v zadku stříkací pistoli. Byla od ní nějakých osm nebo deset stop a přesto ji ta potvora trefila rovnou do obličeje a hrudi a—

Pane Bože, to teda byl puch. Nejpříšernější zápach, s jakým se kdy setkala. Odpotácela se a zděšeně uvažovala, co to zvíře ksakru sežralo, že má tak odporně smradlavou moč. Nebyl to nějaký mutant, že ji na ni dokázalo vystříknout zadkem? Tyhle nápady však jejím mozkem pouze prolétly, a bryskně je vystřídalo zděšení. Začaly ji totiž pálit oči. Měla pocit, jako by do nich někdo dloubal rozžhaveným pohrabáčem.

Dávila se a dusila, zakopla, spadla na zadek a překulila se na bok. Rukama si zakryla pálící oči a z úst jí vycházelo bublavé sténání.

“Drino?”

Neslyšela otevírání předních dveří, ale slyšela Teddyho křik a dupání, jak uháněl dolů ze schodů.

“Co to do pekla— Dobrý Bože, to je skunk!” zaječel skoro fistulí. Blížící se kroky se bryskně zastavily, za moment však, už mnohem opatrněji, pokračovaly. Patrně to teď vzal širokým obloukem, místo aby šel přímo. “Kšá! Kšá, ty potvoro. Nenuť mě tě zastřelit, prevíte jeden zatracenej. Kriste, tys vystříkl. Cítím tě až odsud. Ach, můj ty Bože všemohoucí. Co vás to k čertu napadlo hrát si se skunkem? Pro Kristovy rány. Kšá!” zopakoval. “A sakra, vy jste to koupila do ksichtu? Kšá!”

Drina teď ležela na boku, stočená do klubíčka. Se zavřenýma očima mlčky a bez hnutí čekala, až nanoboti napraví škody napáchané kočičí močí, a zmateně naslouchala Teddyho lamentacím. Chvílemi nevěděla, na koho mluví, jestli na ni nebo na kočku. Hlavně však neměla ponětí, o čem to mluví. Akorát pochopila, že se té malé bestie, která jí tohleto provedla, zřejmě bojí. Ne že by mu to měla za zlé, vzhledem k agónii, v jaké teď byla, ale to stvoření nebylo o moc větší než kočka, a Teddy přece machroval, že má zbraň a— do prkenné ohrady, ty oči děsně pálí.

“Zastřelte tu zatracenou věc,” zavrčela. V duchu zatím docházela k závěru, že už zvířata možná zase tak moc ráda nemá.

“To teda nezastřelím. Probudilo by to všechny široko daleko. Některá z těch starejch semetrik v domově důchodců hned tady přes ulici by mohla dostat infarkt a—”

“Tak po ní hoďte sněhovou koulí,” zuřila.

“Teddy? Co se děje?” ozval se odněkud zblízka Leonořin hlas. Drina odhadovala, že z verandy.

“Pročpak se bella Alexandrina válí ve sněhu?” zajímal se Alessandrův hlas. “Dělá snad sněžné anděly?”

“Ne, nedělá žádné zpropadené sněžné anděly,” podrážděně zabručel Teddy.

“Božínku, není to skunk?” otázala se Leonora.

“Ne,” vyjekl Alessandro zděšeně. “Jenom žádnou smradlavou kočku!”

“Alessandro, drahoušku, už jsem ti přece povídala, že to nejsou kočky.”

“Vypadá to jako kočka. Jako veliká načechraná kočka, kterou rozšlápla na veliký načechraný kočičí lívanec,” nedal se Alessandro.

“No, trošku snad,” připustila Leonora.

“Nesnáším smradlavé kočky,” zapřísahal se Alessandro, a Drina měla dojem, že v jeho hlase zaslechla, jak se otřásl hrůzou. “Páchnou jako— Jako tamta!” vykřikl. Zápach očividně dospěl až k němu. “Ať jde pryč, Teddy!”

“A jak ho k tomu mám sakra asi tak přinutit, Alessandro?”

“Hoď po ní kouli ze sněhu,” navrhl Alessandro, a Drina přikývla. Přesně to přece navrhovala ona.

“To nemůže, drahý,” uklidňovala ho Leonora.

“Pročpak by ne?” nechápal.

“Protože ta zatracená věc nemá kam jít,” odsekl Teddy. “V cestě jí zavazí Drina. Je uvězněná v rohu zahrady. Koulováním ji leda tak naštvu a zase vystříkne. A já skutečně nemám chuť nechat se tím ohodit.”

“Pak tedy musíme dostat bella Alexandrinu z cesty,” skuhral Alessandro. “Smradlavá kočka musí pryč.”

Teddy zvýšil hlas: “Drino, popolezte pár stop za mým hlasem. Pak vám budu moct pomoct na nohy a odklidit vás tomu zvířeti z cesty.”

“Popolezte?” zeptala se nevěřícně. “Pojďte sem a pomozte mi. Pořád vidím kulový.”

“Nemohu. Jste moc blízko u skunka,” vysvětlil Teddy. “Jenom hezky polezte sem.”

“Kam se k čertu poděl ten Pan Velký a chrabrý, šéf policie ochotný rozdat si to s rozzuřeným psancem?” optala se jízlivě. “A takový vzteklý psanec, jen tak mimochodem, by vás dokázal zkroutit jako preclík a ještě se při tom šťourat v nose.”

“Psanci se vzteklinou jsou jedna věc a skunci jsou zase něco docela jiného,” opáčil Teddy, neméně jízlivě. “Jenom popolezte za mnou a—”

Vtom se ozval třesk rozbíjeného skla.

“Co to bylo?” zeptala se Drina ostře.

“Šlo to zezadu,” vyhrkl Teddy, a pak uslyšela křičet Harpera, do toho vřískala Stephanie, a Teddy vyštěkl: “Počkejte tady.”

“Cože? Počkat!” zařvala, zaklela a přinutila se sundat ruce z očí, aby se pokusila rozhlédnout. Slyšela, jak se jeho kroky rychle vzdalují. Také Leonoru a Alessandra uslyšela pelášit pryč, zato viděla houbeles. Otevření očí jen zhoršilo již slábnoucí bolest, a tak jí nezbylo, než zase pokorně sevřít víčka. Ačkoli měla pocit, že tentokrát to bolelo přece jen o trošku míň. Možná.

Žilami jí proudil čerstvě vyplavený adrenalin. Převalila se na břicho, aby se postavila. Na vrčení, které se okamžitě ozvalo z rohu zahrady, kašlala. Bylo jí špatně strachem o Harpera a Stephanii, tak jen na oplátku zavrčela: “Jen do toho, klidně si mě postříkej ještě jednou, mrcho! Oči mám zavřené a hůř už smrdět nemůžu.”

Horko těžko se vydrápala na nohy a poslepu klopýtala směrem, odkud podle ní prve přicházel Leonořin a Alessandrův hlas. Udělala jenom pár kroků, když zakopla o něco na způsob zasněženého kamene a poroučela se do závěje, obličejem napřed. Ulevila si sérií kleteb, co pochytila za pirátské éry, začala se škrábat zpátky na nohy, když vtom k jejímu nosu dorazil slabý závan kouře. Ztuhla. Zvedla hlavu, čenichala, ale ať už předtím ucítila cokoli, bylo to pryč. Jediné, co byla momentálně schopná rozpoznat čichem, byla ohavná směs pukavců, spálené gumy a velmi silného česnekového pachu. Zato uši měla jako rys, slyšela hladové praskání plamenů, přicházející z místa, kde tušila boční stranu domu.

Zaťala zuby. Raději se ani nepokusila vstát a riskovat, že zas do něčeho vrazí. Začala lézt kupředu čtvernožky, po rukách a po kolenou. Urazila sotva stopu či co, když jí smysly napověděly, že se má zastavit a zůstat v klidu.

Drina zvedla hlavu jako jelen větřící ve vzduchu nebezpečí, jenomže čich ji momentálně nechal na holičkách, a tak ve vzduchu lovila zvuky. Někdo tam byl. Věděla to. Vnímala jeho přítomnost jako mrazivé mravenčení podél páteře.

První instinkt jí radil sáhnout po zbrani… bohužel už žádnou neměla. Musela jsem ji upustit, když jsem po tom skunčím postřiku upadla, uvědomila si. Kriste, jsem slepá jako krtek. Idiotka, co tady leze po čtyřech, potmě a ještě k tomu beze zbraně, himlhergot, pomyslela si hořce. Nakonec si vzpomněla na samostříl, co se jí houpal na rameni. Ne, že by jí byl moc k něčemu dobrý, když viděla leda tak pendrek. Rovnou by si mohla vzít to stupidní negližé a fňukat: Nezabíjejte mě, pěkně prosííím.

“Seru na to,” zasyčela, svezla se zadkem do sněhu a sáhla za sebe. Jediným plynulým pohybem vyňala šíp z toulce a přehodila kuš před sebe. Měla letitý, co letitý, tisíciletý trénink, takže i poslepu dokázala nabít samostříl v úderu srdce. Zbýval drobný problém. Kam tou zatracenou věcí mířit? Zvedla kuš, soustředila se a našpicovala uši. Číhala na zvuk, který by jí prozradil pozici vetřelce.

Když se otočila ke straně domu, nebo lépe řečeno tam, kde tušila stranu domu, u níž se prve – nebo možná pořád ještě – schovával do kouta zahnaný skunk, najednou se ozvala kaskáda zvuků, které rozhodně nevydával žádný malý prevít. Ať už ten hluk ztropilo cokoli, bylo to velké. Soudě podle dusotu kroků prchajících k brance – aspoň si to myslela – velké jako člověk.

Obracela kuš za zvukem, a když její instinkty konečně vykřikly: pal, vypustila šíp. Uslyšela zavrčení, ale kroky nezpomalily. Potichu zaklela. Nejspíš ho jen škrábla.

Vzdychla, ale pro každý případ samostříl znovu nabila a ještě chvíli poslepu naslouchala, dokud neuslyšela kvílení sirén. Blížilo se.

“Hasiči,” zašeptala. Začala se šoupat pozadu po zadku směrem, ve kterém doufala, že narazí na schody. Posunovala se jednou rukou a odrážela nohama. Celou tu dobu nepřestávala druhou rukou naslepo mířit kuší tam, kde podle ní byla branka předzahrádky.

“Well, uhasili to,” unaveně oznámil Teddy Brunswick, sotva vešel do kuchyně. Oklepával si boty na rohožce a začal svlékat kabát.

Drina k němu vzhlédla ze stoličky, kterou jí Anders s významným mlčením postavil vedle zadních dveří… co nejdále od místa, kde se usadil on sám – na protějším konci jídelny – aniž by ji vystrčil na mráz. Viděla sice pořád ještě rozmazaně, přesto dost dobře na to, aby jí neušlo, jak šéf policie ohrnul nos, jakmile zachytil její osobité aroma. Také jí neuniklo, jak rychle se klidil z kuchyně do jídelny. Mazal rovnou ke stolu u nejvzdálenější zdi, kde Anders pilně bušil do klávesnice Teddyho počítače. Hledal na internetu návod, jak postiženého zbavit skunčího sekretu.

S nešťastným povzdechem zvedla oči ke stropu. Uvažovala, jak na tom asi jsou Harper se Stephanií. Uložili je oba do jedné ze dvou ložnic nahoře, v tomto maličkém, dvoupodlažním domečku, který říkal pane Teddymu. Pečovali tam o ně Dawn, Leonora a Alessandro. Tinyho umístili do druhé ložnice, pod dohledem Mirabeau a Edwarda.

Zatímco hasičské vozy pracovaly na likvidaci požáru ve Vile Casey, Teddy zorganizoval jejich převoz k němu domů. Byly k tomu zapotřebí dvě sanitky a vůz jeho zástupce. Všichni odjeli sanitkami. Kromě Driny. Ta jela ve voze se zástupcem. Sama. Přestože tou dobou ještě neviděla, byla si jistá, že ho slyšela vydávat tlumené zvuky buďto dávení nebo pláče. Obojí bylo možné. Jednak páchla na sto honů, jednak zástupce tolik spěchal, aby ji dopravil tam, kam měl, a zbavil se jí, že ho ani nenapadlo hodit něco na sedadla dřív, než ji spěšně strčil do zadního prostoru vozu. Podle ní se tak klidně mohlo stát, že jeho vůz bude takto příšerně smrdět už navždycky. Rozhodně by pochopila, kdyby to zástupce dohnalo k slzám.

Nakonec se ukázalo, že třeskot skla, který zaslechli, způsobil kámen prohozený jedním z oken na horní verandě. Hned za ním dovnitř vletěl Molotovův koktejl. Zápalná láhev se rozbila jen pár palců od jejich pelíšku. Hořlavina postříkala deky a polštáře, bohužel však také Harpera a Stephanii. Prý se vypotáceli z verandy v plamenech.

Edward s Andersem uslyšeli jejich výkřiky a dostali se k nim první, s Teddym, Leonorou a Alessandrem těsně za patami. Nějak uhasili plameny stravující Harpera a Stephanii, a pak – ze strachu, že by se oheň mohl rozšířit po celém domě – všechny evakuovali. A pobrali také tolik krve, co unesli.

Drina byla tím posledním, na co by si v té chvíli vzpomněli, což jí ovšem nevadilo. Nebyla vážně zraněná ani nic jiného, jenom celá ta věc byla neuvěřitelně frustrující a děsivá. Žaludek se jí svíral strachem o Stephanii a Harpera, a když se konečně dovlekla na přední verandu a po ní dovnitř, cítila se bezmocná jako mimino. Hasiči, kteří vtrhli do domu, ji našli, jak se s oporou zárubní zvedá v předsíni na nohy a při tom řve z plných plic na Harpera a Stephanii. Jeden z mužů ji provedl domem k zadním dveřím a ven na dvorek za ostatními.

“Škody?” Andersův hlas vytrhl Drinu ze sebelítostivé meditace a přeladil příjem na jejich konverzaci.

“Kupodivu malé,” řekl Teddy, a znělo to překvapeně. “Dům má dvojitou cihlovou zeď, a ta prý pomohla zabránit rozšíření ohně z verandy do zbytku vily. Horní veranda i ta pod ní jsou ale pochopitelně na odpis, a než dorazili hasiči, jistou škodu utrpěla také chodba mezi verandou a pokojem Elvi a Victora. Docela dost neplechy však natropil kouř,” dodal s úšklebkem. “A náčelník hasičů říkal, že tam nějakou dobu nesmí nikdo bydlet. Prý hrozí nebezpečí, že se horký popel vznítí a znovu to zapálí. A pak taky něco o toxických látkách ve vzduchu a reziduích po celém domě.”

Viděla, jak Anders přikývl.

“Volal jste Lucianovi?” zeptal se Teddy.

“Ne. Má rád kompletní hlášení, tak jsem čekal na váš návrat.” Anders stiskl další klávesy, a Drina uslyšela zvuk, ve kterém poznala tiskárnu probírající se k životu.

“Co je to?” zeptal se Teddy, a jeho mlžná silueta kousek popošla, aby se podívala, co tiskne. “Hmm. Karbolové mýdlo, ocet a tomatový džus.”

Uviděla, jak otočil hlavu jejím směrem, a trochu se napřímila. “Máte návod, jak se zbavím tohohle zatraceného smradu?”

Už si sundala šaty a teď seděla v kuchyni v tom nejchatrnějším starém prostěradle, které dokázal Anders najít v Teddyho prádelníku. Bylo tenké skoro jako gáza a mělo roztřepené okraje. Dvakrát nebo třikrát ho kolem sebe omotala a rožek zastrčila nad ňadry. Přesto pořád příšerně páchla. Když ji totiž ten skunk – nebo smradlavá kočka, jak ho nazýval Alessandro – postříkal, spolu s oblečením zasáhl i obličej, krk, vlasy a ruce.

“Ano,” zabručel Teddy, a pak se rozpačitě podrbal na hlavě. “Trochu octa bych tady měl, ale ona ho bude potřebovat mnohem víc. A tomatový džus nemám vůbec žádný. Což o to, pro obojí bych mohl zajet do nonstop potravin, ale tady se říká, že potřebujete dezinfekční mýdlo z lékárny. Ta naše sice mívala otevřeno čtyřiadvacet hodin denně, ale nedávno optimalizovala prodejní dobu. Zavírají v deset večer.”

Otočila se k hodinám na zdi kuchyně a mžouravě zaostřila. Když uviděla, že je deset hodin a tři minuty, mnoho nescházelo a rozbrečela by se. To se teď na mě bude jako furt lepit smůla nebo co?

“Budeme muset počkat do rána, dokud zase neotevřou,” nevesele konstatoval Teddy.

Obrátila se, aby obhlédla, jak se mužští tváří. Nutno říci, že ani Teddy ani Anders nevypadali tou zprávou zrovna dvakrát nadšení, ale ona z toho byla tak zoufalá, že už jí nezbývala energie, aby se starala ještě o pocity druhých. Nešlo jen o to, že už ji unavovalo páchnout až do nebes. Anders navíc trval na tom – a dobře dělal – že by měla zůstat v kuchyni a neroznášet zápach Teddymu po celém domě. To znamenalo, že byla uvězněná přesně tam, kde seděla, na tvrdé umělohmotné barové stoličce v kuchyni. Nebude žádné plížení po schodech nahoru, aby dávala pozor na Harpera. Nezkontroluje Stephanii, nepodívá se, jak pokračuje Tinyho proměna. Předpokládala, že i spát bude v kuchyni na zemi jako pes. Bude-li vůbec spát.

Nejvíc jí však vadilo, že nemohla nahoru za Harperem. Chtěla být s ním. Ošetřovat ho a pomáhat mu při uzdravování, jako to dělal on pro ni, když se probrala po té nehodě.

“Well…” Pohledem se vrátila k Teddymu a uviděla, že se rádoby nenápadně šourá ke klenutému průchodu do haly, bokem jako krab. Do očí se jí nepodíval, zabrblal něco o kontrole ostatních a urychleně se vytratil z místnosti.

“Zavolám Lucianovi,” utrousil Anders, fofrem mizící po jeho vzoru.

Drina se za nimi mlčky dívala. Měla zvláštní podezření, že je vidí naposledy, dokud lékárna neotevře za… odhadovala to na deset nebo dvanáct hodin… a v tom okamžiku jí to připadalo jako celý život.

“Nechápu, co to Drinu sakra napadlo, zahrávat si s tou zatracenou věcí.”

Nevrlá slova proplula k hladině Harperova vědomí. Ze spaní ho probral zvuk Drinina jména.

“Pravděpodobně ani nevěděla, co to je, Teddy,” chlácholivě pronesl klidný hlas Leonory Cipriano. “V Evropě žádné nemají.”

“To proto, že my bychom tam žádnou takovou smradlavou kočku nestrpěli,” kategoricky prohlásil Alessandro.

“Ne, vy byste je s největší pravděpodobností odvezli někam jinam.” Teddy zněl notně podrážděně. “Tak jsme určitě přišli k těm malým bestiím my. Před pár set lety jste je všechny nacpali na loď a poslali sem do Severní Ameriky.”

“Angličané by možná takovou věc udělali. Přesně to totiž dělávali se zločinci. Ti by vám možná smraďochy poslali. Ale my Italové nikdy. My nejsme tak krutí.”

“Vlastně ani nevím, co v tuhle roční dobu vůbec dělal venku, himlhergot,” nahlas uvažoval Teddy. “Já myslel, že skunk přezimuje.”

“Upadají do strnulosti, ne do pravého zimního spánku,” tiše vysvětlovala Leonora. “A nejspíš měl chudák hlad. Čas od času, když se trochu oteplí, se probouzejí a vylézají z nor za potravou. A v noci se přece oteplilo.” Na moment se odmlčela a pak řekla: “Mě je jenom líto toho ubožátka. Musí sedět tam dole v kuchyni, úplně sama, jako nějaký vyhoštěnec. Když jsem se zašla dolů zeptat Anderse, jestli se mu podařilo dovolat Lucianovi, vypadala tak zoufale.”

“A podařilo?” vybafl Teddy.

“Ne, obávám se, že ne. Ale nechal mu několik vzkazů. Jsem si jistá, že Lucian brzy zavolá.”

Ozval se povzdech, jako když lokomotiva vypustí páru, a Teddy odtušil: “No, už aby to bylo. Všichni jste u mě doma samozřejmě vítáni. Ale je to jen malý domek. Mám akorát dvě ložnice. Budete muset spát na etapy, dokud se neozve a nedá nám nějaké instrukce.”

Harperovi dělalo potíže chápat, o čem je řeč. Co je sakra smradlavá kočka a kdože si s ní hrál? A vůbec, co je na hraní s kočkou špatného?

Přinutil se otevřít oči. Otočil hlavu po hlasech a zjistil, že je na posteli v pokoji, který nepoznával. A že u dveří stojí malý debatní kroužek – Alessandro, Teddy a Leonora – a vede ty divné řeči, jejichž smysl mu jaksi unikal.

Vzápětí si jeho pozornost nárokoval pohyb vedle něho v posteli. Obrátil hlavu na druhou stranu a našel vedle sebe ležet Stephanii. Kukadla měla otevřená a vypadala mnohem méně zmatená, než se on sám cítil.

“Drinu postříkal skunk,” vysvětlila mu tichým hlasem. Očividně z něho vyčetla zmatek. “Alessandro jim říká smradlavé kočky.”

“Aha,” povzdechl si. Nejspíš si na to měl vzpomenout sám. Matně si vybavoval, že už dříve slyšel od Taliána termín smradlavá kočka, anóbrž smraďoch. Ale bylo to dost dávno.

“Vida, jste vzhůru,” pochmurně poznamenal Teddy. Harper znovu otočil hlavu a sledoval, jak se žvanivé trio blíží k lůžku.

“Jak se cítíš?” zeptala se Leonora. Sklonila se k němu, odhrnula mu vlasy z čela a kontrolovala oči. Ne, že by věděl, co na nich hledala.

“Lépe než předtím,” řekl suše. Pozvolna se upamatovával na ono zmíněné předtím. Hučící plameny, bublající kůže, zápach spáleného masa a vědomí, že to mu hoří tělesná schránka. Být stravován plameny byl snad ten nejnepříjemnější a nejděsivější zážitek vůbec. Nic, na co by jen tak brzy zapomněl.

Leonora obešla postel ke Stephanii a celý rituál zopakovala. Došlo mu, že jí osahává čelo, ne jen odhrnuje vlasy. A bedlivě prohlíží oči, možná chce zjistit, jestli jsou jasné nebo kolik je v nich stříbra. Mohl to být dobrý indikátor mnoha věcí. Mírou vášně počínaje a hladinou krve v krvi konče.

Slyšel, jak Stephanie mumlá, že je v pohodě. Neuvěřil jí ani na vteřinu. Nepochyboval, že je to ubohé dítě traumatizované. Do pekla, on sám byl traumatizovaný, a to nebyl týnejdžerka, ještě donedávna smrtelná. Oheň byl jednou z mála věcí, které dokázaly jejich druh spolehlivě sprovodit za světa. Nedostat se z té proklaté verandy pryč a nenalézt pomoc při hašení plamenů, mohli tam taky klidně umřít.

Ta myšlenka mu natolik pokazila náladu, že se nešťastně zavrtěl. “Kde je Drina?”

“Ehm… postříkal ji skunk,” ušklíbl se Teddy.

“Vím, Stephanie to říkala, ale kde je?” Ve skutečnosti chtěl vědět, proč tu k čertu není s ním. Skoro umřel, krucinálfagot. Chtěl ji mít u sebe.

“Well, zrovna teď dole v kuchyni.”

“Nesmí z kuchyně ani na krok, protože nechtějí, aby zasmradila dům,” ozvala se hned Stephanie, zastánkyně hesla: nedonáším, ale ohlásit to musím. Nepochyboval o tom, že vysvětlení vytáhla z něčí hlavy. Bylo mu jedno ze které.

“Ale dělá si o tebe velké starosti,” uklidňovala ho Leonora. “Chtěla by být tady s vámi. Pravděpodobně se tam dole užírá strachy, ještě se jí udělá zle.”

Těmi slovy ho částečně uklidnila, ale ne tak docela. Na nic nečekal, posadil se a začal vstávat z postele. Sotva však z něho sjela deka, kterou byl doteď přikrytý, a odhalila triko s emblémem Port Henry Police a černé tepláky, zarazil se.

“Z vašich šatů zbyly vlastně jen ohořelé kousky připečené ke kůži. Když jste se zahojili, odpadly s poškozenou tkání. Teddy byl tak laskav, že vám zapůjčil tohleto a pomohl tě Alessandrovi obléknout, zatímco my s Dawn jsme se ujaly Stephanie,” pokojně objasnila Leonora.

Ohlédl se na Stephanii a uviděl, že i ona nevědomky narukovala k PHP. Se zabručením vstal a oko mu padlo na vrchovatý odpadkový koš plný prázdných krevních sáčků. Těch ale bylo. Celkem žasl, že jich měli dost na likvidaci následků autonehody, Tinyho proměnu a k tomu teď ještě propečení dokřupava.

“Leonora otevřela krevní banku a spolu s Edwardem přivezli moře další krve,” informoval ho Teddy, když zaregistroval, kam kouká.

Harper přikývl. Leonora po proměně nedala jinak, než že pověsí důchod na hřebík a vrátí se do práce. Přijala místo v místní krevní bance, což Alessandra neskutečně stresovalo. Ne že by mu nějak z principu vadilo mít manželku, která pracuje. Jenomže byli pořád nově sdružení, a Leonořino zaměstnání znamenalo, že musela z jejich postele odcházet častěji, než mu bylo po chuti, a v tom byl kámen úrazu. Obzvlášť když byl dost bohatý na to, aby nemusela pracovat vůbec. To by to tak ovšem musela chtít.

“Díky,” mrkl na Leonoru a zamířil ke dveřím.

“Počkej na mě,” vypískla Stephanie, která už odhazovala deku a vyskakovala z postele.

Cestou z ložnice Harper trochu zpomalil, ale moc ne. Chtěl vidět Drinu. Chtěl ji vzít do náručí a už nikdy nepustit. Když je člověk nucen čelit vlastní smrtelnosti, spoustu si toho ujasní, a nejinak tomu bylo u něho. Konečně mu došlo pár věcí. Miloval tu zatracenou osůbku. Zamiloval si její ohnivost, vášnivost, ostrovtip a sílu. A byl šťastný jako blecha, že když ta zápalná bomba, nebo co to vlastně bylo, proletěla oknem, Drina nebyla na verandě.

“Molotovův koktejl,” ozvala se za ním Stephanie, jakmile začal scházet ze schodů. Teprve si uvědomil, že pojmenovala věc, která explodovala a rozprskla se na ně, když vysvětlila: “Vzpomínku, jak mu o tom povídal náčelník hasičů, měl Teddy hned na povrchu paměti… Děkuju, žes mě z té pekelné verandy vyvlekl.”

Těmi tichými slůvky ho zastavila. Obrátil se, jednou rukou ji láskyplně vzal kolem ramen a zašeptal: “Bylo mi potěšením.”

Stephanie ho na oplátku vzala kolem pasu a krátce stiskla, pak se vykroutila jako úhoř, protáhla se kolem něho a zbytek schodů do přízemí seběhla. Dole zahnula doprava, jako kdyby věděla, kudy jít. Tak šel jednoduše za ní, sám neměl ponětí, jaké je prostorové uspořádání domu. Dostali se do jídelny, kde Stephanie s pusou dokořán doslova hodila brzdu.

Následoval její pohled a v kuchyni na opačném konci domu spatřil Drinu, předobraz zoufalství zhroucený na stoličce. Okamžitě k ní vykročil. Už jen při pohledu na ni ho zaplavila úleva. Právě míjel Stephanii, když ta vydala podivný zvuk, který ho přiměl podívat se na ni lépe. Jakmile si však uvědomil, že neotevřela pusu překvapením, zamračil se. Děvčeti se očividně navalovalo.

Zdráhavě zpomalil. “Jsi v po—” Nedopověděl, jelikož ho zasáhla vlna puchu. Zděšeně se zastavil a trhl hlavou zpátky ke Drině zrovna ve stejnou chvíli, kdy zvedla hlavu.

Zlomek vteřiny na ně nechápavě zírala, a pak jí úleva rozsvítila obličej jako vánoční stromeček. Svižně seskočila ze stoličky a vyrazila kupředu. Kolem sebe měla cosi, co vypadalo na staré, značně omšelé prostěradlo. Jednou rukou si je přidržovala a hrnula se k němu.

“Ach, Harpere, Stephanie. Ach, díky Bohu!” křičela. “Tolik jsem se bála.”

Proti své vůli udělal rychlý krok vzad, ale ovládl se a přinutil se zůstat stát na místě. Nicméně také přestal dýchat. Když se na něj žena, kterou miloval, vrhla a objala ho, zadržel dech v zoufalé snaze nezvracet. Drina ho svírala v náručí pevně a dlouho… velice, převelice dlouho. Alespoň jemu – se stále zatajeným dechem – to připadalo velmi dlouhé. Ale pak se konečně odtáhla a zvedla k němu šťastný pohled. Úsměv měla široký, oči jí zářily… dokud nespatřily jeho tvář. Úlevu rázem vystřídala starost.

“Jsi hrozně brunátný,” zamračila se. “Měl jsi dost krve? Možná by sis měl na chvilku lehnout. Jsi— Harpere, ty fialovíš!”

“Je mi fajn.” Hlasitě vydechl a znovu si ji přitáhl na prsa, aby mu při dalším nádechu neviděla do obličeje. Ach můj Bože, letělo mu hlavou, zatímco mu toxické výpary linoucí se z lásky jeho života plnily ústa a plíce. Pane Bože! Otče náš, jenž jsi na nebesích, modlil se v duchu a měl co dělat, aby nezavyl nahlas.

“Chtěla jsem přijít nahoru—” začala Drina, ale když se podívala kolem něho do dálky, zmlkla uprostřed věty. “Stephanie? Co děláš tak— Aha.”

Splaskla jako propíchnutý balón, zrudla ponížením a – uhýbaje před Harperovýma očima – rychle utekla na svou stoličku. Vylezla si na ni, ramena svěšená. Všechny linie jejího těla vypovídaly o beznaději. Hlas měla hodně tlumený, když říkala: “Jsem ráda, že jste oba v pořádku, a že jste sešli dolů, takže jsem vás mohla vidět na vlastní oči. No, teď už se zase můžete vrátit za ostatními, jestli chcete. Já to chápu.”

Harper se otočil a uviděl, že Stephanie ustoupila až ke stolu s počítačem. Evidentně nejdál, kam se mohla vzdálit a ještě zůstat v místnosti. Předpokládal, že to spolu s dívčiným zděšeným výrazem připomnělo Drině její vůni.

S povzdechem se ohlédl na Drinu, načež se silou vůle přinutil projít kuchyní až k ní. Při každém kroku sám sebe ujišťoval, že jeho smysly vůči pachu rychle otupí, a do té doby to dokáže nějak vydržet. Přesto si nemohl pomoci, a když přišel blíž a postavil se před Drinu, zadržoval dech.

“Co—?” spustila, jakmile se před ní objevil. Ale když ji jen mlčky chytil za paže a přitáhl na svou hruď, opřela se o něj s tichým posmrknutím, které mu prozradilo, jak moc to pro ni znamenalo. Tušil, že jeho Drina neplakala často, jestli vůbec. Ubrečené ženské by nikdy neprošlo hraní na piráta, a taky dost pochyboval, že si gladiátoři mohli dopřát luxus pláče.

Zaslechl, jak vdechuje, a zvědavě kouknul dolů. Nosík měla přitisknutý k jeho hrudi a pokoušela se nadechnout jeho tělesné vůně. Skutečně žasl, že přes svůj vlastní pach vůbec něco cítila, a tak ho nijak nepřekvapilo, když si po chvilce nešťastně vzdychla a dala se do fňukání: “Necítím tě. Miluju tvou vůni, ale necítím tě.”

Neměl páru, co na to říci. A – ruku na srdce – mluvení by znamenalo vypuštění vzduchu v plicích a vdechnutí dalšího. Tomu se zoufale chtěl vyhnout, dokud to nebude absolutně nezbytné. Proto když se dveře vedle nich najednou otevřely, a vešel Anders s taškami v ruce, byl mu za to vyrušení upřímně vděčný.

Drina v mžiku vycouvala z jeho náruče a vrhla se pro změnu na Anderse. “Máš všechno?”

“Dobrý Bože, ženská! Táhni. Smrdíš,” vyštěkl Anders.

Harper se na něho zamračil. Nicméně o nic více než Drina. Nepřekvapilo ho, že její chvilka plačtivé deprese pominula, a o slovo se přihlásila přirozeně ohnivá nátura. Tak tohle už spíš vypadalo na tu Alexandrinu Argenis, kterou znal on.

Místo aby táhla, jak jí nařídil Anders, Drina se zlověstně přimhouřenýma očima naopak došla až k němu a hezky zblízka na Rusa zasyčela: “A ty seš zase ten nejubožejší ZKS, se kterým jsem se kdy setkala, takže asi všichni musíme nést svůj kříž.” Vyškubla mu nákupní tašky a otočila se k němu zády s dodatkem: “Rozdíl mezi námi je ten, že já se vykoupu a tenhle smrad ze sebe spláchnu, ale až se pak vrátím dolů, ty budeš pořád jen ubohý ZKS.”

Jak ji tak sledoval odcházet, Harper se přistihl, že mu úsměv roztahuje rty od ucha k uchu. Drina očima metala blesky a hlavu nesla vysoko, vyplula z kuchyně s majestátem hodným královny. Nebo Scarlett O’Harové.

“Zatraceně, je nádherná,” vydechl přesvědčen, že musí být ten nejšťastnější bastard na planetě, když ji našel.

“Těší mne, že si to myslíš,” stroze odtušil Anders. “Pak jí tedy můžeš odnést nahoru tyto instrukce, aby to nezvrtala a nepoužila ty věci v nesprávném pořadí nebo tak něco.”

Harper mrkl na papír, který mu lovec strčil. Nadpis zněl: Jak odstranit skunčí zápach z člověka, podrobný návod. Znovu zvedl oči k Andersovi a široce se usmál. “Dokonce jí pomohu postupovat podle návodu.”

“Vsadím se, že ano,” suše konstatoval Anders.

13. KAPITOLA

Drina za sebou bosou patou zavřela dveře koupelny. Tašky plné mýdla, tomatového džusu a octa postavila na pult, otočila se k vaně a… zamračila se. Má to všechno prostě nalít do vany, nebo připustit vodu nebo co? Neměla tušení. Potřebovala návod.

S podrážděným mlaskáním se obrátila ke dveřím. Zlobila se na sebe, protože se právě chystala zničit celý efekt zatraceně parádního odchodu ze scény. Holt jí nezbude, než odcupitat zpátky do kuchyně a pokorně škemrat o pokyny. S tichou kletbou na rtech vzala za kliku a na prahu našla Harpera se zvednutou rukou, jako by hodlal zaklepat.

Jeden koutek rtů povytažený v křivém úsměvu, dal ruku dolů a tu druhou – s návodem – nahoru.

“Děkuji,” vydechla a vyškubla mu papír s úlevou naprosto neúměrnou situaci. Únava si na ní rozhodně vybírala svou daň, jinak by si nebrala všechno tolik k srdci. Celou noc proseděla na stoličce, sice si jednou nebo dvakrát z totálního vyčerpání zdřímla, ale pokaždé jenom na vteřinku. Její rozkolébané tělo se totiž brzy zhouplo, což ji bryskně probudilo.

“Nechceš pomoct?” vyhrkl Harper, když začala zavírat dveře.

Udiveně se zarazila, ale pak se trpce usmála jeho bolestnému výrazu a zavrtěla hlavou. “Díky za nabídku. Je to vážně milé, ale dobře vím, že pořád páchnu hůř než ta nejzanedbanější stoka, a tohle bych nepřála ani Andersovi.”

“Připravil jsem se,” řekl rychle, čímž ji znovu zastavil. Tentokrát byly dveře skoro zavřené a musela je zase otevřít. Když se na něj tázavě podívala, Harper rozevřel ruku, kterou prve mínil zaklepat. Na dlani ležel kolík na prádlo.

Překvapeně vyprskla smíchy a zakroutila hlavou. “Ty—”

Když na její rty najednou položil ty svoje, slova jí uvízla v hrdle. O chvíli později je zvedl s něžným: “Myslím, že se říká v dobrém i zlém. Krom toho za pár minut zbude už jen to dobré a vůbec nic zlé.”

Zachechtala se tomu, jak chlípně dokázal rozvlnit obočí, a zacouvala do koupelny, aby mohl dál. “Dobře. Můžeš mi předčítat návod.”

Ještě rychle mrkla na první bod a lejstro mu předala. Došla k vaně a zašpuntovala ji.

“Svlékněte si oblečení, které máte na sobě,” přečetl Harper nahlas, sotva se narovnala. Bez varování popadl konec jejího prostěradla a notně omšelou rádoby tógu strhl.

Akorát zalapala po dechu. Otočila se na něho, zatnuté pěsti na obnažených bozích, a předstírala mračení. “První pokyn jsem si přečetla sama. Stojí tam: Svlékněte si oblečení, které máte na sobě, pokud je postříkané.”

“Pravda, ale stejně se nemůžeš koupat v prostěradle, tak mne napadlo, že přiložím pomocnou ruku k dílu,” vytáčel se, zatímco očima oceňoval její postoj i nahotu.

Na ty jeho žvásty si jen odfrkla. Když se však rozhlédl, dal dolů záchodové prkýnko i s poklopem, posadil se na něj a sepnul si kolíčkem nos, pobaveně se zakřenila. To už opět hloubal nad návodem.

“Naplňte vanu vodou a vlezte si do ní,” četl nyní nazálním hlasem.

Se smíchem se otočila k vaně a otevřela kohoutky naplno. Při letmém pohledu přes rameno přistihla Harpera, jak jí očumuje pozadí způsobem, který by se na seznam pomocných prací nevešel ani náhodou. Jenom potřásla hlavou. Raději se vrátila k meritu věci. “Co tam mám nalít nejdřív? Tomatový džus nebo—?”

“Ani jedno,” přerušil ji, jen co se mu podařilo odtrhnout zrak od prdelky a vrátit se k návodu. “Tady se píše, aby ses nejdřív umyla obyčejným mýdlem a vodou. Že to někdy, když jsi postříkaná jenom lehce, postačí.”

“Nejsem postříkaná lehce,” opáčila suše. Byl to hezky mocný proud. Ta malá bestie si to nejspíš celou zimu střádala do foroty, aby až pak někoho nahodí, to mělo grády, jak rádio Hády. A ona se holt stala šťastným výhercem. “A Teddy tvrdil, že samotná koupel nepomůže, jinak jsem se vyráchala už včera v noci.”

“Já to jenom čtu,” pokrčil omluvně rameny.

“Jasně,” povzdechla si. Vana byla sice plná jen do poloviny, ale stejně do ní vlezla a posadila se. Zatímco voda vesele přitékala, vzala si z okraje vany kostku mýdla, ponořila ji do vody, začala mnout v rukách a mydlit se.

Harper řekl něco, čemu v hluku tekoucí vody neporozuměla. Zabraná do mydlení hrudníku a krku, jednoduše zvedla nohu z vody a prsty zavřela kohoutek, než se k němu otočila. “Cože?”

Poněkud nechápavě zíral na kohoutky.

“Harpere?” zamračeně zvýšila hlas.

“Ty jsi vypnula vodu prsty na noze,” zachraptěl.

“Ano,” hlesla a nejistě naklonila hlavu. Udělala to automaticky. Neuvědomila si, že by to mohlo být nějak zvláštní, ale Harperův výraz byl… no, nebyla si jistá, co ten výraz znamenal. Ale oči měl vykulené a zíral teď na její nohy ve vaně jaksi fascinovaně.

“Jak nadané malé nožky to máš,” zamumlal nakonec. Přesunul pohled zpátky k její tváři. “Co ještě umíš s těmi prstíky?”

Drina otevřela pusu, zavřela ji a podezíravě přimhouřila oči. “Zase už máš jednu z těch svých perverzních fantazií, jako byla ta se zástěrkou a kozačkami?”

“Uh-huh,” přikyvoval bezostyšně, očima při tom osahával nahá ňadra nad hladinou.

Rozchechtala se a vrátila se k mydlení své maličkosti s nonšalantním: “Prsty a šlapkami umím dělat všemožné kousky.”

Harper tiše zakňučel a odložil papír s návodem na kraj umyvadla. Potom se svezl na kolena vedle vany a sáhl po mýdle. “Dovol mi pomáhat, budu mydlit.”

“V žádném případě.” Zasmála se a mýdlo držela tak, aby na ně nedosáhl. “Zpátky na klozet, pane. Pomáhat můžete později, až budu lépe vonět.”

Zavzdychal, ale poslechl a jenom mlčky pozoroval, jak si mydlí každou píď kůže a splachuje mydlinky.

“Už hezkých pár hodin nic necítím,” povzdechla si poté, co zkusmo očichala svou paži. “Ale nemám dojem, že by to fungovalo.”

Harper se chopil testované končetiny a přitáhl si ji k nosu. Začichal, skousnul si ret a zavrtěl hlavou.

“Jasně,” zabručela, vytáhla zátku, a když se vana začala vypouštět, vstala. “Takže jaký je další krok?”

“Umýt se karbolovým mýdlem,” přečetl a vstal, aby prohledal tašky na pultu a našel zmíněnou dezinfekci.

Netrpělivě se zadívala dolů na zpola vypuštěnou vodu a natáhla se po sprše. Smývat pach a přitom sedět ve smradlavé vodě plné toho, co právě smyla mýdlem, nedávalo valný smysl. Tentokrát se osprchuje.

“To není fér,” postěžoval si Harper, když si od něho vzala podávané mýdlo a zatáhla sprchový závěs.

Sice se tomu zasmála, ale neochvějně pokračovala v započatém díle. Mimo dosah proudu vody se pečlivě namydlila, a pak se vrátila pod sprchu a opláchla se.

“Co teď?” zeptala se o pár okamžiků později, jen co poodtáhla závěs a vystrčila z něho ruku ke kontrole.

Očichal ji, zase však omluvně zakroutil hlavou. “Lepší, ale…”

Povzdechla si a vypnula sprchu. “Co dál?”

“Kbelík naplňte stejnými díly vody a octa, a za pomoci žínky se touto směsí umyjte. Drhněte silně, ale ne až k prahu bolesti,” předčítal Harper, a pak se zamračeně rozhlédl. “Nemáme kbelík.”

“Podívej se pod umyvadlo.”

Otevřel dvířka skříňky a vydal jakýsi triumfální zvuk. “Kýbl na úklid.”

“Ten bude stačit,” rozhodla, vylezla z vany a utřela se do zničeného prostěradla. Harper zatím rychle vypláchl kbelík, vylil do něho velkou láhev octa, znovu ji naplnil teplou vodou a tu pak přilil do kbelíku.

Potom znovu sáhl do skříňky pod umyvadlem, chvíli se probíral hromádkou žínek a vybral tu nejopotřebovanější, přitom ne docela zničenou. Hodil ji do octové vody a pohlédl na Drinu. “Mám—?”

“Si sednout.” Nekompromisně ho zahnala stranou, načež se pustila do umývání ostře čpícím roztokem. Nejprve si do kbelíku namočila vlasy, co nejpečlivěji je vyždímala, a pak přišel na řadu obličej. Hezky drhnout, drhnout, drhnout, celé tělo, postupně odshora až dolů. Byla si dobře vědoma toho, že Harperovy oči lačně hltají každý její pohyb, a prostě nemohla odolat, musela kapku šaškovat. Žínkou zvolna přejížděla po ňadrech, a to mnohem láskyplněji, než kdyby byla sama, a pak si položila chodidlo na poklop toalety, mezi Harperova stehna, aby si umyla nohu. Zdánlivě nevědomky se mu tak otevřela a dala všanc jeho hladovému pohledu.

Pravda, nohy sice postříkané neměla, a tak tohle vlastně vůbec nebylo nutné, ale měla dojem, že zápach konečně začíná ustupovat. Hned jí bylo líp. A fakt je to legrace, přiznala sama sobě, když vyměnila nohy a poskytla mu tutéž vyhlídku, jen z jiného úhlu. Tentokrát si umyla všechno.

“Myslím, že to začíná zabírat,” zavrčel Harper, vztáhl po ní ruce, a Drina hbitě uskočila.

“Začíná je dobré, ale já chci, aby to zmizelo docela,” prohlásila neústupně. “Co přijde teď?

Moment teskně zíral na místo, kde se sbíhala její stehna, a pak sklopil zrak k papíru s instrukcemi. “Celé tělo polít rajčatovou šťávou, umýt se v ní a znovu vydrbat.” Vzhlédl. “To je poslední krok. Nakonec už se jen umýt normálním mýdlem a vodou, nejspíš abys ze sebe dostala ten tomatový džus.”

Odložil návod a vstal, aby kolem ní prošel k taškám na pultu. “Vlez do vany, a já na tebe budu lít tomat.”

Drina vstoupila do vany, sehnula se a znovu ji zašpuntovala, aby džus zůstal uvnitř pro případ, že Harper nějaké místo vynechá. Jako třeba pod bradou nebo uši nebo – dobrý Bože – prostě cokoli, kam mohla voňavka proniknout.

“Hlavu vzhůru, oči zavřít,” nařídil Harper, jen co se narovnala a obrátila k němu.

Poslechla a za moment už lapala po dechu. Hustá studená tekutina jí tekla po hlavě na tvář a pořád níž. Najednou ucítila, jak jí dlaněmi jezdí po prsou, a překvapeně pootevřela oči.

“Jak jsem tě zaléval, ušlo mi pár místeček,” vysvětloval ochraptěle, při tom studenou červenou šťávu roztíral kolem a po ňadrech… opakovaně, nejprve rukama a pak ještě žínkou.

Skousla si ret a sevřela ruce v pěst, aby po Harperovi nesáhla, zatímco spotřebovával zdánlivě nekonečné množství času a polovinu lahví tomatového džusu, který zakoupil Anders, na sadistickou péči o to, aby měla prsa dokonale zbavená výměšku.

Když konečně řekl: “Otoč se,” prsty u nohou se jí kroutily v rudé louži na dně vany.

Poslušně se k němu otočila zády, a sotva se jí studená šťáva rozlila po hlavě a zádech, syčivě vdechla. Opět tomatový džus pečlivě roztíral rukama, tentokrát věnoval obzvláštní pozornost zadním tvářím. Prsty klouzal po oblých křivkách, pod oblé křivky, a pak je krátce vnořil mezi nohy. Musela se oběma rukama zapřít o chladné kachličky, aby vůbec udržela rovnováhu, když těžce vydechla: “Jsem si naprosto jistá, že tam mne netrefil.”

“Ano, ale při smývání povrchové vrstvy toho sajrajtu jsi seděla ve vaně a máčela se v první várce fuj vody. Mohlo se to dostat naprosto všude. Bude nejlépe udělat to důkladně a práci neodbývat,” namítl vesele, ale sám byl tak trochu bez dechu. Když se obrátil, aby vyměnil prázdnou láhev za novou, prsty na okamžik zmizely, načež celý proces zopakoval a znovu skončil v rozkroku.

Jak tak po ní rejdil prsty, Drina si jen bezmocně okusovala ret. Byla si zcela jistá, že ji teď Harper trestal za její předchozí provokování s žínkou a octovou vodou. Světlou stránkou věci však bylo vědomí, že jakožto její životní druh, trestal současně i sám sebe. Vzrušení, které tak zručně rozdmýchával, zakoušel totiž spolu s ní.

“Poslední láhev.” Harperův hlas byl teď drsný, ona však žasla, že byl vůbec schopen promluvit. Nemyslela si, že by to sama dokázala. A pak už se přes ni chladivá šťáva přelila naposledy, červené potůčky se klikatily po ramenou a dál dolů po pažích.

V tomto kole polévání neztrácel Harper čas rozmazáváním šťávy po prdelce, okamžitě vjel volnou rukou mezi nohy. Drina bezmocně zatínala prsty do kachliček kolem vany a sténala. Když byla láhev prázdná, a on si vyprostil ruku, aby se mohl otočit a postavit ji na pult k ostatním, obrátila se a celá zesláblá se zády opřela o studené kachličky. Byla ráda, že se ještě vůbec udrží na nohou. Ke konci už se začínala obávat, že se jí roztřesená kolena podlomí.

Harper se otočil a chvíli ji pozoroval, potom přistoupil k okraji vany, vzal Drinu za ruce a přitáhl k polibku, který tišil její vzrušení jen pramálo. Mapoval ji dlaněmi, dobýval se do ní jazykem, posléze však polibek přerušil, couvnul a začal si sundávat triko.

“Hodláš mi umýt záda?” optala se ochraptěle, a zatímco tričko padalo k zemi, opět se svezla na kachličky.

“Záda, předek, vršek, spodek a všechno mezi tím,” ujistil ji, sáhl po pásku tepláků a pak… se ozvalo klepání na dveře. Znehybněl.

“Drino?” zavolal Stephaniin hlas. “Omlouvám se, že vyrušuju, lidi, ale tohle je jediná koupelna v domě, a já vážně musím.”

Když Harper se srdceryvným povzdechem zavřel oči, Drina si jen skousla ret.

“Nemusíš vylézat z vany, Dree,” dodala Stephanie. “Prostě zatáhni závěs, jestli chceš. Mně to nevadí. Ale fakt, fakt musím.”

“Vteřinku, Steffie,” křikla nakonec Drina, když se Harper rezignovaně sehnul pro triko a rychle se do něho nasoukal. Ještě jí vtiskl polibek – rychlou, tvrdou pusu – a pak už jen zatáhnul závěs a šel otevřít dveře.

“Promiň, Stephanie. Běž dál,” řekl, jen co vyklouznul z koupelny.

Drina dosedla na dno vany, až to žuchlo. Byla upřímně vděčná, že mohla dát pohov rozklepaným končetinám. Slyšela, jak vchází Stephanie, a nějaký šramot, který děvče záhy objasnilo. “Teddy ti tady posílá tepláky a tričko. Pokládám je na pult.”

“Díky,” vydechla a vzala do ruky žínku. Namočila ji do rajčatové šlichty na dně a pustila se do drhnutí. Nervová zakončení se pozvolna začínala zklidňovat.

“Tomatový džus & spol. musel zafungovat. Teď už to tady páchne jenom trošku, a myslím, že to jde z toho prostěradla.” Stephaniina slova doprovázelo šustění. Drina předpokládala, že to se holčina připravovala na ono naléhavé musím.

“Ano, myslím, že to zabralo. Teďka už doopravdy cítím rajčatový džus, a to jsem hezkých pár hodin necítila lautr nic,” přisvědčila.

“Lucian se pořád ještě Andersovi neozval,” informovala ji Stephanie. Drina měla podezření, že to říkala hlavně proto, aby se pokusila přehlušit zvuky doprovázející akt úlevy. “Co myslíš, snad nám Lucian nenařídí, abychom se zase vrátili do Toronta, když je teď Vila Casey dočasně neobyvatelná?”

Drina v jejím hlase zaslechla obavy a zamračila se, jenomže tohle dělalo starosti i jí samotné. V Torontu by bylo podstatně těžší skrývat Stephaniiny schopnosti – a potíže s jejich zvládáním – před Lucianem… a ona měla strach, co strýc udělá. Chtěla dívčině pomoct naučit se blokovat hlasy, a snad si i poradit s elektřinou a energií, kterou podle svého tvrzení vnímala poblíž životních druhů. Valný díl nočního vyhnanství si v kuchyni lámala hlavu, jak to udělat. Problémem bylo, že šlo o naprostý opak toho, co se museli naučit obvyklí nesmrtelní bažanti. Neměla páru, jak na to jít.

Uvědomila si, že by na to neměla myslet, když je holka tak blízko, vyhnala tu myšlenku z hlavy a řekla: “Nevím, broučku. Ale jestli ano, budu s tebou. Neboj se. A stejnak by to bylo jenom na čas, dokud se nebude dát bydlet ve Vile Casey.”

“Jasně,” hlesla Stephanie. Chvilku mlčela a pak řekla: “Promiň, že tě ruším při koupeli.”

“Mě nerušíš,” pobaveně opáčila Drina, která si v poklidu drhla nohu žínkou nacucanou tomatem.

“Jo, ale já tím myslím, že bys nejspíš chtěla mít soukromí.”

Tomu se zachechtala. “Steffie, když jsem byla malá, ještě doma v Egyptě, při koupeli mi pomáhali služebníci. Polévali mě vodou a tak. A ve Španělsku jsem vždycky měla k ruce komornou, která mi při koupání asistovala. No, aspoň dokud nevyšly z módy. Tvoje přítomnost mi sebeméně nepřekáží.”

“Vážně?” Stephanie ožila a hned začala vyzvídat: “Měli jste tenkrát v Egyptě mýdlo?”

“Ne ve tvrdých kostkách jako dnes. Naše bylo krémové, vyrobené z limetek, oleje a parfému.”

“To zní moc pěkně,” povzdechla si Stephanie. Ozvalo se šelestění a pak spláchnutí následované vrzáním vodovodních kohoutků.

Teddy potřebuje nějaké mazadlo, nepřítomně si pomyslela Drina, vytrvale pokračující v drhnutí.

“Well, myslím, že půjdu zpátky dolů,” oznámila Stephanie, sotva zavřela kohoutky. “Chceš si zahrát karty, až přijdeš?”

“Proč ne,” pokrčila rameny. “Za chvilku jsem dole.”

“Okay.” Zaslechla otevírání dveří a pomyslela si, že Stephanie odchází, ale ta najednou řekla: “Jo, ještě jsem zapomněla… než odjel Teddy na stanici, stavil se pro věci do sendvičů. Hodlám si nachystat Kuchyňský dřez. Mám ti ho udělat taky?”

Drina se zarazila a nejistě se zeptala: “Čemu říkáš Kuchyňský dřez?

Stephanie vyprskla smíchy. “Tak jim říkával táta, protože tenhle sendvič obsahuje všechno, kromě kuchyňského dřezu. Rajčata, hlávkový salát, cibuli, ředkvičky, papriky, okurku, sýr, majonézu, italský dresink a šunku nebo prostě cokoli. V podstatě je to jako sub sendvič, ale na chlebu.”

Na konci dlouhého výčtu ingrediencí se už Drině sbíhaly sliny. “To zní lákavě.”

“Jo, je to dobrota,” zasmála se Stephanie. “Takže chceš, že ano?”

“Ano, pěkně prosím.”

“Platí, sraz dole a hejbni kostrou.”

Dveře se zaklaply a Drina promptně vytáhla špunt z vany a pustila sprchu. Najednou spěchala, už se nemohla dočkat, až o patro níž ochutná sendvič Kuchyňský dřez.”

“Konečně prý zavolal Lucian.”

Drina vzhlédla od karet a usmála se na Teddyho, který si právě přisedl k nim ke stolu. Z talíře se na něj smála vepřová kotleta, brambory a salát. Dnes večer připravila večeři Leonora, zatímco jí Drina, Harper a Stephanie ve své snaze pomáhat, úspěšně překáželi. Všichni se najedli už před nějakými dvěma hodinami, ale Teddy dorazil domů teprve až teď. Měla podezření, že ten chudák raději dělal přesčas, jen aby se nemusel vracet do svého domu, momentálně až po střechu narvaného nesmrtelnými. Nemohla mu to mít za zlé.

“Ano, zavolal těsně předtím, než jsme zasedli k večeři,” řekla nakonec a omluvně se usmála. “Lucian všechno zařídí a pak se nám ozve. Nejsem si jistá, co bude dál.” Odložila kartu, takže byl na řadě Harper, a dodala: “Tiny by se měl brzy probrat. Podstatně se zklidnil a několik hodin už nepotřeboval drogy. Obvykle to znamená, že mají to nejhorší za sebou.”

Teddy s plnou pusou přikývl.

“Znamená to snad, že Leonora, Dawn, Alessandro a Edward půjdou brzy domů?” zeptala se Stephanie. Sáhla po kartě, jen co Harper skončil a odhodil kartu.

“Ano,” přitakala Drina. “Vlastně mám takové tušení, že nám ukážou záda tu samou minutu, kdy Tiny otevře oči,” dodala ironicky.

“Aha,” špitla Stephanie. Drině neušla úleva v její tváři a věděla, že měla dva důvody. Zaprvé, přestože se všichni chovali opravdu ohleduplně, byli příliš vyčerpaní a dům příliš malý. Nutně si tedy začínali lézt na nervy. A zadruhé, až bude v domě o čtyři životní druhy méně, Stephanii se uleví. S Harperem s ní celý den hráli karty a stolní hry, aby ji trochu rozptýlili, ale nemyslela si, že to moc pomohlo. Bylo by prima, kdyby ji mohli vzít do Wal-Martu nebo do restaurace nebo prostě někam, aby si odpočinula od energie a hlasů, které ji bombardovaly. Všechna auta bohužel zůstala ve Vile, a Teddy v práci. Uvízli tedy tady, v jeho domě na venkově, což však mohlo být ku prospěchu věci, minimálně dokud nepřijdou na to, kdo stojí za těmi útoky. Tipovali Leonia, a Teddy se spolu se svým zástupcem vyptávali po okolí, jestli někdo ve městě nespatřil nějaké cizince, ale nikoho, kdo by odpovídal jeho popisu, nikdo neviděl.

“Teddy, myslím, že budu muset ještě jednou udělat banku,” odtušila Leonora vcházející do jídelny. “Jako čerstvý proměněnec bude Tiny potřebovat krve požehnaně. A Stephanie pořád ještě roste, tak jí spotřebuje moře jakbysmet. Nechci, aby jim došla, až odejdeme.”

Teddy se zamračeně ohlédl. “Jak jste na tom se zásobami? Není potřeba svolat dárce?”

Leonora se nad tím krátce zamyslela, pak ale zavrtěla hlavou. “Ne, měli bychom být v pohodě. Well, pokud nedojde k žádné další nehodě, měli bychom vystačit.”

Přikývl, podíval se do svého talíře a s povzdechem ho odstrčil. “Svezu tě tam hned teď, až se vrátím, tak si to ohřeju.”

“Je osm pryč, Teddy,” upozornil Harper tiše. “Dojez si večeři, já ji tam odvezu.” Vstal, hned se ale zarazil a naštvaně utrousil: “Zapomněl jsem, že nemám—”

“Vezmi si moje auto,” přerušil ho Teddy a vytáhl z kapsy klíče. “A taky moje boty a kabát.”

“Díky.” Harper si vzal klíče, potom pohlédl na Drinu dřív, než se ho zeptal: “Čirou náhodou asi nemáš ještě jedny boty a kabát, co by si mohla půjčit Drina, viď?”

“Ve skříni,” lakonicky odtušil Teddy a přitáhl si talíř.

Když se Drina zvedla, aby se přidala k Harperovi, Stephanie nahlas zadoufala: “Můžu jet taky?”

“Mám jenom jeden plonkový kabát,” pokazil jí radost Teddy, s pusou plnou vepřového.

“Stejně bude asi lepší, když zůstaneš tady,” omluvně podotkla Drina. “Hned jsme zpátky.”

Stephanie vypadala tak sklesle, že se zeptala: “Máme ti něco přivézt? Na zpáteční cestě bychom se mohli stavit někde v obchodě.”

“Čokoládu,” vyhrkla okamžitě. “A Colu. A možná byste mohli taky zajet do Vily a přivézt mi můj kabát?”

“Dobrý nápad,” poznamenal Harper, když odváděl Drinu do předsíně, kde stál vedle vchodových dveří šatník. Podal jí kabát a pár zimních bot, potom vyndal totéž pro sebe. “Můžeme si tam vyzvednout taky svoje pláště a boty, a přestat si je půjčovat od Teddyho.”

“A mě tam můžete vysadit. Vyzvednu SUV,” oznámil Anders, křepce sbíhající po schodech za nimi, už v kabátě a botách.

“Taky dobrý nápad,” konstatovala Drina, zatímco druhý lovec prošel kolem místa, kde se oblékali, a protáhl se předními dveřmi ven. Bude lepší nebýt závislí na Teddyho odvozu. Měl v tomto městě dost svých povinností a nepotřeboval, aby mu byli větší přítěží, než bylo nutné.

“Třeba bychom mohli vzít i moje auto,” ozval se Harper, který očividně uvažoval ve stejném duchu.

“Tvoje auto je propečené dokřupava,” připomněla mu tichým hlasem jejich havárii.

“No jasně. Pořád na to zapomínám,” zamračil se. “Well, Victor říkal, že si můžu půjčit jeho vůz, zatímco budou pryč, kdybych ho náhodou potřeboval. Co si vzít ten?”

“Skvělý nápad,” ozvala se Leonora, která právě vešla do předsíně, aby si vzala ze skříně svůj plášť. “Mohli bychom jet nejprve k Vile. Tam vás dva i s Andersem vyložím a do krevní banky zajedu sama. Cestou zpátky se už jen musíte stavit Stephanii v obchodě pro pamlsky a můžete se vrátit.”

Harper okamžitě strčil hlavu do jídelny. “Vadilo by ti, kdyby Leonora řídila tvůj vůz, Teddy?”

“Ne. Její řidičák je starší než můj rodný list,” odpověděl s ledovým klidem. “Chtěl jsem ji tam odvézt jenom proto, aby nemusela jet sama. Ale jestli jí to nevadí…” Pokrčil rameny.

“Ona nebude sama,” zahlaholil Alessandro scházející ze schodů, aby zjistil o čem je řeč. “Pojedu také.”

“To zní jako plán,” ironicky odtušil Harper. Rychle se nasoukal do kabátu a nazul si boty. Sotva se Drina vyzbrojila do mrazu stejně jako on, vzal ji pod paží a pobídl kolem Alessandra s Leonorou ke dveřím. “Půjdeme zatopit v autě, aspoň tady budete mít víc místa.”

Na odpověď nečekal, rovnou hnal Drinu ven. Na malou verandu vypochodovala v botách o několik čísel větších – doslova v nich bruslila – zato však teplých. Kabát jí byl také velký, přesto však dělal svou práci, chránil ji před studenou nocí.

Po celou dobu, kdy scházeli ze schodů a ubírali se k příjezdové cestě před domem, nesundal Harper ruku z jejího lokte. Sledoval, jak se namáhavě plahočila sněhem, a nakonec se starostlivě zeptal: “Zvládneš to v nich?”

Ušklíbla se. Zrovna v tom okamžiku jí totiž ujela šlapka v botě, a bota uklouzla na sněhu. Nebýt toho, že ji pohotově přidržel a zabránil pádu, zase jednou skončila na panímandě. “Pro dnešek. Ale zítra zase budu muset navštívit Wal-Mart.”

Přikývl. “Předpokládám, že Stephanie s námi nebude smět?”

“Nejsem si jistá,” povzdechla si. “Myslela bych si, že ji po těch útocích bude chtít Lucian držet v domě, ale k tomu poslednímu přece došlo uvnitř ve Vile…” Nevesele pokrčila rameny.

“Pravda,” zabručel Harper.

Přední dveře se otevřely a vyšla Leonora s Alessandrem. Pohlédli s Drinou k domu a Harper hvízdl. Jen co se Alessandro zastavil a podíval se na něj, hodil mu klíče od auta s poznámkou, že jeden z nich může rovnou řídit. Tak jako tak je všechny za chvíli vysadí.

14. KAPITOLA

Když je Leonora vysadila, Vila Casey byla temná a tichá. Anders neztrácel čas. Okamžitě nastoupil do SUV, kterým před pár dny přivezl sem na jih Drinu a sebe. Nastartoval a vycouval skoro dřív, než Alessandro vyklidil příjezdovou cestu. Drina nad jeho netrpělivostí jen zakroutila hlavou. Vážně, ten chlap je občas tak neskutečně neomalený, pomyslela si, zatímco ji Harper doprovázel po chodníku podél garáže.

Dům byl skrz naskrz prosáklý pachem kouře. Jakmile za nimi Harper zavřel a zamknul dveře, povzdechl si. “Doufám, že to tu lidé od pojišťovny uklidí a dají do původního stavu dřív, než se vrátí Elvi a Mabel. Vidět dům takto, zlomí jim to srdce.

“Ano,” zašeptala Drina. Instinktivně sáhla po vypínači, a když ji chytil za ruku a zadržel, překvapeně se ohlédla.

“Raději ne,” řekl tiše. “Vedení může být poškozené ohněm. Jestli do něho pustíme proud, někde by mohla vyskočit jiskra a všechno začne odznovu.”

“Aha, jasně.” Když ji pustil, nechala ruku klesnout a pokrčila rameny. “Stejně to tak asi bude lepší. Sice se dá s úspěchem pochybovat, že teď, když je neobyvatelný, by dům někdo sledoval, ale nemá smysl věšet sousedům na nos, že jsme tady.”

“To tedy ne,” souhlasil.

Rozhlédla se. Byla jasná noc, okny se dovnitř vlévalo matné světlo měsíce. S jejich nočním viděním vlastně vůbec rozsvěcet nepotřebovali.

“Možná bychom mohli pobrat taky nějaké šatstvo, dokud jsme tady,” navrhl Harper. Sehnul se, aby si zul boty olepené sněhem. “Pravděpodobně bude čpět kouřem z požáru, ale vyprání by to mohlo spravit. Nebo tři.”

“Vlastní oblečení,” povzdechla si zasněně. Setřásla z ramen Teddyho kabát a přehodila ho přes radiátor. Chodit bez podprsenky a kalhotek jí zas až tak nevadilo, ale většinu dne si v jednom kuse vytahovala tepláky, co jí přinesla Stephanie. Měly v pase šňůrku, ale mohla si ji stáhnout jenom do určité míry. Ta zatracená věc byla tak volná, že jí věčně sjížděly na boky, místo aby držely v pase, kde by je měla nejradši.

Harper hodil kabát na radiátor vedle jejího, a když vystoupila z Teddyho obřích bot bez rozvázání tkaniček, zařval smíchy. Vzal ji za ruku a zamířil k točitému schodišti. “Jsem si jist, že je ocení i Stephanie. To ubohé dítě zatím nemá žádné boky a od chvíle, kdy si natáhla tepláky, si je musí držet jako maxisukni.”

“Sbalím taky její věci,” odtušila Drina, zatímco ji vedl nahoru. Když došli na podestu a on zamířil doleva místo doprava k ložnici, o kterou se dělila se Stephanií, zeptala se: “Kam to jdeme?”

“Začneme s mým ošacením a cestou dolů se stavíme pro tvoje a Stephaniino,” oznámil.

“Nebo bych taky mohla sbalit Stephanii a sobě, a zatím si nahoře spakuješ. Bude to rychlejší,” odtušila pobaveně, ale Harper hned zavrtěl hlavou.

“Nespustím tě z očí, dokud nebude tahle záležitost u konce, a nebudu se moct přestat bát, že tě zraní při nenadálých útocích.”

“Ale není s námi Stephanie,” namítla mírně, když na konci podesty zahnul doleva, aby zamířil ke schodišti, co vedlo do třetího poschodí.

Ihned opáčil: “Ne, ale ty ano.”

“Ano, ale o mě Leonius zájem nemá,” podotkla.

Harper se zastavil, otočil se a vážně se na ni zahleděl. “Drino, jsi neuvěřitelná žena. Plná života, sexy a krásná. Pokud nás špehoval, uviděl tě. A jestli tě uviděl, mohlo by ho to zlákat, aby tě přibral ke Stephanii. Do pekla, dokonce mohl dospět k názoru, že se na ni vykašle a sebere jenom tebe. Na chov bys byla fantastická.”

Zamrkala. Všechno to bylo vážně milé, dokud ovšem nepřišla řeč na to, jak jsem fantastická na chov, konstatovala v duchu. Poslední rádoby kompliment nevyzněl tak lichotivě, jak byl podle ní zřejmě zamýšlen. Nebo by to třeba ostatním ženským zalichotilo a ona byla divná, že se jí dotklo, když o ní mluvil jako o chovné klisně.

Otevřela pusu, aby zdůraznila nepravděpodobnost rizika, že by o jejich přítomnosti v domě vůbec někdo věděl, a proto by měli být v bezpečí. Vtom si ale všimla, že Harperův pohled sklouznul podél ní ke dveřím Elvina pokoje, a zarazila se. Neušla jí ani hrůza, která mu vstoupila do očí.

Zamračeně pohlédla ke dveřím, a když si všimla tmavé skvrny na stěně chodby hned vedle nich, kde byla ohořelá malba… jako by se tam něco v plamenech opřelo nebo zhroutilo, strnula. Sklopila zrak k podlaze a uviděla velká zuhelnatělá místa – dvě, jedno větší, jedno menší. Tady museli Anders s Edwardem najít Harpera a Stephanii a udusit plameny, které je stravovaly, uvědomila si a zvolna vydechla.

Obrátila se, pokročila kupředu a políbila Harpera. Zůstal k jejímu laskání netečný, ale nenechala se odradit. Ozobávala mu sevřené rty a pak se vydala k uchu, na krk, celou tu dobu usilovně přemýšlela, až hrozilo, že se jí zavaří mozek. Měla ráda tento dům, líbilo se jí i městečko, a měla ráda také Teddyho. Navíc si oblíbila páry životních druhů, se kterými se tady setkala, ale obzvlášť si zamilovala Stephanii. Chtěla mít možnost tu a tam děvče navštěvovat, ale kdyby tím měla v Harperovi křísit bolestné vzpomínky, oželela by to. Nikdy by mu záměrně neublížila. Musela se tedy pokusit vytěsnit zlé vzpomínky na oheň novými, nějakými mnohem příjemnějšími, a nic lepšího nevymyslela. Nebyla si jistá, jestli to zabere, ale umínila si udělat první poslední, jen aby uspěla. Oždibovala a líbala ho na krk a současně mu začala vyhrnovat triko, aby si mohla sáhnout na kůži břicha a hrudi.

“Drino?” hlesl nejistě, jako by se právě vynořil z mlhy.

Bez meškání zvedla hlavu a políbila ho na rty. Když jí začal polibky pomalu oplácet, spadl jí kámen ze srdce. Přesto ale neměla jistotu, že ho úspěšně vyrvala ze spárů neblahých vzpomínek, dokud nezašátrala dolů, nenahmatala ho přes tepláky a neucítila, jak se i jí samotné rozkrok slastně rozbolavěl.

Přerušil polibek a sáhl po její ruce. “Pojďme do mého pokoje,” zachraptěl.

“Příště,” slíbila. Mrštně se vyhnula jeho prstům a svezla se na kolena, přitom ani na moment nespustila zrak z jeho tváře.

“Ale—” začal. Uviděla, jak střelil pohledem po zdi několik stop za ní. Rázně mu stáhla tepláky a chopila se rostoucí erekce. Zeď ztratila na zajímavosti. Zhluboka se nadechl, oči upřené opět na ni. Když ho vzala do úst, zase ten vzduch vydechl spolu se zasténáním: “Příště.”

Harper se probudil zhroucený na dřevěné podlaze s Drininou hlavou na klíně. Zvedl hlavu, aby se na ni podíval, a pousmál se, ale sotva uviděl stopy na zdi za ní, úsměv se vytratil. Chvíli na ně zíral, vybavoval si, jak se tam dostaly, potom ty vzpomínky zaplašil a sklopil oči ke Drině.

Přesně věděl, o co se snažila, a miloval ji za to. Dokonce zřejmě z valné části uspěla. Přinejmenším si to myslel. Když uviděl vypálenou siluetu na stěně poprvé, a další pak ještě na zemi, instinkt mu radil vykašlat se na textilie a zahnat Drinu zpátky do přízemí. Nebo na ni alespoň čekat dole, zatímco bude balit oblečení pro sebe a Stephanii. Chtěl být co nejdále od těch stop a hlavně od zlých vzpomínek, které v něm vzkřísily.

Sice nemohl tvrdit, že by teď měl z pohledu na ně bůhvíjakou radost, ale necítil ani okamžitou potřebu vzít nohy na ramena.

Drina se ospale zavrtěla. Bezděčně mu při tom trochu pomačkala nejlepšího kamaráda, a Harper si skousnul ret a zavřel oči. Ta zatracená věc se totiž začala probouzet. Ruku na srdce, pokud šlo o Drinu, byl setsakra nenasytný… a chyběla mu výdrž. Ne, že by v tomto ohledu měli být noví životní druhové nějací kabrňáci, ale bez legrace, existovaly jisté věci, co s ní chtěl dělat, které tahleta sdílená slast pokaždé suverénně překazila. Jednoduše nedokázal udržet hladinu jejich extáze pod kontrolou dost dlouho, aby na ně vůbec došlo.

Kupříkladu chtěl Drinu připoutat k posteli a olizovat od konečků prstů na nohou až k nosíku, a pak ji líbat, zatímco se do ní bude nořit. Bohužel pochyboval, že by svedl dorazit dál než do půli stehen dříve, než by oba vykřikli a omdleli.

A to je další problém, pomyslel si rozladěně. Nikdy v životě neomdlel, a i když věděl, že to úzce souviselo s tím famózním sexem životních druhů, stejně bylo proklatě demoralizující upadat na konci každého čísla do mdlob, jako zadýchaná panna. A dokonce ani nemohl klást Drině za vinu, že ho přespříliš vzrušovala, nebo tak rozdivočila vášní, až nad sebou ztratil kontrolu.

Well, ale teďka naposled bych vlastně možná mohl, připustil s úsměvem. Při posledním kole to rozhodně byla Drina, kdo pevně třímal otěže. A rozdivočila ho vášní, o tom žádná, tak rychle a tvrdě, že nepodal lepší výkon než nějaké nezkušené čtrnáctileté ucho, co utratilo roční kapesné za drahou šlapku. Přísahal by, že nebyla na kolenou ani dvě minuty, a už zvrátil hlavu, řval jako pominutý… a probral se na zemi.

Přesně to bylo důvodem, proč se normálně pokoušel převzít kontrolu nad situací. Chtěl zpomalit a snažil se, aby to trvalo déle než dvě zavrčení a jedno zahekání. Dosud však, naneštěstí, marně. Což ovšem neznamená, že bych se přestal snažit, pomyslel si hořce. Drina si zaslouží, abych ji pomiloval pomalu, byl náležitě pozorný a—

Tyto myšlenky však rychle vzaly za své, když ho cosi napadlo. Proč mu vlastně v ložnici přenechávala kontrolu? Drina byla ženou, která celý život bojovala za nezávislost a kontrolu, přesto pokud šlo o vášeň, ani jednou nezaprotestovala proti tomu, aby se ujal vedení.

Sklopil k ní zrak a zakabonil se. Náhle dostal strach, že jí jeho vůdčí chování mohlo ubírat na rozkoši. Tedy, ne na rozkoši jako takové, protože zatraceně dobře věděl, že si užívala stejně jako on, ale současně ji to taky mohlo štvát. Při tom pomyšlení mu na čele vyskočily vrásky… Vtom cosi zavrzalo. Pohlédl ke schodišti, ale nic tam nebylo. To jen sedá dům, řekl si v duchu. Zvuk ho však upozornil, jak od nich bylo lehkomyslné dovádět spolu tady na chodbě. Ačkoli s sebou neměli Stephanii, Leonius by se mohl rozhodnout, že připíše Drinu na seznam žádoucích žen. Nechat se pohltit vášní, která je zanechala v mdlobách a vydané všem napospas, rozhodně nebylo nejmoudřejší. Minimálně jsme se měli přesunout do mého pokoje, kde se dají zamknout dveře, pomyslel si a začal si sedat.

Drinu vyburcovalo ze spánku šustění a otevírání a zavírání šuplíků. Mžouravě rozlepila oči, pomalu se posadila a rozhlédla se po místnosti, která musela být Harperovým pokojem. Říkal, že je pěkný, a nedělal si legraci. Byl vážně krásný, s postelí, šatníkem a komodou se zásuvkami v jednom rohu. Zbytek místnosti zabíralo posezení. Televizor, stereo a knihovna, stejně tak dvojkřeslo plus křeslo, a nescházel tu ani malý jídelní kout.

Je to jako malý staromládenecký byt, pomyslela si. Pohledem zabrousila ke komodě, kde Harper zručně vytahoval ze zásuvek oblečení a skládal je do kufru. Chvíli ho pozorovala, pak shodila nohy z postele a zůstala sedět na kraji.

“Helemese, kdopak se nám to probudil.” Usmál se na ni, zavřel komodu i kufr, a rychle ho odnášel ke dveřím, které nejspíš vedly do zbytku domu.

Vstala, aby vyrazila za ním, myslela si, že odcházejí, ale když jen postavil kufr vedle dveří a otočil se nazpět, po pár krocích se zastavila.

S úsměvem došel až k ní a objal ji kolem pasu.

Přitulila se k němu s tichým povzdechem a pak se otráveně zeptala: “Proč se vždycky probudíš přede mnou? Jsem starší než ty. Určitě bych se měla budit první já.”

Harper se její dotčené stížnosti zachechtal a sklonil se, aby ji políbil na nos. Načež kontroval: “Proč mě vždycky tak poblázníš? Jsem pak vášní šílený, ejakuluji moc brzy a padnu do mdlob jako holka.”

“Mě tohleto omdlévání taky příliš netěší,” ujistila ho. “Je to o strach. Neztrácela jsem vědomí ani tenkrát, když byly v módě ty zatrápené šněrovačky. A ty se nosily tak utažené, žes nemohl dýchat,” ušklíbla se. Kousek se odklonila a hleděla mu do očí, když dodávala: “A pokud jde o to ostatní, nemyslím si, že je to moc brzy.”

“Ne?” usmál se. Rukama jí jezdil nahoru dolů po zádech.

Zavrtěla hlavou a pak se usmála a přiznala: “Well… existují jisté věci, co bych s tebou ráda dělala, ke kterým se podle mě ještě tak dekádu nedostaneme. Tedy dokud nepoleví tohleto šílenství nových životních druhů. Ale…” pokrčila rameny, “myslím, že dovedu být trpělivá.”

“Deset let?” zašklebil se. “Já myslel, že to potrvá plus mínus jeden rok, než trochu přibrzdíme.”

“Tak se to traduje,” potvrdila. “Ale neříkám, že už se toho nemůžu dočkat.”

Harper se zakřenil a sklonil se, aby ji políbil. Začalo to jako sladký, něžný polibek, platonická něha se však záhy zvrhla v cosi tělesnějšího. Když se k němu Drina přitiskla a ovinula mu ruce kolem krku, začal ji kormidlovat pozpátku k posteli. V klíčovém momentu je otočil a padl naznak na matraci, takže přistála na něm.

Jakmile se odrazili, se smíchem se odtrhla, posadila se na něj obkročmo a hříšně se usmála. “Teď tě mám přesně tam, kde tě chci mít.”

“Myslel jsem si to,” přisvědčil se smrtelnou vážností, a když ztichla a tázavě se na něj zahleděla, vysvětlil: “Napadlo mě, že jsi ženou, která celý svůj život bojovala za nezávislost a kontrolu nad chodem věcí, a v této oblasti jsem ti tu kontrolu zatím stále upíral. Nechci, abys mne nenáviděla, takže nastal čas vzdát se vlády a—” Když mu najednou dlaní zakryla pusu, překvapeně zmlkl.

“Zaprvé,” řekla měkce. “Není pravda, že tě za dominanci v ložnici nenávidím.”

Ucítila, jak jí pod rukou pohnul rty a zvedla ji.

Křivě se usmíval, a když už teď mohl mluvit, hnedle toho využil: “To rád slyším.”

“Za druhé,” začala, opláceje mu úsměv. “Kupodivu mi to…”

Když na její odmlčení zvedl obočí, povzdechla si a bezmocně pokrčila rameny.

“Abych pravdu řekla, samotnou mě to překvapuje, ale mám prazvláštní dojem, že mi to nevadí. Sama tomu nerozumím,” dodala nakvap. “Chci říci, už v Torontu jsem si všimla, že rád držíš otěže. A protože jsem kontrolou posedlá, uvažovala jsem, proč mi to nevadí, ale… prostě nevadí. Dokonce se mi to líbí. Tak trochu mě to vzrušuje.” Zamračila se a přiznala: “Což mi poněkud vadí.”

Harper se něžně usmál jejímu zmatku, a pak zvedl ruku a zastrčil jí za ucho pramen vlasů. “Nebo tě možná ta věčná kontrola jednoduše unavila, a líbí se ti mít chvilku padla.”

“To je možné,” připustila ironicky a neodpustila si varování: “Což znamená, že se to časem možná změní.”

“V to upřímně doufám,” ujistil ji Harper, a když jí po tváři prokmitly obavy, řekl: “Jsem si jistý, že se to změní i u mě. Máme před sebou čas nesmrtelných, Drino. Změna je dobrá.”

Se zjevnou úlevou přikývla. Nastanou časy, kdy bude dominantní on, a jindy zase ona. A občas nejspíš ani jeden. Dokonce může přijít doba, kdy spolu budou o místo nahoře zápolit. Ale to bude nejspíš taky zábava. Rozhodně se nebudeme nudit, konstatovala v duchu.

“Sundej si triko.”

Po těch slovech – což byl rozhodně příkaz, žádné prošení – mrkáním zahnala myšlenky na věci budoucí a podívala se mu do očí.

“Dolů s ním,” zopakoval povel. “Chci tě mít nahou jako palec.”

Pousmála se. Ostře vnímala, jak jí tuhnou bradavky, a v podbřišku se sbíhá vlhkost. Poposedla, napřímila se, uchopila spodní okraj trička a začala ho pomalu zvedat. Přetáhla si ho přes hlavu a mírně natočila trup, aby triko odhodila na zem. Potom se zase obrátila čelem k Harperovi a prostě čekala, zatímco jí jeho oči klouzaly po ňadrech a všímaly si vztyčených bradavek. Pohled na starorůžové perly ta všetečná kukadla rozzářil.

“Teď si sundej tepláky,” poručil drsným hlasem.

Chvíli váhala, pak mu ale vyhověla. Sjela po jeho stehnech dozadu, slezla z postele a postavila se. Okamžitě se posadil. Intenzivně si uvědomovala, že každý její pohyb hltá očima. Vsunula palce pod pásek tepláků a začala je stahovat. Když se předklonila, aby úkol dokončila, natáhl jednu ruku a polaskal ňadro. Proskočilo jí vzrušení a ona znehybněla. V témže zlomku sekundy, kdy se zastavila, ji Harper nechal být a ruku stáhl.

Ďábel, pomyslela si s láskou a sundala tepláky. Potom se narovnala.

“Pojď sem.”

Drina vykročila vpřed a zastavila se těsně předtím, než se dotkli koleny. Uchopil ji za ruku. Pozvolný tep vzrušení, které v ní pulzovalo, získal ozvěnu… těžce polkla.

“Jednoho dne tě připoutám k posteli a olížu každou píď tvého těla,” odtušil Harper tichým hlasem.

Klidná slova evokovala v její mysli vizi tak živou, až musela zavřít oči, a tekutina touhy nahromaděná v podbřišku začala přetékat a proudit do úžlabiny stehen. Kdo mohl vědět, že jsem v hloubi duše na bondáž, honilo se jí zmámenou hlavou, a když jí volnou rukou bez varování zajel mezi nohy, polekaně vykulila oči.

Úsměvem ocenil mokro, které tam našel, načež se jí zahleděl do tváře a nespouštěl z ní oči, zatímco brouzdal prsty po kluzké tkáni. Zakousla se do rtu, aby potlačila slastný sten. Rozkoš ji niterně rozechvívala ve zdvojených vlnách, proto pohled na stan zvedající teď Harperovy tepláky, Drinu sebeméně nepřekvapil. Jak to tak vypadá, schyluje se k dalšímu aktu typu příliš brzy a padnu do mdlob jako holka, pomyslela si. A to ani nebylo jisté, že k aktu jako takovému vůbec dojde. Už teď měla namále. Mnoho nescházelo a zdolá vrchol.

Fakticky, povzdechla si v duchu, noví životní druhové jsou prostě ubozí… vtom pustil ruku a místo ní vzal do dlaně jedno ňadro. To druhé polapil rty do vlahého vězení svých úst, a Drina přestala přemýšlet.

“Tu máš, vyzkoušej si ji.”

Kufr se svým a Stephaniiným oblečením postavila vedle toho jeho ke dveřím do garáže. Podívala se na leteckou bundu, kterou jí právě Harper podával. Poznala pilotku, co sehnal Tiny pro Stephanii, a místo které posléze při nákupech ve Wal-Martu pořídili cosi jiného. Stephanii byla trochu velká, sama však měla poněkud baculatější proporce, a tak jí nejspíš padne. Rozhodně jí bude sedět lépe, než kabát půjčený od Teddyho.

Jen co bundu vděčně přijala, Harper se opět obrátil k šatníku a začal se probírat věcmi na horní polici. Nechala ho kramařit. Teddyho plášť svlékla a položila na kufry, aby ho tam náhodou nezapomněli, a natáhla si legendární chloubu amerického letectva. Postavila se v ní před veliké zrcadlo, které viselo na zdi naproti dveřím do garáže.

Nebyl to zrovna její styl, ale přesně podle očekávání jí byla akorát. Bohatě mi postačí, než si budu moct koupit něco jiného, konstatovala v duchu, a když se za ní najednou zjevil Harper a nasadil jí na hlavu bílou vlněnou čepici, zamrkala překvapením. Dal si na čas a pečlivě pod ni zastrkal všechny vlasy, poté se usmál do zrcadla na výsledek.

“Venku je zima,” poznamenal na vysvětlenou a ještě vyčaroval vysoké černé kožené botky téměř bez podpatku. “Zkus si tyhle. Patří Elvi, ale té by to určitě nevadilo. Vypadají, že by ti mohly být.”

Sotva se pustila do obouvání, vrátil se ke skříni a pokračoval v pátrání po pokladech. Až příliš snadno vyklouzla z Teddyho obrovských bagančat a opřela se o zeď, aby si vyzkoušela Elvinu kozačku. Padla bezmála dokonale, což kvitovala úsměvem. Byla jí asi o půl čísla větší, ale rozhodně v ní nebruslila jako v tom Teddyho botisku.

“Sedí?” zeptal se Harper. Zrovna si sundal druhý Teddyho kabát a přihodil ho na kufry, než se nasoukal do vlastního.

Drina přikývla a pustila se do obouvání druhé boty. “Skvěle. Díky.”

Pousmál se a obrátil se zase ke skříni. Bleskově našel svoje boty a přezul se do nich z půjčeného páru obuvi. Ještě přibral Stephaniiny boty a nový kabát a zavřel skříň.

“Potřebujeme ještě něco?” zeptal se, když odnášel Teddyho boty ke kufrům.

Drina se nad otázkou zamyslela, ale zavrtěla hlavou. “Nic mě nenapadá. Koneckonců když na něco přijdeme, vždycky se sem můžeme vrátit.”

S kývnutím sebral z věšáčku u dveří klíče od vozu a začal sbírat svůj kufr a šatstvo půjčené od Teddyho. Pobral všechno kromě jedněch bot a Drinina kufru. Vzala tedy to, co zbylo, a následovala ho do garáže.

Všechno rychle naskládali do kufru Victorova auta a nastoupili.

“Směr čokoláda a kola?” zeptal se, jen co stiskl tlačítko na otevření garážových vrat a nastartoval.

Drina otevřela pusu k odpovědi, ale vtom se automaticky rozsvítila světla v garáži. Zarazila se, poněvadž si vzpomněla na jeho předchozí obavy, že by použití elektřiny mohlo způsobit další požár.

Harper se ušklíbnul, ale pak vzdychl, jednoduše zařadil rychlost a vyjel na příjezdovou cestu. Opět stiskl tlačítko dálkového ovládání, a pak už se jen koukali za sebe, jak vrata klesají dolů a světla zhasínají.

Zamračil se a ostražitě pozoroval dům. “Nemyslím si, že by garáž byla zapojená na stejný okruh jako veranda. Aspoň v to doufám. A nejsem elektrikář, takže co se týče rizika požáru, mohu se naprosto mýlit, ale…”

“Co kdybychom tady minutku poseděli, abychom měli jistotu, že se nic nestane,” navrhla Drina. “Opatrnost je matkou moudrosti. Kdybychom odjeli a něco se přihodilo, cítila bych se pak hrozně.”

Přikývl a zaparkoval. Zvedl koleno a otočil se na sedadle bokem, takže viděl současně na ni i na Vilu. Natáhl se, vzal Drinu za ruku a tu si položil na nohu. Začal si hrát s jejími prstíky. “Myslíš, že Lucian bude chtít, abyste s Andersem odvezli Stephanii zpátky do Toronta?”

Povzdechla si a zabořila se do sedadla. “Stephanie se mne v koupelně zeptala na něco podobného, ale já prostě nevím. Dokud dům neopraví, tak tady bydlet nemůžeme, čili pravděpodobně ano. Ledaže by nám ve městečku opatřil něco jiného, kde bychom se mohli ubytovat.”

Oba se odmlčeli. Drina dumala, co asi udělá Harper, pokud k tomu dojde. Bude chtít odjet spolu s ní? Myslela si, že ano, nebo spíš doufala, že bude, ale—

“Možná tě vymění, když se teď objevila hrozba, a z tebe je stejná roztěkaná nová životní družka jako Mirabeau a Tiny,” poznamenal Harper. Při řeči jí bříškem palce přejížděl sem a tam po dlani. Pohlédl na ni a otázal se: “Zůstala bys tady, kdyby to udělal?”

Váhala. Chtěla říci ano. Popravdě řečeno, chtěla ho odvést zpátky do Vily, odvléct do postele a jednoduše tam zůstat… navždycky. To však udělat nemohla. A co se týče toho ano, přestože celým srdcem chtěla souhlasit, měla pocit, že nesmí. Slíbila Stephanii, že pokud bude muset odjet zpátky do Toronta, zůstane s ní. Nechtěla ji zradit.

Nešlo ale jen o upřímnou nechuť týnejdžerku zklamat. Hlavně jí dělalo starosti, co by se s tou dívčinou stalo, jakmile by se ocitla v Torontu, pod ostřížím dohledem Luciana. Kdyby usoudil, že by mohla degradovat v bez-tesáka, a že je vlastně potenciální hrozbou, mohl by… Well, v nejlepším případě by patrně trval na tom, aby zůstala zavřená v domě vykonavatelů. Holka by se tam uzoufala. Neměla by absolutně žádnou naději ani na jakous takous normálnost. A raději nechtěla domýšlet, co by mohl udělat v nejhorším případě.

Najednou Harper pustil její ruku a obrátil se na sedadle dopředu. Znovu nastartoval a zařadil rychlost. “Už jsme čekali dost dlouho. Nakoupíme ty nesmysly pro Stephanii a vyrazíme zpátky k Teddymu.”

Překvapeně se ohlédla. Vůbec si neuvědomila, že tam seděla zabraná do myšlenek takovou dobu, ale soudě podle zklamání, které zaslechla v Harperově hlase, musela mlčet hezky dlouho. A neodpověděla mu na otázku. Což podle toho, jak se tvářil, vzal jako ne.

Musím mu povědět, co jsem slíbila Stephanii, uvědomila si, ale dříve, než stihla zformulovat vysvětlení, Harper natáhl ruku a zapnul rádio. Navíc ho o pár čárek zesílil, takže kabinu vozu zaplavila hlasitá hudba. Než by se překřikovala s rádiem, nechala to Drina prozatím plavat. Všechno Harperovi vyloží, až se dostanou do domku… a pak ho požádá, aby odjel do Toronta s ní, vydá-li Lucian rozkaz k návratu. Tam se pak mohou rozhodnout, co podniknou dál. Neměla nejmenších pochyb o tom, že chce být s ním. Otázkou všech otázek zůstávalo: kde to bude. A o tom budou muset rozhodnout společně.

15. KAPITOLA

“Helemese, tady jste. Zrovna jsme se po vás chystali vyhlásit pátrání.”

Drina se v Teddyho domku hned za dveřmi zastavila a otočila se, aby nakoukla do jídelny. Zběžně přelétla očima po třech lidech usazených za stolem, ale sotva našly toho, kdo promluvil, málem jí vypadly z důlků.

“Tiny,” zakřenila se. “Jsi vzhůru.”

“Jo,” usmál se. Vstal a zmizel z dohledu směrem ke kuchyni, ale když se ptal: “Kávu?” jeho hlas nebylo možné přeslechnout, ostatně jako vždy.

“Ano, prosím,” zavolala za ním a pohledem zabrousila zpátky k Teddymu a Mirabeau u stolu. To už se ozýval i Harper, že prý by si s dovolením také jednu dal.

“Probral se moment potom, co jste odjeli,” informovala je Mirabeau. Úlevou a štěstím celá zářila.

Usmála se na ni, a pak se obrátila, aby si svlékla a uklidila kabát a boty, stejně jako Harper.

“A o chvilku později odvezl Teddy Alessandra a Edwarda i s děvčaty domů,” pokračovala Mirabeau. Drina zatím postavila sáček z krámku se smíšeným zbožím na stůl a usadila se. “Takže tu zbylo nás šest našinců.”

“Když už je řeč o šestici našinců, kdepak je Stephanie?” zeptal se Harper. “Nakoupili jsme ty pamlsky, co chtěla.”

Drina se ušklíbla. Strávili ve vile podstatně víc času, než měli v úmyslu. Už odbila půlnoc. Děvče šlo nejspíš na kutě. Ačkoliv… pokud ano, jak to že je Mirabeau tady dole? Zamračila se. “Šla spát?”

“Ne. S Andersem na hambáč,” odpověděla Mirabeau.

“Cože?” hlesla nechápavě.

Mirabeau přikývla. “Hráli jsme karty, potom Andersovi zazvonil telefon, a tak ho odešel vzít. Vrátil se zrovna, když si Stephanie stěžovala, jak vám to nemožně dlouho trvá, a prý kéž by vám mohla zavolat, abyste jí na zpáteční cestě koupili ještě taky hamburger. No a on se nabídl, že ji na něj vezme.”

Tiny se pousmál. “To dítě se odtud nemohlo dostat dost rychle.”

Drina se zamračila. Nedivila se, že Stephanie skočila po šanci vypadnout z baráku. Trčela tady zavřená dobrých čtyřiadvacet hodin a předtím byla pro změnu uvězněná ve Vile Casey. Holka z toho evidentně začínala být krapet neposedná. Když však vzala v úvahu riziko dalších útoků, nemohla si nepomyslet, že brát to děvče ven byl moc špatný nápad.

“Bude to v pohodě,” uklidňovala ji Mirabeau. “Anders není hloupý. Zaveze ji rovnou tam a hned zase nazpátek. Krom toho jsme tady uprostřed ničeho, a když nasedali do vozu, kontrolovala jsem silnici. Nikdo se na ně nepověsil.”

Drina se uvolnila a přikývla. Teddyho dům stál mimo město, na pásu země mezi dvěma rozlehlými lány. Nebylo se tady kam schovat, aby bylo možné nepozorovaně sledovat dům. “Jak je to dlouho, co odjeli?”

“Hodina,” řekl Teddy, když Mirabeau znejistěla.

“To přece nemůže být tak dlouho,” namítla zamračeně.

“Když odcházeli, podíval jsem se na hodinky,” odtušil tiše.

“Touto dobou už by měli být zpátky,” poznamenal Harper. Tón hlasu naznačoval, že i jemu to začínalo dělat starosti.

Drina automaticky sáhla do zadní kapsy pro telefon, hned se ale zarazila, protože si vzpomněla, že má na sobě tepláky. Telefon by měl být— Jen co si uvědomila, že býval v zadní kapse džínsů, které měla na sebe, když schytala tu voňavou sprchu, od plic zaklela. Než byly kalhoty vhozeny do pytle a vyhozeny, osobně vyprázdnila kapsy. Mobil v nich nebyl. Musel mi vypadnout, když jsem válela sudy na předzahrádce Vily Casey, pomyslela si.

“Zavolám Andersovi,” vyhrkla Mirabeau. Vylovila ze zadní kapsy mobil a právě začala mačkat číslice, když vtom zaslechli, jak na příjezdovou cestu vjíždí nějaké vozidlo. Vstala, doběhla k oknu a jen co vykoukla ven, uvolnila se. “SUV.”

Všem u stolu se po té zprávě viditelně ulevilo.

Mirabeau se právě znovu usazovala na židli, když do domu vtrhl Anders a objevil se na prahu jídelny. “Je tady?”

Drina zvedla obočí. “Kdo?”

“Stephanie.”

Znělo to jako hadí zasyčení. Strnula. Zmocnilo se jí zlé tušení.

“Byla s tebou,” řekla Mirabeau, jako by na to snad mohl zapomenout. Anders vyplivl nadávku a zamířil zase k východu.

Uvědomila si, že hodlá odejít, aniž by komukoli cokoli vysvětlil. Drina vyletěla ze židle, oběhla stůl a postavila se mu do cesty. “Tak moment. O co tady jde? Kde je?”

Anders se zarazil, ale pak si povzdechl a otočil se. Jednou rukou si frustrovaně prohrábl vlasy. “Nevím. Zastavil jsem u pumpy, natankoval, odešel zaplatit, a když jsem se vrátil, byla pryč.”

“Pravděpodobně šla jenom do koupelny nebo co,” chlácholivě poznamenal Teddy, když napětí v místnosti zhoustlo. Vstal, odešel k psacímu stolu a vytáhl telefonní seznam. “Která pumpa to byla? Esso nebo Pioneer vedle Wal-Martu?”

“Ani jedna,” odpověděl Anders. “Ta další. Na jméno si nevzpomínám.”

Teddy se k němu nechápavě otočil. “Která další? Žádnou jinou tu nemáme.”

“Ta u dálnice,” řekl Anders. “Stejně na tom nesejde. Koupelnu jsem zkontroloval.”

Teddy odložil seznam na stůl. “Proč byste ksakru jezdil takovou dálku? Ty první dvě jsou o polovinu blíž.”

Anders cosi rusky zahučel a znovu se obrátil k odchodu. “Jedu zpátky. Budu ji hledat.”

“Pojedeš leda tak do pekel.” Drina ho bez okolků popadla za paži a přinutila otočit se čelem k nim. “O co tady kráčí, Andersi? Kam jsi ji vezl?”

“To nesmím říci,” odtušil ponuře.

Mirabeau se zapojila do výslechu. “Proč ne?”

“Protože to Lucian zakázal.”

Drina překvapeně zamrkala a pak přimhouřila oči. “Tys ji odvážel do Toronta.”

Nepotvrdil to, ale ani nepopřel. Hned jí bylo jasné, že na to kápla.

“Proč Lucian nechtěl, aby se to Drina dozvěděla?” zeptal se Harper. Procházel jídelnou za nimi, s Tinym za patami.

“Protože by měla pocit, že musí jet také, a on chce, aby zůstala tady s tebou,” suše odvětil Anders.

Drina na sobě ucítila Harperův pohled, ale příliš ji zaměstnávaly obavy z toho, co Anders řekl, a co by to znamenalo pro Stephanii. Pobyt v Torontu, poblíž Luciana, a bez jediné živé duše, které by na ní záleželo. Věděla, že Stephaniina sestra Dani právě teď pobývala někde dole ve Státech, v roli volavky. A ony dvě s Mirabeau jsou tady v Port Henry. Ta chudera by zůstala dočista sama.

“No, bez kabátu se nemohla dostat daleko. Pravděpodobně byla v koupelně, zatímco jste byl v obchodě, a v obchodě, když jste prohledával koupelnu. Pěšky zpátky nedojde, Andersi,” prohlásil Teddy a zvedl sluchátko. “Na to je to ztraceně moc velká dálka a zima. Nejspíš postává u pumpy a čeká, až se vrátíte.”

“Ne, utekla,” zašeptala Drina a Mirabeau jen vážně přikývla.

“Cože?” zamračil se Anders. “Proč by sakra utíkala?”

“Protože se jí tady líbí, a tys ji odvážel do Toronta, kde byla nešťastná.” Jak prosté.

“Nevěděla to. Ještě jsem jí nic neřekl. Chystal jsem se k tomu teprve, až se dostaneme na dálnici.”

“Tos ani nemusel,” ušklíbla se Mirabeau. “Vyčetla ti to z hlavy.”

Anders se nezasmál. Stiskl rty a řekl: “Dával jsem si pozor, abych na to ani nepomyslel. Neměla co přečíst.”

Těmi slovy Drině prozradil, že o Stephaniiných zvláštních schopnostech věděl. Lépe řečeno, znal je částečně. Věděl, že mu dokáže přečíst myšlenky, přestože je starý a není nový životní druh. Ale nevěděl, že nebyla omezena na povrchovou paměť. Což znamenalo, že to věděl i Lucian. Spatřila, jak Anders přimhouřil oči a bezostyšně je do ní zabodl, a povzdechla si. Došlo jí, jak se to dozvěděl. Četl jí myšlenky dokonce i teď, a evidentně je četl už dříve. Jí i Mirabeau.

“Na tom nesejde,” odtušila unaveně. Prošla kolem něho ke skříni a vytáhla bundu-pilotku.

Anders znovu zamířil ke dveřím. “Jedu tam. Budu ji hledat.”

“Počkej na nás,” křikla za ním Mirabeau. Natáhla se přes Drinu pro svůj a Tinyho plášť. “Vysadíš mě s Tinym u Vily Casey. Naše SUV je ještě tam. Můžeme pomoct při hledání.”

Drina se začala soukat do Stephaniiny bundy, ale když si uvědomila, že tak nějak automaticky předpokládala, že se Harper bude ochotný zúčastnit pátrání po dívce, a ani se ho nezeptala, zarazila se a nejistě po něm koukla. “Omlouvám se. Nevadilo by ti, kdybychom—?”

“Ne, jistěže ne,” odvětil vážně. “Podej mi kabát.”

Poslechla s úlevným povzdechem. Ještě popadla svoje boty a vrátila se do jídelny, aby se obula. Když vešla, Teddy visel na telefonu. Vrhla na něj tázavý pohled, ale jen zavrtěl hlavou. Posadil se za stůl a znovu se zahloubal nad telefonním seznamem.

“Budu trochu telefonovat,” oznámil. “Prodavačům u Tima Hortona, do krámu se smíšeným zbožím a prostě všude, kde mají ještě otevřeno, aby se po ní dívali. Pak dám dohromady pátrací četu a budu koordinovat hledání. Jestli něco uvidíte, nebo se cokoli dozvíte, ohlaste to sem.”

Drina přikývla a posadila se k obouvání. V době, kdy skončila, byli Mirabeau, Tiny a Anders pryč, a Harper se v síňce narovnával se zavázanými tkaničkami.

“Hotovo?” zeptal se.

S kývnutím vyšla ven a namířila si to k autu vypůjčenému od Victora.

“Kde začneme?” zeptal se, jen co nastartoval vůz. “Na pumpě před dálnicí?”

Zamračila se a moment uvažovala, ale nakonec zavrtěla hlavou. “Tam už s největší pravděpodobností míří Anders, takže to zřejmě nemá cenu.”

“Já ti nevím,” odtušil, zatímco couval z příjezdové cesty. “Před Andersem se Stephanie možná ukrývá, protože ji chce odvézt do Toronta, ale nemyslím si, že by se schovávala i před tebou. Třeba právě naopak, jestli nás uvidí jet okolo, mohla by se ukázat.”

“Myslíš?” zadoufala nahlas.

Vážně přisvědčil: “Rozhodně.”

Teddy si nedělal legraci. Čerpací stanice byla z města pekelně daleko. Člověk měl pocit, že dostat se tam trvalo věčnost, ale Drina strávila celou cestu pečlivým prohlížením ulic, všech a všeho, co míjeli. Jak si tak v duchu představovala, co by mohlo samotnou holčinu potkat, chtěla Stephanii nalézt čím dál zoufaleji.

Nelámala si hlavu se smrtelnými úchyly nebo prostě gaunery, co by ji napadli. Se svou zvětšenou silou a rychlostí byla Stephanie víceméně smrtelníku-vzdorná. Ve skutečnosti by každý smrtelník dost hloupý na to, aby si drobnou blondýnku vyhlédl za oběť, brzy zjistil, že udělal obrovskou chybu a se zlou by se potázal. Ale někdo na ně útočil, a jestli to byl Leonius…

Při pomyšlení, co by se dívence mohlo stát, kdyby mu padla do pazourů, se jí dělalo strachy zle.

U pumpy uviděli Anderse, ale Stephanie nikde, tak se rozhodli jezdit po okolí, prohlížet pole a podniky, a až se dostanou blíž k městu, do obydlenější oblasti, domy a dvorky.

“Neexistuje tady někde něco, kam by šla? Nějaké místo, které měla ráda nebo… prostě cokoli, kam by mohla podle tebe jít?” zeptal se Harper o dvě hodiny později. V té době už jen kroužili kolem, brázdili x-krát prohledanou oblast a neviděli nic, kromě ostatních, co taky po venku hledali Stephanii.

Drina už málem zavrtěla hlavou, když vtom se zarazila. “Beth.”

“Beth?” Zamračeně se na ni podíval. “Beth, ta z období bordel mamá? Nevěstka Beth?”

Přikývla. “Právě jsem myslela na to, že když Beth utekla před Jimmym, odešla rovnou zpátky do prázdného ex-bordelu. Na místo, kde byla naposled v bezpečí, a nazývala ho domovem.”

Harperovi to okamžitě došlo. “Vila Casey,” hlesl. Na prvním rohu to otočil. Drina zavřela oči a vyslala k nebesům tichou modlitbu, aby ji tam našli. Živou a zdravou. Nicméně toho dne v nebi asi nikdo nevybíral poštu, protože ani důkladné prohledání Vily Casey nic nového nepřineslo.

“Myslím, že nám nezbude, než zase kroužit.”

Únava v Drinině hlase Harpera nepotěšila. Zamračeně ji doprovázel z Vily na verandu a dál k autu. Zněla vyčerpaně, čemuž se ani trochu nedivil. Na té své stoličce se minulou noc při čekání, než otevřou lékárnu, určitě moc nevyspala. Měl však podezření, že většinu vyčerpání zavinil strach. Začínala ztrácet naději.

“Potřebuji natankovat a ta pumpa u dálnice je jediná, co má v tuto hodinu ještě otevřeno,” řekl, zatímco kráčeli podél garáže k příjezdové cestě. “Vrátíme se tam a začneme další okruh.”

Přikývla, moc optimisticky se ale netvářila.

Harper jí otevřel dveře, ale než stačila nastoupit, chytil ji za ruku. “Najdeme ji, Drino. Nepřestaneme hledat, dokud ji nenajdeme.”

Zhluboka si povzdechla, naklonila se k němu a políbila ho na tvář. “Děkuji,” zašeptala. Vypadala stejně klidně a silně jako celou noc, ale něco v jejím hlase mu napovědělo, že si jeho snahy dodat jí kuráž sice vážila, ale moc to nefungovalo. Přihlížel, jak nasedala do auta. Kéž by tak mohl něco udělat, aby se cítila lépe. Ale náladu by jí nejspíš zvedlo jedno jediné… nalezení Stephanie.

Kde ta kolčavka do pekla je, ptal se sám sebe, když zabouchl dveře a obcházel kapotu na řidičovu stranu. Naneštěstí neměl nejmenší tušení.

V tichosti se vraceli na čerpací stanici, oba mlčky skenovali očima ubíhající krajinu, jestli nezahlédnou Stephanii. Ve chvíli, kdy Harper podotkl: “Možná bychom měli zatelefonovat Teddymu, jestli ji někdo nenašel,” už byli skoro u pumpy.

Drina se na něj překvapeně podívala. “To by nám přece určitě zavolali.”

“No jasně,” zabručel, pak ale namítl: “Jenomže jestli teď dostává kapky, že vzala roha, mohli nám to v roztržitosti pozapomenout sdělit.”

“To je možné,” odtušila zvolna, posadila se o trochu rovněji a zeptala se: “Můžu použít tvůj telefon?”

Odtrhl zrak od vozovky a užasle se na ni podíval. “Kde máš svůj?”

“Ztratila jsem ho tu noc, kdy hořelo.”

Ušklíbl se a obrátil pohled zpátky k silnici, než přiznal: “Já taky. Měl jsem ho v zadní kapse.” Ke konci z něho asi zbyla jen roztavená změť, pomyslel si.

“Ani jeden teda nemáme mobil?” zeptala se s údivem a pousmála se, aniž čekala odpověď. “Tak to nám zavolat ani nemohli. Třeba už je celé hodiny doma u Teddyho.”

Harper na ni pohlédl. Strachoval se, aby z naděje nezůstala jen beznaděj, ale nahlas řekl: “Můžeme si zatelefonovat z pumpy. Znám číslo do Teddyho domu.”

Drina s tichým vzdychnutím zavěsila, a chvíli tam jenom tak stála a čekala, až hladina zklamání klesne na trochu únosnou míru. Harper jí dal Teddyho číslo s tím, že má jít telefonovat, a on zatím natankuje. Ale Stephanie doma nebyla, a ani nikdo neohlásil, že by ji viděl. Ani holky od Timmyho H., ani Val z dvacet-čtyři-hodin Quicky martu, nikdo. Teddy zněl stejně frustrovaně, jak se ona cítila.

“Žádná radost, což?”

Pohlédla na vychrtlého mladíka s pískovými vlasy, který obsluhoval za pultem na čerpací stanici. Na jmenovce měl napsáno Jason. “Žádná radost?”

“Nemáte štěstí,” přeložil, ohryzek mu poskakoval v rytmu slov. “Nikdo ji neviděl?”

“Aha, ne,” povzdechla si. Přistrčila mu telefon. “Děkuju, že jste mě nechal zavolat.”

“Žádný problém,” mávnul rukou. Odvrátil se, aby vrátil přístroj tam, kam patřil, na pult za pokladnu, kterou obsluhoval. “To je to nejmenší, co pro vás můžu udělat, když nemáme telefonní automat. Ty už dneska těžko někde najdete. Jak roste popularita mobilů, jsou čím dál vzácnější.”

“Ano,” hlesla. Do oka jí padly čokoládové tyčinky lemující čelo pultu. Z toho strachu dostávalo její tělo hlad. Harperovo určitě také.

“I když těžko říct, proč ji ještě nikdo neviděl. Co deset minut tady staví další kára s lidmi, kteří po ní pátrají. Teddy musel povolat do akce půlku města,” poznamenal Jason. Obrátil se opět tváří k ní. “Jestli jde pěšky, touhle dobou už ji měl někdo zahlédnout. Možná zvedla palec.”

“Zvedla palec?” nechápala Drina.

“Však víte.” Zvedl ruku s prsty v pěst a palcem nahoru. Když jí to pořád nedocházelo, dodal: “Stopování, přeci. Musela si něco stopnout.” Konečně se jí rozbřesklo. Usmál se na ni. “Ten váš přízvuk… vy asi nejste zdejší, huh?”

Zavrtěla hlavou. “Španělsko.”

“Senzace. Tam jsem… taky nebyl,” pokýval hlavou. “Vždycky jsem se tam chtěl podívat. Jednou tam pojedu.”

“Byla tady ještě nějaká jiná auta? Myslím v době, kdy tankoval Anders.” zeptala se najednou.

“Anders?” Teď bylo na Jasonovi, aby nechápal, ale bryskně si domyslel, koho mínila. “Aha jo, myslíte toho černýho elegána, co tu holku ztratil?”

Přikývla.

“No jo, nějakej starej chlápek platil za benzín a kupoval prázdný kalorie. Kokot, jen co je pravda,” dodal s úšklebkem. “Viděl, jak ten váš Anders vystupuje a začíná tankovat, a on vám mi povídá: Raději si zamkni kasu a dveře, chlapče. Ten negr ti to sem nejspíš přijel vybrat.” Jason si odfrkl. “Rasistickej starej čurák. Hned jak odjel, mrkl jsem na bezpečnostní záznam a… zlodějem byl samozřejmě on sám. Když jsem se k němu otočil zády pro tikety, co po mně chtěl, ztopil minimálně tři čokoládové tyčinky.”

Drina zpozorněla. “Bezpečnostní záznam?”

“Jo.” Mávnul do rohu obchodu. “Šéf nechal loni nainstalovat kameru. Prý to snižuje pojistné.”

Zahleděla se na věc, která vypadala jako kulaté zrcadlo v rohu, a uvažovala, kam je asi nasměrovaná.

“Ten Anders se na něj ptal taky, ale venku kamery nejsou, a tak nemáme záběry pump. Je tady jenom tahleta jedna uvnitř, takže se s ní nezdržoval. Ale jestli chcete, můžete se na ten záznam podívat.”

Chvíli váhala, ale pak došla k názoru, že nezaškodí na něj kouknout. Ježdění kolem dokola jim Stephanii nevrátilo. Třeba bude na záznamu něco, co se nakonec ukáže jako užitečné. “Ano. Buďte tak hodný.”

“Běžte kolem,” vybídnul ji a ukázal na konec pultu.

Podle pokynů obešla dlouhý pult a vešla za něj. Jason si zatím dřepl a začal datlovat na klávesnici schované pod pultem. Hned vedle ní stál maličký monitor.

“Copak to děláte?” zeptala se, když něco naťukal, klikl myší a ťukal dál.

“Spouštím program a zadávám čas, který chci, takže se nahraný záznam začne tadyhle přehrávat,” vysvětlil a mumlal: “Dávali noční reprízu Dva a půl chlapa, tím pádem to bylo někdy mezi jedenácti a jedenácti třiceti.”

“Noční reprízu Dva a půl chlapa?” zopakovala zmateně.

“Takovej legrační seriál v televizi. Koukám na něj místo na zprávy,” vysvětlil s prstem namířeným na malou televizi na druhé straně. “Zabije se tím čas, když tady sedím a motám palci.”

“Aha.” Přikývla a pohlédla ke dveřím, kterými zrovna vstoupil Harper.

Zřejmě už měl natankováno.

“Co se to tady děje?” zeptal se, sotva se za ním zavřely dveře.

“Bezpečnostní video,” odpověděla. Hned se hrnul kolem pultu za nimi.

“Hotovo,” spokojeně hlesl Jason a na monitoru se cosi objevilo.

Drina si všimla miniaturního Jasona sesutého v koutě. Koukal na svou malou televizi. Začala přesouvat pohled do pozadí, ale Jason si trochu pohrál s myší a nahrávku zrychlil. Když do obchodu na obrazovce vešel postarší muž s pivním panděrem, ťukl na klávesu, a přehrávání videozáznamu se vrátilo k normální rychlosti.

“To je ten kokot,” upozornil Jason.

“Kokot?” pobaveně zopakoval Harper.

“Rasistický chmaták,” vysvětlila Drina, ale pozornost teď věnovala pozadí. Sice byla pravda, že neviděla na stojany, ale viděla na parkovací místo před nimi a značku EXIT.

“Vidíte, já vám povídal, že sebral tři tyčinky.”

Drina pohlédla na muže, který strkal něco do kapsy, zatímco se Jason zabýval sázkovým terminálem, ale když se na levém okraji monitoru objevil čumák nějakého vozu, zaměřila se opět na pozadí. SUV, tím si byla jistá, a vzápětí to potvrdil Jason slovy: “To je vůz vašeho Anderse, a teď kokot žvaní o zamykání kasy a krámu.”

Přikývla, ale dál mlčky sledovala dění na obrazovce.

“Potom tady chvilku prostě stál, jako by se bál vyjít ven. Snad měl strach, že ho váš Anders oloupí nebo co,” znechuceně komentoval Jason. “Koukejte, Anders musel zamířit dovnitř, aby zaplatil, protože právě tehdy ten chlápek vyrazil ven jako splašený.”

Pozorovali, jak pupkáč peláší z obchodu. O tři sekundy později vešel Anders a čekal, zatímco Jason vztekle mačkal knoflíky a cloumal páčkami na kase.

“Dělalo mi problémy ho namarkovat. Tohle je nový systém a je tak trochu zrádný. Furt jen samý zádrhele,” mumlal Jason. Znělo to naštvaně a rozpačitě zároveň.

“Stop!” vyštěkla najednou Drina, a Jason vystartoval. Trochu si zažongloval s myší, ale podařilo se mu hodit nahrávku do pauzy.

“Co?” Nejistě hleděl na obrazovku. “Podepisuje paragon.”

“Vraťte to, ale jenom o kousek,” požádala. Klikl myší, film se rozběhl pozpátku, a Drina znovu vyhrkla: “Stop.”

Jason měl tentokrát ruku na myši v pohotovosti a střelhbitě promítání pozastavil, ale zamračil se. “Já nic nevidím.”

Zato Harper očividně viděl to, co ona. Naklonil se přes Drinu a ukázal na auto na ulici. Právě vyjíždělo od čerpací stanice. “Je na zadním sedadle.”

Jason se nahnul blíž a zamžoural. “Vidím šmouhu, která by mohla být hlava, ale—”

“Je to ona,” ujistila ho Drina. Sledovala vůz, když vjel do záběru a zamířil k výjezdu. V okamžiku, kdy zastavil u silnice, bylo zadní sedadlo prázdné. Pak zahnul na silnici a objevila se hlava. Musela to být Stephanie. “Černý pasažér.”

“Tím se vysvětluje, proč jsme ji nedokázali přistihnout, jak jde někde po ulici,” mumlal Harper. “Měli bychom zavolat Teddymu a dát mu popis auta a číslo poznávací značky. Může to předat všem ostatním.”

“Dobrý nápad,” podotknul Jason a znovu sáhl po myši. “Zvětším to a uvidíme, jestli se nám ho podaří přečíst.”

“Není potřeba, už to mám,” zabrzdila ho. “Mohu ještě jednou použít váš telefon?”

“Well, jo, jasně, ale—” Na víc nečekala a otočila se pro telefon na pultu za nimi. Zmlkl a znovu se naklonil. Ryl nosem v obrazovce, oči si mohl vykoukat, až skoro šilhal, ale nakonec stejně jen zakroutil hlavou a podíval se na Harpera. “V žádném případě nemohla tu značku vidět, o přečtení čísla nemluvě.”

“Má velice dobré oči,” vážně odtušil Harper, zatímco Drina zuřivě vyťukávala Teddyho číslo.

Ale Jason mu na to neskočil. “Človíčku, to nejsou dobré oči, to jsou hotové super-děsivé sci-fi oči.” Zničehonic se mu čelo zkrabatilo námahou mozkových buněk. “Vypadáte povědomě. Vy jste—” zmlkl uprostřed věty a plácl se do čela. “Vy jste ten muž-vamp, co si pronajal pokoj ve vile vedle domu, kde bydlí můj kámoš Owen.”

Drina viděla, jak sebou Harper trhl, a horko těžko potlačila úsměv, ale to už se Jason obracel a vyvalil na ni oči zvící pingpongových míčků.

“U Joviše! To teda znamená, že vy asi budete jedna z těch upířích kočiček, co tam bydlí. Že jo?”

“Owen je syn Elviny sousedky,” vysvětlil Harper, a pak místo ní přisvědčil: “Ano.”

“Zatraceně,” vydechl Jason – o Harpera už okem nezavadil – a zasmušile dodal: “Mělo mi to dojít. Na člověka jste příliš sexy.”

Drina jenom potřásla hlavou a obrátila se k němu zády. Ona přece je člověk. A rozhodně není příliš sexy, ať už na cokoli. Vlastně se ani nepovažovala za nějak extra sexy. Vážně, spadala spíš do škatulky průměr. Ale byla nesmrtelná a ti z nějakého důvodu připadali smrtelníkům přitažliví. Beth na to měla svou teorii. Jelikož jí teď, coby nesmrtelné, věnovali smrtelní muži mnohem více pozornosti než jako mladinké smrtelnici, tušila v tom další drobný úskok nanobotů. Podezřívala je, že se postarali, aby těla hostitelů produkovala a vylučovala extra silné feromony na přilákání kořisti.

Ona sama neměla ponětí, jestli je to pravda, a ani jí na tom nijak zvlášť nezáleželo.

V uchu jí zazněl Teddyho hlas, a tak se přinutila soustředit na aktuální úkol. Rychle mu tlumočila, co zjistili, včetně popisu vozu a čísla poznávací značky. Nechal ji všechny informace zopakovat, slíbil, že je předá ostatním, a spěšně hovor ukončil. Určitě se nemohl dočkat, až pátrání momentálně ustrnulé na mrtvém bodě trochu rozpohybuje. Toto byla první kloudná stopa, kterou objevili po hodinách frustrujícího, bezvýsledného hledání.

“Děkuji vám, Jasone,” řekla Drina, jen co se odvrátila od telefonu, a myslela to naprosto upřímně. “Vážíme si vaší pomoci.”

Sice stejně jako prve řekl: “Žádný problém,” ale nemohla si nevšimnout, že se teď na ni díval jinak. Předtím byl přátelský a otevřený. Poznala, že ho to k ní táhlo, ale byl přirozenější. Nyní se však na ni díval jako by byla nějakou exotickou bytostí, která nečekaně přilétla k němu do práce… sexuálně přitažlivou exotickou bytostí, dodala v duchu. Dobře viděla, jak se mu oči rozostřují a neustále utíkají do jižních krajin tělesné schránky, kterou jí dala do vínku matka příroda a ovšem také nanoboti.

Harper přidal jen suché: “Přesně tak,” vzal Drinu pod paží a už ji kormidloval kolem pultu ven. “Raději pomůžeme hledat to auto.”

Čerpací stanice měla dva ostrůvky, každý se dvěma stojany. Harper parkoval u druhého ostrůvku zvenku, na místě nejdál od obchodu. Právě minuli první ostrůvek a blížili se ke druhému, když na ně najednou ze dveří zaječel Jason: “Hej, zapomněl jste zaplatit!”

Oba se na místě zastavili, a Drina se rozchechtala Harperovu podrážděnému vrčení. Pokorně se obraceli k návratu, když vtom Jason zaječel ještě jednou, tentokrát: “Bacha!”

Instinktivně se začala otáčet, ale to už ji Harper odstrkával stranou. Zakopla, chytila se stojanu pumpy, aby se udržela na nohou, a podívala se za sebe. V přímém přenosu viděla, jak Harper skočil rybičku, ruce před sebou jako ostřílený hráč baseballu, který se snaží chytit přízemní míč. Chyběla mu jen baseballová rukavice… a ten míč, pomyslela si, když spatřila, jak mu na dlani přistála planoucí láhev.

Harper zavřel oči a na moment sklonil čelo ke studenému betonu, jako by chtěl poděkovat svému udřenému andělu strážnému. Poté zvedl hlavu a vytáhl z hrdla láhve chomáč hořící látky. Dlaní ho přimáčkl k zemi, aby oheň uhasil, teprve potom se začal zvedat. Láhev držel jako by to byl jedovatý had.

“Jsi v pořádku?” koktala Drina. Spěchala k němu, oči upřené směrem, odkud láhev přilétla. Ale nebylo tam nic k vidění. Ať už ji hodil kdokoli, byl pryč.

Harper se vedle ní s kývnutím štrachal na nohy. “Promiň, že jsem tě odstrčil.”

Hned ho okřikla: “Neomlouvej se. Já ji ani neviděla.”

“Spatřil jsem ji, jakmile Jason vykřikl. Bylo to jako repríza noční můry.”

Soucitně mu stiskla paži, a pak se ohlédla, jelikož se k nim přihnal Jason.

“Páni, jé, páni, to bylo— Páni!” vřískal. Oči, studánky plné šoku a až nábožné úcty, měl jenom pro Harpera. “Páni, vy— To bylo— To bylo jako, woooooo.” Promáchl rukou vzduch, jak napodoboval obloukovou dráhu letu láhve. “A vy na to waaaaah.” S pusou dokořán imitoval Harperovu rybičku po láhvi, a pak zavrtěl hlavou a pronesl vpravdě památná slova: “Pane, vy jste tomu teda natrhl prdel. Tohle bylo fakt super-děsivě úžasné!”

Drina si skousla ret a přesunula pohled z mladého smrtelníka k Harperovi. Bylo na něm vidět, že ho chlapcovo obdivné perlení lehce vyvádí z míry. Odkašláním upoutala Jasonovu pozornost a zeptala se: “Viděl jste, kdo to hodil?”

Zavrtěl hlavou. “Ne, je mi to líto, ale ne. Akorát jsem zahlédl, jak na vás dva letí tenhleten pták ohnivák, a vykřikl jsem a—” Znovu obrátil zrak k Harperovi. “Wow, člověče. Vy byste mohl z fleku hrát za Toronto Blue Jays. Natrhli bychom soupeři prdel při každém zápase.”

“Ano, well, tady, možná byste to mohl vyhodit.” Harper mu předal láhev neznámé tekutiny, a když Jason přikývl a vzal si ji, sáhl do peněženky pro tři dvacítky. Podal mu je se slovy: “Promiňte, že jsem zapomněl zaplatit.”

“Jejda, žádný problém,” vyhrkl svou zjevně oblíbenou formulku Jason. “Já věděl, že to nebylo naschvál. Rozptýlilo nás to video. Ale počkat, tohle je moc,” dodal, dvě bankovky si nechal a tu třetí mu podával zpátky. “Natankoval jste akorát za čtyřicet.”

“Nechte si to,” zarazil ho Harper, postrkávající Drinu k autu. “A ještě jednou díky.”

“No, tak teda děkan! Hej, vy dva, příjemnou noc. A hlavně bezpečnou,” volal za nimi Jason, zatímco se pomalu obracel k obchodu, a Drina ho ještě zaslechla šeptat: “Páni, to teda bylo něco docela jiného. Wow.”

“Máš fanouška,” poznamenala, když nasedli do vozu.

Harper na to sice při startování udělal obličej, ale řekl: “Je to dobrej kluk. Totální pako, ale má dost zdravého rozumu, aby poznal bohyni, když ji uvidí.”

“Bohyni?” zasmála se.

Přikývl a zařadil rychlost, aby konečně vypadli z téhle pekelné pumpy. “Je si jistý, že se musíš jmenovat Afrodita nebo Venuše.”

“To jistě,” odfrkla.

“Ale nechal ti ve své hlavě šaty,” pokračoval Harper a ironicky dodal: “Čímž v mých očích stoupnul. Jak už jsem říkal, je to dobrej kluk.”

“A ušetřil nás pořádné dávky bolesti,” připomněla Drina, poněkud tlumenějším hlasem.

“Bolesti?” otázal se suše. “Spíš nás ušetřil kremace a sebe taky. Kdyby ta flaška dopadla, celé tohle proklaté místo by pravděpodobně vyletělo do luftu. Tamty stojany jsou totiž benzínové pumpy.”

Přikývla a natáhla ruku, aby mu stiskla nohu. “Pomohl, ale záchranu sis na konto připsal ty. Hezky’s to chytil, všechna čest,” dodala tiše.

“To bylo zoufalství,” povzdechl si Harper, když vyjel na silnici. “Láhve jsem si vlastně vůbec nevšiml, ale viděl jsem třepetání látky v plamenech. Letěla na nás jako nějaký hořící pták a…” Potřásl hlavou. “To byla poslední věc, kterou jsem uviděl na terase těsně předtím, než vypuklo inferno. Tehdy jsem nevěděl, co to je, a nezareagoval dost rychle, abych ji zneškodnil. Tentokrát ano.”

Jako repríza noční můry, vybavila si jeho slova a znovu mu stiskla nohu. Ale pak se zamračila a zahleděla se ven z okna, než prohlásila: “Máme problém. Dva, přesněji řečeno.”

“Jenom dva?” ušklíbl se.

Letmo se usmála, ale spustila: “Stephanie tam nebyla. Útočili na nás. Možná to není Leonius.”

“Až na to, že jsi vysoká zhruba jako Stephanie, máš na sobě její bundu a vlasy pod kulichem, takže si tě s ní snadno mohli splést,” upozornil.

Podvědomě koukla dolů na pilotku, co si oblékla, a když si uvědomila, že měl pravdu, zamračila se a stiskla rty. “Což znamená, že máme na triku novou paletu problémů.”

“Že si zřejmě s tím, aby mu zůstala naživu na chov, zas až tak moc hlavu neláme, protože ji ten výbuch mohl zabít,” odhadl.

Přikývla.

“Co dál?”

“Stephanie musela kontrolovat řidiče vozu.”

Harper sundal nohu z plynu. Auto zpomalovalo, zatímco on vyhledal její oči. “Myslíš?”

“Co bys udělal, kdyby se na zadním sedadle najednou někdo objevil?” Otázka otázek.

Trklo ho to, dokonce trochu zvrátil hlavu dozadu. “Vůz nezpomalil, nezastavil ani nevybočil z dráhy. Hladce pokračoval v jízdě.” Zamračil se. “Nevěděl jsem, že už umí ovládat smrtelníky.”

“Já taky ne,” povzdechla si Drina. “A neměla by to umět.”

“Ne,” souhlasil. Sundal jednu ruku z volantu a položil jí dlaň na stehno. Mlčel, uvažoval a nakonec řekl: “Mohla ho donutit, aby ji odvezl kamkoli chtěla.”

“Ano.”

Minutu přemýšlel a pak se otázal: “Kde žije její rodina?”

“Ve Windsoru.” Marguerite jí v New Yorku pár věcí o Stephanii pověděla – čím si prošla, odkud pochází, atd. Marguerite se kvůli Stephanii zřejmě trápila, ale to ona sama teď také.

Přikývl a na prázdné silnici otočil auto do protisměru. Vyrazil směrem, odkud přijeli. Nájezd na dálnici byl hned za čerpací stanicí.

“Chceš brnknout Teddymu, než opustíme jeho území?” zeptal se, když se dnes bůhví už pokolikáté blížili k pumpě.

Zavrtěla hlavou. “Zavoláme z Windsoru, pokud ji tam najdeme.”

“Jsou to dobré dvě hodiny cesty,” varoval ji.

Drina si skousla ret, ale zavrtěla hlavou. “Anders zavolá Lucianovi, a ten tam hned někoho pošle. Byla bych radši, kdyby tohle nemusela Stephanie řešit s cizími.”

Harper přikývl a chápavě jí stiskl ruku. Minuli čerpací stanici a vjeli na nájezd na dálnici.

16. KAPITOLA

“Támhle to je,” odtušil Harper. Zpomalil a ukázal na velkou dvoupodlažní budovu z červených cihel.

“Nezastavuj. Pokud tam je, nechci ji vyplašit,” řekla Drina tiše. “Objeď blok. Najdeme si někde místo na zaparkování a vrátíme se pěšky.”

Přišlápl plyn, trochu zrychlil, na rohu zahnul doprava, a když jeli kolem ústí uličky, která vedla za domy, zpomalil a zastavil.

“Co myslíš?” zeptal se tichým hlasem. “Mohli bychom zaparkovat tady na silnici a projít uličkou.”

Přikývla a rozepnula si bezpečnostní pás, zatímco parkoval. Pohledem zalétla oknem ven. Obzor projasňovalo svítání. Dostat se do Windsoru jim trvalo mnohem déle než ty dvě hodiny, na které jízdu odhadl Harper. Bylo skoro sedm ráno. Na dálnici došlo k nějaké havárii. Zablokovaly ji sanitky. Zatímco odváželi zraněné, odtahovali auta a likvidovali tu spoušť, kompletně tam přerušili dopravu.

Do města sice dorazili už před půldruhou hodinou, ale nejdříve museli najít telefonní automat a seznam, aby si v něm vyhledali McGillovy. Byla jich hezká řádka, ale Drina neznala křestní jméno Stephaniina otce, takže museli zkontrolovat skoro všechny. Nakonec se ukázalo, že Stephaniina rodina v seznamu nebyla, ale kápli na jednoho příbuzného McGilla, a Drina vytáhla adresu rodinného domku z mysli nevrlého muže, který otevřel dveře. Tak teď byli tady, o celé hodiny později, než svoji cestu započali.

Upřímně doufala, že nezavolat do Teddyho domu a nedovolit, aby Anders kontaktoval Luciana, nebylo fatální chybou. Jestli se stalo něco zlého, protože jsem se takto rozhodla, nikdy si to neodpustím, běželo jí hlavou, zatímco vystupovali z vozu.

Mlčky kráčeli temnou uličkou, počítali domy a vyhlíželi dvoupatrový červený cihlák. Konečně byli tady, hurá, jenomže nevěděla co čekat, a dokonce ani co udělat. Od chvíle, kdy dorazili do Windsoru, začínala uvažovat, jestli by se sem Stephanie opravdu vydala. Musela vědět, že je napadne to tady zkontrolovat. A pokud sem přijela, přišla by k domu? Vyšla nahoru a zaklepala? Je nyní uvnitř, v náručí své rodiny?

Když před sebou spatřili hledaný dům, zpomalili. Ve druhém podlaží svítila do tmy časného jitra minimálně tři světla, ale první patro zatím ještě neviděli. Výhled na zadní dvorek McGillových jim clonila sousedovic garáž. Sotva ji minuli, Harper chytil Drinu za ruku a přibrzdil. Nemusel se namáhat. Také už zpozorovala štíhlou postavičku, která objímala strom na dvorku McGillů, a chystala se zastavit.

Dlouze vydechla. Při pohledu na osamělou bytůstku z ní valný díl napětí sklouznul jako voda po kachním peří. Podle všeho se k domu vůbec nepřiblížila. Jenom tam tak stála, za studené, temné noci a dívala se… na sobě nic než tepláky, tričko a tlustý vlněný svetr, jak si Drina nemohla nevšimnout. To dítě musí být zmrzlé jako rampouch, pomyslela si zamračeně. Vzdychla a naznačila Harperovi, aby tam počkal.

Jakmile přikývl, otočila se a v tichosti vykročila kupředu. Byla asi šest stop za Stephanií, když děvče řeklo: “Trvalo vám to dost dlouho.”

Zastavila se, pak se ušklíbla a pokračovala vpřed už přirozenější chůzí.

“Co vám trvalo takovou dobu?” zeptala se Stephanie, jen co Drina zůstala stát kousek od ní.

“Na dálnici se stala nehoda. Na celé hodiny zastavili provoz,” vysvětlila a pak se s ironickým úsměvem zeptala: “Čekala jsi, že mi dojde, žes jela sem?”

Stephanie pokrčila rameny. “Kam jinam bych šla?”

“Jak jsi tady dlouho?”

“Hodiny.” Vyčerpaně si opřela hlavu o strom a povzdechla si. “Jenom jsem tady stála, koukala na dům…”

Drina obrátila pohled zpátky k domovu McGillových. Svítilo se i v přízemí, ale vše podstatné se odehrávalo v kuchyni. Viděla dovnitř celkem dobře, skleněnými posuvnými dveřmi, které vedly na venkovní verandu. Vertikální žaluzie byly otevřené, skýtal se jim tak pohled na stůl v jídelně a kuchyni za ní. U stolu seděly tři děti a muž, kterého šacovala na Stephaniina otce. Dospělá žena, nepochybně její matka, a další starší děti obcházely po kuchyni, nalévaly kávu a opékaly toasty.

“Žaluzie byly zavřené, ale když vstali, máma je otevřela. Ráda se dívá, jak vychází slunce,” odtušila Stephanie tenounkým hlasem.

Drina zaostřila na matku, ale mluvila na ni: “Ovládala jsi toho muže z čerpací stanice a přinutila ho, aby tě zavezl sem.”

“Ano,” řekla prostě.

“Nepochlubila ses mi, že už dovedeš kontrolovat lidi.”

Pokrčila rameny. “Sama jsem to nevěděla, dokud jsem to dneska v noci nezkusila.”

Drina zavřela oči. Jestli přinucení člověka, aby ji odvezl do dvě hodiny vzdáleného Windsoru, bylo jejím prvním dětským krůčkem ke kontrole mysli, pak bylo to dítě bez nadsázky super-děsivě nadané. O to víc se o ni bála. Raději tu myšlenku odsunula stranou. “Divím se, že jsi zůstala stát tady venku a nešla dál.”

Stephanie se hořce usmála. “Chtěla jsem. Cestou sem jsem to měla v plánu. Přijdu domů a máma mě obejme, poví mi, že mě má ráda, a že všechno bude zase v pořádku. A táta mi bude říkat moje malá holčičko, což jsem odjakživa nenáviděla, ale teď bych pro to zabíjela.”

Poslouchat ten toužebný podtón v jejím hlase bolelo, a Drina musela spolknout knedlík v hrdle. Stephanie byla pouhé dítě. Chtěla maminku, tatínka, jednoduše svou rodinu. O nic z toho, co ji potkalo, se neprosila. Odkašlala si. “Co tě zastavilo?”

“Leda bych jim zkomplikovala život,” pokrčila rameny. “Vím, že jim Lucian udělal něco, aby na mě zapomněli. Akorát bych to zvrzala.”

“Nezapomněli na tebe, Stephanie,” vyvedla ji z omylu, zatímco sundávala bundu, kterou pak přehodila dívence přes ramena. Aby v mrazivém únorovém počasí nepromrzla, nanoboti spotřebovávali krev zvýšeným tempem. A oni pro ni s sebou žádnou neměli. S povzdechem jí krátce masírovala paže a při tom upřesnila: “Lucian jen vyslal své lidi, aby jim zastřeli vzpomínky, a pravděpodobně je také dílem pozměnili.”

“Vím, že díky tomu zastření je už tolik netrápí Danina a moje ztráta, ale jak jim pozměnili vzpomínky a proč?” vyzvídala tiše.

“Poupravili vaše tváře v jejich paměti. Trochu je zamlžili, takže vás nepoznají, kdybyste na sebe náhodou někde narazili.”

“Náhodou?” hlesla suše. “Chceš říct, že kdybych tam zaklepala, tak mě ani nepoznají.”

“Ne,” zavrtěla hlavou Drina. “Kdybys vyšla nahoru ke dveřím, zaklepala a řekla: Mami, to jsem já, Stephanie, závoj by se roztrhl. Vzpomněli by si. Ale kdyby tě prostě jenom zahlédli na ulici, nebo do tebe letmo vrazili a nedali jste se spolu do řeči, je naděje, že ne. Proto se to dělává. Tak se aspoň nemůže čistě náhodou prozradit, že jsi naživu.”

“Takže kdybych hned teď vyšla nahoru a zaklepala na ty skleněné dveře, mohli by se na mě rozpomenout?” zeptala se s očima upřenýma na lidi v domě.

“Ano,” připustila Drina.

“Ale ty bys mi v tom zabránila, viď?”

Chvíli váhala, posléze však zavrtěla hlavou. “Ne. Jestli to skutečně chceš udělat, nezastavím tě.”

Stephanie se na ni prudce otočila, oči vykulené překvapením. “Ty to myslíš vážně.”

Pokrčila rameny. “Proč ti v tom teď bránit? Jestli jsi pevně rozhodnutá, že to uděláš, tak se sem prostě vrátíš někdy později a uděláš to tak jako tak.”

“Pravda.” Stephanie se zamračila a pohlédla zpátky k domu. “Ale pokusit se o nějaký, jakýkoli kontakt s nimi by bylo super sobecké, že jo?”

Stephanie nevesele pokračovala: “Vzali by je do ochranné vazby, aby byli v bezpečí před Leoniem pro případ, že by se mu o nich něco doneslo. Bratři a sestry by ztratili všechny kamarády, a rodiče by přišli o práci a přátele. A nikdo z nich už by se nikdy neviděl s tetami, strýci, sestřenkami a bratranci. Byl by konec rodinným piknikům a výletům na sever. Všichni by měli celý život nadobro zpackaný a zničený, jako je ten můj. A byla by to moje vina.”

Drina pohlédla na dům. Jeho obyvatelé odtud vypadali jako jedna velká, upracovaná, ale šťastná rodina, jako miliony jiných rodin na světě. Vykládali si a smáli se spolu u snídaně. Nemohla mít Stephanii za zlé, že chtěla zůstat její součástí. Ale dokonce i pouhá přítomnost zde, tu blaženou normálnost ohrožovala. Stephanie a Dani byly uneseny nahoře na severu, nějakých šest nebo sedm hodin od Windsoru. Lucian si nemyslel, že by Leonius věděl, kde žila jejich rodina. Ale i když si snad ty informace obstaral, neukázal se tady. Nechával je na pokoji. Důvodem patrně bylo, že rodina uvěřila ve smrt obou děvčat a nic nevěděla. Ale její příchod sem mohl stav věcí drasticky změnit… pokud by se o něm dozvěděl.

Jestli to už ovšem neví, blesklo Drině hlavou. Najednou dostala strach, že ho sem s Harperem mohli nechtě dovést od čerpací stanice. Starost o Stephanii pohltila veškerou její pozornost, takže ji tato eventualita vůbec nenapadla.

“Měli bychom jet,” řekla najednou Stephanie. Také její hlas byl teď podbarvený starostmi, a Drina poznala, že si opět zašla na myšlenky do její hlavy, jako houbař do lesa.

Vzala děvče kolem ramen, otočila ji a nasměrovala k Harperovi. “Nedělej si starosti. Ještě než opustíme město, zavoláme Lucianovi, aby sem poslal pár mužů. Budou dávat pozor, a kdyby to snad tady začalo zavánět Leoniem, dostanou tvou rodinu pryč.”

“Co když už tady dávno je a provede něco dřív, než se sem vůbec dostanou?” vyhrkla Stephanie a na místě se zastavila.

Drina pohlédla k domu. Byla na vážkách.

Harper se jim vydal naproti. “Co se stalo?”

“Leonius nás možná sledoval z Port Henry,” nešťastně odtušila Drina.

Zavrtěl hlavou. “Dával jsem pozor na každého, kdo jel za námi. Nesledoval.”

Nechápavě na něj zírala. Jednak jí bylo trapně, jednak se na sebe zlobila, že ji to nenapadlo. Profesionálem tu přece má být ona.

“Děkuju,” povzdechla si. “Měla jsem na to myslet a sama dávat pozor.”

Harper se šelmovsky usmál jedním koutkem úst. “Povídal jsem ti, že jsem dobrý na detaily.”

“Ano, ale lovcem psanců jsem tady já,” namítla otráveně, když ji vzal za volnou ruku a zatáhl, aby se konečně pohnuly z místa. “Měla jsem—”

“Hej,” přerušil sebekritiku a něžně jí stiskl prsty. “Bála ses o Stephanii.”

“To ty přece taky,” odsekla suše, jen co došli na konec uličky.

“Jo, ale tys dobrých osmačtyřicet hodin nespala. Já ano,” kontroval.

Zamračila se. “Tak dlouho?”

“Obávám se, že ano,” přisvědčil.

“Čtyřicet sedm hodin a deset minut, přesně,” opravila ho Stephanie. “Vstávali jsme předevčírem v osm hodin a celou noc jsi proseděla na stoličce, zatímco my s Harperem jsme se zotavovali po požáru.”

“Správně,” zašeptala Drina a potřásla hlavou. A den pak strávili karbanem, hledáním Stephanie a nakonec jízdou sem a dalším pátráním po ní. Harper se Stephanií nespali skoro čtyřiadvacet hodin. Ta si mohla zdřímnout na zadním sedadle cestou zpátky, ale Harper… Koukla po něm. “Jsi okay, abys řídil?”

“Myslím, že ano. Mimoto nemáme krev. Musíme se vrátit,” upozornil tiše.

Správná připomínka, pomyslela si a pohlédla na Stephanii. Když uviděla, jak je bledá, zamračila se. Nechtějí-li hledat nějaké nouzové dárce, musí se dostat zpátky.

“Nemůžu se krmit z lidí normálním způsobem,” pochmurně konstatovala Stephanie, jakmile došli k vozu. “A nepořežu nějakého chudáka, jen abych se nakrmila. Pojeďme prostě nazpět. Dvě hodiny ještě přežiju.”

“To zní jako plán,” odtušil Harper.

Několik minut jim to zabralo, ale v jednom krámu se smíšeným zbožím nakonec našli telefonní automat. Zatímco Stephanie s Harperem nakupovali zásoby výhradně prázdných kalorií na zpáteční cestu, Drina zavolala Teddymu. Když uslyšel, že našli Stephanii, šéfovi policie žuchl ze srdce šutrák, že to bylo slyšet až do Windsoru. Slíbil, že nejprve – dokonce dřív než začne obvolávat pátrací čety – zavolá Lucianovi. Jejím jménem ho požádá, aby poslal do Windsoru někoho, kdo příštích několik dní pohlídá McGillovy. Prostě pro každý případ. Pak se zeptal, co ta jejich ETA, a slíbil, že na ně počká, aby měl jistotu, že se vrátili v pořádku.

Drina čekala, že Stephanie cestu domů prospí, ale to se spletla. Sama byla odhodlaná udržovat živou konverzaci, aby pomohla Harperovi bojovat s ospalostí, a Stephanie se aktivně zapojila. O to bylo náhlé ticho, které ve voze zavládlo, sotva minuli ceduli Vítejte v Port Henry, nápadnější.

Když dorazili k Teddymu, hodinová ručička atakovala půl desátou dopolední. Na příjezdové cestě stála obě SUV i Teddyho vůz. Když Harper zaparkoval těsně za Andersovým SUV, čímž ho účinně zablokoval, Drina se musela usmát.

“Hezký,” poznamenala Stephanie ze zadního sedadla.

Zatímco vystupovali, Harper nevinně opáčil: “Copak?” a Drina se smíchy zakuckala.

Mirabeau měla dveře dokořán dřív, než došli na verandu. Zhodnotila je pobaveným pohledem a zakroutila hlavou. “Vypadáte poněkud použitě, mládeži.”

Drina se ironicky usmála. “Evidentně proto, že jsme.”

Pokyvujíc hlavou ustoupila stranou, aby mohli vejít. Když se kolem ní šourala Stephanie, stiskla jí ruku.

“Čichám, čichám jídlo,” ožila uprchlice, sotva došla do předsíně. Větřila, že by to nezahanbilo ani foxteriéra.

“Připravili jsme snídani. Za pár minut by měla být hotová,” sdělila jim Mirabeau s širokým úsměvem, zatímco následovala Drinu a Harpera do domu.

“My?” zapochybovala Stephanie, mrkla na ni a skopla botky nadměrné velikosti, které jí s laskavostí sobě vlastní zapůjčil Teddy, na rande s Andersem.

“No, já jen opekla toasty a namazala je máslem,” zakřenila se Mirabeau. “Ale nějak se začít musí…”

“Pořád je to víc, než umím já,” bez mrknutí přiznala Drina, zatímco si zouvala půjčenou obuv.

“Máš kliku, že jsem kuchař.” Harper ji políbil na čelo a natáhl se přes ni pro ramínko.

“Obě máme kliku, že nám spadl do klína životní druh, co umí vařit,” upřesnila Mirabeau pobaveně. Pak se zamyslela, nachýlila hlavu a zašeptala: “Hmm. Nanoboti přece nemohli vědět—” rezolutně zavrtěla hlavou. “Ne.”

“Kde je Anders?” zeptala se Drina. Zrovna převzala od Stephanie leteckou bundu a pověsila ji do skříně.

“Tady.”

Obrátila se. Tyčil se na prahu jídelny. Nápadně ochranitelským gestem okamžitě jednou rukou objala Stephanii kolem ramen, a Harper zase objal ji.

“Klid,” suše ucedil Anders. “Jídlo, spánek, pak si promluvíme.”

Drina zaslechla Stephaniin úlevný výdech a stiskla jí ramena, ale očima tázavě spočinula na Mirabeau.

“Prohlásil, že hned jak se tady ukážete, odveze Stephanii do Toronta,” ponuře oznámila Mirabeau. “Jenomže se do toho vložil Teddy. Prý má takové tušení, že jestli to Anders zkusí, bude mít na krku vzpouru. Ale že na tom beztak nezáleží, protože pokud se odtud pokusí odjet, přestože dobrých čtyřiadvacet hodin nespal, osobně ho zatkne za nebezpečnou jízdu a – teď cituji – strčí tu jeho nesmrtelnou prdel za katr na rovných dvacet čtyři hodin.”

Drina se uculila. V duchu si říkala, že má šéfa policie Port Henry fakt ráda.

“Takže,” zakřenila se Mirabeau, “Anders vyměkl a souhlasil, že počká, dokud se všichni nenajedí a nevyspí, než vyrazí zpátky do Toronta.”

Drina vycítila, jak se do Stephanie vrací napětí, a významně jí stiskla ramena. “Nepojedeš zpátky sama. Klidně Andersovi zmaluju zadek na fialovo, jestli budu muset, ale pojedu s tebou.”

“Fakt bys mu dovedla napráskat?” zapochybovala Stephanie.

Harper se na ni v žertu obořil: “Že váháš, mladá dámo, máš před sebou zasloužilou ex-gladiátorku,” aby jí dodal kuráže. “Krom toho bych nelenil přiložit ruku k dílu. Ale nebudeme to mít zapotřebí. Po jídle zavolám do kanceláře a zařídím, aby nás v noci, až se vyspíme, vyzvedl vrtulník. Tak nás Anders nebude moct zapomenout doma. Naopak bude moct mluvit o štěstí, jestli mu dovolíme letět spolu s námi.”

“Děkuju,” zastřeným hláskem špitla Stephanie, ale když vyklouzla Drině z podpaží a vydala se do jídelny, měla tvářičku celou usouženou.

“Má strach, že se změní v bez-tesáka a bude utracena,” zašeptal Harper, zatímco přihlížel, jak Stephanie odchází.

“Toho se bojíme všichni,” povzdechla si Mirabeau a frustrovaně zavrtěla hlavou. “To není fér. Je to hodná holka. Přece musí existovat něco, co bychom mohli udělat, abychom jí pomohli.”

Drina se unaveně opřela o Harpera. Pohledem proklouzla dveřmi do jídelny a kuchyně za ní, kde z chladicího boxu na kuchyňské lince vytahovala Stephanie sáček krve a ptala se Tinyho, jestli mu nemůže s něčím pomoct. “Už jsem o tom přemýšlela.”

“To já taky,” přiznala Mirabeau. “Musíme najít starší edentate a zjistit, jestli se nemusel také někdo z nich s tímhletím vypořádávat. A pokud ano, jak to udělal.” Odmlčela se, chvilku se mračila, a pak dodala: “Jenomže to může nějakou dobu trvat, a já nevím, jak dlouho to bombardování myšlenkami a energií vydrží Stef zvládat.”

Drina přikývla. Sama uvažovala o téže věci a témže problému. “Do odjezdu nám zbývá trocha času. Prostě budeme přemýšlet. Co se tak po jídle sesednout a tříbit mozky?”

“Dobrý nápad,” odtušila Mirabeau.

“Když už je řeč o jídle,” vmísil se do diskuze Harper. “Při pouhém pohledu na ten pytlík krve, do kterého Stephanie právě zabodla slámku, mi trnou tesáky. Potřebuju krev.”

“Já také,” s povzdechem přiznala Drina a nechala se jím bez odporu odvést z předsíně.

S unaveným povzdechem zavěsil Harper sluchátko Teddyho telefonu. Vstal od psacího stolu v jídelně a pořádně se protáhl. Poslední hodinu protelefonoval. Tiny a ženstvo – včetně Stephanie – zatím v obývacím pokoji tříbili mozky při hledání nejvhodnějšího způsobu, jak jí pomoci. Věděl, že Drina přibrala tu jejich jasnovidku k diskuzi ve snaze ji uklidnit, dát jí alespoň jakýs takýs pocit naděje, ale když vešel do pokoje, našel Stephanii na gauči. Stočená do klubíčka spala jako budulínek. Ostatní obsadili křesla na opačném konci obýváku a tiše rozmlouvali.

“Jak to vypadá?” zašeptal, když se usadil na područce Drinina křesla a jal se jí mnout záda.

“Myslím, že jsme dostali pár dobrých nápadů,” zívla. Zvrátila hlavu dozadu a křivě se na něj usmála. “Ale všichni jsme tak utahaní…” pokrčila rameny. “Strašně dlouho jsi telefonoval. Objevil se snad nějaký problém s objednáváním vrtulníku?”

Zavrtěl hlavou. “Přiletí pro nás o půlnoci. Tím pádem máme…” Automaticky sklopil zrak k zápěstí, ale vzpomněl si, že i hodinky se staly obětí požáru, a rozhlédl se po místnosti. Na videu vedle televize uviděl digitální ciferník. Bylo 10:58. “Třináct hodin na spánek, prostřídání ve sprše a na přípravu. Dřív než dorazí, měli bychom být schopní vmáčknout do toho ještě jedno tříbení mozků.”

“Dobrý nápad,” zahřměl Tiny, popadl Mirabeau za ruku a vstal. “Budeme mít jasnější hlavu.”

“Jo,” povzdechla si Mirabeau, jednu ruku ovinula kolem Tinyho a pak se provinile zašklebila na Drinu a Harpera. “Přežijete to na těch rozkládacích křeslech? Hryže mě svědomí, že na nás vyšla postel.”

“Nelam si s tím hlavu,” mávla rukou Drina, rty jí zkřivil trpký úsměv. “Jsem tak vyčerpaná, že bych usnula i na posteli z hřebíků.”

“Budeme v pohodě,” uklidnil je Harper. Spací pořádek stanovil Teddy. Tiny s Mirabeau vyfasovali pokoj pro hosty. Stephanie, Drina a on, obývací pokoj. A Anders? Ten měl momentálně tu čest sdílet lože s pánem domu. Nebo možná emigroval na podlahu Teddyho ložnice, pomyslel si pobaveně, když si vybavil Andersův výraz, s jakým vyslechl Teddyho rozhodnutí. Nevypadal zrovna nadšeně, ale měl smůlu. Teddyho hrad, Teddyho pravidla.

Nikdo nebyl včerejší. Všem bylo jasné, že si šéf policie nasadil Anderse do pokoje, aby ho mohl hlídat. Chtěl mít jistotu, že zatímco budou ostatní v domě spát, nepokusí se sebrat Stephanii a vypařit se. Drina s Harperem v obývacím pokoji spolu se Stephanií byli druhou pojistkou proti témuž, plus proti riziku dalšího Leoniova útoku.

Harper upřímně doufal, že k dalšímu napadení nedojde. Byl vyčerpaný. Ostatní na tom byli stejně. Pokud přežijí následujících třináct hodin, aniž se Leonius o něco pokusí, dostanou Stephanii odtud a minimálně od tohoto rizika. Pak už jim zbydou jen dvě starosti. Pomoct jí ovládnout nově získané vlohy a přesvědčit Luciana, aby jí na to dal potřebný času.

“Fajn, tak teda dobrou noc,” popřála jim šeptem Mirabeau. Tiny už ji nasměroval ke dveřím a nedočkavě postrkoval z pokoje.

“Dobrou noc,” unisono zašeptali Drina s Harperem.

Díval se za nimi, jak odcházeli, a pak se sklonil, aby položil rty na Drinino čelo, v cudném políbení. Tak aspoň zněl původní plán. Jenomže v kritickém okamžiku neprozřetelně zvedla hlavu, snad chtěla něco říci, a co čert nechtěl, rty přistály na rtech. Vyčerpaný nevyčerpaný, tělo na kontakt střelhbitě zareagovalo, a než se Harper nadál, už jí dychtivě cpal jazyk do pusy. Toužil ochutnat vzájemnou vášeň, která vstala z popela únavy a znovu se rozhořela.

Když v odpověď zasténala, prohnula se v zádech a nabídla mu tak ňadra k pohlazení, musel by být svatý, aby odolal. Nebyl. Jen co je vzal do dlaní, svorně zaúpěli v extázi, která se mezi nimi odrazila, ale nakonec se Harper přece jen ovládl a silou vůle se přinutil Drinu pustit a přerušit polibek.

“Kriste,” zašeptal a opřel si čelo o její. “Jsem utahaný, že skoro švidrám, a stejně se mi chce servat ti šaty a zabořit se do tebe.”

Tiše si povzdechla a kousek se odtáhla, aby viděla na Stephanii. Když se obrátila opět k němu, úsměv měla trpký a hlas ztenčený v pouhý šepot: “Spát.”

Přikývl a začal se zvedat, ale chytila ho za ruku. “Děkuji ti.”

“Za co?” otázal se překvapeně.

“Že pojedeš s námi do Toronta. Když ses ve vile zeptal, jestli zůstanu tady, pokud se mě Lucian rozhodne vyměnit, chtěla jsem říci ano, ale Stephanie—”

“Já vím,” ujistil ji potichu. “Minutu mi zabralo, než jsem si to zdůvodnil, ale jsme životní druh a družka. Budeme spolu. Zbývá jen dotáhnout detaily jako kde a tak dál.”

Usmála se, a Harper ji něžně pohladil po líčku a pak se unaveně zvedl na nohy. Drina si rozložila křeslo, zatímco se belhal k tomu, které zbylo na něj. Usadil se do svého křesla, rozložil ho a pak se natáhl přes stolek mezi nimi po její ruce. Znovu se na něj něžně usmála, stiskla mu prsty, a potom společně konečně odpluli do říše snů.

O něco později ho cosi probudilo. Bylo to studené a tvrdě ho to tlačilo do čela. Harper se zamračil a rozloupnul oči. Hlavu měl otočenou na stranu a tak první, co uviděl, byla Drina na sousedním křesle. Oči otevřené, přimhouřené soustředěním na něco za ním. S krkem ohnutým do boku se pomalu otočil, aby se podíval, copak to má na čele. Když uviděl ženu stojící nad ním, mířící mu na hlavu pistolí, krve by se v něm nedořezal.

17. KAPITOLA

Harper zíral na útlou smrtelnou ženu s krátkými, tmavými vlasy a přepadlou, rozzlobenou tváří. Chvěla se, nepochybně se snažila bojovat s vůlí Driny, která nad ní převzala kontrolu.

“Sue?” oslovil ji nakonec hlasem stejně prázdným, jako byly jeho myšlenky, když hleděl na Susan Harperovou. Neviděl se s ní od Jennyiny smrti. Jeho mozek obtížně akceptoval, že tady její sestra vůbec je, neřkuli že na něj míří zbraní.

“Proč nemůžu stisknout spoušť?” zavrčela rozzuřeně. “Snažím se, ale prst se nechce pohnout.”

Harper pohlédl na Drinu.

“Probudilo mě, jak vešla do pokoje,” vysvětlovala potichu. “V polospánku jsem si nejprve myslela, že to musí být Leonius, ale pak mi došlo, že je to žena a navíc smrtelná. A nešla po Stephanii, ale vydala se rovnou k tobě. Čekala jsem, co má za lubem, ale když na tebe namířila pistoli…”

Přikývl. Nemusela mu povídat, že nad tou ženou převzala kontrolu jen do té míry, aby jí zabránila někomu ublížit, ale ponechala jí možnost svobodně myslet a mluvit. Obrátil pohled zpátky ke Sue. Očima sklouznul z její tváře ke zbrani a zpět, než se popleteně zeptal: “Proč?”

“Protože jsi zabil Jenny,” řekla hořce.

Harper se na křesle zhroutil. Stará dobrá kamarádka vina se jím proháněla jako nějaký duch… duch Jenny. Kdyby v tom okamžiku kontroloval Sue on, nadvláda by se mu vysmekla, a sebeméně nepochyboval, že by za to zaplatil dírou v hlavě. Drina se však při té novině naštěstí nesesypala, a on se dal během chvilky natolik dohromady, že si odkašlal a tichým hlasem spustil: “Nikdy by mě nenapadlo, že se to stane, Susan. To musíš vědět. Chtěl jsem s Jenny strávit život. Byla mou životní družkou. To bych zabil spíš sám sebe, než svou životní družku.”

“Nebyla tvou životní družkou,” odsekla Susan znechuceně. “Jenny tě ani neměla ráda. Tahala se s tebou jenom proto, abys ji proměnil. Baštila ti všechny ty sliby věčného mládí, krásy a zdraví… ale tys ji zabil.”

Trhl sebou. Těmi slovy ťala do živého. Nevěděl, co zabolelo víc, jestli představa, že ho Jenny pouze využívala, nebo připomenutí, že je po smrti jeho vlastní vinou. Susanino tvrzení, že ho dokonce ani neměla ráda, se shodovalo s tím, co tu noc, kdy se s Drinou vrátili vrtulníkem z Toronta, povídal Teddy. Připouštěl, že je to možné. V době, kdy souhlasila s proměnou, se znali pouhý plus mínus týden. A zatímco on byl nesmrtelný a přijal ji za svou životní družku v tomtéž okamžiku, kdy ji nedokázal přečíst, ona byla smrtelná. Smrtelnice nechápaly důležitost skutečnosti, že jsou životní družkou. Nerozpoznaly automaticky, jaký je to dar. Možná vážně souhlasila jen proto, aby ji proměnil. Byl si však jistý, že by si nakonec uvědomila, že je tím jediným, s kým může najít mír a vášeň.

Jakmile si vzpomněl, že s Jenny tu vášeň neprožil, zamračil se. Připisoval to její odtažitosti, celou dobu si ho držela od těla, a stále tomu věřil. Kdyby mu dovolila, aby ji aspoň políbil, vášeň by je oba omráčila, tím si byl jist. Stejně jako teď neustále pokoušela jeho a Drinu.

Nakonec vážným tónem opáčil: “Byla mou životní družkou, Susan. Nedokázal jsem ji přečíst.”

Ta si pohrdavě odfrkla. “Podle Jenny za to mohl nádor na mozku.”

Harper zkameněl. Měl pocit, že se mu při těch slovech zastavilo srdce v hrudi. Byla to Drina, kdo zasyčel: “Nádor na mozku?”

S očima přilepenýma na Harperovi, blýskla Susan nepříjemným úsměvem, který naznačoval, jak moc si jeho šok a zděšení vychutnávala. “Trpívala bolestmi hlavy a občas měla rozmazané vidění. Také se obtížně soustředila a měla problémy s pamětí. Ukázalo se, že má nádor. Zahájili chemoterapii ve snaze ho zmenšit, než budou operovat. Ale pak Jenny potkala tebe a rozhodla se, že už žádné další léčení nepotřebuje. Prostě tě nechá, abys ji proměnil, a bude žít navždy.”

“Harpere?” tiše odtušila Drina. “Mozkový nádor by ti mohl znemožnit její přečtení.”

“Byla mou životní družkou, Dree,” trval na svém. “Jedl jsem. Moje chutě ožily.”

“Můžeme jíst pořád,” zdůraznila mírným tónem. “Jenom nás to začne časem nudit a přestaneme jíst proto, že je to otrava. Ne proto, že bychom jíst nemohli.” Odmlčela se, počkala, až mu její argumentace propluje mozkovými závity, a poté položila otázku otázek: “A jak ti tenkrát chutnalo? Byla všechno taková dobrota, jako teď?”

Automaticky otevřel pusu, aby řekl ano, vtom se ale zarazil a raději se nad tím pořádně zamyslel. Upřímně řečeno, uvědomil si, nebyla. Jídlo bylo dobré, někdy dokonce lahodné, ale jedl jenom tehdy, když jedli ostatní. A ani jednou se nepřistihl, že se cpe, divže mu nepukne břicho. Neměl ustavičně chuť něco slupnout, tak jako teď.

“A neměl jsi sdílené sny,” přiložila další polínko.

Mlčky přikývl. Myslel na to, že tenkrát zdaleka nechyběly jen sdílené sny. Chyběla hlavně vášeň. Toužil ji s Jenny zažít, ale nebyl dost žhavý, aby se ji pokusil přemluvit, když striktně trvala na tom, že počkají, až bude po proměně. Nechal to prostě plavat. Říkal si, že až ji promění, všechno bude fajn. Rozhodně nebyl přímo posedlý touhou jako nyní, od první chvíle, kdy do Port Henry zavítala Drina. Neustále ji v duchu svlékal a dělal s ní věci, po kterých zůstával s erekcí na půl žerdi, a to s ním ani nebyla v jedné místnosti, sakra fix.

V době, kdy ve vánici před restaurací v Torontu Drinu poprvé doopravdy políbil, už ji stihl v duchu stokrát připravit o šatstvo a pomilovat. Během toulek po obchodech fantazíroval o jedněch každých zakoupených rozkošných kalhotkách a podprsenkách, a ty černé koktejlky na tom nebyly o nic lépe. Spíš hůře.

Sám sebe opíjel rohlíkem sebeklamu, že to jen o sobě znovu dávají vědět chutě, co v něm vzkřísila Jenny, jelikož hladina jeho ustavičné deprese konečně mírně poklesla. Ale když se chystal na výlet do města, stál kvůli těm zatraceným kozačkám pod studenou sprchou bezmála hodinu, a ani posléze v Torontu tlak neopadl. Zatímco mu vyprávěla o Egyptu, představoval si ji přestrojenou za Kleopatru. Záhy už ji svlékal a pokládal na lože plné polštářů, aby zabořil své tělo do jejího. A když mu líčila časy, kdy bývala gladiátorkou, jeho fantazie promptně přehodila výhybku. Dlouho netrvalo a už si ji bral uprostřed arény, za nadšeného skandování davu.

A tak to šlo pořád, každá prozrazená perla z jejího dobrodružného života měla týž následek. Ve svých představách se miloval s Drinou v roli konkubíny, vévodkyně, piráta i madam… to vše ještě dříve, než se jí vůbec pořádně dotknul. Ale ani hanbaté vize ho nepřipravily na to, co se stalo, když ji tam venku před restaurací konečně políbil. Ve výbuchu vášně, která se ho zmocnila, ztrácel sebe i zdravý rozum. Nejít šťastnou náhodou kolem ten číšník, byl si jist, že ji tenkrát na místě pomiloval, přišpendlenou ke zdi.

S Jenny nikdy nic takového nezažil. Nepředstavoval si ji nahou ani oblečenou… prostě vůbec. Povětšinou myslel na to, jak budou šťastní, až ji promění, a budou si moci vychutnávat sdílenou rozkoš a poklidný mír, jež nabízelo životní partnerství.

“Harpere?” hlesla Drina.

“Nebyla mou životní družkou,” přiznal pokojným, zastřeným hlasem.

Když slabě vzdychla, zvědavě se na ni podíval. Překvapeně zaznamenal, že vypadala, jako by jí spadl kámen ze srdce, snad byla dokonce šťastná. Věnoval chvilku uvažování, jestli mohla na Jenny žárlit, ale nemusel si moc namáhat mozek. Dobře si pamatoval, jak měl při představě, že by zašla dolů proměnit vrátnému nudnou šichtu v nejlepší noc života, doslova rudo před očima. A o mnoho lépe nezareagoval ani na nápad, že si nechá od Marguerite najít dalšího životního druha. Přesto se potutelně usmál a optal se: “Žárlila jsi na Jenny?”

“Jistěže,” přiznala s bezelstnou otevřeností, na jediný moment však nespustila oči ze Susan a nepřestala se soustředit. “Já se s lehkým srdcem nedělím ani s duchy.”

Harper se pousmál. Natáhl se po její ruce a něžně stiskl. Věděl, že to nebylo míněno jako pochvala, ale fakt se mu líbilo, že žárlila.

Drina po něm mrkla koutkem oka, stačila zaregistrovat jeho výraz a ohrnula nos. “Ale na mrňavého smrtelného sobečka žárlit nemusím.”

“Neříkejte Jenny sobeček,” vyprskla Susan. Předchozí zlomyslnou radost vystrnadila zlost.

“Pročpak ne?” otázala se mrazivě Drina, opět plně soustředěná na její kontrolu. “Dokonale to na ni totiž sedí. Vůbec o Harpera nestála. Bez skrupulí ho zneužila. A z ryze sobeckých důvodů mu ukradla jeho jedinou proměnu.”

“Nebyla sobecká. Chtěla žít,” odsekla Susan. “A nic mu neukradla. Proměnil ji dobrovolně. No a koukejte, jak dopadla!” Zuřila, divže neměla pěnu u pusy, když plivala slova: “Ta úžasná proměna ji zabila. On ji zabil.”

“Zabila se sama,” opáčila Drina se smrtelnou vážností. “Srdce, celé tělo měla oslabené chemoterapií. Kdyby mu o rakovině řekla, Harper by se za žádnou cenu do proměny nepustil, dokud by neměla čas dát se dohromady a trochu zesílit. Tím tajnůstkařením vlastně spáchala sebevraždu. Jenomže ona mu to povědět nemohla, viďte?” dodala suše. “To by si totiž mohl uvědomit, že třeba ani není jeho životní družkou. Byl by opatrnější a požádal ostatní, aby se ji také pokusili přečíst.”

“Chtěla žít!” zavřískala Susan.

“A absolutně jí nezáleželo na tom, že tak Harpera odsoudí k živoření. Ke smrti zaživa. K bezútěšné samotě na věky věků, bez možnosti proměnit svou pravou životní družku, když by se s ní setkal,” dál hřímala Drina.

“No jo, dobrá, opravdu trpěl!” Susan vyštěkla hořkým smíchem, potom však zvážněla a obrátila oči zase na Harpera. “Když Jenny umřela, vážně se zdálo, že tě to zasáhlo. Myslela jsem si, že se budeš trápit jako já, tak jsem se ti to snažila nedávat za vinu.” Přejela pohledem ke Drině a trpce zkroutila rty. “Ale pak se tady ukázala tahleta běhna, a najednou už Jenny vůbec nic neznamenala. Nemohla jsem tomu uvěřit, když mi zavolala Genie a za tepla mi pověděla, jak jste se miliskovali na školním dvorku. Prý bys ji určitě přefikl rovnou tam, ve sněhu, přede všemi, kdyby nepřišel Teddy a nezarazil vás.” Stiskla rty k sobě. “Nejprve jsem jí neuvěřila, tak jsem si řekla, že ráno zajdu do vily a zjistím, o co jde. Ale pak jsem vás cestou ke vchodu uviděla zadním oknem. Zašili jste se do komory, jako párek nadržených puberťáků. Osahávali jste se přes šaty a…” Odmlčela se, ústa zkřivená hnusem a žalem.

“Jednu chvíli jsem měla dojem, že jsem na dvorku někoho zahlédla,” zamračeně vzpomínala Drina.

Harper zvedl jedno obočí. Dobře věděl, o čem Susan mluvila. Toho dne jim Stephanie velkoryse věnovala deset minut o samotě, zatímco se sama chystala na výlet do Londýna. Zatáhl Drinu do komory a—

“Jak jsi jen mohl na Jenny tak rychle zapomenout?” plačtivě kvílela Susan.

Celý nesvůj se zavrtěl. Nebyl si jistý, jak na to odpovědět. Bylo to jen pár dní, co ho hryzalo svědomí, že tak záhy přestal truchlit. To si ale ještě myslel, že nebožka Jenny byla jeho životní družkou. Všechno se však změnilo, a teď se v duchu svíjel a zmateně kolísal mezi tím, co vždycky za pravdu považoval, a co pravda byla. Zhola zbytečně. Sue stejně o žádnou odpověď nestála. Jenom se nadechla a dál na ně dštila svou zášť.

“Nenáviděla jsem tě za to. Jenny umřela, a to tvojí vinou, a tys prostě šel dál, jak se říká. Šukal tuhle… tuhletu šlapku, jako by to byla nějaká háravá fena. Když jste pak za několik minut odjeli, sledovala jsem vás. Držela jsem se za vámi třemi celou cestu až do Londýna. Bavili jste se a vykračovali si do obchodního domu. Rozesmátí, veselí… živí. Měl jsi ruku kolem tady té Bat-kurvy a pořád jsi ji líbal a mačkal.”

“Bat-kurvy?” nevěřícně zopakovala Drina, a pak přimhouřila oči. “Takže jste to byla vy! To vy jste nám poškodila brzdy.”

Susan vzpurně zvedla bradu. “Věděla jsem, že nehoda žádného z vás nezabije. Jenom jsem chtěla, abyste trpěli. Ale ani vás to nezpomalilo. Už druhý den v noci jste byli na verandě a šli na to u oken, kde vás mohl kdekdo vidět.”

“Hodila jste na verandu Molotovův koktejl,” unaveně konstatovala Drina, a pak vyklenula jedno obočí. “A předpokládám, že ten na pumpě taky?”

“Pak už jsem chtěla, abys byl mrtvý,” nedala se vyrušit Susan. Zírala na Harpera a Drině se neobtěžovala věnovat jediný pohled, ani když říkala: “A tady ta laciná upíří poběhlice taky. Nebohá Jenny byla mrtvá a vy dva jste—” Odmlčela se, zhluboka se nadechla a s očima žhnoucíma zuřivostí pokračovala: “Když jsem házela Molotovův koktejl na verandu, věděla jsem, že tě pravděpodobně nezabije. Ale když jsem příští noc uviděla u domu auto a vplížila se dovnitř, abych se podívala, co se děje, a přistihla ji, jak ti nahoře na chodbě pigluje vercajk…”

Harper vyvalil oči, nemohl uvěřit vlastním uším. Žasl, že se jí podařilo vniknout do domu a vyjít po schodech, aniž si čehokoli všimli. Dům byl starý, schodiště vrzalo. Měli něco zaslechnout. No ano, jasně, v té chvíli jsme byli poněkud řekněme roztěkaní, připustil v duchu a ušklíbl se. Pomyslel si, jak setsakramentské měli štěstí, že za tímhletím vším nebyl Leonius. Včera v noci by je mohl pomordovat dřív, než by jim vůbec došlo, že tam je.

“Chtěla jsem, abyste byli oba dva mrtví,” celkem zbytečně zopakovala Susan. “Nemáte co být naživu a šťastní, když je chudinka Jenny v pánu. Šla jsem domů a nachystala další láhev. Chtěla jsem se vrátit a zapálit dům, ale bála jsem se, že byste prostě zase upláchli a uzdravili se jako posledně, tak jsem čekala. Když jsem vás za pár hodin zaslechla mluvit o tom, že pojedete na čerpací stanici, hned mi došlo, že to je perfektní šance. Jestli vybouchne… well, to byste nepřežili ani vy. Tak jsem vás zase sledovala, ale ona vystoupila a vešla do obchodu. Přesto jsem to málem stejně hodila, ale na druhou stranu jsem chtěla, aby trpěla taky.”

“Takže jste čekala, dokud nevyjdu ven,” ujala se slova Drina, které už podle intonace docházela trpělivost. “Jenomže on láhev chytil a vy jste vzala do zaječích. A proto sotva jste se doslechla, že bylo pátrání odvoláno, přihasila jste si to sem. Zpovzdálí jste sledovala dům, a když jsme šli všichni spát, vkradla jste se dovnitř, abyste mu vystřelila mozek z hlavy a mně s největší pravděpodobností taky. To všechno jenom kvůli tomu, že se vaše pitomá, sobecká sestra rozhodla ukrást Harperovo jediné právo proměny a v podstatě tak sama sebe zabila.”

“Nebyla pitomá. A umírala, byla zoufalá,” okamžitě namítla Susan.

“Zatím ještě neumírala,” kontrovala chladně. “Byl to benigní nádor. Snažili se ho zmenšit a hodlali tumor vyjmout, ale ji napadlo, že být upírkou bude mnohem větší legrace. Mladou a pěknou navěky, rozdávat si to s každým mužským, co jí padne do oka, a potom ho navrch ještě přimět, aby jí dal, co si zamane, poněvadž ho bude moct kontrolovat. A šetřete dechem, nepokoušejte se to popírat. Jsem ve vaší hlavě. Umím vám číst myšlenky,” dodala s ledovým klidem.

“To byla jen taková splašená úvaha. To by Jenny neudělala,” bránila sebe i sestru Susan.

“Ta Jenny, co jsem znal já, by to zaručeně udělala,” dal o sobě vědět Teddy, suchým tónem. Harper se podíval za hlasem. Spatřil ho stát na prahu a za ním nesmrtelné trio: Anders, Tiny a Mirabeau. Šéf policie pokrčil rameny. “Jsem už starej, moc toho nenaspím a desetkrát za noc chtě nechtě musím vstát a zajít podat ruku svému nejlepšímu příteli. Zrovna jsem byl v koupelně, když jsem uviděl, jak tady Susan cupká po dvorku ke dveřím. Probudil jsem Anderse, a sešli jsme potichu dolů, abychom zjistili, co má za lubem. Ale rozhodli jsme se nezasahovat, dokud se nedozvíme, o co jde.”

Když Harperův pohled sklouznul k Tinymu a Mirabeau, byla to Mirabeau, kdo promluvil.

“My ještě nestačili usnout,” pokrčila rameny, ale rumělka vzlínající jí po líčkách mu poskytla celkem jasnou představu, čím se tak dlouho udržovali v bdělém stavu. To ta zatrachtilá nadrženost nových životních druhů, pomyslel si ironicky, zatímco pokračovala: “Zaslechli jsme někoho scházet po schodech, a hned nás napadlo, že se Anders pokouší o podraz, tak jsme vyrazili na výzvědy.”

Anders na ta slova obrátil oči v sloup, ale protáhl se kolem Teddyho do pokoje, kde sebral Susan z ruky zbraň řka: “Tentokrát tedy žádný Leonius.”

“Znamená to snad, že nemusím do Toronta?” pípla Stephanie. Očividně byla vzhůru a také špicovala uši. Harper sledoval, jak se na gauči posadila, a pak se obrátil k Andersovi spolu se všemi ostatními, kteří mu teď viseli na rtech a čekali, co řekne.

“No tak, odpovězte té holce. Není nic horšího, než nevědět na čem jste,” obořil se na něho Teddy, když Anders s odpovědí nijak nespěchal. Načež udělal čelem vzad a odpochodoval z pokoje.

“Ne,” odvětil muž mála slov.

Stephanie se zamračila: “Ne, nemusím? Nebo ne, neznamená to, že nemusím?”

“Lucian tě chce v Torontu,” odpověděl Anders.

“To je v pohodě, Stephanie,” tiše odtušila Drina. Harper si všiml, jak se teď, když Anders držel Susan za paži, uvolnila. Přestala se unavovat jejím ovládáním. “Jsem si jistá, že to bude jenom na čas. Jakmile to u Elvi opraví, vrátíme se.”

Harper tiše doufal, že měla pravdu, ale věděl, že všichni udělají všechno, co bude v jejich silách, aby tomu tak doopravdy bylo. Za tu krátkou dobu, kterou strávila v Port Henry, si Stephanie získala čtyři rytíře. Pět, počítám-li Teddyho, dodal v duchu, když se smrtelník vrátil do pokoje s bezdrátovým telefonem u ucha.

“Jo, potřebuju tě tady u mě. Vezmeš do vazby Susan Harperovou,” říkal do sluchátka, při tom podával Andersovi želízka. “Vysvětlím ti to, až sem dorazíš.” Teddy stiskem tlačítka ukončil hovor a zvedl obočí na Anderse. “Na co čekáte? Nasaďte jí náramky. Je zatčená.”

“Teddy,” zděšeně vyhrkla Susan. “Nemůžeš mě zatknout.”

Teddy se na dívku zadíval a významně vyklenul obočí. “Čtyři pokusy o úkladnou vraždu je vážná věc, Susan. Rozhodně tě zatknu.”

“Ale on přece zabil Jenny,” kvílela. “A je to upír. Dokonce ani není člověk. Je to nestvůra.”

“Jennyina smrt byla nešťastná náhoda. Navíc si za ni mohla sama, jak jsem slyšel,” prohlásil a přísně dodal: “A co se týče nestvůr, Harper nechtěl, aby umřela. A nebyla to jeho vina, protože mu neřekla o nádoru ani o chemoterapii. Ty – na druhou stranu – jsi záměrně nařízla brzdová lanka, vhodila zápalnou bombu Elvi do domu a očividně také na benzínovou pumpu. Být na tvém místě, znovu se zamyslím, kdo že je tady nestvůra.”

“Nemůžete ji zatknout,” tiše odtušil Anders.

“Co tím do pekla myslíte?” užasl Teddy. “Jasně že můžu. Ta ženská je nebezpečná. Musí pod zámek, nejspíš někde ve špitále, ale o tom ať rozhodne soud.”

“Nemůžete ji obvinit z pokusu o zabití Harpera,” přidala se Drina.

Když Teddy otevřel pusu na protest, Harper řekl: “Mají pravdu. Jak hodláš vysvětlit, že jsme při žádném z těch útoků nezemřeli? A co se podle tebe asi tak stane, když začne vykřikovat něco o upírech, a že Jenny umřela během proměny v upírku?”

Teddy sklouznul ustaraným pohledem k Susan. “Well, tak co k čertu s ní? Přece ji nemůžeme jenom tak nechat běžet. Vždyť to zkusí znova.”

Minutu bylo ticho, poté Anders rychle nasadil Susan náramky a postrčil ji na druhý konec pokoje. “Můžete ji zavřít, ale mám vážné podezření, že Lucian bude chtít mít v Torontu i ji.”

“Teddy,” zavřeštěla Susan, zvrtla se na patě a upřela na něho prosebné oči.

Zamračil se, ale pak si povzdychl a položil otázku otázek: “Co udělá Lucian?”

Anders pokrčil rameny. “To přijde na to.”

“Na co?” okamžitě vyhrkl Teddy.

“Má tady nějaké příbuzné?”

“Zůstaly s Jenny samy. Když končily základní školu, měly už všechny prarodiče na pravdě Boží. Matka jim umřela, když chodily na střední, a otec před pár lety dostal infarkt.” Odmlčel se a posléze dodal: “Myslím, že mají v Londýně tetu a pár bratranců, ale nejsou si blízcí, aspoň pokud vím.”

“V tom případě jí nejspíš nechá vymazat paměť a přestěhuje ji na druhý konec Kanady nebo někam dolů do Států,” řekla Mirabeau tiše. “Dá jí práci u někoho, kdo na ni bude moct dohlížet, a nový domov. Funguje to.”

“Vymazat paměť? Jako že nebude vědět, kdo vlastně je?” zamračil se Teddy.

“Ne.” Tentokrát se odpovědi ujala Drina. “Vymažou jí vzpomínky na Harpera a na upíry obecně. Vzpomínky na sestřinu smrt nahradí. Bude věřit, že Jenny podlehla tomu nádoru. Také jí asi podstrčí do hlavy, že Port Henry je plné zlých, smutných vzpomínek, a že už se sem nechce nikdy vrátit.” Stiskla rty a dodala: “Patrně jí ještě zamlží bolestné pocity spojené se ztrátou Jenny, tak se bude moci pohnout kupředu.”

Teddy na to zabručel a zakroutil hlavou. “Takže ona se pokusí zabít Harpera, spolu s ním skoro zabije vás a Stephanii, a za to se dostane do nesmrtelné varianty Federálního programu na ochranu svědků?”

“O to právě jde,” ozvala se Mirabeau ironicky a pokrčila rameny. “Nemá všech pět pohromadě, Teddy. Jenny byla to jediné, co měla. Truchlí.”

Drina vydala jakýsi pobouřený zvuk, a Harper jí něžně stiskl prsty. Dobře věděl, že ji takovýto konec příběhu moc netěší. Ne, že by Teddy vypadal, jako by to považoval za fér řešení.

“A ona vás, lidi, nazývá nestvůrami,” zakroutil hlavou. Jednou rukou si prohrábl prošedivělé vlasy, a když zaslechl křupání sněhu pod pneumatikami, vzdychl a vykročil nazpět do předsíňky. Ještě se podíval za sebe do pokoje a ukázal Andersovi, ať jde s ním. “Dorazil můj zástupce. Odveze ji a strčí pod zámek, dokud pro ni Lucian někoho nepošle.”

“Teddy?” hlesla Susan nešťastně, jen co ji Anders dovedl až k němu. “Prosím, nedovol jim—”

“Nechci nic slyšet, Susan. Jsem unavený a bolí mě srdce. Můžeš si za to sama,” přerušil ji Teddy přísným hlasem. “A teď nastraž uši, vyvázla jsi z toho setsakra lacino. Být to na mně, tak bys za to, cos provedla, šla bručet. Tohoto muže ses pokoušela zavraždit, všem třem jsi způsobila nebetyčnou bolest, chybělo zatraceně málo a Elvin dům lehl popelem… a při tom kousku s brzdami jsi navíc mohla zabít řidiče tamtoho tahače nebo někoho jiného. Buď ráda, že seš ráda, a děkuj své šťastné hvězdě, že nepožadují tvou hlavu na talíři.”

Potřásaje hlavou se obrátil ke dveřím, sledoval, jak se jeho zástupce blíží k domu, a tiše hořekoval: “Vždycky jsem si myslel, že žiju ve zpropadeném Mayberry s bandou tetiček Bee a sem tam nějakým Andym. Kdo mohl vědět, že po Port Henry běhá tolik vražedných cvoků? Nejvyšší čas jít do důchodu,” dodal unaveně, když otevíral dveře.

Všichni mlčky přihlíželi, jak Teddy předává Susan Harperovou svému zástupci. Sotva ji pustil Anders z rukou, vylovil z kapsy mobil a začal mačkat čísla. Volá Lucianovi Argeneau, v duchu konstatoval Harper.

“Well… a bude pokoj.” Teddy zavřel a zamknul přední dveře, pak se otočil a stanul na prahu obýváku. S povzdechem se zadíval na své hosty. Sotva zaregistroval, že Anders tiše hovoří do svého telefonu, ušklíbl se a pohlédl na ostatní. “Doufám, že to pro nás znamená konec poplachu a návrat k předpokladu, že tamten Leonius je pořád ve Státech?”

“Vypadá to tak,” odtušila Drina. Tentokrát to znělo trošku veseleji, než když se prve smiřovala s nedostatečností trestu za činy, které spáchala Susan.

“Sláva.” Teddy udělal čelem vzad. “Tím pádem odcházím do postele. Na tydlencty nesmysly jsem už po čertech moc starý.”

“Dobře se vyspi,” popřál mu Harper, následován tichým sborem ostatních. Když se jim za to poděkoval odfrknutím, jako by si v tolik štěstí ani netroufal doufat, ironicky se usmáli.

“S tím důchodem to myslel vážně,” ozvala se Stephanie smutným hláskem. “Je strašně deprimovaný tím, co se za posledních pár let v Port Henry událo.”

“Jenom se potřebuje trochu vyspat,” uklidňoval ji Harper a doufal, že se nemýlí. Měl ho rád. Pro lidi v tomto městě, smrtelné i nesmrtelné, dělal Teddy Brunswick, co bylo v jeho silách. Bohužel se blížil důchodovému věku. Pokud se z něho nevyklube životní druh jako stvořený pro nějakou nesmrtelnou, za pár let o něj přijdou. Zamračil se. Možná bych měl Drině navrhnout, aby dala řeč s tetinkou Marguerite. Pustit ji po stopě životní družky pro Teddyho. Jen ať nesmrtelná Dolly ukáže, co dovede. Obvykle nacházela družky a druhy pro nesmrtelné, tak proč by nemohla najít nějakou švarnou nesmrtelnou taky pro něj? Rozhodně by nebylo k zahození, kdyby se Teddy Brunswick stal jedním z nich.

“Lucian posílá někoho pro tu ženskou,” oznámil Anders a schoval mobil. “Jdu do postele.”

“My taky,” povzdechla si Mirabeau. “Dobrou, lidičky.”

Harper nepřítomně zamumlal přání dobré noci. Pohledem těkal mezi Stephanií a Drinou. Koukaly na sebe. Drina na děvče hleděla jaksi ustaraně, Stephanie jí pohled oplácela se zoufalou tváří, která náhle byla učiněným portrétem neštěstí.

“Nechci, aby ze mě byl bez-tesák,” vyhrkla najednou týnejdžerka.

Trhl sebou. Domyslel si, že navzdory maximální snaze držet tuto myšlenku mimo aktivní mysl, dívka z jednoho z nich obavu z možného rizika přece jen vyčetla.

“Nepřipustíme to,” odtušila Drina tiše. “Najdeme způsob, jak ti pomoci.”

Stephanie sice přikývla, ale když se ukládala na gauč a tváří se otočila k zadnímu opěradlu, nezdálo se, že by tomu moc věřila.

Když se Drina s nešťastným povzdechem uvelebila na svém křesle, zavzdychal také Harper. Rád by jí pověděl, že všechno bude v pořádku, zatím si ale nebyl jistý, zda bude jeho plán fungovat, tak jí jen stiskl ruku a zavřel oči, aby se i on sám trochu prospal.

18. KAPITOLA

“Nemohu tvrdit, že mám ráda vrtulníky.”

Drina se Stephaniiným slovům pousmála, zatímco Harper obě vyháněl ze zdviže do svého bytu. Ruku na srdce, tentokrát nebyla helikoptérou příliš nadšená ani ona sama. Za dnešní extrémně větrné noci si let nezadal s horskou dráhou. Ale byli tady, živí a zdraví, a mnohem rychleji, než by sem dorazili autem.

“Myslím, že můžeš zavolat Lucianovi a ohlásit, že jsme na místě, Andersi,” odtušil Harper, když si sundal a pověsil kabát.

“Netřeba.”

Stačilo jediné slovo a všichni na okamžik zkameněli. Harper se zamračeně odebral na konec předsíně a nahlédl do svého obývacího pokoje. Podle toho, jak zvedl obočí, Drina poznala, že je překvapený a ne nutně nadšený tím, koho tam našel. Luciana Argeneau. Strýcův hlas by poznala kdekoli.

“Jak jste se dostal dovnitř?” zeptal se Harper a znělo to dost naštvaně.

Pověsila si plášť, skopla boty a připojila se k němu zrovna ve chvíli, kdy Lucian odpovídal: “Tvůj vrátný je smrtelník.”

Byla to odpověď a přece nebyla, ale mluvila za vše. Ovládl toho muže, aby ho vpustil dovnitř, vydedukovala, jak si tak prohlížela Luciana, uvelebeného na Harperově sofa. Zdál se uvolněný, dokonale v klidu. Zdání ovšem klame, byla to maska. Vůbec nebyl uvolněný. Četl Harpera. Na to bych klidně vsadila život, pomyslela si. Lucianovy oči se znenadání přesunuly k ní, a Drina podvědomě ztuhla. Ucítila výmluvné čeření, teď se tedy probíral myšlenkami pro změnu jí.

Zaškaredila se na něj, ale blokovat se ho nepokusila. Když ji pohledem minul a zaostřil, i bez otáčení poznala, že se Stephanie vypořádala s venkovním ošacením a popošla za nimi. Věnovala dívčině úsměv na uklidněnou, objala ji jednou rukou, a když se k nim pak přidal i Anders, bezděčně obrátila pohled k němu.

“Ano, umím,” řekla najednou Stephanie, a Drina se na ni prudce podívala, potom ostražitě koukla na strýce. Na tváři jako vytesané z mramoru bylo jedno obočí výš než druhé, ale jinak vypadal prost emocí jako vždy. Vstal, vykročil směrem k nim, a Drina ztuhla, ale pouze kolem nich prošel ke skříni, ze které vyňal dlouhý, kožený kabát.

“Andersi, za mnou,” zavelel, jen co si ho oblékl.

Oslovený se k němu u skříně okamžitě, beze slova připojil, a Drina se zamračila. “To je celé? Táhneš nás všechny až do Toronta, a teď si prostě odejdeš?”

Lucian pokrčil rameny. “Když se k vašemu tříbení mozků připočtou úpravy, které zařídil Harper, máš všechno pod kontrolou.”

Vykulila oči. Nebyla si ani trochu jistá tím, že má něco pod kontrolou, a neměla ponětí, o čem to mluvil, když říkal úpravy, které zařídil Harper.

“Takže se vrátíme do Port Henry?” otázal se Harper.

“Až budou hotové opravy a renovace, které jsi objednal.”

Překvapeně pohlédla na Harpera, a ten vysvětlil: “Včera, potom co jsem nám obstaral vrtulník, jsem ještě trochu telefonoval.”

“Do té doby zůstaňte tady,” nařídil Lucian. “Stephanii držte uvnitř, ledaže byste vymysleli způsob, jak ji zamaskovat.”

Drina vážně přikývla. Věděla, že Leonius stále zůstával problémem. Údajně pobýval ve Státech, to by se však mohlo rychle změnit, a Toronto bylo na seznamu míst, kde by dívčinu hledal.

“Uvidím, co se mi podaří zjistit od těch nemnoha starších edentate, a povím Bastienovi, aby vám maximálně vyšel vstříc. Vypomůže jakýmikoli drogami, které by podle něho mohly být k užitku,” oznámil Lucian.

Drina s obavami pohlédla na Stephanii. Tento nápad se zrodil, až když usnula. To Tinyho napadlo, že třeba existuje nějaký druh drog, které by jí mohly napomáhat při blokování myšlenek ostatních, dokud se to nenaučí dělat sama. Nešlo o primární způsob řešení problému, jak jí pomoci zachovat si zdravý rozum, dokud se nebude schopná vypořádat s myšlenkami, energií a elektřinou sama. Uchýlili by se k němu jen v krajním případě.

Lucian stiskl tlačítko výtahu a vyštěkl: “Chci pravidelná hlášení,” čímž opět upoutal Drininu pozornost. Potom se ohlédl. “A chci pravdu. Pomozte jí, pokud to dokážete, ale jestli ne, musím se o tom dozvědět.”

Drina zdráhavě přikývla a on do ní zabodl oči.

“Tohle je angažmá na dobu určitou, Alexandrino. Elvi už jednou dceru vychovala a ztratila. Když jsem je požádal, aby se stali pěstouny Stephanie, ona i Victor byli šťastní. Nehodlám jim ji teď zase vzít. Mají konečné slovo, dokud nebude bezpečné pustit sestry k sobě.” Nepočkal, jak na to zareaguje. Jednoduše se otočil a odvedl Anderse do výtahu. “Zařídím vám dodávky krve, dokud budete tady.”

Sotva se výtahové dveře zavřely, Drina zvolna vydechla a pak pohlédla na Stephanii a Harpera. “No, šlo to lépe, než jsem čekala.”

“Ano,” přitakal suše.

Zachechtala se jeho výrazu a mrkla na Stephanii. “Jak je ti po duši a po těle?”

Ta se přinutila k úsměvu. “Dobře. Utahaná jako kotě. Minulou noc jsem se moc nevyspala.”

“Well, jsou tady tři pokoje pro hosty,” informoval ji pohotově. “Všechny mají vlastní koupelnu. Běž si je prohlédnout, vyber si ten, co se ti bude líbit nejvíc, a zdřímni si. Potom vymyslíme, jak tě zakamuflovat, abychom si mohli zajít do divadla a tak, když už jsme ve městě.”

“Divadlo?” Ospalá Stephanie rázem ožila a upřela na něj zaujatá kukadla.

“Jo, zaslechl jsem, že v Torontu zrovna dávají pár dobrých kousků,” odtušil zlehka. “A sem tam budeš potřebovat přestávku od vší té práce, ke které tě hodláme s Drinou nutit, aby ses pokusila naučit blokovat myšlenky.”

Přikývla a začala se odvracet, pak najednou vytočila piruetu, vrhla se Drině kolem krku a bublala: “Děkuju, že mi chceš pomáhat…, a za můj pokoj u Elvi,” dodala o pár vteřin později, když se pověsila pro změnu na Harpera.

Dřív než stihl kterýkoli z nich odpovědět nebo ji alespoň obejmout na oplátku, rozběhla se obývacím pokojem k chodbičce a tou k ložnicím.

“Její pokoj u Elvi?” zeptala se Drina zmateně.

Harper se pousmál, otočil se a vzal ji do náručí. “Když jsem zadával opravy škod způsobených ohněm a kouřem na Elvině domě, objednal jsem také jisté úpravy Stephaniina pokoje. Dají se tam izolace, cihlová zeď, několik zvukotěsnících vrstev a já nevím co ještě. Doufám, že to napomůže blokování myšlenek. Získala by tak klidné místo, kam by se mohla zašít pokaždé, když už toho na ni bude moc.”

“Aha.” Drina vzdychla a opřela se o něj. “Jste chytrý muž, můj pane.”

“Rád si to o sobě namlouvám,” prohlásil frivolním tónem. Rukama jí při tom jezdil nahoru a dolů po zádech. “Napadlo mě, že bych totéž mohl provést také s pokojem, který si vybere tady.”

Drina se odtáhla a překvapeně se na něj podívala. “Ale tady přece budeme jenom, dokud neopraví vilu.”

Pokrčil rameny. “Mohu si to dovolit. Krom toho by tak měla své pohodlí, jestli ji budeme smět brávat do Toronta na návštěvu. Až se vrátí Elvi s Victorem, budou sice zastávat funkci pěstounů, ale my bychom zase mohli být za milující tetičku a strýce. Rozmazlovat ji, vozívat do města do divadla a na nákupy. Aspoň budou mít občas pauzu.”

Vážně přikývla. “Budeš dobrý táta.”

“V to upřímně doufám,” zamumlal Harper. To už se skláněl, aby ji líbnul na špičku nosu. Pak se narovnal a položil otázku všech otázek: “Vysvětluji si to správně, že chceš mít děti?”

“Ano,” připustila. “A ty?”

“Rozhodně,” vyhrkl. Sjel rukama k jejímu pasu a zvedl Drinu do výše. Když mu instinktivně ovinula nohy kolem pasu, vykročil s ní obývacím pokojem k chodbě, ve které zmizela Stephanie. “A kde bys ty děti chtěla vychovávat?”

“S tebou,” jak prosté.

Usmál se a zastavil se na prahu síňky, aby ji políbil, ale pak pokračoval v chůzi se slovy: “A kde by to mělo být? Kde chceš žít, Drino? Domov a rodinu máš ve Španělsku.”

“A ty máš domov a rodinu tady v Kanadě,” zdůraznila.

“Příbuzné mám vlastně v Německu,” opravil ji hořce, “ale máš pravdu. Elvi, Victor a ostatní se mi stali rodinou, a jsou zde. Stejně jako Stephanie.”

“Ty mě počítáš do rodiny?”

Harper se zastavil, a Drina se rozhlédla. Zjistila, že jsou v polovině chodby, před otevřenými dveřmi ložnice. Uprostřed ní stála Stephanie a kulila na ně oči.

“Rádi bychom tě počítali do rodiny, jestli ti to nevadí,” pronesla Drina vážně.

“Jo! Jasně že nevadí,” zakřenila se. “Každý potřebuje rodinu a vy dva jste celkem vzato senzační. Trochu lezete člověku na nervy s tou vaší nadržeností novopečených životních druhů, ale stejnak jste senzační.”

Při těch slovech vyprskla Drina smíchy a zeptala se: “Takže ti nebude proti mysli, jestli se usadíme v Port Henry nebo někde poblíž, a zůstaneme součástí tvého života?”

“To by se mi líbilo,” ujistila je tiše.

“Mně taky,” ozval se Harper a pohlédl na Drinu. “Jsi si jistá? Tvoji příbuzní žijí ve Španělsku.”

“Ty jsi mým životním druhem, Harpere. A miluju tě. Jsi mou rodinou,” řekla ve vší vážnosti. “A Stephanie také. Můj domov je teď tady.”

Oči mu lezly z důlků, a zdálo se, že zatímco si vychutnával to, co řekla, na chvíli dokonce zatajil dech. Když se ho však Stephanie bez varování optala: “Tak co? Nepovíš jí už konečně, že ji taky miluješ, Harpere? To víš, že to vím,” ten dech z něho vyletěl, jako by dostal ránu na solar.

Trpce se usmál a obrátil se k dívčině se slovy: “Povím. A ty alou na kutě. My si taky trochu zdřímneme.”

“Jo, jasně.” Stephanie cestou ke dveřím protočila oči. “To se vsadím, že se ták moc vyspíte.”

Drina přemýšlivě nakrčila nos. “Možná bychom tě měli ostříhat na ježka. Mohlo by tě to příhodně zamaskovat.”

“Ani za nic!” vyhrkla. “Spíš jsem si říkala… gotický styl by mohla být senza změna. Černé vlasy, černá rtěnka, možná fialový nebo růžový melír, jako má Mirabeau. Jo a taky nějaké řetízky a kroužky do nosu. Gotický vzhled by mi fakt sekl,” ujistila je s prohnaným úsměvem, zatímco zavírala dveře.

Drina zasténala, a Harper se opět dal do pohybu. “Problémové dítě numero uno.”

“To si piš,” přitakal pobaveně. “Ale ty ji zvládneš.”

“Zvládnu. Zvládnu?” zeptala se ironickým tónem. To už ji pronesl do svého pokoje a kopnutím zavřel dveře.

“Dree, drahoušku, zvládla jsi piráty a prostitutky. Určitě zvládneš taky jednu malou týnejdžerku. A společně zvládneme Stephanii a k tomu deset dalších,” ujistil ji cestou k posteli. Klekl si na kraj matrace, kam hodlal Drinu uložit.

“My… to se mi líbí,” zamumlala, když pod sebou ucítila postel a na sobě Harpera. Vtom jí došlo, co řekl, vytřeštila oči a vyvřískla: “Deset?”

“Hezky jedno po druhém,” uklidňoval ji, zatímco oba zvedal do sedu, aby z ní mohl stáhnout triko. “Každých plus mínus sto let jedno, přesně dle litery zákona.”

Při řeči jí sundal triko a podprsenku, a teď ji zatlačil zpátky na postel a přesunul se dolů mezi její kotníky, aby z ní stáhl ještě tepláky a kalhotky.

“Takže mě chceš mít každých sto let bosou a těhotnou v kuchyni, jo?” zeptala se pobaveně, jen co odhodil poslední součást jejího oblečení a obrátil se zase k ní, aby se pokochal materiálem, co tak zručně odhalil.

“Ne, ne,” chlácholil ji. “Bosou a těhotnou v každé místnosti kromě kuchyně. V téhle domácnosti jsem kuchařem já.”

“Hmm.” Zvedla jednu nohu, prsty chytila spodní lem jeho trika a začala mu je vytahovat po hrudi nahoru. “Já ti nevím. To co jsme v kuchyni dělali, když jsme tady byli naposledy, jsem si docela užila.”

“Well, jsem svolný dělat výjimky,” slevoval, zatímco jí pomáhal sundat mu tričko. Když pak sklonila nožku k jeho klínu, zahákla prsty za opasek tepláků a pustila se do tahání, ztuhl. Sice mu je nemohla stáhnout, dokud seděl, ale líbilo se jí, jak pod její šlapkou rostl, když na něho něžně leč pilně šlapala.

“Už jsem se zmínil, že máš nadaná chodidla?” ani se tak nezeptal, jako spíš sexy zavrčel.

Hříšně se usmála. “Věz, že mám mnohá nadání.”

“O tom bych si ani na okamžik netroufnul zapochybovat.” Polapil nožku pokušitelku, zvedl si ji ke rtům a vtiskl polibek na zlobivé prstíky. Poté její nohu položil kousek stranou tak, že se ocitl mezi útlými kotníky, zvedl se a po čtyřech popolezl kupředu.

“Nemáš v úmyslu sundat si kalhoty?” vyklenula jedno obočí, když se jí uhnízdil na hrudi.

Odpověděl náruživým polibkem. Teprve ve chvíli, kdy jim začal docházet kyslík, polibek přerušil a slanil níž. Šťouchal ji nosem do ňader a při tom mumlal: “Jestli si je sundám, budu se chtít do tebe zabořit, a já jsem skálopevně rozhodnutý pomilovat tě tentokrát pomalu.”

“Tak to přeju hodně štěstí,” popíchla ho a hned nato zalapala po dechu, protože vzal za trest do úst bradavku.”

Harper kroužil jazykem po zduřelém hrotu, něžně sál a potom najednou povolil rty, až mu bradavka vyklouzla z pusy, zvedl hlavu a zeptal se: “Opravdu mě miluješ?”

Drina vážně přikývla. “Celým svým srdcem,” ubezpečila ho.

Usmál se a konečně to vyslovil. “Také tě miluji.”

Když se posunul o kousek výš, aby ji znovu políbil, objala ho kolem krku. Pronikl jazykem do jejích úst, na což odpověděla zasténáním a obtočila kolem něho nohy. Zatlačila mu patami do hýždí, čímž ho přimáčkla na sebe. Současně pohnula pánví, takže se jeho tvrdý přítel opřel o její měkký, provlhlý středobod. Harper zaúpěl a nechal líbání.

“Příště na to půjdeme pomalu,” sliboval ochraptěle, zatímco si stahoval tepláky právě jen o tolik, aby se mohla erekce vyhoupnout na svobodu.

“Příště,” nadšeně souhlasila Drina, a když ji vyplnil, zalapala po dechu a zatnula Harperovi nehty do zad.

Měli před sebou dlouhý život s celým mořem těch příště, a ona si je hodlala vychutnat všechna, od prvního do posledního.