Lynsay Sands

Argeneau 17. Ta dáma je upírka

1. KAPITOLA

“Poslední den, Frede,” usmála se Jeanne Louise na strážného, když došla ke stanovišti ochranky. Smrtelník hlídal východ z výzkumného oddělení Argeneau Enterprises už bezmála pět let a nyní byl přeložen jinam, aby nezaregistroval, že mnozí ze zaměstnanců nestárnou. Fred jí bude chybět. Byl usměvavou tváří, která jí dlouho přávala dobrou noc a vyptávala se na rodinu.

“Ano, slečno Jeanie. Poslední den tady. Příští týden nastupuji v jedné krevní bance.”

Pokývala hlavou. S lehce povadlým úsměvem a upřímným výrazem odtušila: “Mají ohromné štěstí, že vás získají. Budete nám scházet.”

“Vždyť vy mně také. Všichni,” ujistil ji vážně, zatímco obcházel pult, aby jí odemknul. Zatlačil do přísně střežených dveří, přidržel je otevřené a se slovy: “Dobrou, slečno Jeanie. A hezky si ten dlouhý víkend užijte,” ustoupil kousek stranou.

Protáhla se kolem něj. “To víte, že ano. A vy jakbysmet,” popřála mu. Bezděky se pousmála jeho obvyklému oslovení slečno Jeanie. Pokaždé se pak cítila jako malé dítě… což bylo legrační, jelikož Fredovi teprve táhlo na šedesátku, takže byla o dobrých čtyřicet let starší. Ne, že by jí to kdy uvěřil. Nevypadala na víc než na nějakých pětadvacet. Jedna z výhod upírství nebo nesmrtelnosti chcete-li. Druhému termínu dávali přednost hlavně senioři. Takových výhod existovala celá řada a ona byla vděčná za jednu každou z nich. To jí však nebránilo litovat smrtelníky, které takové štěstí nepotkalo.

Paráda, provinilá upírka, pomyslela si ironicky a zachechtala se tomu klišé. Jestli to tak půjde dál, ani se nenaděje a bude se kvůli své dlouhověkosti trápit a fňukat.

“Jo, až naprší a uschne,” zabručela pobaveně Jeanne Louise, a když zaslechla, jak se po chodníku kutálí nějaký kamínek, ohlédla se. Do parkovací garáže právě vešel jeden z mládenců z krevního oddělení. Kývla na něj a vykročila ke svému autu. Nastoupila do kabrioletu, nastartovala motor a zacouvala, aby zamířila k výjezdu z garáže. V duchu si házela mincí, zda má dneska zůstat vzhůru a vyřídit nutné pochůzky nebo prostě odjet domů a zalézt si do postele.

Tohle je jednou ze stinných stránek upírství, připustila v duchu Jeanne Louise, sotva se dostala z garáže a rozjela se po silnici. Pro zbytek světa byla tato hodina pasé. Pracovní doba jí končila v sedm ráno, ale po odchodu kolegů měla ve zvyku na chvíli se ještě zdržet a v klidu dokončit práci. Teď bylo půl osmé, takže by musela zůstat vzhůru další dvě hodiny, aby si mohla zařídit něco z toho, o čem prve uvažovala. Tam, kam potřebovala zajít, měli zatím zavřeno. Navíc by na ni cestou pražilo horké slunce.

Představa dvouhodinového bdění byla, upřímně řečeno, úmorná.

Domů do postele, rozhodla se, a když plynule zastavila na červenou, sundala jednu ruku z volantu a zakryla si zívající ústa.

V tom okamžiku upoutal její pozornost nějaký pohyb ve zpětném zrcátku. Koukla tam a zahlédla, jak se na zadním sedadle zvedá něčí tmavá postava. Vzápětí na krku ucítila ostrou bolest, kterou doprovodilo tiché zasyčení.

“Co to—?” Chytila se za krk a začala se otáčet. Bylo slyšet otevírání a zavírání zadních dveří, nato se otevřely její vlastní dveře a ta temná postava se přes ni natáhla, aby vůz zaparkovala.

“Co?” zamumlala Jeanne Louise a hned se zamračila. Tomu slovíčku nebylo skoro rozumět a navíc měla zničehonic hrozně zvláštní pocit, jako by se jí v hlavě zasekla kolečka. Strašně pomalu jí to myslelo. A pak ji ten mužský vzal do náruče, přesadil na sedadlo spolucestujícího a sám se vměstnal za volant. Zamlžil se jí zrak, a dál už jen bezmocně přihlížela, jak se znovu rozjel, načež ztratila vědomí.

Jeanne Louise se ospale zavrtěla a snažila se překulit na bok. Záhy však zjistila, že to nejde, a zamračila se. Otevřela oči, zírala do stropu, zaregistrovala, že je fádně bílý a ne světle růžový, jako ten v ložnici u ní doma a pokusila se posadit. Okamžitě si vzpomněla, co ji probudilo. Nemohla se hýbat. Protože jsem spoutaná, konstatovala v duchu, tím se to ovšem vysvětluje. Hleděla na řetězy, kterými měla tělo omotané křížem krážem od ramen až po chodidla, a nevěřila vlastním očím. Pane Bože.

“Je to ocel. Ty nepřetrhnete.”

Trhla hlavou směrem, ze kterého hlas přicházel. Klouzala pohledem po velmi malé, čistě bíle vymalované místnosti. Nebylo tam nic než postel, na níž ležela. Jedinou zajímavostí byl muž, který na ni promluvil ode dveří. Nebyl moc vysoký, jen o nějaké čtyři, možná o pět palců vyšší než ona se svými pěti stopami a šesti palci. Zato byl statný, měl široká ramena a úzký pas. Navíc byl atraktivní takovým tím stylem kluk odvedle. Hnědé vlasy, hranatá čelist a nejzelenější oči, jaké kdy spatřila… a to za těch sto dva, málem sto tři let, co živa byla, viděla už velkou spoustu smrtelných očí. Tahle kukadla ale strčila všechna ostatní s přehledem do kapsy.

“Jak se cítíte?” zeptal se, a zdálo se, že mu to vskutku dělalo starosti.

“Už mi bylo i líp,” odvětila suše. Znovu si prohlédla řetězy. Prý ocel. Do hajzlu, spoutal mě jako splašenou slonici či co.

“Sedativum, které jsem použil, může po vyprchání přivodit bolest hlavy a malátnost,” oznámil omluvně. “Cítíte něco takového? Nepotřebujete třeba ibuprofen?”

“Ne,” odsekla. Věděla, že díky nanobotům eventuální potíže rychle pominou. Poté upřela oči na mužovu tvář. Instinktivně se snažila proniknout mu do myšlenek a převzít nad ním kontrolu. Plán zněl: přinutit ho sundat jí tyhle směšné řetězy a všechno vysvětlit, a pak zavolat strýci Lucianovi a požádat ho, aby sem poslal někoho, kdo by se o únosce postaral. A nemít drobnou, nicméně podstatnou vadu na kráse, nebyl by to špatný plán. Jenomže měl… nedokázala totiž tomu muži proniknout do myšlenek a tím pádem ho nedokázala ani kontrolovat.

Musí to být tou drogou, co mi dal, pomyslela si Jeanne Louise otráveně. Zatřepala hlavou, aby si ji trochu pročistila, než se odhodlala ke druhému pokusu.

“Nic,” vydechla celá popletená. Takže ta droga musí stále působit, pomyslela si a zamračila se na něj. “Co jste mi to dal?”

“Nejnovější sedativum, na kterém pracujeme ve V a V,” odpověděl mírně, načež zmizel ze dveří a nakrátko i z dohledu.

Jeanne Louise se zamračila na prázdný prostor. Hlavou jí vířila jeho slova. V a V byla zkratkou pro výzkum a vývoj. Ale V a V kde? Nemohlo to být obyčejné sedativum pro smrtelníky, to by ji stěží zpomalilo a nesložilo ani omylem. Ale—

Když se vrátil a přiblížil se k lůžku, myšlenky se jí rozutekly.

“Vy pracujete pro Argeneau Enterprises?” otázala se, zatímco si se zájmem prohlížela to, co držel v jedné ruce. Vysokou sklenici průzračné tekutiny, nejspíš vody s ledem. Najednou si uvědomila, že má příšerně vyprahlá ústa i hrdlo.

“Ano. Jsem zaměstnaný ve V a V jako vy, jenomže já pomáhám vyvíjet nové drogy, zatímco vy, pokud vím, pracujete na genetických anomáliích,” vysypal bez sebemenších vytáček, jen co se zastavil u postele.

Jeanne Louise nakrabatila čelo. Bastien Argeneau, její bratranec a zároveň šéf Argeneau Enterprises, ji najal před pětasedmdesáti lety, hned po absolvování univerzity. Od té doby pracovala v Argeneau Enterprises, až do dneška. Zpočátku skutečně pracovala v oddělení, které únosce prohlašoval za své pracoviště, ale před pětadvaceti lety ji Bastien vyzval, aby si z V a V vybrala, koho chce a vytvořila vlastní tým. Povede prý novou větev oddělení, která se soustředí na jediný úkol. Nalézt způsob, jak by se jejich bratranec Vincent a strýček Victor mohli krmit bez kousání smrtelníků. Zoufale se chtěli krmit sáčkovanou krví jako všichni ostatní. Podstatně to usnadňovalo život. Oba muži bohužel trpěli genetickou vadou, jejíž vinou jim byla krev v sáčku užitečná zhruba stejně jako voda. Na dietě sestávající z balené krve by vyhladověli k smrti. Měla zjistit proč a zda by jim nemohl být podán nějaký doplněk stravy, který by tomu zabránil. Od té doby tedy vedla tým, který tento problém řešil, žel bohu však zatím nevyřešil. Pořád ještě nepřišli na to, která anomálie to konkrétně způsobuje, a jak ten problém odstranit, to už vůbec ne.

Povzdechla si, neboť to považovala za své osobní selhání, a znovu pohlédla na svého věznitele. Těkal očima mezi ní a vodou a tvářil se nejistě. Zachytil její tázavý pohled a zeptal se: “Můžete pít vodu? Chci říct, vím, že vy lidi můžete jíst a pít, ale pomůže vám to nebo potřebujete jenom krev? Mám ji pro vás.”

Jeanne Louise na něj mlčky hleděla. Vím, že vy lidi můžete jíst a pít? Vy lidi? Jako by byla docela jiného druhu. Nebo mimozemšťanka nebo prostě něco na ten způsob. Věděl, že není smrtelná. Ale co přesně věděl? Vážně ho pozorovala, znovu se mu pokusila proniknout do myšlenek, a opět marně. Pak jí oko sklouzlo k vodě. Vypadala zatraceně dobře. Sklenice byla orosená, po skle stékaly kapky a ona by momentálně dala majlant, jen aby mohla olíznout alespoň ty kapičky. Naneštěstí však neměla tušení, co je v té sklenici, tedy kromě ledu a vody. Mohl ji ochutit drogou. To nemohla riskovat. Jestli skutečně pracoval ve V a V Argeneau Enterprises, pak měl přístup k drogám, které účinkovaly i na ni.

“Nejsou tam drogy,” řekl muž, jako by jí četl myšlenky. Což je pěkná ironie, pomyslela si. Byl to smrtelník, na důkaz jí stačil jediný pohled do těch jeho zelených očí, a smrtelníci nedovedli číst lidem v mysli. Zato nesmrtelní ano. Přesto ho nedokázala přečíst, zatímco on ji měl zjevně přečtenou. Nejspíš si jen správně vyložil můj výraz, usoudila.

“Nepotřebuji vás držet pod sedativy,” dodal, jako by ji tím chtěl přesvědčit. “Z těchto řetězů se nedostanete. Kromě toho potřebuji, abyste měla čistou hlavu a byla schopná zvážit návrh, který vám hodlám přednést.”

“Návrh,” zopakovala podrážděně a zkusmo zatahala za řetězy. S trochou času a námahy by mohla řetěz přetrhnout… to by ovšem únosce nesměl být cvok. Omotal je kolem ní a postele jako obvazy kolem mumie.

“Vodu nebo krev?”

Otázka přitáhla její pohled opět ke sklenici. Neměla žádnou záruku, že by i v té krvi nebyly drogy. Chvilku o tom uvažovala a pak nevesele přikývla.

Okamžitě se sklonil, vsunul jí ruku pod hlavu a nadzvedl. Přiložil sklenku Jeanne Louise ke rtům a mírně ji naklonil. Pokusila se vodu pouze usrknout, ale jakmile jí lahodná tekutina svlažila jazyk, tak úžasně studená a tišící vyprahlost, přistihla se, že ledový nápoj doslova chlemtá. Než se musela nadechnout, zmizela v ní dobře polovina. Jakmile přestala pít, odtáhl jí sklenici od rtů a hlavu zase položil na postel. Nutno přiznat, že něžně. A narovnal se.

“Máte hlad?”

Zamyslela se nad otázkou. Naposledy jedla asi půldruhé hodiny před tím, než vyrazila k domovu. Dala si obvyklou snídani v kantýně Argeneau. Hlad sice neměla… ale aby ji nakrmil, bude ji muset rozvázat, a to pomyšlení bylo natolik lákavé, že jí přikouzlilo úsměv na rty.

“Ano,” přitakala, a když si všimla, jak přimhouřil oči, rychle úsměv skryla.

Zaváhal, ale pak přikývl a obrátil se k odchodu. Pravděpodobně šel pro jídlo.

Jeanne Louise sledovala, jak odcházel, ale sotva za ním zapadly dveře, zaměřila pozornost na řetězy. Snažila se zjistit, jestli má kolem sebe a postele na několikrát ovinutý jeden dlouhý řetěz nebo několik kratších. Ne, že by v tom byl velký rozdíl. Sešněrovaná v ocelovém korzetu se prakticky nemohla hýbat, tím pádem ani pořádně zabrat, aby se pokusila řetěz přetrhnout. O několika ani nemluvě.

Musí počkat, až ji rozváže, aby se mohla posadit a najíst. Lepší šance na osvobození se jí asi jen tak honem nenaskytne. S volnýma rukama už ho pak snadno přemůže. Samozřejmě by bylo podstatně snazší, kdyby nad ním mohla převzít kontrolu mentálně, to by však nesměla mít mozek ochromený drogami. Jednoduše by mu doporučila, aby jí sundal pouta, a ušetřila si tak moře lopoty. Jeanne Louise neměla ponětí, jaký měl pro ni návrh, ale smrtelníků, kteří o jejím druhu věděli, bylo skutečně velice málo. Buďto šlo o důvěryhodné sloužící, vysoce postavené zaměstnance Argeneau Enterprises nebo ve výjimečných případech o geniální vědce, kteří pro výkon své práce potřebovali vědět, s kým mají tu čest. Tenhle chlápek očividně patřil k těm posledním – geniální vědec vyvíjející drogy ve V a V. Ale ať už spadali do kterékoli kategorie, vědoucí smrtelníci byli pod dozorem. Sem tam – náhodně – podstupovali kontrolu mysli, zda jsou duševně v pohodě a nemají v plánu žádnou pitomost, jako třeba vyžvanit novinám pikantní detaily o nesmrtelných. Nebo je unést, připoutat řetězem k posteli a dělat jim návrhy.

Někdo tu kontrolu zjevně odflákl, pomyslela si pochmurně Jeanne Louise. Ne, že by jí to nahnalo velký strach. Nebála se, byla jen naštvaná, že jí únos narušil denní rutinu. A že nejspíš bude muset být celý den vzhůru, než se tahle patálie vyřeší. Bude potřeba zjistit, co měl únosce v plánu, jestli o nich někomu nepověděl, a když ano, tak komu. Potom mu bude nutné vymazat mysl a vzpomínky a dát všechno do pořádku. Naštěstí to nebude muset dělat sama. Těmito záležitostmi se zabývali vykonavatelé. Ale několikahodinový výslech a vysvětlování ji nemine. Hrozná otrava. Jestli Jeanne Louise něco bytostně nesnášela, pak narušení příjemně zaběhlé rutiny.

Tok neveselých myšlenek přerušilo otevření dveří. Nedočkavě koukla ke vchodu. Sotva spatřila podnos s jídlem, který její věznitel přinesl, rty jí zvlnil spokojený úsměv. Aby se mohla najíst, rozhodně ji bude muset rozvázat. Nicméně brzy přišla na to, že tenhle vědátor neměl Filipa jen v práci. Vzal totiž tác do jedné ruky, sklonil se a sáhl na něco vedle postele, načež se čelo lůžka začalo za tichého vrčení pomalu zvedat.

“Nemocniční postel,” odtušil, jen co se napřímil. Při pohledu na její rozčarovaný výraz se prohnaně zakřenil. “Nesmírně šikovná věc.”

“Jistě,” přisvědčila suše, zatímco on se zarazil a zamračeně se rozhlédl.

“Hned jsem zpátky,” slíbil, položil podnos na zem vedle postele a znovu vyběhl z místnosti. Nebyl pryč dlouho. Ani ne za minutu se znovu objevil, tentokrát s dřevěnou židlí v ruce. Postavil ji k posteli, zvedl tác a dal ho na ni. Bez meškání se chopil vidličky a nabral trochu potravy, ale když ji nabídl Jeanne Louise, vztekle odvrátila hlavu.

“Nemám hlad.”

Překvapeně namítl: “Vždyť jste tvrdila, že máte.”

“Lhala jsem,” řekla stroze.

“No tak, ohřál jsem to a nachystal. Aspoň to ochutnejte,” přemlouval ji jako trucovité dítě. Když se na něj jen zamračila, věnoval jí okouzlující úsměv a významně pozvedl vidličku. “Tohle máte ráda.”

Tím přitáhl její pozornost k talíři, a když zjistila, že na něm má sýrovou omeletu a klobásky, což opravdu bylo její oblíbené jídlo, údivem povytáhla obočí. Každé ráno si je dávala v práci v kantýně ke snídani. Tázavě mu pohlédla do tváře a on pokrčil rameny.

“Napadlo mě, že byste tu měla mít pohodlí. Nemám v úmyslu znepříjemňovat vaši situaci. Nechci, abyste byla nešťastná.”

Jeanne Louise vytřeštila oči a pak se významně zadívala na řetězy, ale jinak jen sarkasticky utrousila: “Halóóó?”

“Jakmile vyslechnete můj návrh, sundám vám je,” ujistil ji vážně. “Potřebuji je pouze na to, aby vás tu udržely, dokud vám ho nepřednesu.”

“Vetkněte si ten návrh za klobouk:” doporučila mu chladně a znovu upřela oči na jeho tvář. Znovu se pokusila vkrást se mu do myšlenek, ale znovu narazila na prázdnou zeď. Pořád byla pod vlivem drog. Navztekaně padla zase na postel a probodla ho pohledem.

“Fajn. Ven s tím. Co mi tedy chcete navrhnout?” zavrčela. Cokoli, jen ať už jsem odtud pryč.

Zaváhal, ale pak zavrtěl hlavou. “Nemyslím, že jste v náladě, abyste mě vyslechla. Zdáte se mi poněkud rozzlobená.”

“Čímpak to asi bude?” optala se suše.

“Evidentně máte hlad,” odvětil mírně a znovu jí nabídl plnou vidličku.

“Už jsem vám řekla, že nemám—” Jeanne Louise zmlkla a zamračila se, jelikož jí vlastní žaludek skočil do řeči hlasitým zakručením. Hm, zjevně hlad přece jen mám. Určitě za to mohla vůně jídla, a pak také fakt, že byla natolik zabraná do práce, že ráno snědla s bídou půlku snídaně. Tohle si alespoň namlouvala, když odstrčila nedojedený talíř. Zcela záměrně přitom opomněla, že jídlo poslední dobou vynechávala čím dál častěji, a když už se namáhala jíst, víc než polovinu porce do sebe nedostala. Měla prostě pocit, že jídlo už není stejně chutné, jako bývalo. Přestávalo ji lákat. Dokonce ani čokoláda už nebyla taková lahoda jako kdysi.

Ruku na srdce, měla podezření, že došla do stádia, kdy jídlo ztrácelo pro našince přitažlivost a stávala se z něho spíš otrava než cokoliv jiného. A teď si uvědomte, že zatímco snídaně jí dnes ráno připadala fádní a nudná, v této chvíli jí totéž jídlo náramně pěkně vonělo. A vážně mám trochu hlad, připustila v duchu s očima přilepenýma na vidličku s omeletou. Když začal vidličkou pohybovat ze strany na stranu, jako by krmil dítě a chtěl je pobavit nebo přimět k jídlu, probodla ho očima. “Jestli začnete vrčet a dělat letadýlko, buďte si jist, že nesním ani sousto.”

Vyprskl smíchy a zakřenil se, ale vidlička znehybněla. “Pardon.”

“Hmm,” zahučela a sousto přijala. Chutnalo stejně dobře, jako vonělo. Poté, co ho pokousala a spolkla, se zdráhavě zeptala: “Odkud víte, že to mám ráda?”

“Celá léta jsem snídal ve stejnou dobu jako vy. Vlastně až do minulého měsíce,” dodal a pokrčil rameny. “Vždycky si dáváte to samé.”

Zadívala se na něj pozorněji. Krátký sestřih, tmavohnědé obočí, zelené oči a příjemný úsměv. Byl to nadmíru pohledný mužský. Těžko uvěřit, že si ho – prý za celé léta – v kantýně ani jednou nevšimla, když mívali pauzu ve stejnou dobu. Ale na druhou stranu je pravda, že mám ve zvyku ponořit se do práce, a to pak jsem ke svému okolí tak trošku nevšímavá, připustila v duchu. Zoufale chtěla najít lék pro svého strýce a bratrance, a poznámky si brávala s sebou dokonce i o přestávkách, aby si je mohla při jídle procházet. Při mé posedlosti, pomyslela si, by si vedle mě klidně mohl sednout strýc Lucian, a pokud by neřekl ani neudělal nic, čím by na sebe upozornil, s největší pravděpodobností bych si ho vůbec nevšimla.

Vtom ji zaujalo něco z toho, co řekl, a střelila po něm pohledem. S podezřívavě přimhouřenýma očima se zeptala: “Až do minulého měsíce? Vy už v Argeneau Enterprises nepracujete?”

“Ano, pracuji,” řekl potichu. “Ale vzal jsem si na pár měsíců volno.”

Jeanne Louise na něj mlčky zírala a vstřebávala novou informaci. Pokud tento plán, ať už byl jakýkoli, neměl předtím, než si vzal volno, ještě v hlavě… tak možná ani nikdo nic neodflákl. Člen týmu hlídajícího smrtelníky, který ho měl na starosti, neměl co najít.

“Nechcete ještě?” zeptal se tiše a u rtů se jí objevila vidlička naložená jídlem.

Sklopila k ní oči a málem už zavrtěla hlavou, čistě z principu, ale když žaludek nedočkavě zakručel a v ústech se jí při vyhlídce na nabízené dobroty sbíhaly sliny, došla k názoru, že by tím nejvíc ublížila sama sobě. S povzdechem otráveně pootevřela pusu, jakmile jí do ní opatrně strčil vidličku, zase pusu zavřela, a když vidličku vytáhl ven, sevřenými rty z ní stáhla sousto. Zatímco žvýkala a polykala, mlčky jeden druhého pozorovali. A pak nabral další sousto.

Když pozvedl plnou vidličku, suše podotkla: “Bylo by výrazně jednoduší, kdybych mohla jíst sama.”

“Ano, to by bylo,” přisvědčil mírně, a jen co otevřela pusu, aby na něho pravda trochu netrpělivě vyštěkla, že by tomu vážně dala přednost, šoupnul jí do úst vidličku s klobáskou, čímž ji efektivně umlčel dřív, než jí ze rtů mohlo splynout první slovo. Zatímco vztekle kousala, dodal: “Ale vím, že váš druh je velmi silný a nechci riskovat, že se pokusíte uprchnout. Jsem si jistý, že jakmile pochopíte situaci, nebude už takovéto opatrnosti zapotřebí. Ale do té doby… je toto prostě nejlepší způsob, jak všechno zvládnout.”

“Můj druh,” odfrkla Jeanne Louise, sotva polkla. “Jsme lidé, abyste věděl.”

“Ale ne smrtelníci,” řekl potichu.

“Leda houby. Můžeme umřít stejně jako vy. Jenom je těžší nás zabít. A žijeme déle,” dodala neochotně.

“A zůstáváte mladí, odoláváte nemocem a umíte se sami vyléčit,” vyjmenovával stále stejně tiše, zatímco jí strkal do pusy další sousto omelety.

Jeanne Louise ho bedlivě pozorovala, při tom žvýkala a polykala, a pak řekla: “Budu hádat. Chcete být také takový. Mladý, dlouhověký, silnější—”

Zavrtěl hlavou, umlčel ji další plnou vidličkou a současně Jeanne Louise ujistil: “Já ne.”

“Tak co tedy chcete?” zeptala se frustrovaně, když mohla zase mluvit. “Co navrhujete?”

Váhal a viděla mu na očích, že se v duchu dohaduje sám se sebou, ale nakonec jen znovu zavrtěl hlavou. “Ještě ne.”

Když jí zvedl vidličku ke rtům tentokrát, odvrátila hlavu a zamumlala: “Nemám hlad,” a myslela to vážně. Byla příliš frustrovaná a rozhněvaná, aby ještě stála o jídlo. Krom toho to, co stihla sníst, otupilo ostří hladu.

Minutu mlčel, ale pak si povzdechl, odložil vidličku na stále zpola plný talíř a vstal. “Nechám vás trochu odpočinout. Až se probudíte, váš organismus by už neměl být pod vlivem drog. Potom si můžeme promluvit.”

Jeanne Louise nedala nijak najevo, že jeho slova slyšela. Ani se po něm nepodívala. Zarputile civěla do zdi. Sehnul se a zase něco provedl s postelí, protože se sklopila do polohy vleže. Dokud neuslyšela, že prošel místností a vzápětí otevření a zavření dveří, nepohnula se. Teprve potom se pozvolna uvolnila a zavřela oči.

Chtěla odtud pryč a zpátky do svého života. Jenomže byla také unavená, a dokud z ní nevyprchají poslední rezidua sedativ, moc toho nenadělá. Ale hned, jak budu čistá, převezmu kontrolu nad situací a přinutím toho drzého vědátora, aby mě pustil, slibovala si Jeanne Louise. Nebude to očekávat. Přestože existovali smrtelníci, kteří o nich věděli a znali některé z jejich schopností a sil, umění nesmrtelných číst ostatním myšlenky a kontrolovat jejich mysl, se jim obvykle neprozrazovalo. Povědomí o těchto dovednostech nesnášeli smrtelníci dobře. Když zjistili, že je možné odposlouchávat jejich myšlenky, měli sklon z toho šílet. No a její druh se postupem času naučil, nechávat si tuto drobnou informaci raději pro sebe. Samozřejmě, pokud by na tom závisela jeho práce, patrně by mu ji sdělili. Ale o tom dost pochybovala, protože jinak by ji držel pod drogami, místo aby s přednesením toho svého návrhu čekal, až se jí hlava zcela vyčistí.

Ať už je to kdokoli, pomyslela si zamračeně, když jí došlo, že nemá ponětí o tom, jak se jmenuje, ani o ničem jiném. Věděla o něm pouze to, že pracoval v Argeneau Enterprises ve V a V a měl přestávku na snídani ve stejnou dobu jako ona.

Což znamenalo, že pravděpodobně také pracoval na noc. To bylo zajímavé. Smrtelníci většinou nemívali noční směny v lásce. Obvykle byly plné nesmrtelných, zatímco smrtelníci inklinovali k denním směnám. Krátce uvažovala, proč by mohl chtít pracovat v noci, ale pak to nechala plavat. Potřebovala si odpočinout, protože až se za ní vrátí, musí být čilá a svěží.

Paul za sebou s tichým povzdechem zavřel dveře a vydal se po chodbě ke schodům. V hlavě si pořád dokola přehrával všechno, co až dosud udělal, pátral po možném problému, který by snad mohl vyvstat, ale žádný nenacházel. S realizací svého plánu počkal, až bude mimo areál Argeneau a z dosahu bezpečnostních kamer. A všechno proběhlo tak hladce, jak doufal.

Když jí píchnul sedativa, stálo její auto u semaforů docela samo. Což bylo samozřejmě pouhé štěstí. Dneska ráno mu Bůh nebo osud držel palce.

Sedativa zabrala stejně rychle jako při testování a dostat se ze zadního sedadla, přemístit ji na sedadlo spolujezdce a vklouznout za volant mu zabralo pouhých pár vteřin. Za okamžik bylo po všem.

Jediným problematickým místem byla chvíle, kdy vylézal z Lesterova kufru a zalézal na zadní sedadlo jejího auta v garážích Argeneau Enterprises. Tehdy byl naplno v záběru minimálně tří bezpečnostních kamer. Ale oblékl si tmavé šaty, a aby měl zakrytou tvář, natáhl si kuklu, takže kamery toho k zachycení neměly mnoho. Do areálu se nechal propašovat v kufru Lesterova vozu, jenomže ten jim nemohl nic povědět. Vloupal se mu totiž do garáže, vyháčkoval zámek kufru, zalezl si do něho a svezl se do Argeneau Enterprises coby černý pasažér. Musel ho pak držet nedovřený až do konce dlouhé noční směny.

Těsně předtím, než se Lester vrátil ke svému vozu, vylezl z kufru a prokmitl k autu Jeanne Louise Argeneau. Největší strach měl z toho, že by mohlo být zamknuté, ale v této parkovací garáži se namáhal zamykat jen málokdo. Byla tak dobře hlídaná a měla tolik těch zatracených kamer, že zpravidla by se tu nikdo o nic nekalého ani nepokoušel. K jeho velké úlevě neměla Jeanne Louise auto zamknuté a nepracovala přesčas déle, než tu půlhodinu, jak měla ve zvyku. Objevila se jen malou chvilku poté, co nastoupil. Jestli ho ochranka zpozorovala na monitoru, jak přebíhal od jednoho auta ke druhému, a byla na cestě, přišla pozdě. Zbývala mu tedy jediná starost. Lester. Mohl by být považován za spolupachatele a dostat se tak do maléru. Z toho by měl špatný pocit. Lester byl dobrej kluk.

Nicméně vzhledem k tomu, že momentálně pro něj nemohl vůbec nic udělat, když vycházel po schodech ze sklepa, zatlačil tuto starost do pozadí. Schody vedly do kuchyně a on hned zamířil ke dřezu. Chtěl jídlo, které Jeanne Louise nedojedla, vyhodit a umýt talíř. Ale v polovině cesty změnil směr, raději vyšel na chodbu a po ní došel ke schodišti do druhého patra. Rychle vystoupal nahoru a cestou osahal talíř, jestli je jídlo ještě teplé. Bylo teplé a pořád vypadalo čerstvě a chutně, až z toho sám dostal hlad. Jenom doufal, že Livy bude téhož názoru, ale bál se, že ne. Měl pocit, že chuť k jídlu v ní nevzbudí už vůbec nic.

“Tati?”

Cestou přes pěknou, růžově zařízenou ložnici si Paul silou vůle přikouzlil na rty úsměv. Nakouknul do postýlky s nebesy na drobounkého blonďatého skřítka, který se ve všech těch měkkých, načechraných polštářcích a dece, skoro ztrácel. “Ano, broučku. Jsem tady.”

“Paní Stuartová říkala, že jsi šel včera v noci do práce,” řekla holčička s ublíženým výrazem.

“Ano, beruško. Jenom na chvilku. Ale už jsem nazpátek,” chlácholil ji. Nepřekvapilo ho, že to věděla. S Jeanne Louisiným autem odjel na parkoviště, kde čekal jeho vůz. I zde se na něj usmívala paní Štěstěna, jelikož bylo docela prázdné. Hodně se mu tím ulevilo. Spěšně přesadil vzácný náklad do svého vozu a pak už ujížděl rovnou domů, do své garáže. Dveřmi v garáži odnesl Jeanne Louise dolů do sklepa, kde ji pečlivě připoutal, a teprve poté se vydal nahoru do domu za paní na hlídání.

Paní Stuartová mu ohlásila, že Livy měla těžkou noc. Zpráva ho zklamala, ale nepřekvapila. Zdálo se mu, že poslední dobou byly těžké snad všechny. Ale dlouho už to nepotrvá, slíbil v duchu sobě i jí a naklonil trošku talíř, aby na něj dcerka viděla. “Nechceš papat?”

“Ne,” hlesla sklesle a odvrátila hlavu od dobrot, které jí ukazoval.

Zaváhal, ale pak začal něžně naléhat: “Srdíčko, musíš jíst, abys měla sílu a uzdravila se.”

“Paní Stuartová povídala, že už se neuzdravím. Že Pán Bůh…” Livy nakrabatila čelíčko, jak se pokoušela vybavit si přesnou formulaci, a pak navázala: “mě volá k sobě domů. Říkala, že když budu moc hodná a On mě bude mít rád, možná se tam sejdu s maminkou. Ale prý o tom pochybuje, protože jsem byla zlobivá a brečela jsem. Myslíš, že mě Pán Bůh bude mít rád, i když jsem plakala?”

Paul doslova zkameněl. Měl pocit, že mu všechna krev z hlavy a z celého těla stekla do nohou a zanechala po sobě prázdnou a slabou schránku. Mozek jen s obtížemi vstřebával to, co dívenka právě řekla. A pak udělala krev čelem vzad a řítila se jeho tělem zase vzhůru a vší silou zasáhla nemohoucí mozek, až se ten oslepující a šílenou zlostí rozžhavil doběla.

Nepromluvil. Netroufal si. Příval sprostých slov, který mu duněl hlavou, nebyl pro dětské uši. Okamžik bojoval sám se sebou, načež se mu podařilo vyštěknout jediné slovo: “Ano.” Potom se strnule otočil, vykráčel z pokojíku a po schodech sešel dolů do kuchyně. Pohyboval se trhavě a automaticky jako robot. Jídlo z talíře pečlivě seškrabal do koše na odpadky. Přešel ke dřezu, ale místo, aby talíř položil pod kohoutek a umyl, jak měl v úmyslu, znenadání se přistihl, že prázdným talířem tříská do vodovodní baterie. Vůbec si neuvědomil, že se to chystal udělat a stěží si toho všiml, natož aby se staral, že se mu letící střepy zabodly do tváře a krku.

Ta blbá, zlá, odporná stará kráva. Nikdy neměl připustit, aby Livy hlídala paní Stuartová. Věděl, že nebude schopná nechat si ty svoje biblické žvásty pro sebe, ale neměl na vybranou. Než odešla do důchodu, byla ošetřovatelkou a v okolí nebyl nikdo jiný, komu by důvěřoval, že si bude vědět rady, pokud by se snad vyskytl problém. Ale už nikdy tu starou mrchu ke své holčičce nepustí. Když bude hodná, Pán Bůh ji možná bude mít rád? Ale nejspíš nebude, protože brečela? Dítě umírající na rakovinu, která ho stravovala zaživa. Chřadnoucí a trpící bolestmi, které on sám nedokázal ani pochopit, a co bylo hlavní, ani jim zabránit. Dostal pro Livy recept na léky tišící bolest a nejsilnější přípustné dávkování, ale děvčátku moc nepomáhaly. Jedinou alternativou bylo nechat ji v nemocnici pod sedativy, v umělém spánku… dokud neumře, a to odmítl. Nehodlal nečinně přihlížet, jak umírá. Chtěl ji vyléčit, ale až dosud to vypadalo, že bolesti, kterými trpěla, nedokázalo zmírnit zhola nic. A bezostyšné tvrzení svíčkové báby Stuartové, že její pláč v nesnesitelných, mučivých bolestech by snad mohl zavinit, že se Pánu Bohu znelíbí a neuvidí se pak s maminkou—

“Tati?”

Strnul, zhluboka se nadechl, aby se uklidnil, a poté se otočil a nechápavě pohlédl na pětiletou holčičku stojící na prahu kuchyně. O zlomek sekundy později už utíkal za ní a bral ji do náručí. “Jak to že jsi venku z postýlky? Neměla bys vstávat.”

“Z ležení v posteli jsem unavená,” zakňourala nešťastně Livy a vztáhla ruku k jeho bradě. “Teče ti krev. Pořezal ses?”

“Ne. Ano. Táta je v pohodě,” lhal ponurým hlasem, zatímco malou odnášel ke schodišti a po něm nahoru do patra. Byla jen kost a bledinká kůže, a když ji tak držel, srdce ho bolelo. To dítě bylo jeho poklad, nejvzácnější věc, jakou v životě měl. Žil už jen pro ni, a kdyby musel, umřel by pro ni. Ale prozatím ji jen uloží zpátky do postýlky a pak si ukradne pár hodin spánku. Zůstal vzhůru celou noc a na rozhovor s Jeanne Louise Argeneau potřeboval být svěží a ve střehu. Musí mluvit jasně a přesvědčivě. Musí ji přesvědčit, aby jeho dítě změnila v příslušnici vlastního druhu. Dá jí cokoli, co za to bude chtít. Včetně svého života. Jen když ji změní a naučí, jak coby upírka přežít. Za vědomí, že bude žít dál, by dal absolutně všechno na světě. Zklamal její matku, svou ženu Jerri. Ale Livy nezklame. Musí přesvědčit Jeanne Louise, aby jí zachránila život. Byla jeho jedinou nadějí.

2. KAPITOLA

Jeanne Louise se probudila s vědomím, že není sama. Nešlo o instinkt. Mohlo za to šumění myšlenek nějakého smrtelníka, ševelící na okraji její mysli. Jak se pomalu probírala, bzučely tam jako včelka u ucha. Tiše a zpočátku ne zcela srozumitelně, pak ale otevřela oči a otočila hlavu.

Nebyla překvapená, že vedle postele našla dítě a ne muže, který ji zde zanechal. Naznačovaly to už ony myšlenky, jejich tempo a lehkost, pomyslela si. Myšlenky, které ji vzbudily, byly měkké, pátravé a dětsky zvídavé, na rozdíl od těžkých a defenzivních, někdy dokonce ustrašených myšlenek, typických pro dospělé smrtelníky.

Chvíli na holčičku hleděla, všímala si bledosti téměř průsvitné pokožky a na kost vyhublého tělíčka. Zdálo se, že by stačilo, aby zafoukal větřík, a dívenku to odvane. A jediný nádech Jeanne Louise prozradil, že ji oči neklamaly. To dítě rozhodně nebylo v pořádku. Ucítila závan chorobně nasládlého pachu nemoci, linoucího se z děvčátka. Umírá, uvědomila si, a to pomyšlení ji sklíčilo. Smrtelníci sice umírali mnohem mladší než nesmrtelní, ale takto malí přece jen zřídkakdy. To zde byla tragédie. Veškeré naděje a přísliby vyhasnou dříve, než mohly vykvést, uzrát a přinést ovoce. To byla ohavnost.

“Ahoj,” zašeptala Jeanne Louise, ale vyšlo z toho jakési zaskřehotání. Měla jsem vypít víc té vody, kterou mi můj žalářník prve nabízel, pomyslela si. Zjevně v ní žádné drogy nebyly, přesně jak říkal, a mohla jí přinést úlevu. Bez ní teď byla strašlivě vyprahlá. Buďto za to mohla sedativa, která jí píchnul, nebo to byl doprovodný efekt úsilí nanobotů odstranit je co nejrychleji z těla.

Jeanne Louise věnovala chvilku kroužení jazykem v dutině ústní, slinila a polykala, aby zmírnila vyschlost, a pak to zkusila znovu: “Ahoj. Kdopak jsi?”

“Já jsem Olivia Jean Jonesová,” odvětilo vážně děvčátko. Zvedla jednu ručičku a nervózně si pohrávala s pramínkem dlouhých, zplihlých blonďatých vlásků. “Ale všichni mi říkají Livy.”

Jeanne Louise stejně vážně přikývla. Ve skutečnosti vůbec nemusela dívenku vyzývat, aby jí pověděla své jméno. Už jí je vytáhla z mysli spolu se jménem jejího otce. Byl to ten zelenooký muž, který ji unesl a připoutal. Paul Jones.

Tento útržek informace nechala prozatím být a chvatně prolistovala dívčinu mysl. Zjišťovala, zda by jí nemohla pomoci dostat se odtud. Ale ta malá zřejmě ani nevěděla, že k řetězům existuje nějaký klíč, natožpak kde by mohl být. Zklamaná, ale nijak zvlášť překvapená, pozdravila: “Ahoj Livy. Já se jmenuji Jeanne Louise Argeneau.”

Olivia vykulila očka. “Ty jsi Jean jako já.”

“Skoro,” usmála se Jeanne Louise.

Livy to nekomentovala, ale oznámila: “Je mi pět.”

Když Jeanne Louise jen přikývla, dychtivě spustila: “A ke starším jsem vždycky zdvořilá, a jsem na každého hodná a—” zamračila se. “No, kromě Jimmyho od sousedů, ale ten je na mě vždycky zlý jako první,” dodala na svou obranu, než rychle pokračovala: “A moc nebrečím, jenom někdy, když mě opravdu hodně bolí hlava a prostě nemůžu neplakat. Ale snažím se nebrečet a také nelhat, protože to je hřích. A mám ráda kytičky a štěňátka a…” Livy se odmlčela, skousla si rtík a pak se optala: “Myslíš, že mě Pán Bůh bude mít rád?”

Jeanne Louise při té otázce a z obav, které se za ní skrývaly, na posteli dočista strnula. Vklouzla dívence do myšlenek a zapátrala po původci toho všeho. Sotva se dotkla příslušné vzpomínky, trpce stiskla rty. Nějaká unavená postarší podivínka varovala tuto malou chudinku, že když ji Pán Bůh nebude mít rád, nesetká se v nebi se svou maminkou. A ten prý nemůže vystát ubrečence. Nezaváhala ani na moment. Bleskově strach zmírnila, až v dívčině mysli vybledl a vyšuměl do ztracena, a při tom povídala: “Já myslím, že On tě bude milovat, Livy.”

“Jé.” Holčička se široce usmála, její strach pod vlivem Jeanne Louise roztál jako sníh na jarním slunci. “Doufám, že ano. To se pak uvidím s maminkou.”

Jeanne Louise váhala, protože si nebyla jistá, jak na to odpovědět, ale nakonec řekla: “Mamince se to určitě bude líbit.” A pak se optala: “Takže tvá máma je v nebi?”

Livy přikývla a přicapala blíž k posteli. “Moc si na ni nepamatuji. Když odešla za andílky, byla jsem ještě malá. Ale máme obrázky. Byla krásná a uspávala mě zpíváním. Já si na to nevzpomínám, ale tatínek ano.”

Jeanne Louise přikývla. “Měla blond vlasy jako ty?”

“Ano.” Dívenka se celá rozzářila. “A měla pěkné modré oči, a táta povídal, že mám její úsměv. Prý je to nejhezčí úsměv na světě.”

“Jistojistě je,” přisvědčila vážně Jeanne Louise. “Jsi moc pěkná.”

“Ty jsi také moc pěkná,” odtušila laskavě Livy, a jako by si teprve nyní uvědomila, v jakém stavu se Jeanne Louise nachází, vyhrkla: “Proč máš na sobě všechny ty řetězy?”

“Hrajeme takovou hru.”

Jeanne Louise ostře pohlédla na muže, který právě promluvil: její věznitel, Paul Jones. V Livyině mysli známější jako táta, četla ve stejnou chvíli, kdy se dívenka usmála.

“Jsi vzhůru,” řekla prostě Livy.

“Ano. A ty bys neměla být venku z postýlky,” odtušil vážně a vzal dítě do náručí.

“Když jsem se probudila, šla jsem za tebou, ale tys chrápal. Tak jsem přišla dolů hledat ty knížky s obrázky,” vysvětlila Livy.

“Přestěhoval jsem si kancelář nahoru,” řekl tiše táta. “A fotoalba nepotřebuješ.”

“Ba jo, potřebuji, tati. Zapomněla jsem, jak vypadala máma a musím si to připomenout, abych ji poznala, až se dostanu do nebe,” namítla ustaraně Livy.

Paul sebou při těch slovech trhl. Tvář se mu na okamžik propadla hrůzou a bolestí, a pak tyto emoce vytěsnilo odhodlání. Prudce se otočil a odnášel dcerku z místnosti. “Až tě uložím do postýlky, přinesu ti ta alba.”

Jeanne Louise se za nimi dívala, soustředila se na zátylek Paulovy hlavy a snažila se ignorovat bodnutí závisti. Citové pouto mezi únoscem a jeho dcerou patřilo k věcem, které ona sama se svým otcem nikdy nepoznala. Matka jí umřela, když byla ještě mimino, a okolnosti donutily Armanda Argeneau dát Jeanne Louise na vychování k tetě Marguerite. Snažil se ji tak ochránit, čemuž sice nyní rozuměla a cenila si toho, ale když byla malá, nic o tom nevěděla a tak si toho ani nemohla vážit. Věděla jenom to, že přestože ji teta zahrnovala láskou a pozorností, a její bratři – oba mnohem starší než ona – ji navštěvovali a projevovali jí zájem a lásku, neměla vlastní rodiče, kteří by ji měli rádi. Přitom právě po tom toužila ze všeho nejvíc.

Raději vystrnadila tyto myšlenky do pozadí, zavřela oči a zaměřila se na to, co se zatím dozvěděla. Livy umírala na rakovinu. To slovo našla v dívčině mysli. Slovo, kterému ta malá vlastně ani nerozuměla. Věděla jen, že to znamená nemoc a bolení hlavy. Mohla pouze spekulovat, že dítě trpí nějakým druhem rakoviny mozku, má nádor nebo něco podobně zhoubného. Ale zda je to primární problém nebo rakovina začala někde jinde a metastázovala do mozku, to nevěděla. Pouze se dozvěděla, že děvčátko se smířilo s tím, že půjde do nebe, a otec ne. Tušila, že Livy je důvodem, proč je teď tady. Paul Jones nechtěl, aby proměnila jeho. Chtěl, aby proměnou zachránila jeho dceru.

Byl to ovšem pouhý dohad, protože Jeanne Louise tu myšlenku nevyčetla z otcovy mysli, když odcházel. Nevyčetla z ní totiž zhola nic. Přestože to zkoušela. Snažila se mu vklouznout do myšlenek, a to nejen proto, aby ho přečetla, ale hlavně proto, aby nad ním převzala kontrolu, jak si to naplánovala… a nesvedla to. Jeho mysl pro ni byla prázdnou stěnou.

Ráda by si myslela, že je stále pod vlivem sedativ, ale Livyinu mysl dokázala přečíst celkem snadno, dokonce i s případným mozkovým nádorem, který to často ztěžoval. Za těchto okolností si byla docela jistá, že drogu, kterou prve dostala, už v organismu nemá. Což znamenalo, že stručně a jasně nedokáže přečíst Paula Jonese. To ji ovšem stavělo do pekelné situace. A nejen proto, že nad ním nemohla jednoduše převzít kontrolu a přinutit ho, aby ji propustil. Tohle už ji koneckonců nijak zvlášť netrápilo.

Neschopnost přečíst Paula totiž znamenala, že je pro ni potenciálním životním druhem.

“Pane Bože,” zašeptala, otevřela oči a zírala do stropu, zatímco se jí ten termín rozléhal hlavou. Životní druh. Někdo, koho nedovedla číst ani kontrolovat, a kdo nedovedl číst ani kontrolovat ji. Někdo, s kým se mohla uvolnit a sdílet s ním předlouhý život. Oáza klidu a vášně v tomto šíleném světě. Ne, že by ho nechtěl každý nesmrtelný, ale Jeanne Louise po něm po většinu života doslova zoufale prahla.

V době dospívání vzdala sen o tom, že bude mít vlastní milující rodiče, a začala fantazírovat o tom, že jednoho krásného dne bude mít životního druha a vlastní děti, kterým poskytne veškerou rodičovskou lásku, kterou sama jako dítě nepoznala. Strávila nesčetné hodiny představováním si, jaký by ten její životní druh mohl být. Uvažovala, zda bude mít světlé vlasy nebo tmavé. Bude stejně vysoký jako ona nebo vyšší nebo dokonce menší? Bude krásný a silný, vědecky založený jako ona nebo spíš umělecky? Bude smrtelník nebo nesmrtelný?

A teď to tedy věděla nebo aspoň věřila, že to ví. Jestli měla pravdu, Paul byl jejím životním druhem. Pokud jde o vzhled, rozhodně pro ni nebyl zklamáním. Fakt, že se zjevně zajímal o vědu jako ona sama, byl také povzbuzující… Ale ten chlap ji unesl, což, když se nad tím tak zamyslíte, rozhodně nebylo možné považovat za dobrý začátek námluv.

Prozatím však tuto záležitost odsunula do pozadí s rozhodnutím ještě si to celé pořádně promyslet. Zásadním zde bylo, že jestli se v jeho motivech k jejímu únosu nezmýlila… no… stručně řečeno, to bude problém. Každý nesmrtelný směl za celý svůj život proměnit pouze jednoho jediného smrtelníka. Obvykle to bývala bytost nejvzácnější, životní druh či družka. Čili on. Ne jeho dcerka.

Samozřejmě mohla proměnit jeho a on pak mohl použít své právo jediné proměny na záchranu dcery. Tím pádem by dostal to, co chtěl. Ale co když to udělá a Paul se pak rozhodne, že není ochoten být jejím životním druhem? Skutečnost, že ho nedokázala přečíst, sice naznačovala, že byl možným životním druhem, sama o sobě však ještě nebyla zárukou, že bude ochotný být tím jejím.

V tomto okamžiku by Paul nejspíš souhlasil s čímkoli, jen aby zachránil svou dceru, pomyslela si Jeanne Louise. Dokonce i s tím, že s ní stráví věčnost. Ale tímto způsobem ho získat nechtěla. Musela vědět, že skutečně chce být jejím životním druhem. Že nesouhlasil jen ze zoufalství, aby zachránil Livy. Na to by ovšem bylo potřeba, aby se navzájem poznali. Potřebovala si být jistá, že se k sobě hodí. Potřebovala čas, ale měla nepříjemné podezření, že jí nebude dopřán. Paul uloží dcerku do postýlky, najde jí fotoalbum a možná jí dá něco papat nebo u ní chvilku posedí, ale dřív či později se vrátí sem dolů. Poví jí, že jeho malá Livy umírá a od ní potřebuje, aby mu dítě zachránila.

Když to udělá, bude muset odmítnout, ale dokud nezjistí, co k ní cítí, nesmí mu dát ani naději na alternativní řešení jeho proměny a následného proměnění Livy. Paul z toho nebude mít radost, což jí nedává valnou naději na úspěch při jeho svádění. Mohl by ji za to dokonce nenávidět. Rozhodně ji za to nebude mít rád.

S povzdechem opět zavřela oči. Touha uprchnout byla ta tam. Nyní z ní zbyl jen uzlíček strachu a doufání. Doufání, že našla svého životního druha. A strachu, že nenajde způsob, jak si ho získat.

“Mám žízeň.”

“Přinesu ti pití, až tě uložím do postýlky,” slíbil a přesunul si Livy na jednu ruku, aby mohl druhou zavřít dveře do sklepa.

“Já nechci jít zase do postele, tati. Je mi tam smutno,” stýskala si. “Nemohla bych Jeanne Louise ukázat maminčiny fotky?”

Paul nejprve neodpověděl. Ale nevzal Livi rovnou do jejího pokojíčku, posadil ji na židli u kuchyňského stolu a zaměstnal se přípravou pití. Během posledního týdne neměla moc velkou chuť něco dělat a trávila v posteli pořád víc a víc času. Předpokládal, že tam zůstane také většinu doby, po kterou bude přesvědčovat Jeanne Louise, aby ji změnila a zachránila jí tím život. Ale teď ho napadlo, proč vlastně? Jeanne Louise bude určitě svolnější udělat to, co od ní chtěl, pokud s malou stráví trochu času a lépe ji pozná. Nikdo nemohl strávit víc než pár minut s jeho Livy a nezamilovat si ji, tím si byl jist. Bylo to rozkošné dítě, chytré a milé a tak velice vzácné. Každý to musel vidět.

Rozhodně nemůže být na škodu, když Jeanne Louise holčičku pozná a oblíbí si ji. Zdálo se to jako chytrý plán a Livyin zájem a touha být s Jeanne Louise, mohly jenom pomoci. Ale Livy mu dělala starosti. Poslední dobou byla tak slabá a apatická. Náhlá touha být vzhůru a na nohou byla nečekaná a znepokojivá. Slyšel o případech, kdy umírající zničehonic překypoval energií a vypadalo to, že je mu lépe… těsně předtím, než nastal konec. Měl strach, že jim dochází čas.

“Jeanne Louise je hezká, tati,” zčistajasna prohlásila Livy, když jí nalil do sklenice pomerančový džus.

“Ano,” přisvědčil nepřítomně, ale přimělo ho to k zamyšlení nad ženou, kterou měl momentálně připoutanou ve sklepě, v místnosti, kde míval kancelář. Většina lidí by ji neoznačila za krásnou. Tvář měla trochu kulatou, ale oči velké a exotické, a když se usmála, celá se v obličeji proměnila. Všiml si toho už v Argeneau Enterprises, když ji párkrát přistihl, jak se usmívá. Těch úsměvů však bylo jako šafránu. Za posledních několik let ji v kantýně potkal snad tisíckrát, ale měl podezření, že ona si ho nevšimla ani jednou. Většinou byla duchem nepřítomná a i při jídle se mračila do poznámkového bloku. Ale pokaždé, když si k ní čas od času někdo přisedl, buďto některý ze spolupracovníků nebo někdo z rodiny, a ona se mu usmála na přivítanou, tvář se jí rozzářila jako vánoční stromeček.

Právě ten úsměv Paula odjakživa fascinoval. Jak ji za pouhý okamžik dokázal proměnit z obyčejné, seriózně vyhlížející ženy v nečekanou krásku. To ho přivedlo na myšlenku, že by se měla víc usmívat. Že by se mu líbilo, kdyby se mohl častěji koukat, jak se směje. Že by ji rád rozesmával. Ale nikdy se mu nenaskytla žádná vhodná záminka k oslovení. A v hloubi duše se cítil jako nevěrník, že to vůbec chtěl. Když nastoupil do Argeneau Enterprises, byl čerstvým vdovcem. Ode dne, kdy mu umřela Jerri, uplynul teprve něco málo víc než měsíc. Cestou domů z práce do ní narazil ožralý šofér. Zůstal sám, byl osamělý a přitom se snažil zvládnout současně práci i roli svobodného otce. Čas běžel a hojil rány. Konečně měl pocit, že je smutek u konce, vypiloval rutinu svobodného otce a měl v plánu vyrazit na dovolenou. První za tři roky. O letních prázdninách chtěl vzít Livy na cestu po Evropě. Jelikož minulých pár let dovolenou neměl, s trochou přemlouvání se mu podařilo ze svého nadřízeného vymámit dvouměsíční volno a…

A pak onemocněla Livy. Poslední zhruba měsíc školy ji bolívala hlava. Týden před odjezdem ji vzal na vyšetření k lékaři, čistě pro jistotu. Nečekal nic skutečně vážného. Myslel si, že je možná dehydratovaná. Špatný pitný režim může způsobit bolesti hlavy. Koneckonců bylo horké, upocené léto. Doktorka s ním souhlasila a provedla sérii testů – rozbor krve, ultrazvuk a rentgen. Ve čtvrtek před cestou ho požádala, aby přivedl Livy na další vyšetření. To Paula mírně znepokojilo, ale lékařka ho ujistila, že si chce jen něco ověřit. A tak oželel spánek, aby ji tam mohl vzít ve dne. Druhý den ráno, v pátek před jejich plánovaným odjezdem na velký okruh Evropou, se mu zhroutil svět.

Po poslední noci v práci nastartoval v parkovací garáži Argeneau Enterprises auto. Šťastně si pohvizdoval a představoval si, jak bude Livy ukazovat anglické hrady a objednávat jí francouzské jídlo, když vtom mu zazvonil mobil. Na monitoru vozu značky Lexus poznal doktorčino jméno a při couvání z parkovacího místa hovor přijal. Lékařka ho vážně pozdravila a sdělila mu, že dostala výsledky všech testů, a měl by za ní okamžitě přijet do ordinace.

Paul ucítil, jak mu ledová ruka strachu sevřela útroby. Bylo půl osmé ráno. Najal paní Stuartovou, aby hlídala Livy během spánku, neboť od Jerriiny smrti chodil do práce na noc. Tak s ní mohl doma posnídat a být k dispozici, kdyby ho přes den potřebovala. Spával, zatímco byla ve škole, a než se brzy odpoledne vrátila, byl už vzhůru. Ale mělo to ještě jednu výhodu. Pokud onemocněla a musela zůstat doma ze školy, byl tam pro ni. Utahaný, ale s ní.

Doktorka znala jeho pracovní dobu a tak věděla, že právě odjížděl z práce a mohl se cestou domů stavit u ní v ordinaci. Co mu dělalo starosti, bylo to, že s ním chtěla hovořit tak záhy. O deset minut později už seděl v ordinaci, naprosto ochromený informací, že jeho malá dcerka má mozkový nádor. Poloha a velikost prakticky vylučovaly jeho odstranění. S největší pravděpodobností by při operaci zemřela. Chemoterapie by teoreticky mohla nádor zmenšit, ale naděje, že zabere, byla minimální. Jde prý o jeden z nejagresivnějších druhů a za dobu, která uplynula mezi prvním kolem vyšetření a rozborů a tím druhým, které provedli o týden později, aby výsledky verifikovali, se rozrostl na dvojnásobek.

Paul to poslouchal s prázdnou myslí, mozek nebyl schopen, nebo ochoten, informace vstřebat. Doktorka nepochybně poznala, že je v šoku, a řekla mu, aby jel domů a přemýšlel o tom, co bude podle něho pro Livy nejlepší. Pokud se rozhodne pro operaci, okamžitě ji dají na rozpis. Bude-li chtít vyzkoušet chemoterapii, aby se nádor nejprve zmenšil, také přijde ihned na řadu. Nicméně bylo zjevné, že si nedělala velké naděje, že by jedno nebo druhé děvčátku pomohlo.

Odjel domů, zrušil letenky a rezervace na plánovanou cestu, a potom celý den seděl sám, v prázdném domě, a v mozku mu vířily myšlenky. Operace. Mohla by zemřít na stole. Chemoterapie. Nejspíš nezabere a bude dítě jen zbytečně týrat. Ať tak či tak, šestých narozenin se už nedožije. Rozhodoval se mezi tím, zda má trpět bolestmi hlavy, ale bez léčení. Nebo navrch zakusit příšerné bolesti a utrpení chemoterapie. Nebo umřít rychle, při operaci. Žádná z variant pro něj nebyla přijatelná. Bezmocně přihlížel, jak jeho žena po bouračce pomalu umírala, kdy jí selhával jeden orgán za druhým. Zažít to znovu s Livy jednoduše nemohl. Odmítal ji ztratit.

Celý den strávený čekáním, až se vrátí Livy z posledního dne ve škole, mu myšlenky jen vyděšeně kroužily hlavou. Měl co dělat, aby nepodlehl panice. A pak se mu najednou rozsvítilo, bylo to tak jasné a jednoduché. Kdyby byla Livy nesmrtelná, nikdy by neonemocněla, nikdy by neumřela.

Pracoval v Argeneau Enterprises, podílel se tam na vývoji drog. V náplni práce měl vymýšlení silnějších a lepších sedativ, která vykonavatelům usnadňovala zajímání a převoz nehodných nesmrtelných. Aby mohl náležitě vykonávat svou práci, musel být přibrán do úzkého kroužku řadových zaměstnanců, kteří znali pravdu o těchto neuvěřitelných stvořeních. O lidech, které nanoboti vyvinutí prehistorickými bioinženýry učinili nesmrtelnými, jelikož byli naprogramovaní, aby je udržovali ve špičkové kondici. Nanoboti napadali všechno, co ohrožovalo jejich hostitele: nachlazení, chřipku, nemoci… rakovinu. Opravovali také veškerá zranění a likvidovali škody způsobené stárnutím. Mělo to drobnou vadu na kráse. Nanoboti totiž spotřebovávali krev. Na svou vlastní reprodukci, jako pohonnou látku a v neposlední řadě na již zmíněné opravy. Mnohem více krve, než kolik jí dokázalo vyprodukovat lidské tělo, což znamenalo, že nesmrtelní museli přijímat krev z vnějšího zdroje. Ze smrtelníků.

Bylo mu řečeno, že v Atlantidě, kde byli před dlouhými tisíciletími tito nanoboti podle všeho vyvinuti, dostávali jejich příjemci krevní transfúze, které tuto potřebu krve pokrývaly. Ale když Atlantida padla a hostitelé, kteří jako jediní katastrofu přežili, přešli přes hory a začlenili se do zbytku světa, zjistili, že je mnohem primitivnější. Okolnímu světu se o krevních transfuzích a nanobotech zatím ani nesnilo. Hostitelé začali bez transfuzí skomírat a vymírat, a nanoboti na to zareagovali jakousi urychlenou evolucí. Dali svým ovečkám vysouvací tesáky, vylepšené noční vidění, větší sílu a rychlost, a udělali z nich vlky. Stali se z nich noční predátoři schopní obstarávat krev, kterou potřebovali.

Byli nucení lovit a krmit se ze svých sousedů a přátel, aby přežili. Alespoň do doby, než výzkum pokročil natolik, že vznikly krevní banky. Byl ujištěn, že v současnosti většinou pili krev v sáčku. Bylo to tak bezpečnější, zmenšovalo se tím riziko, že se informace o jejich přítomnosti roznese mezi smrtelníky, což bylo jejich prvořadou starostí. Kdyby se o nich totiž dozvěděli smrtelníci, nesmrtelní by byli buďto pronásledováni a ze strachu pozabíjeni, nebo pochytáni, strčeni do klece a chováni v zajetí na pokusy. Mnozí smrtelníci by zatoužili získat poznatky o nanobotech sami pro sebe. Alespoň nesmrtelní se toho obávali. A Paul tušil, že se báli plným právem.

Dříve, než byl najat a prozradili mu své tajemství, podstoupil zevrubné psychologické testy a několik pohovorů, které měly odhadnout, jak velkou by mohl být hrozbou. Jakmile zjistili, že dokáže tyto informace přijmout, aniž by je použil proti nim nebo se nesmrtelných nějak přehnaně bál, absolvoval školení. Potom přišly konzultace a další testy, aby bylo jisté, že zvládne všechno, co se dozvěděl. Naprosto chápal jejich obavy, ale vážně neměl chuť pouštět si pusu na špacír. Zaprvé proto, že by byl nejspíš považován za cvoka, a zadruhé ho celá ta věc fascinovala. Chtěl se o tom dozvědět víc a tak za těch několik let, co pracoval u Argeneau Enterprises, zjistil, co mohl.

Evidentně však stále existovalo hodně věcí, které neznal. Měl podezření, že před ním mnoho informací o jejich druhu utajili. Rád by například studoval samotné nanoboty, ale jelikož to nebylo nezbytné pro jeho práci, nebylo mu to dovoleno. Nepotřeboval zkoumat nanoboty, aby mohl vyvíjet nová, silnější a účinnější sedativa a testovat je na nesmrtelných, kteří dobrovolně dělali pokusná morčata.

Pokoušel se je přesvědčit, že by opravdu měl studovat nanoboty, aby třeba náhodou nevytvořil látku, která by mohla někoho z jejich lidí zabít. Ale odpovědí mu bylo pobavené: “Žádná syntetická droga nesmrtelného nezabije.” Což bylo jediným důvodem, proč měl nyní ve sklepě zamčenou Jeanne Louise. Kdyby měl v práci přístup k nanobotům, nikdy by ji neunesl. Místo toho by se raději pokusil ukrást nanoboty z laboratoře, a nutno říci, že tomu by dal přednost. Za normálních okolností totiž nepatřil k onomu druhu lidí, co unášejí své bližní, aby získali to, co chtějí, ale byl zoufalý. Tohle byla jeho Livy. Jeho malý andílek. Zřítelnice oka jeho. Posledních několik let pro něj byla jediným důvodem, proč žít dál poté, co umřela její matka. Nemohl ztratit i ji.

“Můžu dostat ještě?”

Paul zamrkal a zvedl oči k Livy. Podávala mu prázdnou sklenku od džusu. Při tom pohledu se po dlouhé době konečně znovu usmál. Tvářičky jí lehce zrůžověly a zdála se veselá a momentálně bez bolestí. Jak ostrý kontrast proti holčičce s nešťastnou tvářičkou, kterou našel po návratu domů. Ale je pravda, že tenkrát se trápila řečmi paní Stuartové, že prý Bůh nemá rád ubrečence a nedovolí jí setkat se v nebi s maminkou. Teď to vypadalo, jako by na žvásty té omezené jedubaby docela zapomněla. Jestli ano, byl moc rád a jenom doufal, že už si na ně nevzpomene.

“Samozřejmě, miláčku,” zašeptal a vzal si od ní sklenici, aby jí dolil oranžádu. Když ji pak podával Livy nazpět, zeptal se: “Myslíš, že bys teď mohla něco sníst?”

Naklonila hlavičku a zamyslela se nad otázkou. Paul si byl jist, že se chystá říci ne, ale odpověděla další otázkou: “Nemohli bychom si udělat venku piknik s Jeanne Louise? To by byla zábava. A mohla bych jí ukázat maminčiny fotky.”

Rychle zvažoval, jaké má možnosti. Chtěl, aby se Livy najedla, a ta teď poprvé po několika dnech projevila aspoň náznak zájmu o jídlo. Navíc chtěl, aby se s ní Jeanne Louise lépe poznala. Jen co pochopí, jaké je to krásné a milé dítě, určitě jim nebude schopná odmítnout pomoc. Ale pořádat piknik s ženou spoutanou řetězy dost dobře nešlo, a osvobodit si ji netroufal. Navíc se obával, aby neřekla Livy, že u nich není zrovna dobrovolně.

“Víš ty co?” řekl nakonec a šel uklidit džus. “Zeptám se jí, jestli by si s námi nechtěla udělat piknik, a když řekne ano, půjdeme za ní dolů. Dobře?”

“Dobře,” zazpívala radostně Livy.

Přikývl, zamířil ke dveřím do sklepa a ještě dodal: “Ty zůstaň hezky tady a bumbej oranžádu. Hned se vrátím.”

“Dobře,” zopakovala Livy, když otevřel dveře a vkročil na schodiště.

Zavřel za sebou a pomalu scházel po schodech. Pokoušel se vymyslet, jak nejlépe přesvědčit Jeanne Louise, aby souhlasila s piknikem a navíc mu ještě slíbila, že nepoví nic o únosu. Jediná věc, na kterou přišel, bylo škemrání. Nebyl příliš hrdý na to, aby se kvůli dcerce uchýlil k žebrání. Pro Livy to udělá a klidně i mnohem víc. A měl takový pocit, že toho bude muset ještě hodně skousnout, než se situace vyřeší.

S úšklebkem došel ke své bývalé kanceláři a překvapeně zjistil, že když prve odnášel Livy, zapomněl zavřít dveře. Místnost byla zvukotěsná, ale jenom se zavřenými dveřmi. To byla jedna z věcí, které zařídil během minulého měsíce, když se rozhodl zrealizovat svůj plán. Zvolil tuto místnost, protože neměla okna. Kancelář přestěhoval nahoru, nechal nainstalovat zvukotěsné izolace, a pak sem odstěhoval nemocniční postel, kterou koupil, když byla nemocná jeho žena Jerri. Nechtěl, aby umírala v chladné, sterilní nemocnici. Poslední dva týdny života strávila u nich doma, v této posteli. Měla ošetřovatelku a jeho. Starali se o ni a dávali na ni pozor.

Koupil také řetězy a každý den si odebíral trochu krve. Vytvářel zásoby pro pobyt Jeanne Louise. A během toho všeho dělal a měnil plány, kdy a jak ji unést.

Kdyby místo střádání vlastní krve jednoduše vykradl krevní banku, mohl ji unést a odvézt sem mnohem dříve, ale neměl zlodějství v povaze a krevní banky byly už takto se zásobami na štíru. Vyloupit krevní banku a riskovat, že kvůli tomu někdo zemře, s tím by se jeho svědomí nevyrovnalo. Ale všechno zlé je k něčemu dobré. Získaný čas mu poskytl příležitost pečlivě únos Jeanne Louise naplánovat. Za poslední měsíc vymyslel hned několik plánů, ale ten, pro který se nakonec rozhodl, se ukázal jako nejlepší.

Když přišel k otevřeným dveřím, vypadalo to, že Jeanne Louise spí, ale téměř okamžitě otevřela oči, vážně se na něj zadívala a oznámila: “Ano, s piknikem souhlasím.”

Paulovi div nevypadly oči z důlků. “Jak to—”

“Zaslechla jsem Livy, jak se vás na to ptala,” přerušila jeho koktavý údiv. “Máme mimořádně dobrý sluch.”

“Aha.” Paul na ni bezvýrazně zíral. Věděl, že jsou silnější a rychlejší, ale nedošlo mu, že se jim zlepšil i sluch. “Co dalšího vám nanoboti vyspravili?”

Jeanne Louise pokrčila rameny. Smrtelníci pracující ve V a V byli o nesmrtelných informováni. Bude tedy vědět o nočním vidění, zvětšené rychlosti a síle, atd. O schopnosti číst jim myšlenky a dokonce smrtelníky kontrolovat, ale asi vědět nebude. V dobách, kdy se krmili z paznehtu, čili honili lidi a krmili se přímo z nich, to byla holá nezbytnost. Moci vklouznout nedobrovolnému dárci do myšlenek a přinutit ho klidně stát a zároveň se postarat, aby netrpěl bolestí, bylo nadmíru užitečné. A vnuknout mu myšlenku, že ty drobné ranky jsou následkem nehody s rozevřenými nůžkami, také nebylo k zahození. Nicméně ve své profesi tohle vědět nepotřeboval. Aby Paulovi zabránila položit otázky, které mu viděla na očích, převzala iniciativu a řekla: “Většinu z těch řetězů mi budete muset sundat. Takto jíst nemohu. Jeden kolem kotníku při pikniku bohatě postačí. Vždycky je potom můžete dát zpátky.”

Okamžitě znejistěl a ostražitě se zeptal: “Jste silnější. Jak mám vědět, že ten jeden řetěz prostě nezlomíte?”

“Nedokážu ho prostě přetrhnout jako provázek,” ujistila ho. “To by chtělo trochu víc úsilí než jedno rychlé škubnutí. Nevíte to jistě, samozřejmě, a já mohu lhát. Ale když si u sebe necháte uspávací pistoli, neměl by to být problém, viďte?” podotkla tiše.

Přimhouřil oči dílem zmateně a dílem podezřívavě. “Chcete tím říct, že se nepokusíte uprchnout?”

“Něco lepšího. Slibuji vám, že se nepokusím uprchnout. Alespoň dokud si nevyslechnu ten váš návrh,” opáčila vážně Jeanne Louise.

Paulovy oči se zúžily do tenkých škvírek. “Proč?”

S odpovědí si dala na čas. Bohužel mu nemohla prostě vyklopit, že je jejím potenciálním životním druhem a ona doufá, že si ho získá. Nakonec se uchýlila k: “Protože se mi zamlouvá Livy.”

Chytrá holka, pochválila se v duchu o zlomek vteřiny později, protože očividně kápla na to pravé. Uvěřil rychle a rád. Snad ani nemohla říct nic lepšího, protože se okamžitě uvolnil a rty mu zvlnil jemný úsměv.

“Livy má rád každý. Je rozkošná a tak chytrá a vtipná. S ní je svět hned o kapánek hezčí.”

Jeanne Louise zůstala zticha. Paul svou dceru nesmírně miloval. Kdyby se toho nedovtípila už dříve, pak by jí to určitě došlo při pohledu, jak se mu rozzářily oči, a zněžněl výraz tváře, když o ní mluvil.

“Výborně.” Usmál se a vypadal nejklidněji od chvíle, kdy se vzbudila a našla ho stát nad sebou. “Připravím pro nás piknik a pak pro vás přijdu. Můžeme se najíst venku. Je nádherný slunečný den. Livy se to bude líbit a—” Zamrkal, klesl hlasem uprostřed věty a už se zase mračil. Zklamaně našpulil rty. “Aha. Já zapomněl, že vy nemůžete—”

“Mohu chodit ven za denního světla, jenom se budu muset posadit do stínu,” řekla rychle.

“Fakt?” Ožil a v jeho výrazu okamžitě převládla zvědavost. “Většina nesmrtelných pracuje na noc. Myslel jsem si, že se všichni musíte vyhýbat slunci.”

“Vyhýbáme se mu, abychom nemuseli konzumovat o to víc krve, ale klidně můžeme ve dne chodit ven,” odvětila vážně Jeanne Louise.

Paul přikývl, a dobře viděla, jak mu v očích krauluje milion otázek, ale nakonec jenom řekl: “Při pikniku mi toho budete muset povědět víc. Půjdu pro nás nachystat sendviče a tak. Máte ráda šunku, sýr a majonézu, správně?”

Jenom mrkala. Bylo to její oblíbené jídlo, ale neměla ponětí, jak se to mohl dozvědět.

“Pravidelně si to dáváte v kavárně o první pauze,” vysvětlil a ona se uklidnila. Při plánování únosu zjevně věnoval pozornost detailům.

“Ano, mám ráda šunku, sýr a majonézu,” přisvědčila tiše.

S kývnutím zamířil ke dveřím. “Pospíším si, jak jen to půjde.”

Dívala se za ním, dokud nezmizel z dohledu, a pak se zase natáhla a zavřela oči. Tohle bylo dobré. Piknik pod širým nebem. Tušila, že Paul chtěl, aby lépe poznala Livy a oblíbila si ji v naději, že pak bude svolnější ji proměnit. Nicméně to současně poskytne příležitost jim dvěma, aby se lépe poznali v podstatně normálnějším prostředí. A ona navíc zjistí, jestli o sobě dávají vědět i ostatní symptomy životních druhů. Nebo možná nedávají, pomyslela si zamračeně.

Neschopnost číst smrtelníka nebo nesmrtelného byl jen jedním z příznaků životního druha. Dalším bylo vzkříšení chuti k jídlu. Zhruba někdy kolem stovky se hodně nesmrtelných přestalo obtěžovat s pevnou stravou. Ale Jeanne Louise bylo sto dva let, a přesto pořád jedla a většinou si dokonce pochutnala, ačkoli poslední dobou měla pocit, že jídlo chutná jaksi fádněji než kdysi. Proto byla tak překvapená, že snídaně, kterou jí naservíroval, když se tady probudila, voněla a chutnala dvojnásob dobře. Ale mohl být jen dobrý kuchař. Firemní kantýna rozhodně neproslula skvělou kuchyní a právě v té snídala nejčastěji.

Jakmile nesmrtelný nalezl svého životního druha, ožily v něm i ostatní chutě. Kupříkladu na sex. Ale v jejím případě to nebyl průkazný aspekt. Tato aktivita ji prozatím ani zdaleka neomrzela, takže si nebyla jistá, zda by vůbec byla schopná vyhodnotit rozdíl. Momentálně totiž měla nevážnou známost. Randila s jedním milým, chytrým smrtelníkem, který v této oblasti projevoval náramnou obratnost. A to až natolik, že nad ním stěží kdy přebírala kontrolu, aby ho povzbudila k věcem, které se jí líbily. Sice s tím nerada začínala, ale ve víru vášně občas prostě nedokázala odolat.

Aby pravdu řekla, vlastně si nebyla jistá, zda jí pouhé trávení času s Paulem vůbec pomůže zjistit, zda je skutečně jejím životním druhem nebo ne. Možná nepomůže, ale každopádně neublíží, řekla si v duchu a zamyslela se, jak dlouho mu asi potrvá připravit piknik a vrátit se pro ni. Nemohla se dočkat. Bude prima dostat se ven z téhle pitomé postele a nadýchat se čerstvého vzduchu. Podle jejího odhadu mohlo být tak poledne, možná odpoledne. Dost pochybovala, že si někdo uvědomil, že se ztratila, a nemohla neuvažovat, jak brzy to asi vyjde najevo, a co bude pak.

Dneska večer měla rande se svým bujným smrtelníkem, které evidentně prošvihne. Ale kromě toho, že se naštve a nechá jí na záznamníku pár ošklivých vzkazů, toho chlapec nejspíš mnoho nenadělá. Držela svého hřebečka na hony daleko od zbytku soukromého života, tudíž nehrozilo, že brnkne její nejlepší kámošce Mirabeau nebo bratrům nebo tátovi, aby zjistil, proč se neukázala. A co se týče ostatních…

Jenom se trpce usmála. Věděla, že dříve než v neděli večer, kdy nepřijde do práce, si její absence nemusí vůbec nikdo všimnout. Ne, že by žila sama jako kůl v plotě. O víkendech jí často volával táta a občas za ní i přijel, stejně jako bratři. Alespoň nejstarší bratr Nicholas se ženou Jo se u ní stavovali každou chvíli. Zato Thomas za ní jezdíval mnohem méně, protože bydlel se svou Inez v Anglii. Ačkoli minulý týden, když jí telefonoval přes velkou louži, tak se zmínil, že Bastien už pracuje na přeložení Inez do torontské kanceláře, aby měli blíž k rodině. Pak tu byla již zmíněná přítelkyně Mirabeau, sestřenka Lissianna, tetička Marguerite a v neposlední řadě Rachel, žena bratránka Etienna. Za dobu, co uplynula od jejich sňatku, se velmi spřátelily. Kterákoli z nich by jí mohla zavolat.

Nicméně když jim pár dní nezvedne telefon, pravděpodobně se o ni nebudou strachovat, což by jí mohlo hrát do karet. Poskytne jí to čas na zjištění, jestli je Paul jejím životním druhem, a na rozmyšlenou, co dělat dál.

3. KAPITOLA

“A to je maminka a já na rodinném pikniku. Byly mi tři.”

Jeanne Louise se povinně pousmála na obrázek, který jí Livy ukazovala. Ve třech letech bylo to dítě rozkošným malým cherubínkem. Také její matka byla kráska. Vysoká blondýna s nebesky modrýma očima, krásným úsměvem a dokonalým tělem. To stačilo, aby se o Jeanne Louise pokoušela pekelná deprese. Ona sama nebyla vysoká, nepovažovala se za krásnou a neměla dokonalé tělo. Přinejmenším ve srovnání se sestřenicí Lissiannou, kterou pokládala za krásku. Jeanne Louise měla rty trochu tenčí, oči obrovské, ale téměř mandlového tvaru, a obličej spíš kulatý než oválný. A aby toho nebylo málo, byla pomenší, a co se týče křivek, dostala do vínku spíše kůzlátka než kozy. Nemyslela si, že by mohla konkurovat dokonalosti Paulovy první manželky, obzvláště pak proto, že byla přízrak, jehož krása v manželově paměti nikdy nevybledne.

“Tak, prozatím bylo těch obrázků ažaž, Livy,” řekl něžně Paul. “Dej je stranou a sněz si, prosím, sendvič.”

“Ale já ho nechci,” zabrblala nešťastně. “Nechutná mi.”

“Vždyť je to tuňák, toho máš přece ráda,” zamračil se Paul.

“Já vím, ale chutná legračně,” namítla smutně Livy a pak plačtivě dodala: “Ono mi teď všechno chutná legračně.”

Jeanne Louise neušlo, jak se starost odrážející se v Paulově tváři prohloubila, a nenuceně poznamenala: “Možná se ti změnily chutě. To se čas od času stane každému. Tu máš, ochutnej tento.” Vzala polovinu sendviče ze svého talíře a položila ho před posmutnělou dívenku. “Je v něm šunka a sýr. Mám to tak ráda a tvůj táta mi tam dal správné množství majonézy. Ne moc ani málo. Je perfektní.”

Když malá zaváhala, Jeanne Louise jí vklouzla do myšlenek a mentálně Livy povzbudila. A když už tam jednou byla, tak v nemocné hlavičce rovnou zůstala. Postarala se, aby si holčička ukousla, sousto sežvýkala a v neposlední řadě, aby jí chutnalo. Holčička byla spíš kostřička potažená bleďounkou kůžičkou. Potřebovala jíst, aby zesílila. Proměna byla nesmírně agresivním útokem na tělo. Pokud ho měla přežít, Livy musela zesílit… bude-li proměněna.

“Dobrota?” zeptala se Jeanne Louise, když Livy polkla, usmála se a znovu si ukousla.

Jenom přikývla, měla moc práce s kousáním, než aby odpověděla.

“Díky Bohu,” zašeptal Paul, ta slova mu splynula ze rtů v podobě upřímného povzdechu.

Jeanne Louise se na něj pouze usmála. Plně se soustředila na pobízení Livy, aby dál pěkně s chutí baštila její sendvič. Jen co dojedla první polovinu, beze slova jí podala druhou a pokračovala v mentálním krmení maroda.

“Tady.”

Jeanne Louise pohlédla na Paula. Podával jí druhý sendvič z piknikového košíku, který prve přinesl. Připravil je v cuku letu. Potom se vrátil do sklepa, opatrně jí sundal pouta a odvedl ji za dům, do malé besídky uprostřed zahrady. Jeden kotník jí připoutal dvěma řetězy ke sloupku altánu. Ještě ji přikryl lehkou dekou, aby skryl kovová želízka. Po krátkém zaváhání slíbil, že bude hned zpátky, a sprintoval k domu.

Nemusela mu číst myšlenky, aby poznala, čeho se bál. Že by mohla utéct, zatímco on bude pryč. Ale ani se o to nepokusila. Zůstala, kde byla, a dělala, že nevidí, jak se ohlížel přes rameno a pak nervózně vykukoval oknem z kuchyně, kam se stavil pro košík s jídlem a Livy, než se spěšně vrátil ven, tentokrát i s dcerkou.

Když po návratu zjistil, že sedí jako putička na stejném místě, kde ji zanechal, objevil se mu ve tváři výraz takové úlevy, že na něj skoro vyplázla jazyk, ale na poslední chvíli se ovládla. Raději se zaměřila na Livy, která jí začala ukazovat fotografie své drahé zesnulé maminky.

“Děkuji,” odtušila Jeanne Louise a přijala podávané jídlo. Mechanicky sendvič rozbalila a stále soustředěná na Livy, se do něho nepřítomně zakousla. Ale na jazyku jí doslova explodovala celá škála chutí, až zamrkala a bezděky polevila v dívčině kontrole.

“Něco není v pořádku?” Paul přestal rozbalovat vlastní sendvič.

“Ne,” vyhrkla a obrátila pozornost zpátky k malému jedlíkovi. “Naopak. Je do dobré.”

Koutkem oka zahlédla, jak se lišácky usmál, a věděla, co se mu chtělo říci. Aniž sendvič ochutnala, pověděla Livy, že je perfektní, ale držel jazyk za zuby. Evidentně se bál, že by děvče přestalo baštit, pomyslela si ironicky a němě pobídla Livy dojíst poslední kousek šunkového chlebíčku.

“Přinesl jsem také brambůrky,” pochlubil se Paul, odložil sendvič a vytáhl z koše dva sáčky chipsů. Barbecue a Kysaná smetana & cibule. “Viděl jsem vás jíst oba druhy, ale nejsem si jistý, který máte ráda.”

“Oba dva,” pousmála se Jeanne Louise. “Někdy mám větší chuť na barbecue, někdy na ty druhé. Záleží na náladě.”

“A kterým dáte přednost dneska?” vyklenul tázavě obočí.

“Barbecue,” rozhodla.

“A jakou to pak máte náladu?” zajímal se Paul.

“Náladu na pikantnosti?” odtušila ledabyle, z valné většiny stále soustředěná na Livy.

“Hmm,” ozvalo se, a pak uslyšela šustění, jak otevíral chipsy. Livy zlikvidovala poslední drobeček a Jeanne Louise se ještě chvilku zdržela, aby ohlídala, že se dětský žaloudek nevzbouří proti tomu, jak je najednou plný, a začne mírumilovně trávit. Poté vyklouzla dívence z myšlenek a zaměřila se pro změnu na vlastní jídlo. Když na svém talíři hned vedle rozbaleného sendviče spatřila malou horu bramborových lupínků, vykulila oči.

“Děkuji,” zamumlala a strčila si jeden do pusy. Tentokrát ji ohňostroj chutí na jazyku přiměl oči zavřít. Pane Bože, úplně jsem zapomněla, jak jsou dobré. Nebo mi třeba nějakou dobu prostě nechutnaly takhle skvěle. Chuť se mi tedy skutečně postupně vytrácela, uvědomila si Jeanne Louise, ale rozhodně se teď zase vrátila. Při tom pomyšlení opět otevřela oči a koukla na Paula. Takže je to definitivní, tenhle pán je mým potenciálním životním druhem. Nevěděla, zda má být ráda nebo se vyděsit. Ať se na to dívala z kteréhokoli úhlu, tohle nebude snadné. Existovala podstatně vyšší míra pravděpodobnosti, že se všechno zvrtne a ona o Paula přijde, než že to všechno klapne a bude ruka v rukávě.

Vtom si uvědomila, že na ni Paul tázavě kouká, přinutila se pokousat a spolknout nyní již řádně prosliněný brambůrek a chopila se sendviče.

“Počkat, počkat,” řekl najednou, a Jeanne Louise se na něj udiveně podívala, ale hned jí došlo, že mluvil na Livy. Malá se totiž znovu zmocnila fotoalba a mašírovala s ním za Jeanne Louise. “Nejprve nechej Jeanne Louise v klidu najíst.”

“Ale—” začala protestovat Livy.

“Co kdybys raději pustila Boomera z garáže?” přerušil ji. “Zavřel jsem ho tam kvůli paní Stuartové a po návratu jsem na něho dočista zapomněl. Určitě už se nemůže dočkat, až se bude moct proběhnout po dvorku.”

Livy byla raz dva na nohou a pelášila k domu. Jeanne Louise se za ní s úsměvem dívala, načež pohlédla na Paula a tázavě zvedla obočí. “Boomera?”

“Shih-tzu,” usmál se. “Koupil jsem ho Livy, když zemřela Jer— její matka. Byly jí teprve tři roky. Stalo se to krátce po pikniku z poslední fotky, kterou vám ukázala. Když jsem ho přivezl domů, Livy za ním pořád běhala a křičela bum, bum, tak jsem mu dal jméno Boomer.”

Jeanne Louise se historce zakřenila, vzápětí však vyjekla leknutím. Kde se vzala, tu se vzala, vrhla se na ni malá chundelatá koule, vylekala ji a shodila naznak na podlahu besídky. Chlupaté torpédko jí přistálo na prsou a s předními packami na její bradě jí růžovým jazýčkem luxovalo tvář jako šílené.

“Má tě rád! Já to věděla!” pištěla Livy radostí. Jeanne Louise vyprskla smíchy, ale když psík okamžitě obrátil pozornost k její puse, bleskově zmlkla a sklapla.

“Boomere!” okřikl ho Paul hlasem, který měl podle ní asi znít přísně. Výsledný efekt však poněkud kazil pánečkův hurónský smích.

Uvědomila si, že toto je situace typu: člověče, pomoz si sám. Oběma rukama sevřela mrskající se tělíčko, pomalu se posadila a zběsilého útočníka si opatrně položila na klín. Boomer byl však zásadně proti. Nepřestával sebou mlít a pořád se jí snažil olíznout obličej. Matně si uvědomovala, že Paul vstává a odchází, ale bryskně byl zase zpátky a zamával pejskovi před čumáčkem růžovým balónkem.

“Přines,” poručil a hodil míček do dálky.

Ve chvíli, kdy za ním vystartovalo, instinktivně zvířátko pustila.

“Za tohle se omlouvám,” řekl ironicky Paul a podal jí ubrousek. “Je to někdy až moc přítulný drobeček.”

Zasmála se tomu a rychle si utřela obličej, hned potom se ohlédla po svém sendviči. S úlevou zaznamenala, že je pořád tam, kam ho odložila, a Boomerův nájezd přestál bez následků. Vzala ho do ruky a rozhlédla se. Očima vyhledala Boomera a Livy. Děvčátko zrovna hodilo pejskovi balónek, a když mu ho málem rychlostí světla zase přinesl, šťastně se řehonilo.

“Takhle živá nebyla Livy už hezkou chvíli. Zhruba poslední týden skoro nic nesnědla,” odtušil tiše Paul, pozorujíce, jak si jeho dcerka hraje.

Nelze říci, že by dívenka nějak moc poskakovala a běhala okolo, jenom stála a házela míček, ale Jeanne Louise nepřekvapilo, když se dozvěděla, že to v jejím případě znamenalo aktivitu. Kdyby dnes nic nesnědla, neměla by energii a nehrála by si vůbec. Musí ji donutit, aby víc jedla.

“Líbíte se jí.”

Tou poznámkou ji překvapil. Pohlédla na Paula a všimla si, jak se na ni díval. Zpola zaujatě, zpola vypočítavě. To jí připomnělo ten jeho návrh.

Pokrčila rameny, zvedla si polovinu sendviče k ústům a předtím, než si ukousla, řekla: “Ona se mi taky líbí.” Byla to pravda. Livy se jí líbila. Holčička byla milá a hodná a krásná jako panenka… nebo bude, jen co se trochu spraví a nebude vypadat tak vyčerpaně.

“To je dobře,” konstatoval vážně Paul. Očima zalétl zpátky ke své dcerce. Znovu hodila Boomerovi balónek, a když se za ním nadšeně rozběhl, rozhihňala se. Byla to veliká zahrada obehnaná deset stop vysokou zdí. Na dálku to vypadalo, že je celá postavená z růžově zbarvených cihel, takže Jeanne Louise nepoznala, kde vlastně je. Nebyly slyšet ani žádné zvuky z druhé strany zdi, které by jí mohly něco napovědět. Mohla být klidně někde na venkově, stejně tak i uprostřed města.

“K čemu ta zeď?” zeptala se místo otázky, kde to vlastně jsou.

“Rád se opaluji nahý.”

Odpověď Jeanne Louise tak překvapila, že jí zaskočilo právě ukousnuté sousto, a Paul zařval smíchy, ale pohotově ji bouchnul do zad, aby se mu, nedej Bože, neudusila.

“Pardon, nedokázal jsem odolat,” řekl s kujónským úsměvem, jakmile nad sebou získala kontrolu, a dodal: “Nedaleko odtud je dálnice a ta zeď je vlastně protihluková zábrana. Kromě toho je Livy ještě malá a nechtěl jsem věčně usychat strachy, když si bude sama s Boomerem hrát za domem.”

Jeanne Louise přikývla, ale do očí se mu nepodívala. Věděla, že teď barvou připomíná pivoňku. Mimoto měla nepříjemné podezření, že kdyby se na něj koukla, představila by si ho na Adama. Má-li být k sobě upřímná, už se to stalo, což jí v boji s červenáním pravda moc nepomáhalo. A tak hypnotizovala talíř a mechanicky jedla sendvič, hezky jedno sousto za druhým. Smůla, tohle jí také bylo houbeles platné. Ne a ne vypudit vizi nahatého Paula z hlavy. Chlap jeden zatracenej.

“Jak dlouho už pracujete pro Argeneau Enterprises?” otázala se Jeanne Louise, jen co dojedla poslední kousek sendviče. Připadalo jí to jako hezké, bezpečné, ne-nudistické téma.

“Dva roky a čtyři měsíce,” odpověděl Paul, aniž spustil oči z dcerky. “Nastoupil jsem tam měsíc a něco po smrti Livyiny matky.”

Přikývla. “Jak zemřela?”

“Týden před Vánocemi se vracela autem domů z práce a nějaký opilý řidič ji vytlačil ze silnice. Narazila do telefonního sloupu. Žila ještě několik týdnů, skoro až do Nového Roku, ale… V táhlém povzdechu vydechl vzduch z plic a nešťastně pokrčil rameny.

Jeanne Louise minutu mlčela, ale pak odvedla řeč od jeho krásné manželky otázkou: “Takže je Livy skoro šest?”

“Příští měsíc bude mít šesté narozeniny,” zašeptal.

Dva týdny bezmocně přihlížel, jak mu žena zhasíná před očima, a nyní se to mělo krutě zopakovat i s jejich krásnou dcerou, pomyslela si vážně Jeanne Louise a v té chvíli dokázala pochopit zoufalství, které ho dohnalo k únosu nesmrtelného.

No, pokud se nemýlila v motivu únosu, a ona si byla velmi, velmi jistá, že se nemýlila, pak už zbývala pouze jediná otázka… “Proč mě?”

Překvapeně se na ni podíval. “Proč vás co?”

“Proč jste unesl zrovna mě?” objasnila. “V Argeneau Enterprises pracují mraky nesmrtelných. Proč jste si vybral mě?”

Zamračil se, krátce pohlédl na dceru, načež připustil: “Já nevím. Já jen…” Bezradně potřásl hlavou a poté obrátil oči k Jeanne Louise. Působil poněkud zmateným dojmem. “Byla jste první osoba, která mě napadla, když jsem…”

Chvíli ho pozorovala, ale neodhodlal se dokončit větu. Dokončila ji tedy za něj, ačkoli jen v duchu: když jsem dospěl k závěru, že potřebuji nějakého nesmrtelného, aby mi zachránil dceru. Zatím ještě nebyl připravený přiznat to nahlas. Bezpochyby chtěl mít jistotu, že má Livy skutečně, skutečně ráda dřív, než jí předloží svůj návrh. V jeho scénáři to zvyšovalo naději, že se uvolí holčičku proměnit. Jenomže neměl nejmenší tušení, co by tím od ní žádal. Nebo co by ztratil, kdyby jeho přání vyhověla.

“Několikrát jsem si vás všiml,” řekl najednou Paul, oči opět přilepené na dceři. “Máme přestávky ve stejnou dobu. Chodili jsme spolu na obědy, na svačiny a na snídaně, jenom jsme spolu neseděli u stolu… skoro dva a půl roku.”

Jeanne Louise těžce polkla, ale zůstala zticha. Celé dva roky a čtyři měsíce býval třikrát denně ve stejné kantýně jako ona, a přitom si ho ani jednou nevšimla. V Argeneau kolem něho prošla nejspíš tisíckrát a ani jednou mu nevěnovala pohled, natož aby se mu pokusila přečíst myšlenky. Kdybych si jen našla chvilku… dobrý Bože, takovou dobu jsem měla svého životního druha doslova před nosem, pomyslela si se směsicí hrůzy a zděšení.

“Od kotníků nahoru jste vždycky vyhlížela tak upjatě a profesionálně, ale nosíte čertovské botičky,” navázal Paul.

Jeanne Louise při těch slovech zamrkala a sklopila zrak, ale uviděla jen deku, která maskovala pouta na kotníku. Kdyby tam nebyla, spatřila by černé lodičky s pět palců vysokými podpatky ozdobenými cvočky. Čertovské? Byly stejně sexy jako všechny skryté rebelie, jako všechny boty, co si koupila. Ale měla za to, že je dlouhé volné kalhoty, které vždycky nosila, schovají. Teď si pomyslela, že když se v jídelně posadila a překřížila kotníky nebo si dala nohu přes nohu, nohavice povyjely vzhůru a botky vykoukly na svět. Nikdy o tom nepřemýšlela. V životě by ji nenapadlo, že si toho vůbec někdo všimne. Paul si očividně všiml.

Livy se i s chlupatým kamarádem za patami přišourala za nimi. “Tati, můžeme se s Boomerem podívat na ten film, jak v něm cvičí draka?”

Jeanne Louise se na ni usmála, vtom však zaznamenala, jak malá zničehonic pobledla, a zamračeně našpulila rty. Vklouzla děvčátku do mysli a okamžitě ji obklopila bolest, až zalapala po dechu a podvědomě pevně zavřela oči. Holčičku trápila mučivá migréna. Jeanne Louise se moment snažila bolesti přivyknout, a pak oči opět otevřela a pokusila se ji zmírnit. Kdyby měla popsat, jak to udělala, dostala by se do úzkých, ale použila stejnou techniku, kterou se naučila zamlada, v dobách, kdy se ještě nesmrtelní krmili z paznehtu. Zabodnutí tesáků do krku pak oběti vůbec nebolelo.

“Zase tě bolí hlavička, broučku?” zeptal se Paul hlasem, ve kterém zaznívaly vážné obavy.

“Já…” Livy se zamračila, zvedla ručku k čelu, jako by si chtěla sáhnout, zda tam bolest pořád ještě je, a pak překvapeně zašeptala: “Před chvilkou mě bolela, ale teď už ne.”

“No…” Paul zněl ohromeně, ale Jeanne Louise se po něm ani neohlédla, vytrvale se soustředila na Livy a pokračovala v potlačování její bolesti. Naneštěstí měla přítomnost v dívčiných myšlenkách nepříjemný vedlejší efekt. Livy sice bolest necítila, zato Jeanne Louise ano. Bylo to nesnesitelné bubnování, bušilo jí v hlavě a rozléhalo se lebkou. Nechápala, jak to mohlo tohle malé dítě vydržet a přitom ani nepípnout. Děvčátko neplakalo, nenaříkalo, nevřískalo bolestí. Ona sama k tomu neměla daleko a to byla dospělá. Skousla si ret, aby nezasténala, polkla a snažila se ignorovat zhoršující se žaludeční nevolnost.

“No,” zopakoval Paul a vstal. “Odpočinek při sledování filmu bude možná nejlepším řešením. Ano, můžete se jít s Boomerem dívat na DVD.”

Jeanne Louise vycítila, že se po ní podíval, ale to už rozdělovala pozornost mezi snahu chránit Livy před utrpením a vymyslet, jak v tom pokračovat i poté, co ji ztratí z dohledu. Neexistoval však žádný způsob, který by znala. Aby mohla té malé kontrolovat mysl a zaštiťovat ji před bolestí, musela na ni vidět.

“Jeanne Louise? Jste v pořádku?”

“Fajn,” hlesla.

“Zbledla jste,” řekl Paul tím svým ustaraným hlasem. “Nepotřebujete—?”

Krev, předpokládala, že se ptal. A očividně si myslel, že na Livy hleděla proto tak upřeně, že ji viděla jako velkou svačinu. Alespoň k tomuto závěru dospěla v okamžiku, kdy se najednou postavil do její linie pohledu a zablokoval výhled na dítě.

Přesunula pohled k jeho tváři, ve které spatřila ochranitelskou zlost a poznala, že hádala správně. Paul se domníval, že pozorovala Livy jako velký šťavnatý steak. Blbec, pomyslela si a pokusila se dohlédnout na tu malou i přes něho, když vtom děvčátko najednou zalapalo po dechu. Bolest je teď nepochybně zasáhla plnou silou, neboť ji Jeanne Louise nekontrolovala, a to, jak už věděla z vlastní zkušenosti, nebylo nepodobné úderu pantokem do hlavy.

Naštěstí to zaslechl i Paul a vyrazil za dcerou, takže na ni opět viděla. Bez meškání jí pronikla do myšlenek, znovu převzala kontrolu a rychle odstranila bolest. Vzápětí už sama v mysli ucítila nepříjemně známé bubnování a zaskřípala zuby.

“Copak se stalo, miláčku?” zeptal se Paul.

“Já— N-nic,” zašeptala roztřeseně Livy s jednou packou položenou na čelíčku. “Zase je to pryč.”

Jeanne Louise koutkem oka zahlédla, jak se na ni Paul podíval, ale ignorovala ho. Když na ni tak hleděl, vteřiny trvaly celé hodiny, a dobře věděla, že se snažil přijít na kloub tomu, co se vlastně děje. Zjevně si usmyslel, že to nebude nic dobrého, protože se najednou otočil, postavil se zády k ní a Livy šoupnul před sebe. Znovu tím Jeanne Louise zatarasil výhled na holčičku a přerušil spojení.

Když o pouhý úder srdce později zaslechla dítě zasténat, vůbec ji to nepřekvapilo.

“Livy?” vyděsil se.

“Moje hlava,” zanaříkala zoufale.

Jeanne Louise na nic nečekala. Poposedla stranou a zaostřila na dívenku a na její myšlenky. O vteřinu později Livy narovnala zhroucené tělíčko a celá popletená zamrkala.

“Zase to přešlo, tati,” pošuškala mu, jako by se bála, že mluvení by mohlo bolest znovu přivolat.

“Přešlo?” Paul se podíval přes rameno na Jeanne Louise. Uviděl, že se posunula tak, aby viděla na děvčátko.

Věděla, že na ni zíral, ale pečlivě se soustředila na malou a současně se snažila vymyslet, jak jim oběma nejlépe ulevit od bolesti. Neměla chuť trpět o nic víc, než chtěla, aby se trápil ten blonďatý andílek.

“Co to děláte?” otázal se nakonec Paul s nejistotou v hlase.

Jeanne Louise zaváhala a pak přiměla Livy usnout. Momentálně na nic lepšího nepřišla. Když se o něj ztěžka opřela, Paul si vystrašeně přitulil dcerku k hrudi. Načež tázavě pohlédl na Jeanne Louise.

“Spinká,” řekla tiše. “Necítí teď bolest. Lidské tělo během spánku vyplavuje endorfiny, které zabrání, aby trpěla.”

“Vy jste ji uspala?” zeptal se nejistě.

“To byla jediná věc, kterou jsem dokázala vymyslet,” přiznala tichým hlasem.

“Bude spát, i když s ní nebudete?” zeptal se zamračeně Paul a opatrně si zvedl dcerku do náručí.

“Měla by. Jestli ji při přenášení a ukládání do postýlky probudíte, přijďte pro mě a já ji znovu uspím.”

Zaváhal, ale pak přikývl a vstal, aby dopravil svůj drahocenný náklad do domu. Boomer šel bez říkání s ním, běžel vedle něho a stejně jako jeho pán věnoval pozornost hlavně spící holčičce.

Sotva byl pryč, Jeanne Louise zvedla ruku a promnula si čelo. Když se zdržovala v nemocné mysli, trpěla stejně intenzivní bolestí, jakou podle ní musela jinak snášet Livy. Ta bolest byla jedním slovem nesnesitelná. Nevěděla, jak ji ta malá zvládala. Ona sama byla jen stěží schopná ji vydržet, a to nebyla jenom dospělá žena, ale navíc také nesmrtelná. Nanoboti by jí časem vyplavili do organismu endorfiny, aby se nepříjemné pocity pokusili zmírnit. Nedokázala si vůbec představit, že by takové opakované, příšerné bolesti měla celé dny, neřku-li týdny.

Copak vážně neexistuje nic, co by té holce mohli dát?

Ulehla na piknikovou deku, kterou Paul roztáhl na dřevěnou podlahu besídky. Zavřela oči a nešťastně si masírovala čelo. Ozvěna bolesti se pozvolna vytrácela. Nyní obrátila pozornost k tomu, co ji čeká a nemine. Nedokázala přečíst Paula a od chvíle, kdy se probudila připoutaná k posteli, všechno chutnalo prostě úžasně. Byla si na devadesát procent jistá, že Paul je jejím životním druhem. Potřebovala už jen ten poslední kousek důkazu. Jídlo, co tady snědla, bylo desetkrát, možná dokonce stokrát lepší, než jak chutnalo ještě včera. Jestli totéž platí o sexu s Paulem…

No, o životních druzích se tradovalo, že z extáze, která je omráčí během sexu, omdlévají. A nyní dokázala pochopit, jaké by to asi mohlo být, kdyby byl také sex stokrát závratnějším zážitkem. Bude muset prověřit zbylých deset procent, a to rychle. Svědomí by jí jednoduše nedovolilo nechat Livy takto trpět. A proměnit ji také nemohla. Chtě nechtě musela přistoupit k procesu námluv. Musela toho mužského svést a získat tak finální důkaz, že je jejím životním druhem. A pak se musela nějak postarat, aby se do ní zamiloval a souhlasil, že s ní stráví věčnost dřív, než mu vysvětlí, jak se věci mají. Může proměnit pouze jednoho jediného smrtelníka. Bude to buďto Livy nebo on. Ale promění-li jeho, může pak Paul použít své právo jediné proměny na záchranu dcery.

Jestli se jí to povede, všechno bude fajn. Stane se z nich rodina. Bude mít životního druha a také dceru. Dvě mouchy jednou ranou. Pousmála se. Bylo to jako splněný sen. Nejenže odjakživa chtěla vlastní rodinu, navíc milovala děti. Posledních zhruba deset let marně toužila po vlastním. A když Lissianna povila Gregovi malou Lucy, ještě se to zhoršilo. A pak znovu, to když strýc Lucian spolu s Leigh oznámili, že je opět v jiném stavu. Přestože první dítě potratila ve druhém měsíci, nyní už jich zdárně absolvovala sedm a matce i dítěti se podle všeho dařilo dobře. Všichni nedočkavě očekávali jeho narození.

Jeanne Louise bylo srdečně jedno, že Livy neporodila. Přijala by ji za vlastní a dělala jí mámu, jak nejlépe by to dovedla. Což ale fakticky není žádná velká sláva, připustila v duchu. Neměla ponětí, jak být matkou. Uměla jenom to, co odkoukala od Lissianny a Grega.

Vlastně, uvědomila si najednou, je Livy plus mínus stejně stará jako Lucy. Navíc jsou to obě kouzelné malé blondýnky, pomyslela si s úsměvem. Mohly by společně absolvovat výuku, jak se krmit, a vzhledem k tomu, že jsou vrstevnice, by se z nich nakonec mohly vyklubat nejlepší kamarádky.

Spřádání vzdušných zámků o šťastném rodinném životě s Paulem a Livy se v její hlavě zrovna rozjelo na plné obrátky, když vtom ucítila šťouchnutí něčí nohy a otevřela oči. Zamrkala a spatřila Paula. Stál nad ní a tvářil se ponuře.

“Máte co vysvětlovat,” prohlásil chladně, a Jeanne Louisiny fantazie o blažené budoucnosti se rozprskly jako mýdlová bublina.

4. KAPITOLA

Jeanne Louise se pomalu posadila, na pohled nevzrušená, ale nervy měla najednou napjaté k prasknutí. Bál se a strach se navenek projevoval jako zlost. A zlobil se, protože nechápal to, co udělala.

“Nanoboti nás vybavili schopností blokovat lidem receptory bolesti nebo je uspat. Předpokládám, že to považovali za nutný nástroj pomáhající při lovení pro krev,” řekla tiše dřív, než se stačil zeptat. “Když se do nich zakousneme, necítí bolest, a když je uspíme, neucítí ani to kousnutí. A přesně to jsem udělala Livy, abych utlumila její bolest.”

“Zablokovala jste bolest a pak ji uspala?” zeptal se pomalu, jako by si chtěl být jist, že to správně pochopil.

Přikývla.

“Jak?” zeptal se potichu.

Zaváhala. Sice věděla, že se musí vkrást člověku do mysli, aby mohla tohle udělat, ve skutečnosti však toho o moc víc o celé věci nevěděla. Bylo to tak trochu instinktivní. Ačkoli na tom v podstatě nezáleželo, nepovažovala totiž za moudré mu prozradit, že odmala dokáže proniknout člověku aktivně do mysli. Nakonec se uchýlila k polopravdě. “Vlastně přesně nevím, jak se to dělá. Je to dost instinktivní. Ale abych to mohla udělat, musím na ni minimálně vidět. U některých lidí musím mít přímý fyzický kontakt, jinak to nesvedu.”

Paul moment mlčel, přežvykoval její odpověď v hlavě, a pak se zeptal: “A to, že snědla celý sendvič?”

Znovu zaváhala. Věděla, že se ptal, zda neměla něco společného i s tímto, ale přiznáním by současně přiznala, že je schopná kontrolovat lidem mysl, a to nechtěla. A tak pouze řekla: “Očividně je nemocná. Její nemoc mohla nějak ovlivnit funkci chuťových buněk, jako když se nachladíte nebo dostanete chřipku. Když onemocníte, nic vám nechutná stejně jako normálně.”

Paul se pomalu uvolnil a přikývl, toto vysvětlení mu zjevně dávalo smysl. Trpce se usmál: “Od rána do večera ji budu krmit šunkou a sýrovými sendviči, pokud se díky tomu konečně nají. Tolik a tak strašně rychle ztratila na váze.”

Jeanne Louise zůstala zticha, ale přála si, aby mu mohla ulevit od starostí. Paulovu tvář brázdily ustarané vrásky a ona tušila, že je tam předtím, než se Livy rozstonala, neměl. Mohla ty starosti rozptýlit návrhem, že ho promění a on pak promění Livy, ale to by riskovala, že svůj předlouhý život stráví o samotě. Neměla totiž pražádnou záruku, že pak bude ochoten být jejím životním druhem. Smrtelníkovi by se mohlo zdát sobecké, že klade svou potřebu životního druha nad dětský život, ale našinci byli od narození vychováváni k tomu, aby mezi sebou a smrtelníky udržovali jistý emocionální odstup. Každý z nich potkal stovky smrtelníků, které možná měl rád, stál o ně nebo je do určité míry i miloval, ale stručně a jasně, nemohl zachránit všechny. Mohla proměnit pouze jednoho a představa, jak by pak celá staletí nebo dokonce tisíciletí musela vegetovat docela sama… no, to prostě nešlo.

I přesto však byla Jeanne Louise v pokušení mu to nabídnout, ale silou vůle se ovládla a raději se zeptala: “Nemůže dostat něco proti bolesti?”

Zavrtěl hlavou a unaveně si přejel rukou vzadu po krku. “Dali jí nejsilnější dávku, kterou si vzhledem k jejímu věku a velikosti troufli, ale zdá se, že už to nezabírá. Dalším krokem je držet ji pod sedativy v nemocnici, ale…”

Ale nechci ji jen uskladnit, dokud neumře. Chci ji zachránit, dokončila v duchu místo něho, když se uprostřed věty odmlčel.

“Asi bych vás měl vzít dovnitř. Nechci ji nechávat samotnou pro případ, že by se probudila,” změnil raději téma.

Jeanne Louise přikývla a začala balit zbytky pikniku. Když přiklekl, aby jí pomohl, sem tam na něj pokradmu koukla. Jakmile bylo všechno v košíku a obě deky, ta, na které seděli, stejně jako ta, co měla na nohou, poskládané, vstala a mlčky čekala, než odemkne její pouta připevněná ke sloupku altánu. Vykročili k domu. Ona nesla deky a on košík a její ocelovou vlečku. Nemohla si pomoci, ale cítila se jako dobře vycvičený pes. Vnímala, jak to v ní rozdmýchává hněv, ale přinutila se několikrát zhluboka nadechnout a zase ho zadusit.

Ocitla se v těžké situaci, ale vztekáním by si momentálně nijak nepomohla. Potřebovala z gruntu jinou vášeň.

“Nemyslíte, že byste mě měl držet trochu blíž k Livy?” zeptala se, když vstoupili do domu a on zahnul ke dveřím do sklepa. Když se zastavil a zamračeně na ni pohlédl, dodala: “Jestli se probudí v bolestech, mohu jí pomoci.”

Váhal, nejistota mu škubala obočím a Jeanne Louise si podrážděně povzdechla. Evidentně se bál, že mu uteče. A dokud se jí nenaučí důvěřovat, že to neudělá, bude o ní dál smýšlet jako o zajatkyni. Jestli ho měla svést, potřebovala, aby ji považoval za spojence.

“Nemyslím—” začal lítostivě.

“Co když slíbím, že se nepokusím opustit dům?” skočila mu do řeči.

Paul vyhlížel rozpolceně. Zjevně jí chtěl věřit, ale nakonec prostě nemohl. Začal vrtět hlavou a otevřel pusu, aby něco řekl. Nicméně odmítnutí, které čekala, nevyslovil. Nedovolila mu to. V témže okamžiku, kdy pohnul rty, pustila deky, jednou rukou popadla řetěz a vyškubla mu ho. Ve stejnou chvíli mu druhou rukou ze zadní kapsy vytáhla uspávací pistoli. Vzápětí prakticky bez přemýšlení pustila řetěz, co mu vytrhla, na zem a zabavenou pistoli chytila oběma rukama a ulomila hlaveň, jen to křuplo.

Oba kusy nechala spadnout na podlahu a ustoupila od Paula, aby mu dala prostor. Nechtěla ho vyděsit ani v něm vzbudit pocit ohrožení.

“Ježíši, věděl jsem, že jste rychlejší, ale… do háje, hýbala jste se tak rychle, že z vás byla jenom rozmazaná šmouha,” užasl Paul.

Klidným hlasem mu sdělila: “Během posledních pár hodin jsem to mohla udělat v podstatě kdykoli. Jediným důvodem, proč jsem pořád ještě tady, je moje rozhodnutí zůstat.”

“Ježíši,” zopakoval Paul, pak se na ni ostražitě podíval a zhluboka se nadechl. Načež vydechl a položil otázku otázek: “A proč tady vlastně pořád ještě jste?”

Jeanne Louise váhala, v té chvíli si nebyla jistá, jak na to odpovědět a pravda by jí moc nepomohla. On nebyl připravený si vyslechnout, že by mohl být jejím životním druhem, a ona zase nebyla připravená mu to povědět. Nejprve si musela být jistá, že je na tu novinu zralý, a potom potřebovala vypátrat, zda je vůbec ochotný být jejím životním druhem. Jestli by v ní mohl vidět i něco víc, než jen prostředek k záchraně své dcery. I ona, stejně jako každý jiný nesmrtelný, měla právo proměnit pouze jednoho jediného smrtelníka. A přestože jí pro Livy srdce krvácelo, a s Paulem upřímně soucítila, každého smrtelně nemocného smrtelníka zachránit nemohla. Nehodlala své drahocenné právo proměny vyplýtvat jen tak na někoho. Musí ho použít moudře.

Věděla, že čekal na odpověď, proto nakonec pokrčila rameny a nabídla vyhýbavé: “Považujte to za test.”

“Za test,” zamračil se.

Jeanne Louise přikývla.

“Jaký test?” zeptal se ostražitě.

Skousla si ret, ale vzala to od lesa: “Vy máte tajemství, já mám tajemství. Ani jeden z nás zatím není připraven ho prozradit. V mezičase jsem ochotná pomáhat tlumit Livyiny bolesti, aby mohla jíst, odpočívat a zesílit. Předpokládám, že by se vám to líbilo?”

Paul měl vykulené oči, ale přikývl. “Ano, jistěže.”

“Bezva. V tom případě… nemohl byste mi – prosím – sundat želízka z kotníku? Začínají mě dřít.”

“Aha.” Zmateně se rozhlédl a pak potřásl hlavou a sáhl do kapsy pro klíče. Poklekl jí u nohou a nadzvedl o kousek nohavici. Jeanne Louise si ji přidržela, aby mu nezavazela, zatímco on rychle odemkl a sundal obě pouta.

“Děkuji,” zamumlala, pustila nohavici a narovnala se.

“Bylo mi potěšením,” odvětil ironicky, zatímco sbíral ze země řetězy a pouta a odnášel je na kuchyňský stůl. Zarazil se a potom pohlédl na lednici. “Nedala byste si teď trochu krve?”

“Ano, prosím,” zazpívala. Rty jí cukaly, jak zdvořile a škrobeně spolu hovořili. Pane Bože. Nikdy nic není snadné, že ne?

Paul přikývl, odešel k lednici a vytáhl zavařovací sklenici plnou temně karmínové tekutiny.

Když prostě odšrouboval víčko a podal ji Jeanne Louise, zvedla obočí. “Co—”

“To je moje krev,” vysvětlil tiše. “Použil jsem sterilizované sklenice. Neměl jsem přístup do krevní banky. Skoro dva měsíce jsem si odebíral krev, abych jí měl pro vás dost.” Zamračeně se ohlédl na ledničku a dodal: “Aspoň doufám, že jí mám dost. Nebyl jsem si jistý, kolik potřebujete. O tomto nás neinformovali. Řekli nám jenom to, co jsme potřebovali vědět.”

“Určitě máte dost,” zašeptala a sklenici přijala, načež přece jen zaváhala. Nebyla zvyklá pít krev ze sklenice. Ani ze skleničky, když na věc přijde. Nejraději si jen nabodla sáček na tesáky a vyhnula se tak jejímu ochutnání. Ne, že by jí bylo nepříjemné samo o sobě, ale pití krve přímo před ním ji uvádělo do rozpaků.

Obrátila se k němu zády, odešla k oknu, aby měla záminku zůstat otočená, a co nejrychleji nápoj vypila. Po celou dobu si uvědomovala, že Paul stojí za ní a nejspíš sleduje, jak mu pije krev. Pane na nebi.

“Ještě?” zeptal se, jen co dopila do dna a obrátila se k němu.

Jeanne Louise zavrtěla hlavou a odkráčela ke dřezu spěšně vypláchnout sklenici, jako by odstraněním poslední trochy husté tekutiny mohla z Paulovy mysli odstranit vzpomínku na to, jak ji pila. Pozorování, jak popíjí jeho krev, jen stěží patří k obrazu přitažlivé ženy, pomyslela si a s úšklebkem postavila sklenici do dřezu. Poté se otočila a koukla na něj.

“Výborně.” Paul zamířil ke dveřím na chodbu. “Nahoru.”

Následovala ho mlčky, a když se ohlédl přes rameno, aby měl jistotu, že jde za ním, nijak zvlášť ji to nepřekvapilo.

“Dokud bude spát, můžeme se třeba podívat na nějaký film, jestli chcete,” nabídl. “Jaké filmy máte ráda?”

“Dobrodružné, komedie a horory,” vysypala z rukávu Jeanne Louise, a ještě než se stačil obrátit zase dopředu, zahlédla na jeho tváři úsměv.

“Já také,” přiznal, když začal stoupat do schodů. “Mám docela slušnou sbírku filmů. Měli bychom být schopní najít něco, na čem se shodneme.”

“To zní dobře,” odtušila, když došli na podestu a vydali se dál po chodbě. Minul dvoje dveře. U těch druhých zpomalil a nakoukl na spící Livy, poté ji zavedl k otevřeným dveřím na konci chodby. Následovala ho dovnitř, a když se nečekaně zastavil, málem mu přišlápla paty.

“Pardon,” zamumlal a najednou vyhlížel jaksi nesvůj.

Jeanne Louise se rozhlédla po místnosti, kam ji Paul přivedl. Byla dvakrát tak velká, než bývá běžná ložnice. Kožené dvojkřeslo, široká podnožka, konferenční stolky a televizor se sedmačtyřiceti palcovou obrazovkou na jedné polovině místnosti a masivní manželské lože se dvěma nočními stolky na straně druhé. A právě na tu postel nyní zíral s něčím ne nepodobným zděšení.

“Omlouvám se,” zabručel, když se k ní otáčel. “Nepřemýšlel jsem. Myslím, že se na ten film budeme muset podívat dole a—”

“Tady to máme blíž k Livy,” pokrčila rameny a nonšalantně vykročila ke dvojkřeslu, jako by si postele snad ani nevšimla. Ale nevšimnout si jí bylo prostě nemožné. Pane Bože, ta je ale obrovská, pomyslela si Jeanne Louise a pohlédla na Paula. Čekala, co on na to.

“Pravda,” vydechl, ještě zalétl pohledem k lůžku a pak rychle uhnul očima. Narovnal ramena, vzmužil se a pospíchal ke skříňce pod televizí. Když poklekl a otevřel dvoukřídlá dvířka, ukázaly se dlouhé řady pečlivě vyrovnaných DVD. Jeanne Louise byla zvědavá, tak zase vstala a postavila se za něj. Udiveně zírala na vskutku slušný filmový archiv.

“No, jak sama vidíte, mám… víceméně všechno,” konstatoval suše a pak se ohlédl přes rameno a zvedl k ní oči. “Kupuji novinky dost pravidelně.”

“Když je teď Livy nemocná, asi se nedostanete moc ven,” odtušila soucitně Jeanne Louise.

“Ne,” přiznal Paul a otočil se zpátky k DVD. “Ale nechodil jsem ven ani předtím. Tedy ode dne, kdy má žena…”

Když se odmlčel, Jeanne Louise se zeptala: “Není to RED?” aby odvedla řeč od citlivého tématu.

“Je,” kývnul a sáhl pro zmíněný disk.

“Slyšela jsem, že je to dost dobré.”

“To si tedy pište. Už dlouho mi žádný film takhle nekápl do noty,” přisvědčil Paul a podal jí DVD, aby si mohla přečíst obálku. “Malkovich je tady naprosto úžasný.”

Jeanne Louise přikývla a vrátila mu škatulku s filmem. “Nevadilo by vám podívat se na něj ještě jednou?”

“Ne, jistěže ne. Jednak se tenhle film člověku jen tak honem neomrzí, jednak jsem už vlastně viděl úplně všechno, co mám,” prohlásil, zaklapl dvířka a narovnal se.

Nechala ho zapínat aparaturu a spouštět záznam na DVD, sama se vrátila ke dvojkřeslu a usadila se. Očima bezděky obmalovala druhou polovinu sedadla. Nebylo nějak obzvlášť malé, ale co naplat, bylo to dvojkřeslo vyrobené k tomu, aby povzbuzovalo k činu. Občas se mu také přezdívalo šmajchl křeslo. Lidé se v něm k sobě měli láskyplně přitulit.

No a já chci zjistit, jak je na tom finální indikátor, čili slasti životních druhů, připomněla si Jeanne Louise. A nutno říci, že na to bylo okolní prostředí jako stvořené, lepší snad ani být nemohlo. Ačkoli tušila, že první krok bude muset udělat sama. Paul neměl ponětí, čím by si spolu mohli být, ani co se jim nabízelo. Ona ano.

Rozhodně to pro ni byla výměna rolí, neboť v těchto situacích obvykle nebývala agresorem. Za normálních okolností nechávala první tah na muži, jen ať se pán snaží a nejprve ji trochu dobývá. Pravdou ovšem je, že občas, když si přečetla, že má zájem, a také ona měla zájem, smrtelníka mentálně postrčila a dodala mu odvahu. Šetřilo to čas. Jedna z výhod nesmrtelnosti, konstatovala v duchu. Na Paula však tutéž taktiku bohužel použít nemohla. Nemohla ho dokonce ani přečíst, aby zjistila, jestli má zájem. Za těchto okolností byla stejně nevědomá a nejistá, jako by na jejím místě byla kterákoli smrtelnice… a rozhodně si nemyslela, že je moc o co stát.

“V sále se zhasíná, kino začíná.” Paul se vrátil k dvojkřeslu s dálkovým ovladačem v ruce. Když se usadil vedle ní a stisknutím tlačítka pustil film, lépe řečeno výhrůžky FBI, Jeanne Louise ho přivítala úsměvem.

Zatímco čekali, až jim přestanou z obrazovky spílat, upadli do mírně nepříjemného ticha. Paul na varovné informace zíral, jako by je nikdy v životě neviděl a nutně si je potřeboval přečíst. Jeanne Louise zase zírala na Paula. Klouzala pohledem po krátkých tmavých vlasech, načež sjela o kousek níž, ke tváři. Vypadal jako lehce oprýskaný, ale hezký a hodný kluk odvedle.

Podle jejího odhadu mu táhlo na čtyřicítku nebo ji teprve nedávno překročil. Musel se oženit a pořídit si Livy až po třicítce. Což ji přivedlo na myšlenku, jestli plánovali mít další dítě a zasáhl osud, nebo byla jediným dítětem, které chtěli nebo si mohli dovolit. Chvíli zvažovala, že by se ho na to zeptala, ale nakonec to zavrhla. Vzhledem k tomu, že měla v plánu pokusit se ho během příští dejme tomu hodiny svést, křísit jeho nebožku nebyl zrovna nejmoudřejší nápad.

Při tom pomyšlení se sama sobě ušklíbla. Bude se k tomu muset postupně propracovat. Nemohla se na něj prostě vrhnout a začít se s ním muckat. Právě proto, že celé roky nechávala iniciativu na mužích, chyběl jí teď trénink. Popravdě řečeno, nebyla si jistá, co by měla vlastně dělat. Kriste Pane.

“Konečně.”

Sotva zaslechla Paulovo spokojené hlesnutí, zadívala se na obrazovku. Varování FBI bylo zdá se zdárně za nimi a Paul už rychloposuvem přeskákal i reklamy na novinky a srdnatě se probojoval k hlavnímu filmu. Objevil se černý digitální budík s modrými číslicemi, zabírající valnou většinu obrazovky. Zaregistrovala čas, pak se hlavní hrdina posadil na posteli a Jeanne Louise se usmála.

O necelé dvě hodiny později, když už po obrazovce běžely závěrečné titulky, s povzdechem poposedla.

“Líbilo?” optal se s úsměvem Paul.

“Senzace, přesně jak jste říkal,” zakřenila se na něj.

Paul se zachechtal, vstal a vydal se k DVD přehrávači se slovy: “Musím zkontrolovat Livy, ale jestli chcete, mohli bychom se pak kouknout ještě na něco jiného.”

Když si před přehrávačem dřepl, Jeanne Louise se k němu přidala a sedla si vedle něj na paty, zatímco on znovu otevíral dvířka a odhaloval svou filmotéku. Pohledem se letmo probírala řadami konzerv s pohyblivými obrázky, ale v myšlenkách byla u otázky, jak to trochu rozpohybovat s ním. Zadívala se na film a zabrala se do výjimečně povedeného děje, až na to, co měla původně v plánu, docela zapomněla. Problémem bylo, že neměla ponětí, jak začít. Měla na něj prostě skočit a vyjet po něm? Nebo měla říct něco dvojsmyslného a svůdného, a pak po něm vyjet?

Do háje, teď si nemohla ani pořádně vzpomenout, jak to vlastně zaonačil smrtelník, se kterým aktuálně randila. Pokud si dobře pamatovala, jenom jí při tanci zašeptal něco do ucha, a když se na něj podívala, jednoduše ji políbil. Tenkrát se to zdálo docela přirozené. Jestlipak tam stál, držel ji v náručí a lámal si hlavu, jak jít na věc, stejně jako ona právě teď? Nebyla tehdy v jeho myšlenkách, takže neměla nejmenší zdání.

“Mračíte se. Něco se stalo?”

“Ne,” vyhrkla a vtom koutkem oka zahlédla nějaký ohyb. Podívala se tím směrem a spatřila vcházet Boomera. Přiťapal k ní, a když ho pohladila, přitulil se. Poslepu pokračovala v hlazení a zase se obrátila k filmům, které měli na výběr, a řekla: “Tentokrát vyberte vy. Já vybírala minule.”

“Hmm.” Zatímco vracel disk s RED do obalu, Paul obhlížel svou sbírku a pak pokrčil rameny. “Až se vrátím, něco vyberu.”

Když se zvedl a narovnal, Jeanne Louise udělala totéž a oba se obrátili ke dveřím, ale Boomer se rozhodl, že by měl jít s nimi, a očividně dospěl k názoru, že nejrychlejší cesta vede mezi jejíma nohama. Jeanne Louise vyjekla, a aby toho lumpa nezašlápla, předvedla něco na způsob kozáčku. Ztratila rovnováhu a ve snaze neupadnout se podvědomě chytila Paulova ramene. Okamžitě se zastavil, otočil se a popadl ji oběma rukama. Vzápětí už si ji instinktivně tiskl na prsa a podpíral ji.

“Jste v pořádku?” strachoval se. “Nemáte vyvrknutý kotník nebo tak něco? Přísahám bohu, že si jednoho krásného dne díky tomu rošťákovi ulomím nohu. Věčně o něho zakopávám, protože se mi ustavičně plete do cesty.”

“Jsem v pohodě,” ujistila ho s ironickým úsměvem, jen co zvedla hlavu. Když si však uvědomila, jak jsou blízko, úsměv jí ztuhl na rtech. Ústa měl pouhý palec daleko, dost blízko, aby cítila na rtech jeho dech. Dost blízko, aby ho mohla políbit. Tak ho tedy políbila. Jednoduše se trochu naklonila a položila mu rty na rty dřív, než ji mohl pustit nebo se odtáhnout.

A bylo vymalováno. Je to můj životní druh a tečka. Když letmé zavadění rtů o sebe rozpoutalo v jejím těle učiněnou smršť pocitů a vjemů, Jeanne Louise to poznala s naprostou jistotou. Ta smyslná exploze jí vystřelovala ze rtů do všech údů a koutů těla.

Soudě podle toho, jak Paul ztuhl, nebyla jediná, kdo to cítil. V příštím okamžiku za ni snadno vyřešil problém, co by měla udělat dál. Využil toho, že už ji beztak držel v náručí a přitáhl si ji blíž. Vjel jí rukama až na záda, pevně ji objal a začal ochutnávat její ústa. Jeanne Louise se mu okamžitě otevřela, odchýlila rty, a když mezi ně pronikl jazykem, popadla ho za košili.

Za těch téměř sto tři let, co byla na světě, ji políbila hezká řádka mužských. Někteří byli v této disciplíně opravdu neuvěřitelně nadaní. Ale žádný na ni nezapůsobil tak, jako tenhleten vědátor. Příštích několik okamžiků bylo splašeným kaleidoskopem omračujících smyslových vjemů. Jeho rty hladily, sály a ozobávaly ty její, zatímco jazyk se mezi nimi proplétal a pokoušel. A potom jí rty a jazykem přibruslil po tváři na krk a tam celou krasojízdu zopakoval.

Když jazykem objevil dolík nad klíční kostí, Jeanne Louise splynulo ze rtů táhlé hluboké zasténání. Jakmile jí vjel rukama pod halenku a jal se postupovat po zádech nahoru, uvolnila smrtící stisk, kterým dosud držela a muchlala jeho košili, zapletla mu prsty do vlasů a zatahala za měkké prameny. Poté, co ho na postupu vzhůru zastavila podprsenka, a on sjel rukama zpátky dolů a cestou ji zlehka dráždil nehty, pomyslela si, že se jí každou chvíli sloupne kůže z těla, aby mohla jít s sebou.

Pane na nebi, za celých sto let jí tohle nikdy nikdo neudělal, a přitom to bylo tak příjemné. Lepší než příjemné. Dobýval ji rty a rukama, tlačil na ni pánví… její tělo zareagovalo jako tělo panny: měla chvění v břiše a roztřesené nohy. Chvěje se mi dokonce i spodní ret, uvědomila si, zatímco skrz ni protékala rozkoš, vlna za vlnou, následující vždy o něco mohutnější než ta předchozí. A pak využila toho, že ho držela za vlasy a zvedla mu hlavu, aby mohla opět zmermomocnit jeho rty.

Paul okamžitě zareagoval, položil rty na rty, a byl teď pohříchu náruživější. Rukama jí hnětl kůži zad a tisknul ji k sobě blíž. A pak to jedna ruka vzala obchvatem a našla ňadro, a Jeanne Louise si hned při prvním doteku lapajíc po dechu stoupla na špičky. Pak mu zasténala do úst, a zatímco přes blůzku mnul měkkou tkáň, tiskla se k němu stále blíž. Vrtěla boky a na tu tvrdou věc, co mu rostla mezi nohama, dorážela o poznání agresivněji. Kupodivu to vyslalo ostrý šíp slasti do jejího vlastního těla, až se celá zatetelila. Neodolala a udělala to ještě jednou.

Zaklel a nechal líbání. Pustil ňadro, kousek se odtáhl a začal pracovat na titěrných knoflíčcích halenky. V té chvíli byl všechno jen ne trpělivý a Jeanne Louise sebeméně nepochybovala, že jeden nebo dva utrhne, což by ovšem jedině přivítala, aspoň by se tím celá záležitost urychlila. Ale měl za ušima, vzal to zkratkou. Podařilo se mu rozepnout první čtyři, možná pět knoflíků a pak blůzku jednoduše odtáhl stranou a odhalil světle růžovou podprsenku, kterou nosila pod bílé hedvábí. Na nic nečekal a sklonil hlavu. O zlomek vteřiny později ucítila, jak jí jazykem klouže po kůži a obmalovává horní okraj ňadřenky. Jazyk vzápětí vystřídaly prsty, odsunuly měkký košíček a pustily ňadro na svobodu. Ale všeho do času. Dočasně zahálející rty vzaly hned do zajetí starorůžovou bradavku a jazyk ji začal pečlivě omývat a zkoumat.

Role se obrátily. Nyní to byla Jeanne Louise, kdo lapal po dechu a klel a zatínal do něj prsty, zatímco ji dráždil a sál. Bičovaly ji pocity, které téměř nebylo lze snést, a ona střídavě kňourala, chvěla se a sténala. Obávala se, že tímto tempem omdlí dříve, než vůbec dojde na skutečný sex. Nohy se jí tak strašně třásly, že se na nich stěží udržela. Když se zhroutila na Paula, pokusil se jí pomoci a vsunul jí nohu mezi nohy. Z louže pod okap, takříkajíc. Tlak stehna na samotné její jádro způsobil, že mnoho nescházelo a dospěla by na vrchol.

Vykřikla a kousla ho do kůže na rameni, pak otočila hlavu a zopakovala to na krku. Chabé zbytky zdravého rozumu jí zabránily vysunout při tom tesáky. Paul ji na oplátku zlehka kousnul do bradavky, až vyjekla leknutím, a pak zvedl hlavu a opět si podmanil její ústa. Jazykem se jí vecpal mezi rty a ruce vystřídaly pusu. Vzaly si do parády ňadra. Prsty nalezly vztyčenou bradavku a žmoulaly ji, zatímco Paul tlačil Jeanne Louise kamsi dozadu.

Za zády ucítila zeď. Tiskl se na ni a mačkal ji na stěnu a Jeanne Louise mu za to byla neskonale vděčná. Nohy už ji neunesly. Bez opory by se déle zpříma neudržela. Dosud se ho rukama zoufale držela za ramena, ale nyní je přesunula mezi ně. Přejížděla mu dlaněmi po hrudi a pak nahmatala spodní lem trika, které měl na sobě, a vyhrnula ho nad břicho. Než se Paul nadál, už mu brouzdala rukama po holém těle. Postupovala k severu, až na hruď, letmo promasírovala prsní svalstvo, načež zlobivými prstíky vyhledala drobné korálky bradavek a stiskla.

Paulovi vytrysklo z hrdla zasténání, které rezonovalo mezi jejími rty, a poté zasténala i ona, neboť se přes ni převalila další vlna rozkoše. Sílily s každým průchodem, mohutněly geometrickou řadou až k bodu, kdy si byla jistá, že už ani nemohou být intenzivnější, a přesto byla každá následující vlna ještě závratnější. Od jistého okamžiku byla přesvědčená, že pod zpěněným příbojem utone. Děsilo ji to, ale současně to bylo neodolatelně lákavé.

Jeanne Louise doposavad nepochopila, proč to Francouzi nazývají petite mort, neboli malá smrt. Ale v tomto jedinečném okamžiku ji napadlo, že nyní by to třeba pochopit mohla. A tak strašně moc ji chtěla zažít, až se domnívala, že bez ní snad umře. Stalo se jí to životní metou. S jedinou myšlenkou v hlavě zvedla nohu uvězněnou mezi jeho stehny a otřela se mu o ztvrdlé tělo. Odměnou jí bylo další zasténání a jejím nitrem protekla další extatická vlna, která jen přilévala olej do ohně stávajícího vzrušení.

“Tati?”

Zaslechla tiché volání a ztuhla. Paul ji nepřestal líbat ani… však víte, což jí napovědělo, že se smrtelným sluchem nic neslyšel. S lítostí si vyprostila ruce zpod trička, vzala jeho hlavu do dlaní a odstrčila ho. Hleděl na ni zcela nechápavě, oslepený vášní a Jeanne Louise otevřela pusu, aby mu to vysvětlila, vtom se však znovu ozvalo holčičí zavolání. Tentokrát o trochu hlasitěji.

“Tati?”

Paul strnul, vášeň rázem opadla, vzápětí se odtáhl a vyběhl z místnosti.

Se slabým povzdechem se bezvládně svezla na zeď. Do prkenné ohrady. On se jen ve spěchu otřepal, zatímco ona tam zůstala, chvěla se a třásla jako kočka, co se zrovna svezla v pračce. Rodičovský pud, říkala si Jeanne Louise a snažila se nebrat si to osobně a neurazit se. To dítě je přece vážně nemocné. Je samozřejmé, že Paul utíkal za ním, místo, aby pokračoval v tom, co dělal.

Ale nutno přiznat, že se mu hlava vyčistila po čertech rychleji než mně.

S povzdechem si upravila podprsenku, přitáhla blůzku, zavřela oči a několikrát se zhluboka nadechla. Dobrou zprávou bylo, že teď už jistojistě věděla, že Paul je jejím životním druhem. Nejenže nikdy nezažila vášeň tak silnou a žhavou, jako byla tato, ale navíc zaručeně dostali ochutnat té slavné sdílené slasti, o které všichni tolik básnili. Slast splývala a protékala mezi nimi sem a tam a s každým průchodem sílila, až si jednu chvíli Jeanne Louise pomyslela, že jestli nenajde naplnění, umře.

A další dobrou zprávou je to, řekla si v duchu, že nás vyrušili dřív, než jsem mohla zažít onu petite mort v nesmrtelném stylu. Teď už jenom zbývá zjistit, jestli bude Paul ochotný stát se mým životním druhem se vším všudy… a nejen proto, aby zachránil dceři život.

Zaksichtila se, nabrala do plic další uklidňující dávku kyslíku a napřímila se. Vděčně zaznamenala, že dokáže stát sama. Nohy měla sice maličko roztřesené, ale chce to už jen trochu studené vody na tvář a zápěstí, a bude zase dobře, utěšovala se. Ošplouchání, doufejme, také zklidní třas v rukou, takže by se jí pak mohlo podařit pozapínat knoflíčky. S touto myšlenkou v hlavě se rozhlédla a vzápětí na druhém konci místnosti spatřila rovnou vedle postele dveře. Šla k nim a otevřela je. Napůl čekala, že za nimi najde šatnu, ale přálo jí štěstí. Dveře vedly do prostorné koupelny zařízené v odstínech smetanově bílé a indiánské hnědi.

S povytaženým obočím vstoupila dovnitř. Pohledem zalétla k dalším otevřeným dveřím napravo. Za těmito byla propojená šatna. Jenom tam mrkla a potom už se pustila do prohlídky koupelny. Mramorový pult se dvěma umyvadly, pro něj a pro ni. Toaleta, obrovská vana a sprchový kout dost velký pro dva, a pak ještě jedny dveře, nejspíš do sauny. Přešla k nim, otevřela a zvědavě nahlédla dovnitř.

Jo, jo, sauna.

Opatrně zavřela a vrátila se k umyvadlům, aby pustila studenou vodu. Opláchne si obličej a paže, a potom se půjde podívat, jak se daří Livy. Když volala na tatínka, nezaslechla v jejím hlase žádnou bolest, z čehož usoudila, že migréna pominula. Ale ani před obědem Livy nic nebolelo. Bylo by dobré, kdyby se jim podařilo malou přimět, aby zase něco slupla. Bude ji kontrolovat a nutit do jídla, jak nejčastěji to půjde. Na proměnu potřebovala co nejvíc zesílit.

Ne snad, že by si byla naprosto jistá, že všechno klapne. Ano, Paul byl jejím životním druhem, a ano, byla si docela jistá, že je pouhé sekundy dělily od okamžiku, kdy by z ní strhal šaty, hodil ji na postel a vzal na petite mort. Ale to ještě nic nezaručovalo. Byla to složitá situace. Klidně by se ještě mohlo všechno zhroutit jako domeček z karet.

Jeanne Louise vzdychla, zavřela kohoutky, sáhla po ručníku na věšáku vedle a utřela si obličej a ruce. Potom ručník zase pověsila a dřív, než se vydala hledat Paula a Livy, rychle si zapnula halenku.

5. KAPITOLA

“Ten kůň se mi líbil,” prohlásila Livy, když její otec vstal a odešel k DVD přehrávači vytáhnout disk a uklidit ho do skříňky. “Ale myslím, že bych raději měla draka, jako byl tamten černý. Byl moc pěkný, viď, Jeanie?”

“Ano, Livy, byl,” pousmála se Jeanne Louise. Když prve vyšla z koupelny, Paul právě vcházel do dveří ložnice s Livy v náručí. Posadil holčičku na dvojkřeslo, pustil jí film o výcviku draka a pak se zeptal Jeanne Louise, jestli by ji neobtěžovalo Livy pohlídat. Sám prý zajde připravit něco ke svačině.

Vůbec by ji to neobtěžovalo. Posadila se do křesla vedle děvčátka a než se nadála, sama se nechala pohltit dějem filmu. Teprve až když přišel Paul s pitím a popcornem, vrátila se do reality, ale jen natolik, aby mohla pomoci Livy s jídlem a pitím. A hlavně zařídit, aby jí to chutnalo.

Potom si pustili druhý kreslený film, tentokrát o Locice. Vystupoval v něm nesmírně inteligentní a legrační kůň a hodně se nasmáli.

“Já nevím,” řekl Paul, když uklízel DVD. “Mně osobně se docela líbil ten malý chameleon.”

Livy instinktivně vyprskla: “Fúúúj,” pak nakrčila nosík a rozumně pronesla: “Byl hezký, ale chameleona nemůžeš hladit, tati.”

“Hmm.” Paul se narovnal, otočil se a s pohledem na dceru tázavě zvedl jedno obočí. “Další film nebo jsi zralá na večeři?”

“Myslím, že mám hlad,” oznámila Livy tónem, jako by ji to samotnou překvapilo. A pak najednou vykulila očka a rtíky zformovala do velkého písmene O.

“Copak?” zasmál se Paul.

“Nemohli bychom jít do Chuck E. Cheese’s, tati?” vyhrkla a sjela z dvojkřesla, ve kterém strávila hezkých pár hodin stulená mezi Jeanne Louise a Paulem. Málem šlápla na Boomera, ale ten se jí uměl rychle klidit z cesty a vzrušeně kňučel, protože poznal, že jeho malou paničku něco nadchlo. “Líbí se mi v Chuck E. Cheese’s. Tobě se tam také bude líbit, Jeanne Louise. Mají tam hry a skluzavky a— Jééé, tam ti je legrace!” Rozčileně se otočila zase na tatínka, pejsek jí doslova tančil okolo nohou. “Prosím! Už jsme tam tak dlouho nebyli! Pojedeme tam?”

Paul na ni vytřeštěně hleděl a očividně si nevěděl rady. Jeanne Louise mu viděla na očích, že by chtěl říci ano, ale váhal, protože se bál. Ale jestli se strachoval o Livy nebo o to, že by mohla té vyjížďky využít k útěku, to nevěděla.

“Jak dlouho už je zavřená v domě?” otázala se tichým hlasem.

Mlčky k ní obrátil vážné oči.

“A ty jsi většinu času nejspíš strávil tady s ní,” poznamenala Jeanne Louise. “Já osobně si tedy myslím, že vám dvěma by taková vyjížďka do Chuck E. Cheese’s rozhodně neuškodila. Můžeme tam zajet, dát si pizzu a pak se zase vrátit.”

Paul se uvolnil. Pochopil, co mu tím chtěla říci. Vrátí se potom s nimi. Přikývnul, zamumlal: “Děkuji,” a pak pohlédl na Livy. “Domluveno, večeře se podává v Chuck E. Cheese’s.”

“Jupí!” Livy zahopsala radostí a hned nato popadla Jeanne Louise za ruku a snažila se ji vytáhnout z křesla. “Pojď honem. Musíme si pospíšit, než si to rozmyslí. Chuck E. Cheese’s si oblíbíš. Je tam legrace. A pizza je taky dobrá.”

Jeanne Louise se smíchem vstala a dovolila švitořícímu mláděti, aby ji vyvleklo z ložnice a po chodbě ke schodům. Uvědomovala si, že je Paul následuje s Boomerem za patami. Zamířili rovnou k autu, s krátkou zastávkou, jen aby vypustili psíka na zahradu za domem.

“Takhle jsem ji už dlouho neviděl,” podotknul tiše Paul. Očima hlídal dcerku, která si v dětském koutku hrála s několika jinými dětmi. Trpce se usmál. “Je to jen pár týdnů, ale mně to připadá jako věčnost.”

“Prospěje jí to,” odtušila Jeanne Louise, soustředěná na veselou dívenku. Bolest hlavy se nemilosrdně ohlásila krátce po příjezdu, a od té chvíle před ní tu malou zaštiťovala.

“Jistě.” Vycítila, že se na ni dívá a snažila se vypadat normálně, ale když se ustaraně zeptal: “Jsi v pořádku?” pochopila, že to byla marná snaha.

Přikývla, ale nepodívala se na něj.

“Jsi bledá a ztrhaná. Zase maskuješ její bolest, viď?” Po hlase mu poznala, že se mračil.

S povzdechem váhavě přikývla.

“Jak dlouho?”

Moment otálela, ale nakonec kápla božskou: “Bolesti začaly sílit chvilku poté, co jsme sem dorazili.”

Paul zaklel. “Chceš říct, že už půl druhé hodiny maskuješ její bolest?”

Jeanne Louise nakrčila nos. Teprve? Měla pocit, že to byly minimálně tři hodiny. Nejdřív hráli videohry, potom jedli a potom si Livy odběhla pohrát za ostatními dětmi. Hodina a půl. Bože. Čas je relativní.

“Měla jsi něco říct,” namítl a bylo poznat, že je opět na vážkách.

“Bavila se,” odpověděla bezmocně. “Mám podezření, že poprvé po dlouhé době.”

“To je pravda,” přisvědčil vážně. “Přesto…”

Zaslechla, jak vzdychl, a pak vnímala, že vstává a odchází. O malou chvilku později už spatřila, jak se blíží k Livy, mluví s ní a pobízí ji k návratu ke stolu.

“Já vím, že ses ohromně bavila, miláčku. Ale můžeme sem zajet zase někdy jindy. Teď už musíme domů. Připozdívá se,” chlácholil dcerku, zatímco ji odváděl nazpět k Jeanne Louise. U stolu spěšně vytáhl peněženku, aby zaplatil účet, pak si posadil Livy na jednu ruku a významně se podíval na Jeanne Louise. “Může spát cestou domů.”

S úlevou přikývla a malou uspala. Livy klesla na tátu, hlava jí spadla na jeho rameno. Jeanne Louise se ještě okamžik zdržela v jejích myšlenkách, počkala, dokud endorfiny neodvedly svou práci, a pak se prosmekla ven. Poté, co tak dlouho trpěla, byla náhlá absence bolesti jako vakuum, a tak se na sedačce lehce zakymácela. Paul ihned přistoupil a volnou rukou ji chytil za paži, aby se udržela zpříma.

“Jsi v pořádku?” otázal se zase tím svým ustaraným hlasem.

Zhluboka se nadechla a přikývla. Tupá bolest, která jí zůstala v hlavě na památku, se tím trochu zhoršila, a tak sebou bezděky trhla. Bezva, teď jsem si tedy pořídila svou vlastní migrénu. Pravděpodobně ze stálého napětí během přemáhání Livyiny bolesti, usoudila. Však oni se o to nanoboti promptně postarají, utěšovala se a vstala. “Jsem v pohodě. Půjdeme?”

Paul ji vyvedl ven, ale celou cestu ji držel za loket. Jeanne Louise si nemyslela, že by to dělal ze strachu z jejího ufrnknutí, musela tedy vypadat tak vyčerpaně a rozbolavěle, jak se cítila. Koukal na ni s obavami, jako by čekal, že se každou chvíli složí, což jen potvrzovalo její domněnku.

Jakmile dorazili k vozu, otevřela mu zadní dveře a vklouzla do Livyiny hlavy, protože nechtěla, aby se holčička probudila při usazování na zadní sedadlo a zapínání bezpečnostního pásu. O pár okamžiků později, jen co se narovnal a zaklapl dveře, se tuze ráda zase odporoučela ven.

Chtěla otevřít přední dveře, ale Paul ji zastavil. Položil jí dlaně na ramena a začal masírovat napjaté svalstvo. Bezděky jí uklouzlo zasténání. Zavřela oči a hlavu spustila na prsa. Ze svalů se jí pozvolna vytrácelo napětí.

“Děkuji,” vydechla za okamžik. Když pustil šíji a místo ní vzal do dlaní její obličej, namáhavě rozlepila oči a překvapeně se na něj podívala.

“Ne, já děkuji tobě,” zdůraznil a hleděl jí zpříma do očí. “Vím, že když jí pomáháš, bolí to tebe. Bereš na sebe její utrpení. A já jsem ti za to vděčný. A ona by byla také, kdyby to věděla.” Na moment zavřel oči, pomalu vydechl, znovu je otevřel a řekl: “Takhle nebyla Livy šťastná už hezkou řádku dní. Děkuji ti za to.”

Jeanne Louise se unaveně usmála a zvedla ruce, položila mu dlaně na hřbety rukou, jemně přitlačila a odpověděla prostým: “Rádo se stalo.”

Přikývl, sklonil se a políbil ji na čelo, a teprve potom Jeanne Louise pustil a otevřel jí přední dveře spolujezdce. Zatímco obcházel auto na svou stranu, nastoupila a zapnula si bezpečnostní pás.

Na zpáteční cestě oba mlčeli. Jeanne Louise neměla ponětí, na co myslel Paul, ale sama měla hlavu plnou myšlenek na něj. Vysloužila si jeho vděčnost. To byl začátek, jenom si nebyla jistá, jestli byl dobrý nebo ne. Nestála o jeho vděčnost. Nemohli by se stát rovnocennými partnery, kdyby měl pocit, že je jí něco dlužen. Chtěla, aby chtěl ji samotnou. Aby chtěl být s ní. Aby se mu líbilo v její společnosti. Nechtěla, aby na ni myslel jako na někoho, komu něco dluží. Bohužel, v tomto ohledu jí stávající situace nehrála příliš do karet.

Když zahnuli na jeho ulici, právě si s tím vším lámala hlavu, až jí na čele naskočily vrásky. Nepřítomně vyhlédla z okna, podívala se podél řady domů před nimi a zalapala po dechu. Před Paulovým domem parkovala dvě tmavá SUV.

Okamžitě vyštěkla: “Zastav,” a Paul se na ni překvapeně podíval.

“Cože?”

“Hned,” zasyčela Jeanne Louise a poprvé si přála, aby mu mohla jednoduše vklouznout do myšlenek, převzít kontrolu a přinutit ho to udělat. Naštěstí ho něco v naléhavosti použitého tónu přimělo uposlechnout a vjel na příjezdovou cestu, na kterou ukázala.

“Co se stalo?” Pohledem zalétl k domu sousedů, na jejichž příjezdové cestě zastavil.

Zadívala se podél něho z okna na SUV. Vypadala prázdná. Skousla si ret a naklonila se před Paula. Nesmrtelným zrakem pročesávala předzahrádku a dům. Chvíli je mlčky pozorovala, a když předním oknem zahlédla uvnitř pohyb, prudce se narovnala.

“Jeď zpátky, odkud jsme přijeli,” nařídila a znovu se opřela o zadní opěradlo. Myšlenky jí teď v mozkových závitech běžely o závod.

Paul zaváhal, ale pak zařadil zpátečku a vycouval z příjezdové cesty, aby vyrazil po silnici po stejné trase, ale opačným směrem. Když dospěli na roh, jenom se zeptal: “Kudy teď?”

Jeanne Louise se přestala pokoušet rozlousknout záhadu, jak ji mohli tak rychle objevit, a zamyslela se nad jeho otázkou. Nakonec si povzdechla. “Nevím. Jeď třeba doprava.”

Odbočil doprava a rozjel se po ulici, ale kouknul po ní s tázavým: “Jde o ta SUV?” A když s odpovědí otálela, pokračoval: “Nejdřív jsem si jich nevšiml, ale stála tam hned dvě. Černá s černými okny. Viděl jsem je parkovat v Argeneau Enterprises.”

“Těmi jezdí vykonavatelé. Náš ekvivalent policie,” vysvětlila tichým hlasem. “Museli nějak zjistit, žes mě unesl, a přijeli nás hledat.”

Moment mlčel, ale pak namítl: “Byl jsem velice opatrný.”

Chvíli o tom uvažovala. “Byl jsi už v autě, když jsem nastupovala?”

Přikývl.

“Kdy ses tam dostal?”

“Asi dvě minuty před tebou. Do areálu jsem přijel v kufru Lesterova auta. Kolega,” vysvětlil. “Nic nevěděl. Čekal jsem v tom kufru celou noc, pak jsem vyklouznul ven a těsně předtím, než jsi nastoupila, vlezl do tvého auta.”

“Viděli by to na bezpečnostních kamerách v garáži,” upozornila Jeanne Louise.

“Jo, ale to by je dovedlo jenom k Lesterovi a ten neměl ponětí, že jsem se svezl v jeho kufru. Nemohl je na mě navést.”

“Možná tě poznali,” navrhla.

“Byl jsem od hlavy k patě v černém a měl jsem kuklu. Neměli co poznat,” ujistil ji, a ona si vzpomněla, jak ve zpětném zrcátku spatřila temnou postavu. Pouhou siluetu člověka.

Jeanne Louise minutu mlčela a pak se otázala: “Cos udělal s mým autem?”

“Svůj vůz jsem odstavil na parkovišti za obchodem s potravinami kousek od Lesterova bytu. Tam jsem také odjel tvým autem, přenesl tě do svého a tvoje tam nechal. Potom jsem tě odvezl k sobě domů.”

“Zkontroloval jsi, jestli na tom parkovišti nejsou bezpečnostní kamery?”

Znejistěl. “Žádné jsem neviděl. Ale i kdyby tam snad byla nějaká, co mi ušla, pochybuji, že by to auto už našli. Je to velké nákupní středisko a ještě neuplynulo ani čtyřiadvacet hodin.”

S povzdechem vyfoukla vzduch z plic. “Jestli ochranka viděla, že ses dostal do mého auta, a já pak s tebou odjela, určitě někoho poslali, aby mě zkontroloval. Když jsem se neukázala ve svém bytě, začali mě hledat. Mám v autě sledovací zařízení. Strýc Lucian nás všechny donutil, abychom si ho nechali do svých vozů nainstalovat.”

“Takže by tvoje auto našli hezky rychle,” ušklíbl se Paul a pak zavrtěl hlavou. “Ale i přesto, rozhlížel jsem se po parkovišti, abych měl jistotu, že tam nejsou žádné kamery. A když jsem řídil tvoje auto, měl jsem rukavice, takže jsem nezanechal ani otisky prstů. Jak tě mohli vystopovat až ke mně domů?”

Potřásla hlavou a pak se zeptala: “Byla jsem na předním nebo na zadním sedadle tvého vozu? Chci říct, byla jsem vidět zvenku?”

“Na předním,” odpověděl. “Připoutal jsem tě na přední sedadlo spolujezdce. Po noci strávené v kufru se mi tě tam nechtělo dávat. A vpředu vedle mě to vypadalo, žes prostě usnula. Žena spící na předním sedadle je určitě méně nápadná než žena v bezvědomí na zadním.

Jeanne Louise vyčerpaně přikývla. “Asi máme vítěze. Stačilo jim zkontrolovat záznamy okolních dopravních kamer, počínaje okamžikem, kdy jsi odjel z parkoviště toho obchodu domů. Jestli tě třebas jen jediná zachytila za volantem auta jedoucího se mnou na předním sedadle, získali poznávací značku.” Pokrčila rameny. Jedině tohle dávalo smysl. Kamera natočila auto s ní v bezvědomí na předním sedadle. Prověřili espézetku a vysledovali ji až k Paulovi.

Nejspíš měli neobyčejné štěstí, že jim to trvalo tak dlouho. Kdyby nesmrtelní vykonavatelé přijeli k domu dříve, než odjeli k Chuck E. Cheese’s, nebo dokonce až po jejich návratu… ušklíbla se. V takovém případě by s největší pravděpodobností byl už Paul touto dobou zamknutý v cele v domě vykonavatelů, a její strýc by se rozhodoval, jak s ním naloží. Ráda by si myslela, že se jí strýc Lucian vynasnaží dopomoci k životnímu druhovi, ale v některých věcech byl poněkud pedanticky úzkoprsý… jako třeba když někdo unesl nesmrtelnou s úmyslem donutit ji proměnit nějakého smrtelníka.

“Hádám, že domů jet nemůžeme,” odtušil tiše Paul.

“Ne, pokud tedy nechceš skončit ve vazbě a pod zámkem,” povzdechla si.

S vážným výrazem přikývl. “Takže hotel?”

Jeanne Louise se svezla na sedadle níž a vyčerpaně si mnula čelo. Další dávka napětí vzkřísila již mizející bolest hlavy. To by neměla. Nanoboti ji tedy nezlikvidovali tak, jak by to udělali za normálních okolností. Nemusela si ani moc namáhat hlavu, aby přišla na důvod. Měla jenom tu jednu pintu krve za téměř čtyřiadvacet hodin, ale nanoboti tvrdě pracovali. Nejprve odstranili účinky podaných sedativ, a pak zmírňovali bolest, kterou trpěla v zastoupení Livy. Momentálně měla minimálně tří pintový deficit. Při nízké hladině životodárné substance si nanoboti pečlivě vybírali, co budou řešit, a malá migréna z napětí zjevně nebyla na horní příčce jejich žebříčku priorit.

“Pořád jsi bledá. Potřebuješ krev, viď?” zeptal se potichu.

Jen mávla rukou. Marné řeči. Krev nebyla nikde na dosah, tak to bude muset počkat. Vydechla nosem, krátce se zamyslela a pak řekla: “Navrhuji zamířit pryč z města. Když se nevrátíme do domu, pošlou lovce hledat tvůj vůz.”

“Lovce?” zamračil se.

“Vykonavatele,” opravila se. Nechtěla mu dávat přednášku na téma lovci psanců. To by totiž vedlo k jedinému, došlo by mu, jak veliký má problém. Zrovna teď to s ním ale nechtěla rozebírat.

Paul chvíli mlčel a pak vážně pravil: “Měli jsme dobrovolníky na testování sedativ. Někteří se zmínili, že jsou lovci. Lovci psanců si myslím říkali.” Vycítila, že se na ni podíval. “To jsou ti vykonavatelé? Nesmrtelná verze policistů, o kterých ses zmínila?”

Neochotně přikývla.

“A ti nás budou hledat, protože jsem tě unesl?”

Vzdychla a chtě nechtě se pustila do vysvětlování: “Hlavní náplní jejich práce je vyřizování účtů s nesmrtelnými, kteří sešli na scestí a ublížili smrtelníkům nebo se dopustili něčeho, co mohlo upozornit na naši existenci. Ale nejen to. Zabývají se také pacifikací smrtelníků, kteří se o nás dozvěděli a použili tu znalost… nevhodně,” dokončila nervózně větu.

“Například unesli jednoho z vás,” odtušil tichým hlasem. Zhluboka se nadechl a zeptal se: “To, že momentálně už s námi zůstáváš dobrovolně, v mém případě asi moc nepomůže, což?”

“Mám strach, že ne. Z pohledu Rady se tím totiž neanuluje skutečnost, že původně jsem byla zajata proti své vůli. Nebo si aspoň myslím, že ne. Rozhodně bychom to neměli riskovat. Odplata za takovou věc bude asi pěkně drsná,” připustila potichu Jeanne Louise.

“Jak drsná?” zachraptěl Paul. Starosti mu spletly obočí dohromady.

Dávala si na čas. Nebyla si jistá, jak Rada v takovémto případě potrestá smrtelného provinilce. Ale lehký trest to nebude. Vznikl by tím hrozivý precedens. Bude to muset být něco takového, co se stane výstrahou všem ostatním smrtelníkům, kteří o našincích věděli. Odstrašující příklad, aby jim to do budoucna vzalo chuť na podobné nápady. Za těchto okolností se sice nabízela smrt, ale mnohem pravděpodobnější bylo tři-na-jednoho. Mírně řečeno důkladné vymazání mysli a následné odložení někam na psychiatrickou kliniku, kde dožije do konce svých dní. Nemyslící troska vegetující pod vlivem narkotik. Když to nakonec Paulovi přece jen pověděla, hrůzou mu klesla čelist, ale jeho první otázkou bylo: “A co Livy? Co udělají s ní?”

Rychle ho uklidnila: “Nebude potrestána za tvoje činy.”

“Ale co s ní udělají?” naléhal.

Bezradně pokrčila rameny. “Pravděpodobně ji umístí do rodiny nějakého smrtelníka, který pracuje pro Argeneau Enterprises.”

“Na dlouho to nebude,” podotknul ponuře Paul.

Věděla, že měl na mysli její rakovinu a že měl, bohužel, nejspíš pravdu, tak to raději nekomentovala. Teprve až když si uvědomila, že odbočil na nájezd na dálnici, se zeptala: “Napadlo tě, kam bychom mohli odjet?”

“Nahoře na severu mám chatu. Čtyři nebo pět hodin jízdy odtud, ale—”

“Tam ne. Touto dobou už vědí o jedné každé nemovitosti, co vlastníš, a nechali je sledovat,” skočila mu bez velkých okolků do řeči. Neušel jí ostrý, polekaný pohled, který na ni vrhl.

“Skutečně? Dokážou tak rychle získat takovéto informace?” otázal se nevěřícně.

“Paule, dovedou zjistit všechno, co může zjistit zpravodajská služba smrtelníků a dost určitě o dost rychleji,” poučila ho vážným hlasem.

“Jak? Nemají přece přístup do policejní databáze a tak,” namítl.

“Mohou získat přístup ke všemu a kamkoli se jim zachce,” zašeptala.

“Jak?” zopakoval Paul.

Jen potřásla hlavou. “Objasním ti to později. Teď musíme vymyslet nějaké místo, které ti nepatří. Nemůžeme jenom jezdit pořád dokola.”

“Správně,” zabručel, oči upřené na silnici před nimi. Za chvilku navrhl: “No, mohli bychom se ubytovat někde v hotelu a—”

“Umějí sledovat pohyb na kreditních kartách.”

“Ježíši,” vydechl. “Mám u sebe jenom nějakých dvacet nebo třicet babek.”

“Mou kabelku jsi nechal v autě?” Od chvíle, kdy se probrala ve sklepě, ji neviděla.

“Ano,” zamračil se.

Chvíli přemýšlela a pak se zeptala: “Kolik máme benzínu?”

Paul se té otázce pousmál. Tušila, že si ten úsměv vysloužila slůvkem máme. Udělalo z nich spiklence. Mrkl na ukazatel stavu paliva. “Půl nádrže.”

“V tom případě navrhuji zajet na benzínku někde mezi Chuck E. Cheese’s a tvým domem, a pak ještě k bankomatu ve stejné oblasti. To jim aspoň nenapoví, kterým směrem jsme se mohli vydat, když se neukážeme u domu.”

“Dobrý nápad,” odtušil a přejel do pravého pruhu, aby zamířil k nejbližšímu výjezdu z dálnice.

Následovala půlhodina plná napětí. Celou cestu tam a pak ještě celou dobu strávenou na benzínové pumpě, čekala Jeanne Louise, že je každou chvíli předjede SUV a přinutí Paula zastavit. Když potom utíkal k bankomatu, čekala v autě a neustále očima pročesávala okolí, jestli neuvidí náznak přítomnosti tmavého SUV nebo vozů patřících jejímu otci a bratrům. Když se dveře otevřely a Paul se zase vměstnal dovnitř, byla to pořádná úleva. Minimálně dokud neřekl: “Jenom mě tak napadlo… Boomer zůstal v domě.”

“Postarají se o něj,” uklidnila ho. “Odvezou ho do domu vykonavatelů a budou se o něj starat, dokud nás nenajdou nebo dokud se situace nevyřeší.

Přikývl, ale stejně vypadal ustaraně, a pak pohlédl na Livy spící vzadu. “Bude smutná, že není s námi. Od chvíle, kdy jsme ho pořídili, nebyla bez toho čoklíka déle než pár hodin. Nejsou spolu jenom, když je ve škole. Nebo tomu tak aspoň bývalo, když ještě chodila do školy,” upřesnil vyčerpaně.

Jeanne Louise se teď mračila také. Nevěděla, co u Livy spouštělo bolesti hlavy, ale rozrušení by je mohlo zhoršit. Mohly by také přicházet častěji. Je-li tomu tak, rozhodně nechtěla, aby se ta malá rozrušila. Byla sice ochotná brát na sebe dívčiny bolesti, aby jí ušetřila utrpení, a hodlala v tom i nadále pokračovat, ale nebylo to nic příjemného a jestli jim mohlo přibrání psa do party trochu bolesti ušetřit…

Potřásla hlavou a optala se: “Co je za domem?”

“Další domy s průčelím do vedlejší ulice. Proč?” zeptal se zvědavě Paul.

“Budeme muset Boomera sebrat. Zaparkujeme na silnici za tou vaší. Ty počkáš s Livy v autě, zatímco já vám půjdu ukrást psa.”

Zamračil se. “Kapku riskantní, ne?”

“Budou se koukat po tvém autě. Pes na zadním dvorku je prozatím zajímat nebude.” Doufejme, dodala v duchu.

Paul zaváhal, ale pak přikývl. “Děkuji,” zašeptal a nastartoval.

Jeanne Louise jen přikývla. V hlavě už se jí rýsoval plán, jak nejlépe dostat psa z dvorku za zdí. Snažila se vybavit si uspořádání zahrady za domem a vymyslet, kde bude nejlepší místo k přeskočení plotu. Mohla jen doufat, že psík byl venku hodný a nevzali ho do domu. A také doufala, že za ní přijde na zavolání. A ještě doufala, že ji nikdo nezahlédne. Víc bláhových nadějí než rozumu, pomyslela si. Ježíši, nemohla uvěřit, že tolik riskuje. Ale co naplat, udělá cokoli, jen když se tím zmenší bolesti, kterými Livy, a potažmo i ona, trpěla. Protože, ruku na srdce, když došlo na bolest, byla hrozná bábovka.

“Nech motor běžet,” nařídila potichu, jen co Paul zastavil u chodníku obytné ulice za svým pozemkem, a sáhla po dveřích.

Když začala vystupovat, položil jí ruku na paži, aby ji zastavil. “Možná bych měl jít já,” hlesl. “Neznám lidi, kteří tady bydlí, a ti by mohli—”

“O sousedy se postarám,” ubezpečila ho klidně a vyprostila si ruku. Při vystupování ještě jednou zopakovala: “Bude to jen chvilka. Buď připravený vystartovat hned, jak se vrátím. Čistě pro případ, že si mě všimnou a někdo z lovců poběží za mnou.”

Viděla, jak mu tvář zrůznily obavy, ale bez dalšího zaklapla dveře a vykročila po příjezdové cestě domu, před kterým zastavil. Dům byl oplocený. Vysoký dřevěný plot začínal u garáže, pokračoval kolkolem zadního dvorku a končil na boku domu. Na rozdíl od Paulovy zdi byl však vysoký jenom šest stop a tak na ni přes něj viděla. Zamířila k brance místo k domu jako takovému, ale uslyšela, jak se otevřely přední dveře. Otočila se a hezky se na muže, který vyšel ven a měřil si ji podezíravým okem, usmála.

“Všechno je v pořádku, vraťte se dovnitř a dívejte se na televizi,” řekla a k úsměvu přidala procházku jeho myšlenkami, při které se postarala, aby bez odporu poslechl.

Přikývl, usmál se, pak se otočil a zašel zpátky dovnitř. Jeanne Louise bez meškání pokračovala k plotu. Zkusila vzít za kliku branky, nijak ji však nepřekvapilo, že byla zevnitř zamknutá. Nikdy nic není jednoduché, pomyslela si a rozhlédla se, aby měla jistotu, že se na ni nikdo kromě Paula nedíval. Poté jediným plavným pohybem přeskočila plot.

Když přistála na betonovém chodníku na oploceném dvorku, jenom zahekala. Při dopadu se jí zatřásly zuby v dásních, ale ignorovalo to a okamžitě se rozběhla k zadnímu plotu. Cestou debatovala sama se sebou, jak jít na věc. Přehoupnout se přes zeď, popadnout psa a skočit zase zpátky by bylo nejsnazší. Ale přestože už bylo skoro osm hodin večer, bylo léto a tak bylo venku stále světlo jako ve dne. Hrozilo, že ji z domu spatří některý z lovců a pustí se za ní. Navíc nemohla riskovat, že se někdo ze sousedů koukne z okna a uvidí ji ledabyle přeskakovat stěnu. Útlá žena v kalhotovém kostýmku přeskakující deset stop vysokou zeď jako nízkou zídku, by rozhodně upoutala pozornost. Musela se tedy uchýlit k plánu B.

Zašklebila se a nevesele poklekla do záhonu růží, který lemoval zadní plot, a začala hrabat. Hlína byla blátivá, očividně nedávno zalévali, ale kutala dál, jenom si pomyslela: No tě bůh.

K její nemalé úlevě to netrvalo dlouho. Dřevěný plot vedl po stranách pozemku, ale vzadu se jím majitelé nenamáhali. Funkci plnila Paulova stěna a zajistila jim více než dostatečné soukromí. Její opěrná zeď měla poměrně mělké základy, byla usazená pouhých pár stop hluboko v zemi. Se svou zvýšenou rychlostí a silou měla díru – tři stopy do šířky a tři stopy do hloubky – vyhrabanou vskutku rychle, i když neměla k dispozici jiný nástroj než svoje ruce.

Jakmile byla spokojená s hloubkou, lehla si do záhonu, strčila do jámy ruku a začala pracovat pod samotnou zdí. Rychle a hlavně netrpělivě nabírala a vytahovala hlínu. Drny na povrchu na druhé straně prorazila dřív, než jí došlo, že ze všeho nejdřív měla zavolat na Boomera, aby měla jistotu, že na dvorku vůbec ještě je. Ale stálo při ní štěstí. Už při dalším máchnutí zaslechla za zdí vzrušené zakňučení a na hřbetu ruky ucítila pacičku. Boomer zkoumal, copak mu to asi leze do rajónu. Sláva, byl tam.

Jeanne Louise zrychlila. Bála se, že by Boomerův zájem mohl upoutat nežádoucí pozornost někoho v domě. Za pouhou chvilku už měla otvor dost veliký, aby jím mohl chlupáč prolézt, což také vzápětí udělal. Nadšeně se vměstnal pod zeď a proplazil se k sousedům na zahradu. Takovou psinu snad ještě nezažil. Hned na Jeanne Louise skočil, vrtěl ocáskem a jazýčkem jí pucoval obličej.

“Hodný pejsek,” vydechla. Rychle vstala a vyrazila po dvorku směrem k silnici, uši nastražené po jakémkoli zvuku z Paulovy zahrady, který by ji varoval, že si někdo všiml únosu číslo dvě. Když doběhla až k brance a stále bylo ticho po pěšině, usoudila, že operace Boomer zdárně unikla pozornosti. Svíjejícího se psa si přitiskla na prsa, skočmo jako prve překonala plot, pak už jen přeběhla k autu a nasoukala se dovnitř.

Paul se podle rozkazu okamžitě rozjel, přičemž dělil svou pozornost mezi silnici, Jeanne Louise a plot, který právě přeskočila, jako by napůl čekal, že uvidí, jak za nimi někdo utíká.

“Myslím, že jsme v pohodě.” Zlehka poplácala Boomera, aby se mu pokusila naznačit, že by uvítala, kdyby se jí na klíně usadil a seděl. Zvíře si zoufalo, poněvadž nemohlo současně olizovat Jeanne Louisin obličej a snažit se vlézt Paulovi na klín. A tak to dilema vyřešila za ně. Roztomilé stvořeníčko pevně držela, aby nemohlo ani jedno, a pořád ho hladila. “Podle mě nás neviděli a nikdo nás nehoní.”

Paul se trochu uvolnil, nyní těkal pohledem jen od silnice k ní a občas do zpětného zrcátka. Odkašlal si a otázal se: “Umm… jak přesně jsi ho dostala ven?”

“Vyhrabala jsem pod tvou zdí tunel. Připadalo mi to bezpečnější, než ji přeskakovat. Pravděpodobně by mě při tom někdo uviděl,” vysvětlila.

“Aha,” povzdechl si Paul, a Jeanne Louise se po něm ostře podívala. Všimla si, že mu cukají rty.

“Aha?” zeptala se podezřívavě. Ten chlap se pokoušel nesmát. “Aha, co?”

Podíval se na ni, pak uhnul pohledem a odkašlal si. “Tím se vysvětluje, proč oba dva vypadáte, jako byste zápasili v bahně.”

Shlédla na sebe a na psa v náručí a povzdechla si. Boomerova srst byla slepená bahnem od toho, jak se protahoval pod zdí. A od mokré hlíny byla samozřejmě i ona sama. Nejhorší byly ruce a paže pokryté vrstvičkou rychle schnoucího bláta, a zbytek na tom nebyl o mnoho lépe. Bílá hedvábná blůza mokrá a zablácená, evidentně zničená, a kalhoty s puky zralé do odpadků. Čemu se vlastně diví, vždyť v nich nejdřív klečela a pak ležela v čerstvě pokropeném záhonu růží.

“Musí ti být strašně nepříjemně,” odtušil tiše Paul. “Někde zastavíme a seženeme ti šaty na převlečení. Možná bychom si mohli pronajmout hotelový pokoj na dobu, než se osprchuješ.”

“Převlečení bude stačit,” opáčila Jeanne Louise. “Dokud se nedostaneme dál od Toronta, neměli bychom riskovat motel. Vlastně si myslím, že bys neměl zastavovat ani kvůli šatům. Hodinu nebo dvě to vydržím.”

“Hodinu nebo dvě na sever nebo na jih?” zamračil se.

“Máš nějakou nemovitost na jihu?” zeptala se, a když zavrtěl hlavou, pokrčila rameny. “Tak na jih.”

“Pojedeme-li hodinu na jih po dálnici 427, dostaneme se do oblasti Kitchener – Waterloo – Cambridge,” informoval ji.

“To celkem ujde,” rozhodla Jeanne Louise. Pokud věděla, v troj-městě žilo málo nesmrtelných, ale na druhou stranu už nezbývalo mnoho míst, kde by nebydlel aspoň jeden nebo dva našinci. Budou muset být opatrní.

Paul přikývl a během následujících několika minut, během nichž se soustředil, aby je pokud možno hladce dostal na dálnici 427 směřující na jih, svorně mlčeli. Teprve tam si oba trochu oddechli. Po chvilce pronesl: “Děkuji ti, že pomáháš Livy.”

Zaznamenala v jeho vážné tváři upřímnou vděčnost a s pokrčením ramen uhnula pohledem. “Musí jíst.”

“Ano a já ti jsem vděčný, že na to dohlížíš,” zašeptal. “Vím, že tě to pomáhání bolí.”

Nekomentovala to. Oči měla sklopené k Boomerovi, kterého konečně přestaly bavit marné pokusy ji olíznout, a stočil se na klíně do klubíčka, aby si dal šlofíka.

“Omlouvám se, že mi trvalo tak dlouho, než jsem si uvědomil, co se děje. V Chuck E. Cheese’s jsem si šiml, že máš bledý a ztrhaný obličej, ale nebyl jsem si jistý, o co jde. Myslel jsem si, že možná jen potřebuješ víc krve,” pokračoval potichu. “A pak jsem si vzpomněl, že když na zahradě začala a zničehonic zase přestala bolet Livy hlava, stalo se ti to samé.” Na chvíli se odmlčel a potom se opatrně zeptal: “Aby to necítila, musíš to místo ní cítit ty?”

Jeanne Louise si povzdechla a pokrčila rameny. “Musím být v její hlavě a tam ta bolest sídlí. Abych ji mohla zastírat, musím tam zůstat.”

“Tvrdila jsi, že je to instinktivní, že když koušeš lidi, děláš prakticky totéž… takže když někoho kousneš, to také cítíš jeho bolest?”

“Tu bolest nemají v hlavě. Obvykle na krku,” zamumlala, pak se ale zamračila a poznamenala: “Ačkoli receptory bolesti jsou v mozku.” Krátce si tím lámala hlavu, načež lehce zmateně přiznala: “Nevím, jak to funguje, Paule. Přece jsem ti to už říkala, je to spíš instinkt než co jiného.”

“Obvykle na krku?” zeptal se, podle tónu mu to zjevně nešlo na rozum. “Copak existují i jiná místa, kam se můžete zakousnout?”

“Jistěže, kamkoli, kde jsou žíly dost silné a blízko povrchu. Ohbí lokte, zápěstí, genitálie, kotníky…” pokrčila rameny. “Existuje spousta míst, kam můžeš člověka kousnout.”

“Genitálie?” vyhrkl nevěřícně.

Jeanne Louise se zaksichtila. Dobře věděla, že se červená, ale řekla: “Někteří se dušují, že je to na kousání vůbec to nejlepší místečko. Není pravděpodobné, že někdo uvidí stopy.”

“Jasně,” zabručel a na chvíli zůstal zticha. Měla podezření, že si ji představoval, jak někoho kouše do genitálií. Muži měli tendenci myslet jenom na to jedno. Alespoň ti, které přečetla.

“Nechceš aspirin nebo tak něco?” zeptal se najednou. “Myslím, že jich mám lahvičku v přihrádce na rukavice. Nebo jestli potřebuješ něco silnějšího, v kapse vzadu na sedadle jsou Livyiny medikamenty proti bolesti. Některé pořádně silné.” Zamračil se a šeptem dodal: “Ačkoli jí moc nepomáhají.”

“Ne, jsem v pořádku,” ujistila ho. Nebyla to tak docela pravda. Hlava ji pořád bolela, ale léky smrtelníků by jí nepomohly. Nanoboti by je brali jako cizí substanci, kterou je potřeba odstranit z těla, na což by spotřebovali další krev a bezpochyby tím jen zhoršili její obtíže. Jestli se chce zbavit bolesti, bude se muset brzy nakrmit, a to chtě nechtě z paznehtu. Aby se nakrmila, bude muset skutečně kousnout nějakého smrtelníka. Tato metoda byla zakázaná, kromě případů krajní nouze, kdy nebyla na dosah žádná krevní banka.

Tohle se dá počítat za případ nouze, rozhodla se v duchu Jeanne Louise a jenom doufala, že Rada bude téhož názoru. Bohužel by mohli namítnout, že stačilo, aby přiměla Paula zavézt ji do domu vykonavatelů nebo někam jinam, kde mohla dostat krev.

“Víš,” ozval se Paul, “když jsem byl ještě kluk, rodiče si občas pronajímali chatu u Hurónského jezera. V malé osadě na této straně indiánské rezervace Kettle Point. V Ipperwash. Často jsem si říkal, že bych tam měl někdy vzít Livy.”

“Jak je to daleko? Dvě nebo tři hodiny odtud na jih?”

“Zhruba tak.”

Jeanne Louise se nad tím zamyslela. V tuto roční dobu bude pláž praskat ve švech. Smrtelníci, kam se jen podíváš. Jestli je vystopují vykonavatelé, bude obtížné je zatknout, aniž by upoutali pozornost. S tolika živými svačinkami na výběr bude pro ni krmení snadnější, takže by se tam nějakou dobu mohla klidně krmit z paznehtu. Alespoň dokud si s Paulem všechno nevyjasní. Nedonutí ho souhlasit, že bude jejím životním druhem, nepromění ho, on nepromění Livy a nevrátí se do města. Potom se uvidí, co budou moct udělat, aby Paul vyváznul z maléru, ve kterém teď lítal, pokud možno se zdravou kůží. A hlavně myslí.

Doufala, že kdyby proměnila Paula dřív, než ho dopadnou, mohlo by to sehrát svou roli. Skutečnost, že je jednak její životní druh a jednak našinec, by měla pomoci. Doufejme. Jedině proto by vůbec uvažovala o tom, že ho promění sama, bez drog a kapačky na usnadnění celého procesu. Ale možná by se bez nich obejít nemusela. Jedna návštěva nejbližší nemocnice, trocha kontroly mysli a dostane všechno, co potřebuje. Kromě speciálních drog vyvinutých ve V a V, připustila nešťastně, ale pak se rozhodla, že starosti si bude dělat, teprve až přijdou.

Nakonec řekla: “To zní dobře.”

6. KAPITOLA

“Jeanie?”

Jeanne Louise se pomalu zavrtěla a otevřela oči, aby zjistila, že se nad ní naklání Paul. Ospale mžourala, rozhlížela se kolem sebe, a když se také Boomer začal protahovat, automaticky si tu chlupatou kouli přidržela na klíně. Auto stálo. Parkovali na velkém, rušném parkovišti obchodního domu Walmart. Očividně usnula a mezitím dorazili do oblasti Kitchener-Waterloo. Nebo možná do Cambridge. Nebyla si jistá, kam přesně.

“Chtěl jsem tě nechat spát a zaběhnout ti pro něco na sebe, ale neznám tvou velikost,” vysvětlil a zalezl zpátky za volant, aby se mohla na sedadle napřímit.

“Aha.” Usmála se, ale vyšlo z toho zívnutí, a pak zavrtěla hlavou. “Zajdu si tam.”

“Uh, no, možná bych to raději nedělal. Mohla bys takhle přitáhnout pozornost,” zdůraznil mírně.

Jeanne Louise se na sebe podívala, a když spatřila abstraktní vzor, který jí na kdysi bělostné blůzce vytvořilo bláto, v duchu nad ní zlomila hůl. Když nic jiného, byla teď aspoň suchá, ale bahno se bohužel spolu s mokrem nevypařilo. Rozhodně by se po ní lidé otáčeli, což bylo to poslední, co teď potřebovali. S povzdechem rezignovala. “Většinou mám velikost šest, ale občas taky osm.” Když tím byl viditelně zmaten, vyprskla smíchy. “Různí výrobci asi měří různým metrem, takže co ušijí, pak taky různě sedí. Neřeš to a prostě ber šestku.”

Přikývl a pohlédl na zadní sedadlo.

“Budu tady,” uklidňovala ho. “A už jsem vzhůru.”

“Díky,” zamumlal, sáhl po klice a vystoupil se slovy: “Budu spěchat.”

“Dobře,” hlesla Jeanne Louise těsně předtím, než zaklapl dvířka. Pozorovala, jak se svižnou chůzí vzdaloval od vozu, a pak se rozhlédla po okolních autech. Zaparkoval v zadní části parkoviště, ale i přesto stál mezi auty a ne o samotě. Na to, kolik bylo hodin, zde bylo překvapivě plno. Podle jejího odhadu muselo být takových devět večer. Většina Walmartů mívala otevřeno až do jedenácti.

Ospalé zamumlání vzadu za ní přitáhlo její pozornost k Livy. Poposedla a podívala se na zadní sedadlo. Dívenka pořád ještě spala. Barvu měla dobrou, dokonce jí trošku zrůžověly tvářičky. Dvě jídla a trocha času, kterou strávila v Chuck E. Cheese’s hraním jako normální dítě, jí prospěly. Než si však budou moci vůbec troufnout pustit se do proměny, musela zesílit. Potřebovala dalších pár dní pořádně jíst a hezky se bavit.

Jeanne Louise se usadila zase rovně, opřela se a automaticky přidržela Boomera. Když jí mokrým jazýčkem přejel po ruce, usmála se na něj a promnula mu ouška. Je to hodný pejsek a poslední část jízdy očividně prospal jako já, pomyslela si a rozhlédla se, jestli neuvidí Paula. Kéž by mu byla řekla, aby koupil psíkovi nějaké žrádlo. Před odjezdem na večeři ho nenakrmili. Předpokládala, že to Paul mínil udělat, až se vrátí, ale místo krmení jezdili od čerta k ďáblu a hledali, kam se zašít. A ten chudák pořád nic nejedl.

Pohled na rodinu kráčející podél řady aut s nákupními taškami v rukou odvedl její pozornost od prázdného psího bříška. Dvě malé děti štěbetaly na zjevně unavenou mámu a tátu, kteří je popoháněli k mini dodávce stojící přes uličku o několik vozů dál. Jeanne Louise sledovala, jak nakládali tašky a děti a pak sami nastoupili, a když se jí při tom pohledu pokusily vyjet tesáky, jenom se ušklíbla.

Měla hlad a ne na jídlo. Břicho bylo stále spokojeně plné pizzy. Její tělo chtělo krev a ta potřeba jí začínala hlodat v útrobách. Musela se brzy nakrmit. S touto myšlenkou v hlavě začala bloumat pohledem po lidech chodících sem a tam po parkovišti. Někteří se vraceli k vozům, jiní je naopak opouštěli a mířili do obchodu. Většinou chodili ve skupinách nebo alespoň ve dvojicích. Nakonec uplynulo hezkých pár minut, než spatřila samotného muže. Zaostřila na něj a podrobila ho zběžné prověrce. Mladý, snad něco málo přes dvacet, krátké vlasy klasického střihu, atletická stavba těla. Na pohled to byl silný zdravý býček, ke krmení z paznehtu jako stvořený.

Jeanne Louise podvědomě sáhla po klice, ale pak si vzpomněla na Boomera. Zarazila se, skousla si ret a zahleděla se na chlupáče. Byl vzhůru a vzorně jí ležel na klíně, ale jestli ho nechá v autě, nemohla garantovat, že neskočí na zadní sedadlo a neprobudí Livy.

Oči jí opět utekly k tomu jedlému mladíkovi. Jen co došel k autu stojícímu naproti Paulovu vozu, malému, sportovnímu červenému kupé, jako z udělání zpomalil. Znovu ucítila, jak se jí tesáky vysouvají dolů a ven, a opět je přinutila zasunout, ale vzala za kliku a tentokrát otevřela dveře.

Když se zvedala ze sedadla, vzala Boomera s sebou. Jednou rukou si ho přidržovala na prsou, zatímco tou druhou opatrně zavírala auto, aby neprobudila Livy. A potom se otočila a ještě jednou si blonďáka s červenou bugatkou prohlédla.

Zrovna otevřel dveře řidiče a chystal se vměstnat za volant. Nepromluvila, jednoduše mu vklouzla do myšlenek a převzala nad ním kontrolu. Bylo to snadné, jako zapíchnout ukazováček do měkkého másla. Na rozdíl od Paula byl tvárný jako hrnčířská hlína.

S úsměvem ho přiměla dvířka zase zaklapnout a připochodovat přes uličku rovnou za ní. Když se před ní zastavil, měl vygumovanou tvář. Ještě věnovala chvilku propátrání jeho myšlenek. Musela se ujistit, že nepil ani nebral drogy. Mohla být docela klidná, tento exemplář muže byl dokonale čistý a opravdu zdravý. Onen příslovečný buk by mu mohl leda závidět. S úlevou ho mentálně pobídla, aby se k ní naklonil, jako by ji chtěl políbit. Na poslední chvíli ho však přinutila natočit hlavu.

Bude-li se na nás někdo koukat, pomyslí si, že se objímáme, a já mu pusinkuji krk, řekla si v duchu a opřela se mu rukou o hruď. Stoupla si na špičky, vysunula tesáky a—

“Jeanne Louise?”

Když zaslechla tázavě vyslovené vlastní jméno, instinktivně se otočila, ale dokud nespatřila, jak Paul dočista zkameněl, nenapadlo ji zasunout tesáky. V duchu se proklínala, že dříve, než zasedla k večeři, nepomyslela na vizuální kontrolu parkoviště. Rychle zastrčila tesáky a sundala ruku z muže, kterého se chystala kousnout. Ale zůstala v jeho hlavě, měla dost rozumu, aby ho zatím nepouštěla z háčku.

“Paule, já—”

“Tys ho chtěla kousnout,” zasyčel vyčítavě, jen co došel až k nim, mezi svůj vůz a vedlejší sedan.

Jeanne Louise se to nepokusila popírat. Zvedla hlavu, narovnala ramena a prostě leč důstojně prohlásila: “Musím se nakrmit, Paule.”

Stiskl rty a ostře si změřil její rádoby večeři. Když zaregistroval prázdný výraz mladíkovy tváře, obočí mu ihned sjela k sobě: “Cos mu to udělala?”

Udělala obličej. Teď bude muset vysvětlit věci, které mu vysvětlovat nechtěla. Trochu času získala slovy: “Vydrž moment,” plně se soustředila na promarněnou večeři a s nemalou lítostí ji nechala odkráčet k červenému vozítku. Počkala, až nastoupí, a pak obětovala několik okamžiků, aby měla jistotu, že si nevzpomene, jak to vzal oklikou ani na kratinkou zastávku u ní, a teprve potom mladíka propustila.

Poté oba mlčky sledovali, jak nastartoval, ale sotva se rozjel, Paul se znovu obrátil k ní a významně zvedl obočí. “No?”

Jeanne Louise se rozhlédla po rušném parkovišti a navrhla: “Možná bychom si měli promluvit v autě.”

“No, skvělé. Najednou ti parkoviště plné lidí dělá starosti?” otázal se suše. “Ještě před minutou sis tady hrála na upírku a bylo ti šuma fuk, kdo to uvidí, ale teď si chceš promluvit ve voze?”

“Nehrála jsem si na upírku,” povzdechla si. “Ke kousání jsem se ještě ani nedostala. Vyrušil jsi mě dřív, než jsem to stihla.”

“Bezva,” odsekl. “Protože když jsi se mnou, nikoho kousat nebudeš.”

“Musím se nakrmit, Paule,” zopakovala Jeanne Louise a měla co dělat, aby neztratila těžce zkoušenou trpělivost. “Potřebuji krev k přežití.”

“Já myslel, že už se nesmíte krmit z paznehtu?” zavrčel. “Měl jsem za to, že jste odkázaní na krev v sáčku.”

“To jsme,” přisvědčila. “S výjimkou případů krajní nouze a tohle je takový případ. Těžko se můžu stavit v krevní bance Argeneau nebo si dodávku krve objednat po telefonu. Nebo snad ano? Byl bys za katrem, než bys řekl upír, a já nemohu—” Zaslechla otevírání dveří, sklapla pusu a podívala se přes rameno.

Když spatřila postaršího džentlmena nastupovat do dodávky zaparkované za Paulovým vozem, jenom si povzdechla. Kulil na ně oči způsobem, který ji nenechal na pochybách, že vyslechl, o čem spolu hovořili. Přestože tím vypadal lehce zmaten, dokonce i když pořádně nepochopil, co vlastně slyšel, bylo to dost špatné. Bez meškání mu pronikla do myšlenek a trochu je poupravila, načež se obrátila na Paula. “Musíme jet.”

Tentokrát neprotestoval, ale trhnutím jí otevřel dveře. Počkal, dokud se i s Boomerem neposkládala na sedadlo, pak jí hodil k nohám tašku s nákupy, kterou přinesl a vztekle práskl dveřmi. Bouchnutí samozřejmě probudilo Livy, a spánek v tomto kole bolest hlavy naneštěstí nezahnal. Dítě se probudilo s bolestným výkřikem a okamžitě se zoufale rozplakalo. Sotva Paul otevřel dveře řidiče a nasoukal se do kabiny, probodla ho za to Jeanne Louise pohledem a vrazila mu psa. Když otevírala dveře a vystupovala, říkala si, že měl panáček kliku, že mu nevrazila taky pár facek.

“Kam jdeš?” zavrčel Paul.

Ignorovala ho a zabouchla dveře, otevřela ty zadní a rozepnula Livy bezpečnostní pás.

“V pořádku, miláčku,” broukala, zatímco brala malou do náručí. Pevně ji objala, políbila na čelo a silou vůle se přinutila vloudit do dívčiny mysli, aby jí pomohla s migrénou. V hlavě jí okamžitě explodovala trýznivá bolest a Jeanne Louise se ztěžka opřela o bok vozu. Pudově dítě sevřela, aby ho neupustila, zatímco se pokoušela zvládnout pekelná muka. Tentokrát ji bolest natolik omráčila, že si ani nevšimla, jak Paul vystupuje a obchází vůz.

“Uspi ji,” nařídil a vzal si od ní holčičku, ale než se slova prodrala týraným mozkem, trvalo to hodnou chvíli. “Jeanie?”

Přinutila se otevřít oči, zamžourala na Livy a uspala ji. Byla to tvrdá práce. Bolest byla skutečně zlá. O prvních dvou záchvatech se naivně domnívala, že jsou hrozné, ale tento byl nesnesitelný. Slovo nesnesitelný přitom nabývalo stále strašnějšího významu. S mozkem bombardovaným bolestí nemohla ani myslet. Dlouho si nemohla vzpomenout, jak vlastně malou uspávala. Také musela déle čekat, než měla jistotu, že je Livyina mysl zaplavená endorfiny natolik, aby zablokovala vjemy receptorů bolesti. Teprve poté se s neuvěřitelnou úlevou vyvlékla z dívčina mozku.

Se zaúpěním si přitiskla ruce na čelo a vyčerpaně se opřela tváří o střechu vozu. Uslyšela otevírání předních dveří a zvedla hlavu, aby se rozhlédla, načež spěšně vklouzla děvčátku zpátky do myšlenek, aby se neprobralo, když je Paul usazoval na přední sedadlo a zapínal mu bezpečnostní pás. Ještě že to udělala, protože se Boomer vzápětí rozhodl, že by měl sedět na Livy a pokusil se na ni vylézt. Kdyby Jeanne Louise nestála na stráži v jejích myšlenkách, určitě by ji tím probudil.

Paul ho vzal do náručí a přibral také tašku s oblečením. Jakmile se narovnal a zavřel dveře, vycouvala z Livyiny mysli a znovu se opřela o střechu vozu.

“Pojď,” řekl tiše Paul. Pobídl ji, aby kousek ustoupila, otevřel zadní dveře a pomohl jí dovnitř. Jeanne Louise se zhroutila na zadní sedadlo. Když jí podal pejska, vzala si ho, potom ještě kabelu šatstva, a pak už si jenom opřela hlavu o sedadlo a zavřela oči. Bezpečnostní pás jí musel zapnout Paul. Neměla energii dokonce ani na to, aby mu poděkovala.

Jeanne Louise si matně uvědomovala, že zavřel dveře. Tiše, to jí neušlo. Očividně si z toho předchozího třísknutí vzal ponaučení. Potom slyšela otevírání předních dveří u řidiče a startování motoru. Když zařadil rychlost a odvážel je z parkoviště, pouze si přitiskla psa a tašku na břicho a zůstala, kde byla.

V duchu konstatovala, že se snad nikdy v životě necítila tak vyčerpaná a zmlácená. Hlava jí stále třeštila, málem s láskou vzpomínala na předchozí tupou bolest. Navíc věděla, že bez krve se to nezlepší. Nezbylo jí, než se opřít dozadu a snažit se přemáhat dávivý reflex, neboť se jí při jízdě bolestí zvedal žaludek.

Zaměstnávalo ji to až do té míry, že když vůz znovu zastavil, nedokázala odhadnout, jak dlouho jeli. Stejně jí to bylo jedno, a když Paul vystoupil z auta, zůstala sedět. Dveře vedle ní se znovu otevřely, ale nezareagovala, dokud neucítila, že Paul štrachá v tašce na jejím klíně. Přinutila se otevřít oči a zvedla trochu hlavu právě včas, aby viděla, jak vytahuje koupené vodítko. Potom přemístil nákup z jejího klína na sedadlo vedle a nakonec připnul vodítko Boomerovi na obojek.

“Můžeš jít?” zeptal se tlumeným šepotem.

Zašklebila se, ale přikývla.

Paul jí zvedl Boomera z klína a strčil si ho pod paži. Odepnul bezpečnostní pás a podal Jeanne Louise ruku, aby jí pomohl z vozu.

Zamračila se na něj. Pořád se zlobila, že dceru tak drsně probudil. Prošla pak spolu s ní peklem a to jeho vinou. Ale nakonec ruku přijala, vystrčila nohy z auta a došlápla na zem.

Sotva stanula vedle něho, jak nejtišeji dovedl, zavřel Paul dveře, pak se otočil a odvedl ji od vozidla.

Neochotně se rozhlédla a s překvapením zjistila, že je vzal do parku. Doprovodil ji k piknikovému stolku, usadil, potom přivázal konec dlouhého vodítka k noze stolu a přisedl si k ní.

“Kousni mě,” řekl ponuře.

“Ty mně taky,” odsekla podrážděně.

Paul zamrkal, a pak mu ze rtů vytryskl překvapený smích. “Ne, bez legrace— Myslel jsem to doslova. Kousni mě, Jeanie. Potřebuješ se nakrmit. Nakrm se ze mne.”

“Aha,” povzdechla si Jeanne Louise, a pak se na něj zamračila. “Nejdřív se na mě naštveš, že chci někoho kousnout. A teď po mně chceš, abych kousla tebe?”

Zašklebil se a uhnul očima. “Ano, víš… neměl jsem tak vyletět. Myslím, že jsem trochu žárlil. Když jsem tě na tom zatraceném parkovišti uviděl, jak se muchláš s tamtím usmrkaným pořízkem… ten dnešní polibek ve mně asi vyvolal tak trochu majetnické pocity.” Celý nesvůj pokrčil rameny a rychle pokračoval: “Kromě toho by ses neměla krmit z ostatních. Balenou krev nemáš k dispozici jenom proto, že jsem tě unesl. Máš-li někoho kousnout, pak bych to měl být já. Nesmí za to platit nikdo jiný.”

Jeanne Louise na něj hleděla v houstnoucím šeru. Slunce již dávno zapadlo a vládu přebírala tma. Když ji odváděl od vozu, vůbec si toho nevšimla, což jasně vypovídalo o tom, v jakém byla stavu. A stav mysli jí pomáhal dešifrovat to, co právě řekl. Když ji spatřil s tím mužským, tak trochu žárlil? Po jejich dnešní líbací seanci má majetnické pocity? A přiznává to? Páni. Pomyslela si, že je to důležité, ale ve svém současném stavu si nebyla jistá, jestli je to dobré nebo špatné.

“Tak se dej do toho.” Paul se posunul o kousek blíž a natočil hlavu. Bez okolků jí nabízel krk.

Jen na něj zírala. Nemohla ho prostě kousnout. Nedokázala mu kontrolovat myšlenky, takže ho nemohla ochránit před bolestí. Ublížila by mu. A ona nebyla ochotná způsobit mu bolest. Kousnout ho však chtěla. Ne proto, aby mu ublížila, ale aby se nakrmila. Bezelstné natočení krku obnažilo pokožku nad žílou. Viděla, jak pod ní pulzuje. Málem cítila vůni krve proudící jeho žilami. Zasténala a silou vůle se odvrátila. “Nemohu.”

Paul okamžik mlčel a pak řekl: “Ty jsi toho chlapa na parkovišti kontrolovala.”

“Přece jsem ti povídala, že je můžeme uchránit bolesti, takže—”

“Tys ho ovládala, Jeanie,” skočil jí vážným hlasem do řeči. “To nebylo žádné chránění před bolestí. Zdálo se, že ani neví, že tam je. Jako by se svítilo, ale nikdo nebyl doma. Chodil, ale nebyl při vědomí, přestože měl otevřené oči.”

Jeanne Louise jen přikývla na znamení porážky. Neexistoval způsob, jak to před ním dál tajit. “V dobách, kdy jsme ještě lovívali, to byla užitečná schopnost.”

“Takže, tys ho fakt ovládala?”

Ušklíbla se. “Ano, Paule. Já jsem ho ovládala. Potlačila jsem jeho vůli a prosadila tu svou. Nebude si pamatovat ani na to, že přešel k protějšímu parkovacímu místu.”

“Udělala jsi to někdy i mně?” Nevědomky položil otázku otázek.

“Ne,” hlesla unaveně a koukala, jak se Boomer na konci řemínku honí za svým ocáskem.

Paul to nechal být a šeptem poznamenal: “Nevěděl jsem, že to tvůj druh dovede.”

Pokrčila rameny. “Smrtelníky znervózňuje, když to o nás vědí, tak jim o tom většinou neříkáme.”

“Hmm,” odtušil a ostře se na ni podíval. “Ježíši, mohla jsi nade mnou kdykoli převzít kontrolu a přinutit mě, abych tě pustil.” Když to nijak nekomentovala, zeptal se: “Proč jsi to neudělala?”

“Protože tebe ovládat nemohu, Paule,” přiznala vyčerpaně.

“Nemůžeš?” zamračil se. “Proč?”

Pokrčila rameny a mlžila: “To se občas stává.”

“Ale Livy kontrolovat umíš,” namítl. “Když ji zbavuješ bolesti nebo uspáváš, děláš přesně tohle. Viď?”

“Ano,” připustila.

Paul přikývl a kopl špičkou nohy do trávníku a těsně předtím, než na ni pohlédl, řekl: “Jsi příšerně bledá Jeanie. Potřebuješ krev.”

“Nemůžu tě kousnout, Paule,” povzdechla si a ironicky dodala: “Věř mi, že si přeji, abych mohla. Potřebuji krev.”

“No, tak proč teda nemůžeš? U nás doma jsi přece mou krev pila a nezdálo se, že by ti nějak ublížila.”

Jeanne Louise vyštěkla krátkým, suchým smíchem. “Nejde o krev jako takovou,” řekla a pak se otočila a zadívala se mu do očí. “Nedovedu tě kontrolovat, Paule. Nedokázala bych zabránit tomu, abys cítil bolest. Bolelo by to a já ti ubližovat nebudu.”

“Aha, chápu,” přikývl a zašklebil se. “No, třeba si za to, že jsem tě unesl, přesně tohle zasloužím. Patří mi to.” Zadíval se na ni vážnýma očima. “Já opravdu nechci, aby ses kvůli tomu, co jsem provedl, musela krmit z ostatních. Bolí, nebolí, budu raději, když se zakousneš do mě, než aby ses krmila z našich nevinných bližních.”

“Paule,” začala nešťastně, ale přerušil ji.

“Jsem vážný, Jeanie. Raději si vytrpím bolest tvého kousnutí, než abys musela kousat někoho jiného. Takže…” Naklonil hlavu a znovu jí nabídl krk. “Pusť se do jídla. S chutí do toho a půl je hotovo.”

Jeanne Louise se na něho zamračila, pak potřásla hlavou a koukla stranou, ale oči ji zradily a rychle se zase vrátily. Panenko skákavá, jaký já mám hlad. Jako by se jí v žaludku vařila kyselina. A ve svalech po celém těle začínala cítit křeče a bolest, protože z nich nanoboti vysávali krev a odnášeli ji do hlavních orgánů. A jestli se nenakrmí, ještě se to zhorší.

Koneckonců, kdo chce kam…

“Tady ne. V autě,” vyhrkla a vstala. Vyrazila nazpět k vozu. Chvíli za ní vládlo ticho a pak uslyšela, jak Paul tiše vykládá Boomerovi, aby tam počkal a vyvenčil se, že se pro něj za moment vrátí.

Nastoupila dozadu, na sedadlo za Livy. Dveře mu nechala otevřené a posunula se dál. Zatímco pozorovala, jak se Paul blíží, myšlenky jí zběsile uháněly a detailně rozebíraly, co bude muset udělat. Jakmile došel k autu, tak zpomalil a bylo na něm vidět jisté zdráhání, ale narovnal ramena a pokračoval.

“Dveře,” špitla, když si přisedl na sedadlo vedle ní a jednu nohu měl pořád venku na zemi.

Ponuře přikývl, vtáhl nohu dovnitř a veleopatrně zavřel dveře. A pak opět naklonil hlavu a nabídl jí hrdlo do třetice. Jeanne Louise protočila oči a vylezla si mu obkročmo na klín.

Překvapeně sebou trhl a popadl ji za paže. “Co—?”

“Klid,” zašeptala, hlavu plnou Livy spící na předním sedadle. “Vím jenom o jednom způsobu, jak to bez ovládnutí tvé mysli udělat bezbolestně.”

“O jakém?” šeptnul nejistě.

Naplnit ho rozkoší. Přidat k hořkému sladké. Bude-li prožívat sdílenou rozkoš vyhrazenou životním druhům, má větší naději, že až se mu její tesáky zabodnou do masa, nebude trpět. To mu ovšem neřekla. Pouze se naklonila a políbila ho.

Po počátečním ztuhnutí se Paul pod jejími laskajícími rty uvolnil a začal polibky oplácet. Vzápětí už mezi nimi explodovala předešlá vášeň. Jeanne Louise si zavzdychala úlevou a objala ho okolo ramen. Když vstřícně pootevřela rty, její tělo se instinktivně přitisklo blíž. Paul pozvání okamžitě přijal. Jeho jazyk se vydal na návštěvu a roztančil se s tím jejím. Současně zvedl ruce, jednou vjel za záda a mačkal ji k sobě ještě blíž, zatímco druhou zapletl do vlasů a naklonil jí hlavu do pohodlnějšího úhlu.

Jak svým jazykem bičoval jazyk její, Jeanne Louise sténala a pak zalapala po dechu, to když se ruka na zádech vydala na okružní jízdu a přes zablácené hedvábí nahmatala ňadro. Horlivě hnětl citlivou tkáň a posléze začal tahat za blůzku ve snaze obnažit svůdný kopeček. Jeanne Louise pomáhala neméně horlivě a chvatně rozepínala knoflíčky. Vtom nedočkavě odsunul košíček podprsenky, takže se mohl bez překážek dotýkat bradavky, a Jeanne Louise zaúpěla.

Za okamžik přerušil polibek a poslal rty a jazyk na pouť přes úbočí líčka k lastuře ouška, a Jeanne Louise si spokojeně broukla a ochotně pootočila hlavu, čímž mu umetla cestičku. Jen co ústy pronikl až na hrdlo a začal po něm slaňovat dolů, zvrátila hlavu dozadu a beze všeho mu ho nabídla. Paul se tam však nezastavil. Objevil proláklinu klíční kosti a pustil se do jejího oždibování, načež si začal jazykem klestit cestu přes pohoří prsou k bradavce. Tyto rafinovaně dráždivé doteky měly na svědomí, že jí teď slastí běhal mráz nejen po zádech.

Když vzal do úst ztvrdlý hrot, Jeanne Louise se mu na klíně mírně napřímila, oběma rukama ho popadla za vlasy těsně za ušima a ponoukala ho, aby pokračoval. Hlad v ní proudil jako žhavá láva, mísila se v něm Paulova vášeň a potřeba, její slast a touha a v neposlední řadě žízeň po krvi. Všechny ty tužby se v ní krátce svářily, ale když se zasténáním zvrátila hlavu dozadu a ucítila, že tesáky vyjely z dásní a teď píchají do jazyku, prudce zvedla hlavu a sklopila oči k Paulovi.

Srdce mu tlouklo ve stejném rytmu jako to její, jeho vlastní touha ji teď tvrdě tlačila do stehna a při každém pohybu jejich těl se hlásila o pozornost. Jeanne Louise tu zhmotnělou touhu přisedla a zavrtěla se na ní. Z úst mu vytrysklo zaúpění, které se rozléhalo kolem ňadra, načež odtrhl rty od starorůžového vrcholku, který pilně omýval jazykem a zvedl tvář.

Rukou ve vlasech ji stahoval k sobě a znovu tápal po jejích rtech, ale Jeanne Louise v posledním okamžiku otočila hlavu a zaútočila na krk. Tesáky se zabodly do měkkého masa. V tutéž chvíli opět zavrtěla boky a přimáčkla jeho tvrdé já. Paul vykřikl, ale včas mu položila ruku na ústa a umlčela ho. Byl to sice výkřik extáze a nikoli bolesti, nemohla však riskovat, že tím v kritickém okamžiku probudí Livy. Držela mu ruku na puse po celou dobu, co se krmila. Její rozkoš stihl tentýž osud jako tu předchozí, přerostla v rozkoš sdílenou a efektivně Paula zaplavila.

Vzepjal se pod ní, popadl ji rukama za boky a přidržoval, zatímco šílený touhou přirážel. Vycházela mu vstříc, vášeň a slast z krmení se mísily a připravovaly oba dva o rozum. Jeanne Louise se nechala natolik unést kouzlem okamžiku, že kdyby jim někdo nezabušil na okénko, mohla si vzít příliš mnoho a nechtě Paulovi ublížit.

“Pro Kristovy rány, běžte na pokoj. Tohle je veřejný park, kam chodívají rodiny s děcky,” vyštěkl něčí hlas přitlumený sklem.

Se zuřivým zavrčením zvedla Jeanne Louise hlavu a otočila se, aby toho hrubiána, co ji vyrušil při jídle, proklála zlostným pohledem, ale ten, nějaký postarší pán, už odcházel. Potřásal hlavou a brblal si něco o zvrhlících a té dnešní mládeži.

Chvíli se za ním mračila, pak se podívala na Paula a zjistila, že vypadá jako pytlem praštěný. Poposedla mu na klíně a ještě koukla přes sedadlo na Livy. Pánovo neurvalé vyrušení – díky Bohu za ně – ji naštěstí neprobudilo.

S povzdechem se zase otočila k Paulovi a zakabonila se, jak byl bledý. Vzala si moc. Sice ne nebezpečně moc, ale víc, než si vzít měla. Chlapec bude potřebovat trochu času na zotavenou. Uvědomila si, že má pořád venku tesáky. Zatáhla je, potom slezla Paulovi z klína a vyhlédla z okna. Byla tam tma, Boomera přivázaného u piknikového stolu taktak viděla. Ale cítila se o dost lépe. Z ostré bolesti zbyla zase jen ta tupá bolest, v hlavě už jí nebušilo a podstatný díl křečí a bolení zmizel. Žaludek se sice trochu bouřil, ale už v něm neměla kyselinovou lázeň. Na to, aby se dostala zase do formy, by potřebovala víc krve, ale Paul už nemohl postrádat ani kapku.

Při tom pomyšlení se na něj znovu podívala. Ležel bezvládně na sedadle, hlavu zvrácenou dozadu, oči zavřené. Měla podezření, že omdlel. Prozatím ho nechala být. Vystoupila a vydala se k piknikovému stolku pro Boomera. Zrovna vycházela zpoza vozu, když si všimla muže, odvazujícího vodítko. Okamžitě vyrazila vpřed a to nesmrtelnou rychlostí, takže se vedle chlápka zjevila jako blesk na čistém nebi. Nadskočil a vyjekl.

“Jémine.” Zmateně zamrkal a rozhlédl se. “Ten je váš? Jenom jsem ho kontroloval.”

Přimhouřila oči. Lhal. Chtěl Boomera ukrást. Byl to jeden z těch bastardů, co kradli zvířátka ze zadních dvorků a hřišť, a prodávali je na pokusy. Jel okolo dodávkou plnou mazlíčků, které nakradl, ale pohled na zdánlivě bezprizorního Boomera se zdál příliš dobrý, než aby to byla pravda. Zastavil, aby sebral dalšího nešťastníka.

Převzala nad nenechavcem kontrolu, přinutila ho, aby jí podal Boomerovo vodítko, a potom se nechala doprovodit k dodávce. Stála jen deset stop daleko. Právě zajel ke kraji vozovky, když mu padl do oka Boomer, vyčetla z jeho mysli. Mentálně ho pobídla k otevření zadních dveří dodávky a ocitla se tváří v čumáčky budoucích mučedníků. V zadním prostoru byly dvě řady klecí. Celkem osm, čtyři na každé straně. A ve všech byla minimálně dvě zvířátka. Kočičky a pejskové.

Vzteky bez sebe stiskla rty, přiměla ho vytáhnout telefon a anonymně zavolat na policii. Udal sám sebe. Nahlásil, že u parku parkuje nějaké podezřelé individuum s dodávkou plnou kradeného zboží. Ještě se na její pokyn podíval na ceduli u vchodu a nadiktoval, o který park se jedná.

Poté, co přiměla darebáka telefon zase schovat, popadla ho Jeanne Louise za náprsenku košile a nikterak něžně s ním zacloumala. Přitáhla si ho níž, aby mu mohla zatnout zuby do krční žíly. Když tesáky probodly kůži, zasténal, ale slastí to nebylo. Nenamáhala se zastírat bolest, jenom ať si jí užije. Kdo jinému jámu jámu… I když si na ni nebude pamatovat. Paměť mu zastřít neopomněla.

Tentokrát si zcela záměrně vzala tolik krve, aby chlap ztratil vědomí. Pak se i s ním otočila a náprsenku štítivě pustila. Padl do kabiny do uličky mezi klecemi. Nohy visely ven z otevřených dveří, ale více už se jím nezabývala. Bez ohlédnutí odkráčela s Boomerem k vozu jeho pána.

Jakmile otevřela zadní dveře, Boomer naskočil a stočil se vedle Paula. Co nejtišeji zavřela a usedla za volant. Cítila se teď docela dobře. Zbytek cesty do Ipperwash bude řídit sama a nechá Paula vyspat a vzpamatovat se.

Když o chvilku později odjížděla z parkoviště, za dodávkou s uloupenými mazlíčky právě zastavoval policejní vůz. Při tom pohledu jí zvlnil rty navýsost spokojený úsměv. Dneska večer se spousta šťastných lidí shledá se svými milovanými kamarády. Což dokonale eliminovalo provinilé pocity, které by v ní mohl případně vzbudit fakt, že toho zmetka kousla.

7. KAPITOLA

“Já mám žízeň, Jeanie.”

“Když jsem nás přihlašovala, koupila jsem něco ke svačině, miláčku. Jen co vás s Boomerem doprovodím do našeho pokoje, dám ti napít. Dobře?”

Tlumené hlasy následovalo klapnutí a Paul otevřel oči. Zvedl hlavu a rozhlédl se. Zjistil, že to klapnutí bylo zavírání auta. Jeanne Louise odváděla Livy a chlupýše do otevřených dveří dlouhé nízké bílé budovy, před kterou stáli.

Zatřepal hlavou, aby se trochu vzpamatoval, posadil se rovně a unaveně si promnul rukama obličej. Byl vyčerpaný a zpočátku ani nevěděl, proč. Ale potom se mu vybavil park, a to, jak nabídl Jeanie krk a ona ho zavedla do vozu. Matně si vzpomínal, že mu vylezla na klín a…

“Ježíši,” zamumlal si pod vousy, když se mu v hlavě rozběhl záznam toho, co bylo dál. Líbali se tedy už dvakrát a v obou případech se to nepodobalo ničemu, co kdy dřív zažil.

Sotva se jejich rty setkaly, jako by mu tělo vybuchlo touhou. Vzplál jako vích slámy… a všecek zdravý rozum zjevně vyletěl komínem, protože byl připravený strhat z ní šaty a vzít si ji rovnou tam, na zadním sedadle vozu, kde na předním sedadle spala jeho nemocná dcera. Jediné, co ho zastavilo, bylo to, že…

Inu, měl-li být k sobě upřímný, vlastně neměl ponětí, co ho zastavilo. Vzpomínal si, jak se jejich těla o sebe třela po vzoru úhořů. Pamatoval si, jak mu vyklouzla ze rtů bradavka, což jim umožnilo podmanit si ty její, a pak… nedovolila, aby ji políbil. Otočila hlavu a—

Paul zvedl ruku ke krku a zamračil se. Napadlo ho, že ho možná kousla, ale na bolest si nepamatoval. Jenom na omračující rozkoš, která se jím proháněla ve zdánlivě nekonečných vlnách. A potom ho probudilo tiché vykládání Livy a Jeanne Louise.

Jeho pozornost upoutalo otevírání dveří vedle něho a vzhlédl zrovna ve chvíli, kdy se k němu Jeanne Louise naklonila.

“Jsi v pořádku?” zeptala se a prohlížela si ho vážnýma očima.

“Tys mě kousla?” Vyznělo to jako otázka, protože si tím skutečně nebyl jistý. Její grimasa mu však prozradila, že trefil do černého.

“Nechala jsem se trochu unést a vzala si víc krve, než jsem měla v úmyslu,” odtušila omluvným tónem. “Jak ti je?”

Paul se nad otázkou zamyslel. Jak mu bylo? Trochu slabo, byl kapku unavený a pekelně nadržený. Stačilo jen pomyslet na vášeň, co spolu zažili. Klidně by si dal říct další kolo. Jestli má holka hlad, nakrmí ji ochotně a rád. Popravdě řečeno, na hladinu paměti mu vyplul rozhovor na téma, kam se lze zakousnout. A jak prý jsou genitálie skvělým místem, protože tam nejsou vidět stopy. Bez mrknutí bych se přihlásil za dobrovolníka, pomyslel si suše. Ale to jí mohl vyklopit jen těžko, a tak si akorát v duchu povzdechl, že by to asi byla paráda. Bože, je zatraceně dobře, že mi nedokáže číst myšlenky.

“Fajn,” hlesl nakonec, když si uvědomil, že pořád čekala na odpověď.

Jeanne Louise zaváhala, pak se nahnula dovnitř pro tašku z Walmartu, která ležela u jeho nohou, vycouvala a udělala mu místo, aby mohl vystoupit.

Na nic nečekal, rozepnul si bezpečnostní pás a vymotal se ze zadního sedadla. Narovnal se vedle ní, ale když se s ním začal svět pomalu otáčet, chtě nechtě se musel chytit dveří. Nepřeháněla, skutečně si vzala příliš mnoho, připustil v duchu. Asi by měl maličko posečkat, než se jí znovu nabídne k jídlu. Alespoň dokud sám něco nesní.

“Potřebuješ podat ruku?” optala se starostlivě.

“Ne,” zamumlal a opatrně se pustil dveří. Pak zabouchnul a rozhlédl se. “Kde to jsme?”

“V Ipperwash. Na hledání chaty k pronajmutí je moc pozdě. Uviděla jsem motel a zastavila.” Také se rozhlédla okolo. “Pro dnešek to postačí. Po nějaké vhodné chatě se můžeme poohlédnout až zítra.”

Přikývl, otočil se a pomalu kráčel k otevřeným dveřím, do kterých prve vešla Jeanne Louise s jeho dcerou. Vzpomínka na malou stačila, aby se zeptal: “Jak je Livy?”

“Momentálně ji chválabohu nebolí hlava,” odtušila Jeanne Louise, následující ho ke dveřím. “A má hlad a žízeň. Dala jsem jí džus a čokoládovou tyčinku, aby vydržela do rána.”

“Čokoládovou tyčinku?” ušklíbl se.

“Na recepci nic jiného neměli,” omlouvala se a hned slíbila: “Jakmile dojí, zase ji uspím.”

Uvolnil se a přikývl.

“Vzala jsem džus s čokoládou i pro tebe,” podotkla, když dorazili ke dveřím jejich pokoje a rozhlédli se. Standardní motelový pokoj zařízený v neutrálních odstínech hnědé a béžové. Byly zde dvě manželské postele, na té bližší seděla Livy a Boomera měla stočeného vedle sebe. Baštila tyčinku Oh Henry! a už se stačila celá zapatlat od čokolády.

“Kromě šatů je tam i psí žrádlo,” řekl Paul a otočil se. Chtěl vzít tašku a tu ubohou němou tvář nakrmit. Doba, kdy Boomer obvykle dostával večeři, už dávno minula.

“Zvládnu to.” Jeanne Louise za nimi zavřela dveře a pobídla ho: “Běž si vypít džus a sníst čokoládu.”

Sice zaváhal, ale pak se nechal přemluvit a zamířil k nočnímu stolku, na kterém ležely tři nebo čtyři čokoládové tyčinky a dvě láhve džusu. Vzal si oranžádu, otevřel ji a začal popíjet. Čas si krátil pozorováním, jak Jeanne Louise vylovila psí jídlo a dvě misky, které předvídavě zakoupil.

V tomtéž okamžiku, kdy sáček otevřela, seskočil Boomer z postele, přiběhl za ní a nadšeně vrtěl ocáskem. Do jedné misky nasypala granule, odložila pytlík stranou a s druhou miskou odešla do přilehlé koupelny pro vodu. Když ji posléze pokládala vedle misky se žrádlem, Paul měl vypitý džus a sahal po tyčince.

“Jeanie, půjdeme na pláž?” zeptala se Livy, když se Jeanne Louise narovnala.

“Až ráno, beruško,” odtušila a pohledem zalétla k Paulovi. Teprve potom zaregistrovala čokoládovou Livy. Jeho dcera dojedla, ale vypadalo to, že měla víc čokolády na packách a na obličeji, než kolik se jí podařilo dostat do bříška. Pousmál se a pohlédl na Jeanne Louise právě včas, aby mu neuniklo, jak se předtím, než znovu vyrazila do koupelny, zakřenila.

“Jeanie povídala, že jsme v upper watch,” oznámila Livy a usmála se na něj.

“Ipperwash,” opravil ji něžně, zatímco si rozbaloval tyčinku.

“Vždyť jo,” souhlasila Livy. “A taky říkala, že se budeme koupat a sbírat mušličky, opékat si nad ohněm buřty a ještě všechno možné.”

“Hmm,” zamumlal s pusou plnou čokolády a přikývl, ale hned nato se zamračil. Najednou ho napadlo, jakpak asi pronajala Jeanne Louise pokoj. Svoji peněženku neměla a jeho peníze byly v peněžence v zadní kapse. Tlačila ho na zadku.

“Tak se na to podíváme,” odtušila Jeanne Louise, která se zrovna vynořila z koupelny s mokrou žínkou v ruce a zamířila k Livy.

“Jeanie?” otázal se Paul, jakmile spolkl zbytek tyčinky. “Za co jsi pronajala pokoj?”

Zarazila se, přestala utírat Livy a kradmo po něm koukla. “Majitel motelu byl svolný přijmout hotovost. Řekla jsem mu, že zaplatíš ráno.”

Při pohledu na provinilý výraz její tváře vyklenul jedno obočí. “A on s tím souhlasil?”

“Jistěže,” zamumlala Jeanne Louise, ale pro jistotu ještě jednou přejela Livy po nyní již čistém obličeji, aby se mu nemusela podívat do očí.

Ovládla majitele motelu, aby ho přinutila souhlasit. Vsadil by na to poslední cent, ale nechal to plavat. Však se svět nezboří, když mu zaplatí až ráno. Všechno je fajn. Přesto bylo poněkud znepokojivé, že její druh dokázal prosté smrtelníky přinutit k dělání věcí, které nemuseli nutně chtít udělat. Dost pochyboval, že na této planetě existoval majitel motelu, který by pronajal pokoje za slib zaplacení ráno a ani se nezmínil o kreditkartě pro případ škod… ledaže ho k tomu donutila upírka na cestách.

“Hotovo. Čas jít do hajan,” zazpívala Jeanne Louise. Odhrnula pokrývky a svrchní prostěradlo a poplácala na matraci, čímž Livy naznačila, že by se tam měla přesunout.

“Ale vždyť jsem se teprve teďka probudila,” fňukala maličká.

“Já vím, zlatíčko. Ale je čas na spaní. Přece chceš být odpočatá a cítit se báječně, abychom mohli jít zítra na pláž, viď že ano?” přemlouvala ji.

Livy o tom popřemýšlela a pak přikývla, ale místo aby promptně zalezla do duchen, ještě namítla: “Ale nemůžu spinkat v šatech.”

“V nákupní tašce je pyžamko,” ozval se Paul a vstal, aby pro ni zašel k patě postele, kam ji Jeanne Louise položila.

Ta okamžitě vyhrkla: ” Udělám to,” a přichvátla si, aby tam byla první.

“Nejsem invalida, Jeanie. Já to zvládnu sám,” odsekl podrážděně a sebral jí kabelu těsně před nosem. Potom se zašklebil a zatvářil se omluvně, načež mnohem mírněji dodal: “Udělám to.”

Jeanne Louise přikývla a ustoupila. Ať si to tedy udělá pán sám. Vysypal tašku na postel a pustil se do třídění šatstva, které z ní vypadlo. Koupil slíbené oblečení pro Jeanne Louise, pyžamo, tričko a kraťasy pro Livy a další džíny a triko sobě. Nicméně vzít pyžamo také pro sebe a Jeanne Louise ho jaksi nenapadlo. Sám je normálně nenosil a co se týče Jeanne Louise, ani si ji v něm neuměl představit. Ne, že by to snad zkusil. A i Livy ho vlastně pořídil jenom proto, že se na něj smálo z ramínka, když míjel stojan, kde viselo. Bylo růžové s bílými dalmatiny, a on měl hned před očima, jak v něm bude ta jeho zlatovláska rozkošná.

S povzdechem odložil věci pro sebe a Livy, nákup pro Jeanne Louise vrátil do kabely a tu jí pak podal se slovy: “Omlouvám se, nepomyslel jsem na to, že bys mohla potřebovat pyžamo.”

“To nevadí,” zamumlala a tašku si vzala. “Můžu spát v tričku a kalhotkách.”

Paul zamrkal. Ne, že by si toho Jeanne Louise všimla, zrovna se otáčela, aby tašku postavila do nohou Livyiny postele. Silou vůle zaplašil obrázek, který mu právě nasadila do hlavy, sebral růžové pyžamko a zamířil k čelu postele.

“Vyskoč na nožky, pitrýsku,” zažertoval.

Rozhihňaná Livy na posteli vstala a postavila se před něj. Přesněji řečeno, poskakovala před ním. Dokázal té skákající nezbedě zachytit lem trička a přetáhnout jí ho přes hlavu. Hopsala dál, i když jí natahoval vršek pyžamka, ale pak učinil hopsání přítrž. Chystal se ji převléknout z kraťásků do pyžamových kalhotek, tak popadl drobné kotníčky a vlastně jí podtrhl nožky. Teprve v okamžiku, kdy to udělal, mu došlo, že by možná neměla poskakovat a už vůbec ne padat. Že by jí to také mohlo přivodit další záchvat bolestí hlavy.

Chválabohu k tomu nedošlo, a když přistála na zadečku na matraci, Livy se jen hurónsky rozchechtala. Kopala nožkami, takže měl co dělat, aby jí dokázal sundat kraťásky a navléknout spodek pyžama. Boomer usoudil, že je to nějaká bezvadná hra a okamžitě vyskočil na postel a nadšeně se rozštěkal.

Paul ho musel z postele vykázat, ale když dokončil náročnou operaci růžové pyžamo, sám se nemohl nesmát. Očka měla jasná a líčka zrůžovělá. Kdyby v doktorčině ordinaci na vlastní oči neviděl její snímky, a nebyl posledních několik týdnů u toho, když trpěla urputnými bolestmi hlavy, skoro by uvěřil, že je to normální, zdravá holčička. Ale není. Umírá. To pomyšlení mu smazalo úsměv z tváře, a když naoko hartusil: “A teď alou pod deku, výtržnice,” hlas měl ochraptělý dojetím.

“Dobře,” zazpívala vesele, ale znovu na posteli vstala, objala tátu kolem krku a dala mu pusinku na tvář. Teprve potom zalezla na místo, odkud Jeanne Louise prve stáhla přikrývky. Kecla na prdelku, nohy šupla pod deku, tu si přitáhla až pod bradu a lehla si na záda. Potom zavřela oči a začala nahlas chrápat.

“Opice,” hlesl Paul a podařilo se mu trochu usmát.

Livy otevřela kukadla a zazubila se na něj, ale rychle je zase zavřela a tvář jí zvláčněla spánkem. Věděl, že to byla práce Jeanne Louise. Ale nepodíval se na ni, stále hleděl na svou drahou dceru a znovu se utvrzoval v odhodlání zachránit jí život. Přesvědčí Jeanne Louise, aby ji proměnila. Musí.

“Jdu se osprchovat,” řekla potichu žena, kterou měl na mysli.

Přikývl, ale stále se neohlédl. Slyšel zašustit tašku, co si vzala z paty postele, a o chvilku později tiché cvaknutí, to se zavřely dveře mezi ložnicí a koupelnou.

S povzdechem se sklonil a odhrnul dcerce z tváře neposlušný pramínek vlasů. “Neboj se, broučku,” zašeptal a pohladil ji jedním prstem po líčku. “Táta je tady. Nenechá tě umřít.”

Když vyšla Jeanne Louise z koupelny, Paul se koukal z okna na parkoviště. Kalhotky si vyprala v ruce, co možná nejvíc je vyždímala a rozložila na umyvadle, aby drobet uschly, než se osprchuje. Samozřejmě neuschly a musela si je natáhnout mokré, ale uschnou jí na těle, a když nic jiného, byly aspoň čisté.

Poté si oblékla tričko, co jí Paul koupil, a trochu zděšeně zjistila, že vybral malou velikost. Bylo jí těsné, obepínalo ňadra jako druhá kůže a sahalo taktak k pásku kalhotek. Před odchodem z koupelny se na sebe podívala do zrcadla a zakroutila hlavou, ale pak jen odevzdaně pokrčila rameny. No co, byla zakrytá víc, než bude, jestli si na sebe někdy vezme plavky.

S touto myšlenkou na paměti vyndala z tašky s logem Walmart nové džíny, nacpala do ní špinavé svršky a při opouštění koupelny vzala obojí s sebou. Kabelu i kalhoty položila vedle nohou Livyiny postele a šla odhrnout lůžkoviny na své straně.

“Ježíši.”

Při hlasitém zalapání po dechu se Jeanne Louise zarazila a pohlédla na Paula. Rozšířenýma, vášnivýma očima mapoval její tělo. Měla pocit, jako by ji z druhého konce místnosti pojídal zaživa. Přinutila se pohnout, rozestlala si a zalezla do postele. Jakmile byla zakrytá, objevil se vedle lůžka.

“Nemusíš spát s Livy. Chystal jsem se na to sám,” zašeptal. Putoval pohledem po dece, kterou před okamžikem vytáhla nahoru, jako by měl rentgenové oči a viděl skrz ni. “Kope ve spaní.”

“To nevadí,” odpověděla šeptem a překulila se na bok. “Je to velká postel. Směstnáme se.”

Chvíli váhal, ale nakonec mu nezbylo, než to nechat na ní. Zhasl a vydal se za světlem linoucím se z koupelny.

“Do hajzlu,” zamumlal, jen co za sebou zavřel a ztěžka se opřel o dveře. Očividně koupil Jeanne Louise špatnou velikost trika. Nebo naprosto perfektní velikost, podle toho, jak se na to člověk dívá, pomyslel si ironicky. A on se rozhodně díval. Když se otočil a spatřil ji přicházet k posteli, pohled na ni mu vzal dech. Upřímně řečeno, poznámku o tom, že Livy ve spaní kope, si vycucal z palce. Doufal v návrh, že s ním bude sdílet druhou postel, a když to nenavrhla, byl notně zklamán.

Zatřepal hlavou, odstrčil se ode dveří a šel pustit sprchu. Dneska si dá studenou. A pravděpodobně se víc nevyspí, než vyspí. Tušil, že celou noc proleží a oka nezamhouří. Tělo bude mít v pozoru vinou vědomí, že Jeanne Louise Argeneau leží polonahá ve vedlejší posteli, necelé dvě stopy daleko.

“Zatraceně,” vydechl a začal se svlékat.

“Dobré jitro, lidičky.”

Jeanne Louise letmo pohlédla na majitele motelu a nepřítomně zamumlala: “Dobré ráno,” ale soustředila se převážně na snídající Livy. Probudila se rozmrzelá a opět s bolestí hlavy. Tentokrát chválabohu slabší, ale stejně to bolelo. Jeanne Louise musela zastírat tupou bolest, nutit malou do jídla a postarat se, aby jí chutnalo. Na zájem o to, co jim asi chce moteliér, jí nezbývala kapacita.

Naštěstí byl Paul schopen převzít štafetu a vřele muže přivítal. Ti dva se seznámili, když se Paul cestou do přilehlé jídelny na snídani, zastavil v recepci zaplatit za nocleh.

“Volal jsem Jackovi, to je můj kamarád a patří mu na pláži několik chat. Zmínil jsem se, že hledáte pronájem,” zvěstoval jim zvesela. “Ukázalo se, že mu tento týden kdosi odřekl. Měli mít chatu pronajatou ode dneška do příští soboty. A ti špinavci zavolali teprve dneska ráno, že rezervaci prostě ruší a hotovo. Což je ovšem pro vás dobrá zpráva. Je ochotný vzít hotovost a pronajmout ji vám.”

Jeanne Louise se usmála a přikývla, ale to už Paul vstával, aby bodrému človíčkovi potřásl rukou a náležitě mu poděkoval. Pánové poté probrali to i ono, ale nevěnovala jim valnou pozornost. Dokud moteliér neodešel a nepřisedl si k nim zase Paul, koncentrovala se téměř výhradně na Livy.

“Jestli se nemůžeme do chaty nastěhovat před polednem, asi bychom měli najít místo, kde se dá nakoupit víc oblečení. A možná nějaké potraviny a tak.”

Nezřetelně přitakala: “Ano.”

Okamžik mlčel a ona cítila, jak jí očima ohledává obličej. Pak se tiše zeptal: “Je to zlé?”

Věděla, že se ptal na bolest hlavy, před kterou blokovala Livy. Předpokládala, že na ní začínaly být vidět následky. S povzdechem přiznala: “Po probuzení to ještě ušlo, ale postupně se to zhoršuje.”

“Charlie povídal, že prý nejlepší místo, kde se dají koupit plavky a tak, je Londýn. Je to odtud asi hodinu autem. Cestou může spát.”

Jeanne Louise přikývla. Věděla, že Charlie je majitelem motelu. Našla to jméno, když se mu ponořila do myšlenek, aby ho přesvědčila, že jí má pronajmout pokoj a nechtít až do rána zaplatit.

“Dojedla jsi, Livy, miláčku?” zeptal se najednou Paul, čímž ji upozornil, že dívenka přestala baštit.

“Ano, tati.” Livy se zářivě usmála. “Teďka už můžeme jít na tu pláž?”

“Brzy, koblížku. Ale nejdříve si musíme zajet koupit plavky,” odpověděl Paul, vytáhl tolik peněz, aby to stačilo na jejich snídani, a pak vstal, obešel stůl a zvedl Livy.

“Už umím chodit sama, tati,” ohradila se holčička, když ji vzal do náručí.

“Ano, já vím. Ale co nevidět už budeš moc velká, abych tě mohl nosit, tak si toho chci užít, dokud ještě mohu,” zašprýmoval, pohlédl na Jeanne Louise a významně kývnul: “Kromě toho brzy usneš.”

“Ne, neusnu. Vůbec nejsem unavená. Já—” Věta zůstala nedopovězena, neboť Jeanne Louise jedinou myšlenkou vyprovodila děvčátko do říše snů.

S povzdechem se vymanila z jeho mysli, promasírovala si čelo a vstala. Maličko ji hryzalo svědomí, že tu malou znovu uspala, ale spánek byl dozajista lepší než mučivá bolest, kterou by zažívala v bdělém stavu.

“Připomeň mi, ať koupím krém na opalování,” řekl Paul, když zamířil k východu.

“Krém na opalování,” zopakovala poslušně.

“A repelent,” dodal.

“Repelent,” zarecitovala sklesle.

“A osušky, samozřejmě,” zamračil se Paul. “Myslím, že než vyrazíme, měli bychom si udělat seznam.”

“Seznam.” Jeanne Louise si povzdechla. Byli na nohou necelou hodinu, ale už byla vyčerpaná. Nakupování ji sebeméně nelákalo, ale měli prakticky jenom to, co měli na sobě. Je to nutné, přiznala si ve chvíli, kdy vyšli na ostré dopolední slunce. Trhla sebou a ušklíbla se. Jestli mě hodlá pořád tahat na slunce, dlouho to nepotrvá a budu se muset znovu nakrmit, pomyslela si. A potom si vzpomněla na psa, kterého nechali v motelovém pokoji, než se nasnídají, a zeptala se: “Co Boomer?”

“Do obchodu ho s sebou beztak vzít nemůžeme. Pár hodin v pokoji vydrží, bude mu fajn,” ujistil ji a kouknul na bezoblačnou oblohu. Zamračil se. “Možná bys měla počkat pod stříškou, než dám Livy do auta. Přijedu sem pak pro tebe. Asi bys neměla zůstávat na přímém slunci déle, než to bude nezbytně nutné.”

Jeanne Louise se okamžitě s úlevou zastavila, ale nespustila Livy z očí. Dohlížela, aby ji neprobudilo natřásání během přenášení a usazování na sedadlo.

V autě pak našla v přihrádce na rukavice malý notýsek a propisku. Paul řídil a ona zapisovala všechno, co je napadlo.

“Jak je na tom Livyina hlava?” zeptal se, když odbočoval na parkoviště obrovského nákupního střediska.

Jeanne Louise utrhla stránku se seznamem, strčila si ji do kapsy a obrátila se dozadu. Koukla na spící holčičku a na chvilku zavítala do jejích myšlenek. Jako když strkáte špičku nohy do vody ve vaně, abyste zkontrolovali teplotu. S ulehčením shledala, že bolest si vzala náhradní volno.

“Momentálně v pohodě,” sdělila mu a probrala dítě k vědomí prakticky stejně, jako ho prve uspala.

Livy zamžourala a vykulila očka. Téměř okamžitě byla čilá. “To už jsme tady?”

“Ano,” zasmála se Jeanne Louise.

“Je tu plno,” poznamenal Paul, zatímco projížděl podél řad zaparkovaných aut.

“Je sobota,” pokrčila rameny.

“Hmm. Poslechněte, holky, vysadím vás tady u vchodu, najdu místo k zaparkování a pak vás dohoním,” rozhodl míře k nejbližším posuvným dveřím.

“Já musím čurat,” oznámila Livy.

“Já vlastně také,” přidala se Jeanne Louise.

“Synchron,” zachechtal se Paul. “Já jsem na tom zrovna tak. Dáme si sraz před nejbližšími toaletami u tohoto vchodu,” prohlásil, když zpomaloval, aby zastavil před sérií skleněných dveří.

Přikývla, vystoupila a okamžitě se do ní opřely kruté sluneční paprsky. Zatáhla hlavu mezi ramena, zabouchla dveře, otevřela zadní a rychle se naklonila dovnitř. Rozepnula Livy bezpečnostní pás a pobídla ji ven z auta.

“Uvidíme se za pár minut,” řekla na rozloučenou, zaklapla dveře a už hnala Livy ke vchodu.

Vešly do klimatizované haly. Po tom vedru venku jim tam byla skoro zima. Jeanne Louise tiše vzdychla úlevou, že konečně unikla slunečním paprskům. Paul je vysadil zrovna u jídelního koutku, což byla spousta stolků obkroužená bufety. Naštěstí už minula doba na snídani a na oběd bylo ještě brzy, a tak tu byl relativně malý provoz. Stolky byly povětšinou prázdné, jenom u několika z nich seděli lidé a povídali si nad kávou nebo chlazenými nápoji.

Jeden rychlý pohled kolem dokola stačil, aby nalevo objevila značku s univerzálním symbolem umývárny. Jeanne Louise vzala Livy za ruku a vedla ji tím směrem. Cestou obešly jednoho nebo dva lidi, co se jim připletli do cesty. V koupelně nebylo plno a měly na výběr hned z několika kabinek. Namátkou vybrala jednu uprostřed řady a doprovodila k ní Livy.

“Mám jít s tebou?” zeptala se nejistě ode dveří.

“Ne, děkuji. Jsem už velká holka,” pronesla holčička důstojně a zabouchla dveře.

Něco ve způsobu, jakým to řekla, Jeanne Louise rozesmálo. Zakroutila hlavou, otočila se a došla k umyvadlům, aby se o ně při čekání opřela. Ještě se ani pořádně neuvelebila, když vtom vešla bruneta středního věku. Jeanne Louise jí oplatila úsměv a nadechla se, aby pozdravila, ale nos jí ovanula známá vůně a ona strnula. Krev. Když ji žena míjela, visel ve vzduchu hutný pach, ačkoli nutno přiznat, že smrtelník by to patrně neucítil. Jeanne Louise rozbolely tesáky. Najednou si ostře uvědomovala, jaký má hlad. Nikoli na jídlo, ale na tu kovově chutnající tekutinu, která provoněla okolní vzduch. Buďto měla tmavovláska někde na těle otevřenou ránu nebo periodu.

Jeanne Louise znovu vdechla omamné aroma. Nespouštěla oči z ženy kráčející podél řady kabin, a když si vybrala tu větší, pro hendikepované, úplně na konci, Jeanne Louise se bez rozmýšlení odstrčila od pultu. Vešla za ní dovnitř a už cestou jí vklouzla do mysli, aby převzala kontrolu. V okamžiku, kdy za nimi zavírala dveře kabiny, bruneta znehybněla a naklonila hlavu na bok.

Když jí odhrnovala dlouhé vlasy, zahlédla prázdné oči zírající do keramických kachliček před nimi. Poté se už soustředila na maskování myšlenek a bolesti, zatímco jí nořila tesáky do hrdla.

O chvíli později, když Jeanne Louise vyšla z poslední kabiny v řadě, Livy nejistě stála v otevřených dveřích své kabinky.

“Aha, tady jsi,” usmála se holčička, sotva ji uviděla. “Já se bála, žes mi utekla.”

“To nikdy,” ubezpečila ji, a jen co se sešly u umyvadla, zvedla malou, pardon velkou holku, aby dosáhla na mýdlo a kohoutek.

“Myslím, že tě má tatínek rád, Jeanie.”

Bylo to tak nečekané, že Jeanne Louise tu rozumbradu málem upustila. Na poslední chvíli se vzpamatovala, pevně ji přidržela, zatímco si děvčátko pečlivě umývalo ruce, a zeptala se: “Že by? Pročpak jsi to řekla?”

“Když jsi s námi, víc se směje. A už není pořád tak smutný,” řekla prostě. “Byl moc smutný, co si pamatuji, víš? Myslela jsem si, že je to moje vina, ale babička říkala, že za to může maminčina smrt. Táta prý mámu postrádá. Ale když jsi s námi, už mu asi tolik nechybí.”

Jeanne Louise moment váhala, ale potom se optala: “A nevadilo by ti to? Kdyby mě měl rád?”

“Jasně, že ne,” zakřenila se. “Taky tě mám ráda. Kromě toho bude potřebovat někoho, kdo by ho rozesmával, až půjdu do nebe.”

Jeanne Louise zamrzl úsměv na rtech. Hleděla do té nevinné dětské tváře a srdce se jí svíralo.

“Jsem hotová. Můžeš mě dát dolů,” oznámila Livy, čímž ji vytrhla z ochromení.

Postavila dívenku na zem, rychle si umyla ruce a pak pro obě vytáhla ze zásobníku několik papírových ručníků. Jakmile byly utřené, vyhodily ručníky a odešly z koupelny. Teprve až když se vrátily do jídelního koutku, si Jeanne Louise uvědomila, že ji nečekaná příležitost k nakrmení tak vyvedla z míry, že zapomněla použít toaletu.

8. KAPITOLA

“Půjdeme se koupat, až se vrátíme?” vyhrkla vzrušeně Livy, když ji Paul připoutával k sedadlu.

“Až se ubytujeme v chatě a vyložíme všechny věci z auta,” slíbil, když to své živé stříbro konečně připoutal a narovnal se, aby zavřel dveře. Při tom se předním oknem podíval na Jeanne Louise. Když spatřil, jak je bledá a ztrhaná, zamračil se. Oko mu sklouzlo nazpět k dcerce. Livy byla stále vzhůru a usmívala se. Zamračeně otevřel přední dveře a naklonil se dovnitř.

“Jeanie?” Všiml si, že má bez nadsázky šedou pleť, zatnuté zuby a svaly na čelistech jí nadskakují. Dostal strach. Sice se k němu otočila, ale přísahal by, že ho ve skutečnosti neviděla. Plně se soustředila dovnitř, na bolest, která ji mučila, když dělala, co mohla, aby před ní ochránila jeho malou holčičku. Bolesti hlavy se zhoršovaly. Uvědomoval si, že jí každá dala zabrat víc než ta předchozí. Mohli by s nimi skoncovat, stačilo, aby jeho dceru proměnila. Ale nutno přiznat, že ji o to zatím nepožádal. V duchu připouštěl, že tak trochu doufal, že to navrhne sama, a to pořád ještě mohla. Ale jestli to brzy neudělá, bude to muset udělat on. Zrychlování a zhoršování se Livyiných bolestí dávalo tušit, že jim dochází čas.

“Uspi ji,” řekl tiše, a pak to musel zopakovat o trochu naléhavěji, protože se nezdálo, že by mu Jeanne Louise rozuměla. Nebo ho možná neslyšela. Ať už tomu bylo jakkoli, poté, co to řekl podruhé, se jí z tváře částečně vytratilo napětí. Podíval se na zadní sedadlo. Jeho sladká dcerka spala.

Povzdechl si. I z něj unikla trocha napětí. Nechtěl, aby dcera trpěla, ale vědomí, že místo ní trpí Jeanne Louise, mu na štěstí nepřidalo.

Obrátil se zase k ní a zjistil, že si drbe pokožku hlavy, jako by se pokoušela masáží odstranit přetrvávající bolest. Okamžitě zvedl ruce a začal pomáhat, kroužil jí prsty ve vlasech a mírně tlačil.

“Omlouvám se,” zašeptal.

Jeanne Louise na to cosi vyčerpaně zamumlala, ale nebyl si jistý, co říkala, ani zda ho vůbec slyšela.

Povzdechl si, využil toho, že má prsty zapletené v jejích vlasech a přitáhl si ji blíž. Něžně políbil Jeanne Louise na čelo a zase ji opatrně opřel. “Cestou zpátky spi,” poradil, zatímco jí zapínal bezpečnostní pás. “Zdřímnutí ti udělá dobře.”

Narovnal se, kousek ustoupil a opatrně zaklapl dveře, načež obešel vůz, nasedl a nastartoval motor. Když opouštěl parkovací místo, Jeanne Louise měla zavřené oči, takže když se vedle něj znenadání hlasitě, syčivě nadechla, bylo to poněkud překvapivé.

Zrovna zastavil na semaforech u výjezdu z parkoviště. Sotva to uslyšel, prudce se na ni podíval, ale zpočátku nepoznal, co se stalo. Jeanne Louise měla hlavu na opěrce otočenou k oknu. Začal se po ní natahovat, aby zjistil, zda je v pořádku, a pak očima zalétl k vozidlu vedle nich. K modré dodávce s ženou tmavé pleti za volantem. Zírala přímo na Jeanne Louise, její oči se zlatě leskly. Viděl dost nesmrtelných očí, aby je poznal. Srdce v hrudi mu klopýtlo.

“Dostaň nás odtud,” zavrčela najednou Jeanne Louise. Odvrátila hlavu od okna a ukázala mu k smrti vylekanou tvář.

Paul sklouzl pohledem k ženě za oknem a pak se otočil a podíval se dopředu. Ve stejnou chvíli jim naskočila zelená a on dupl na plyn. Zareagoval instinktivně. Zahnul doleva na hlavní silnici a odřízl tak vozidla jedoucí v protisměru od náměstí. Skřípění protestujících kol mu rozbušilo srdce. Když si uvědomil, co provedl, provinile zrudl. Ale štěstí jim přálo. Nikdo do nich nenarazil a kromě několika naštvaných zatroubení a nepochybně také šťavnatých nadávek, které ovšem neslyšel, se vlastně nic nestalo. Když už uháněl po silnici, mrkl do zpětného zrcátka. Napůl se bál, že i dodávka by mohla přejet do protisměru a pustit se za nimi, ale byla ob jedno ve vedlejším pruhu, který mířil na náměstí, a držela se v něm. To však ještě neznamená, že se při první příležitosti neotočí a nezačne nás pronásledovat, pomyslel si.

“Musíš nás dostat pryč z téhle silnice. Hned,” vyhrkla naléhavě Jeanne Louise. Otočila se na sedadle a dívala se ven zadním oknem. Věděl, že má lepší zrak než on. Podle všeho viděla dodávku a poznala, že jede za nimi. Na nic se neptal, jenom přejel do pravého pruhu a vzal to první silnicí doprava, a hned tou další zase doleva. Potom v tom pokračoval, křižoval silnici a na každém rohu odbočoval, dokud se Jeanne Louise pomalu neuvolnila a neusadila se po směru jízdy. “Myslím, že jsme je setřásli.”

Paul přikývl, ale ještě párkrát zahnul, než zastavil v obytné čtvrti, aby zapnul GPS a zadal motel v Ipperwash. Byl si docela jistý, že ženu v dodávce ztratili, ale současně se ztratil i on sám.

“Kdo to byl?” zeptal se při čekání, než GPS propočte optimální trasu nazpět k motelu.

“Moje macecha, Eshe,” hlesla vyčerpaně Jeanne Louise.

Oči měla zavřené, takže propásla zděšený pohled, který na ni vrhl. Pane na nebi, ze všech lidí musí narazit zrovna na matku.

“Proč jsi mi neřekla, že tví rodiče žijí v Londýně?” zeptal se vyděšeně.

“Nežijí. Bydlí v malém městečku asi dvacet minut od města,” vysvětlila a potom se zašklebila. “A nedávala jsem pořádně pozor, kam jsi říkal, že pojedeme nakupovat. Bolela mě hlava a—”

“Ano, jasně, omlouvám se,” skočil jí do řeči. Strach nezmírnil napětí, ani jí nevehnal růže do lící. “Na tom nesejde. Setřásli jsme ji. Možná nás začnou hledat tady v Londýně, ale to už tu nebudeme. Prostě se musíme držet dál od Londýna a zůstat v Ipperwash.”

“Ano,” přitakala, opřela si hlavu a zavřela oči.

Jeanne Louise už nic dalšího neřekla a Paul měl podezření, že usnula. To mu napovědělo, jak strašně byla vyčerpaná, protože on by v té chvíli neusnul ani za spásu vlastní duše. Benzín i hotovost natankovali v Torontu, aby vykonavatelé nevěděli, kam mají namířeno, a museli prohledávat velkou oblast. Nyní se to dozvědí a patrně soustředí pátrání na Londýn a přilehlé okolí. To bylo mnohem menší území než celé Ontario. Ipperwash bylo vzdálené pouhou hodinu jízdy.

Samozřejmě by také nemuseli rozšířit pátrání na přilehlé okolí, řekl si a našpulil rty. Uvažoval o tom, že pokud už její lidé vědí, že jsou v Londýně, nemá koneckonců žádný důvod nepoužít kreditní kartu na obstarání benzínu a ušetřit tak rychle mizející hotovost. Doprčic, vlastně by mohl najít bankomat a vyzvednout si peníze.

Nadšeně stiskl tlačítko Vyhledávání a zadal název Canadian Tire. Jednu pobočku našel dost daleko od obchodního domu, kde nakupovali, aby to bylo relativně bezpečné, a podle získaných instrukcí se tam vydal.

“Co ty na to?” zeptal se Paul, vlekoucí z auta poslední tašky.

Jeanne Louise se otočila od prohlídky kuchyňských skříněk a usmála se. “Podle mě je to kouzelné.”

“Jo, jen trochu větší, než jsem čekal,” připustil ironicky a složil svůj náklad. “Chajda, kam mě brávali naši, byla chatrč o třech cimrách se záchodem v komoře, kde původně určitě bývala šatna.”

“Tak to tahle chatička rozhodně vyhrává na celé čáře,” odtušila pobaveně, zatímco se rozhlížela po rozlehlé otevřené kuchyni s jídelnou. Za ní se nacházel ještě o něco větší obývací pokoj a na něj navazovala chodba, kterou se šlo ke dvěma ložnicím s okny do ulice. Mezi obývákem a jídelnou bylo točité schodiště vedoucí do suterénu s posezením a dalšími dvěma ložnicemi. Bylo to tu hezké. Kdysi to patrně býval něčí domov, než ho přeměnili v nájemní chatu.

Jeanne Louise měla jedinou stížnost. A to na nekonečná okna, která byla prostě všude. Naštěstí nechyběly žaluzie, jejichž zavřením mohla uniknout neúprosnému slunci.

“Livy je pořád ve voze?” zeptala se a zamířila nejprve pro tašky s potravinami. Skříňky byly plné talířů, hrnců a pánví, ale jedna skříň byla prázdná, předurčená na poživatiny. A těch ve městě nakoupili celou fůru, spolu se vším ostatním.

“Jo. Je tam s ní Boomer. Napadlo mě, že ji raději nechám spát, než všechno vybalíme. Jen co se probudí, bude totiž chtít do vody.” Pohlédl na auto zaparkované vedle sítěných dveří do kuchyně. Zadní dveře vedle Livy nechal otevřené. Jednak jimi proudil vzduch, jednak aspoň mohli dohlížet na ni i na psíka ležícího na sedadle vedle ní.

Jeanne Louise přikývla a začala z tašek vytahovat chlazené potraviny, aby je uložila do ledničky. Šlofík na zpáteční cestě jí vážně udělal dobře. Cítila se skoro jako normálně. Jenomže jí pročistil hlavu, a tak jí teď dělalo kapku starost, že ji v Londýně spatřila Eshe. Ačkoli nijak zvlášť. Mohli by se soustředit na prohledávání Londýna, ale Ipperwash se nacházel hodinu cesty autem odtud. Když je nenajdou v Londýně, pravděpodobně budou pokračovat spíš dál na jih, než aby pročesávali všechna městečka na východ a na západ od něho. Podle jejího názoru to zkusí nejprve v Chathamu a Windsoru, neboť budou očekávat, že si na schovávání vyberou hustě obydlené oblasti.

Když se ruka k ruce vine… společnými silami měli jídlo uklizené jedna dvě. Poté obrátili pozornost k nakoupenému oblečení a osuškám. V chatě byly k dispozici pokrývky, prostěradla i polštáře, takže rovnou i ustlali.

Paul navrhl, aby si Jeanne Louise vzala velkou hlavní ložnici v přízemí a Livy tu menší, hned vedle ní. Nejprve odmítla, ale zdůraznil, že takto bude poblíž Livy pro případ, že by ji v noci potřebovala. Pro případ, že by ji probudila urputná bolest hlavy a potřebovala mou pomoc, uvědomila si Jeanne Louise a souhlasila.

Čekala, že si sám vezme jednu z ložnic dole, ale prohlásil, že bude raději spát na gauči v obýváku, aby byl po ruce, kdyby ho Livy potřebovala.

Jakmile byly ustlané postele, měli víceméně hotovo a už nebyl důvod nevzbudit Livy. Jeanne Louise nechala Paula probírat se věcmi, které jí nic neříkaly, a zašla ven pro malou. Když si děvčátko uvědomilo, že teď už jsou doopravdy na chatě, bylo nadšením bez sebe. Cestou z města byla usnuta a prospala vyzvedávání Boomera a jejich věcí z motelu, stejně jako jízdu sem na chatu, kde je přivítal pan chatař.

Přestože bezprostředně poté, co ji Jeanne Louise probudila, byla Livy grogy, jakmile ji postavila na práh kuchyně, holčička se bleskově otřepala a hned byla jako čečetka. Lítala po chatě a nakukovala do všech pokojů, se vzrušeně štěkajícím Boomerem v patách. Potom vzala útokem hromádku svršků v menší ložnici, kterou jí přidělili, a začala se v ní přebírat a hledat plavky. Když Jeanne Louise odcházela, měla už sundané oblečení a soukala se do jednodílných modrých plaveček, co si sama vybrala.

V obýváku našla Paula, jak nafukuje malý člun. Na podlaze vedle něho ležela už nafouknutá křidélka. Při tom pohledu povytáhla obočí. “Kdes k tomu přišel? Nevzpomínám si, že bych je už viděla.”

Přestal foukat, otvor přiškrtil prsty a vysvětlil: “Na pumpě, když jsem se zastavil pro benzín. Měli tam reklamní akci. Kup si benzín a dostaneš člun za polovic. Tak jsem ho vzal. Potom jsem uviděl křidélka a přibral je k němu.”

“Aha.” Jeanne Louise se pousmála a pak se překvapeně ohlédla, neboť do pokoje vtrhla Livy.

“Teď už můžeme jít do vody, tati?” vyhrkla dychtivě a nedočkavostí skoro tančila na místě.

“Jen co budu hotový s nafukováním a převléknu se do plavek,” odvětil trpělivě Paul a vrátil se k nafukování.

Livy teatrálně zasténala, ale jinak si slůvkem nepostěžovala. Potom se však podívala na Jeanne Louise a prohlásila: “Raději by sis měla jít natáhnout plavky, Jeanie. Také se budeš chtít koupat.”

“No… víš…” Jeanne Louise se celá nesvá ošila.

“Venku je několik krásných velikých stromů, které skýtají báječný stín, a navíc jsem ti koupil obrovský slunečník,” poznamenal tiše Paul při další foukací pauze. “Vím, že se až do soumraku nemůžeš koupat, ale říkal jsem si, že takto budeš moct aspoň sedět venku s námi.”

Udolaná argumenty se Jeanne Louise s povzdechem otočila a vydala se do svého pokoje. Nechala se od Paula a Livy přesvědčit k nákupu plavek, ačkoli vlastně nečekala, že si je vůbec kdy vezme na sebe. Nesmrtelní nebývali na plážích moc často vidění, ledaže se nacházeli uprostřed procedury nazývané přikolíkovat a upéct – nic, co by chtěl kdokoli z našinců zažít. Byl to totiž eufemismus pro nejbolestivější trest nesmrtelných. Trest smrti. Odsouzenec byl přitlučen kolíky na slunce a tam ponechán celé hodiny. Někdy dny. Aby jeho nanoboti opravili škody způsobené horkem a slunečními paprsky, byli nuceni postupně spotřebovat veškerou dostupnou krev. Když vyčerpali krev v žilách, napadli svalstvo a nakonec vnitřní orgány. Vysávali z nich krev, aby udrželi hostitele naživu. Když posléze nastal čas zkrátit ji o hlavu, oběť o to už obvykle žebrala.

Plavky, co si zakoupila, se skládaly ze dvou kousků černé látky. Vršek bez ramínek a titěrné kalhotky. Natáhla si je a potom se kritickým okem zadívala do zrcadla. Vzhledem k tomu, že randila se smrtelníky, holila se od doby, kdy přišlo holení žen do módy. Naposledy se oholila ve čtvrtek večer, při koupání před odchodem do práce. Jenomže už byla sobota odpoledne, a z nějakého důvodu jí chloupky rychle povyrostly. Nebo se možná všechny ženy musely holit obden. Nohy sice vyhlížely obstojně, ale když po nich přejela dlaní, nahmatala strniště.

Vylovila tedy holicí strojek a žiletky, které ji ve městě napadlo zakoupit. Obojí si odnesla do koupelny, napustila vodu do umyvadla a našla žínku a kostku mýdla. Snadné to nebylo. Párkrát musela nešikovně poskakovat po jedné noze, ale nakonec se jí zadařilo. Odvedla jsem slušnou práci, konstatovala, když po akci zkontrolovala hladkost nohou a po strništi nebylo ani památky.

“Jeanie?” ozval se přes dveře Paulův hlas, doprovázený zaklepáním.

“Copak?” pohlédla na dřevěný panel a narovnala se.

“Odcházíme s Livy dolů k vodě. Beru slunečník a roztáhnu ti ho tam. Vezmu taky osušky. Až budeš nachystaná, vezmi si něco k pití a přijď ven za námi.”

“Dobře,” zavolala Jeanne Louise a pak zvedla ruce, aby zkontrolovala strniště pod pažemi. A hnedle měla o zábavu postaráno.

“Jeanie! Koukej! Já umím plavat!” zapištěla Livy, zatímco pod Paulovým dohledem zuřivě plavala čubičku, s Boomerem po boku. Slova odpoutala jeho pozornost od dcery k Jeanne Louise, která právě vyšla z chaty a teď pelášila ke slunečníku. Postavil jí ho pod největší strom na kraji trávníku mezi domem a pláží. Roztáhl pod něj velkou osušku, a tak mohl v přímém přenosu sledovat, jak se na ni posadila a usmála se na Livy.

“Hodná holka!” zavolala. “Šikulka!”

“Nepůjdeš se vykoupat?” zeptala se Livy. Nechala plavání a nyní se vznášela ve vodě, nadnášená svými křidélky.

“Půjdu,” uklidnila ji Jeanne Louise, a pak dodala: “Později, až nebude tak slunečno. Moje kůže nemá ráda slunce. Dokud nezapadne, musím zůstat ve stínu.”

“Dobře,” řekla šťastně Livy a otočila se, aby znovu doplavala čubičkou k tatínkovi, s Boomerem v závěsu.

Paul si uvědomoval, že se k němu blíží dcera, ale ještě se na ni nedíval. Nemohl odtrhnout oči od Jeanne Louise. Pleť podobnou bílému mramoru slunce zjevně nikdy nespatřilo. A jakou měla perfektní figuru. Žádná twiggy bez jediné unce tuku, jak to bylo populární v dnešní kultuře, ale oblou a s křivkami na těch správných místech. Měla boky a ňadra, o nichž s jistotou věděl, že jsou pravá a ne koupená a strčená pod kůži nějakým chlapíkem v chirurgické masce. Vypadala jako starodávná římská socha, které nějaký dareba natáhl bikinky.

Jeanne Louise vyhlížela zatraceně dobře.

“Vyzvedni si mě zase na ramena, ať můžu skočit šipku, tati,” poručila si Livy, čímž si opět nárokovala jeho pozornost.

Vykouzlil úsměv, otočil si dcerku ve vodě tak, aby k němu stála zády, potom ji vyzvedl až docela nahoru nad svou hlavu. Postavil si Livy na ramena a přidržoval ji v pase, zatímco chytala balanc. Jen co ho plácla do rukou na znamení, že už stojí sama, pustil ji. Dál se už jen zlehka držela jeho rukou. V tom okamžiku našel pohledem psa.

“Uhni, Boomere,” nařídil, ale celkem zbytečně. Psík už plaval čubičku do bezpečí.

Při čekání, než mu seskočí Livy z ramen, Paul znovu pohlédl na Jeanne Louise. Pozorovala je, na rtech jemný úsměv, na klíně neotevřenou knihu. Oplatil jí úsměv, a když se ta jeho malá opička vrhla do vody, přeorientoval se zase na ni. Zvedl ruce, aby si ochránil obličej před gejzírem, který vystříkl do vzduchu, sotva Livy dopadla na hladinu. Potom se však opět zadíval na Jeanne Louise. Napadlo ho, že se asi bude muset brzy nakrmit.

“Ještě jednou!” prskala skokanka, jen co se vynořila nad hladinu. Paul se při pohledu na toho svého vodníčka rozchechtal a automaticky po něm sáhnul. Ale hlavou se mu honilo, že se později bude muset Jeanne Louise na to krmení přeptat. Třeba až bude Livy v posteli. Představa, jak jsou spolu v obývacím pokoji na pohovce, Jeanie mu vylézá na klín, líbá ho a hladí, zatímco on osvobozuje okrouhlá ňadra, aby je záhy zase uvěznil dlaněmi a ústy… Inu, chladná voda jezera není holt dost studená na to, aby udržela moje libido u dna, suše konstatoval poté, co si znovu zvedl Livy na ramena. Měl na sobě jasně červené plavky a ty před ním nyní trčely jako stan postavený naležato. Je zatraceně dobře, že mi voda sahá až po prsa a Jeanne Louise to nevidí, poznamenal v duchu, zatímco pomáhal Livy získat rovnováhu, než znovu seskočí dolů.

Jeanne Louise chvíli pozorovala Paula, Livy a Boomera, jak vyvádějí ve vodě rošťárny, a pak si lehla na záda a otevřela knížku, co si koupila ve městě. Byl to jeden z románů jejího bratrance Lucerna. Psal příběhy prodávané pod nálepkou paranormální romance, ale ve skutečnosti šlo o nefiktivní vyprávění popisující, kterak jeho příbuzní ke štěstí přišli a své životní druhy našli. Když ji v knihkupectví spatřila v regále s bestsellery, radostí vyprskla smíchy. Ačkoli Lucerna rozčilovalo, že je pro čtenáře takovým hitem, zbytek rodiny to považoval za okouzlující. Krom toho bylo vždy zajímavé uvidět jejich životy jeho očima. Nebo uzřít dokonce sama sebe a zjistit, jak vidí člověka ostatní.

Osobně nikdy nezapomene, jak ji popsal Lucern v příběhu o bratrovi Etiennovi a Rachel. Žena svým způsobem stejně krásná jako Lissianna a Marguerite, ačkoli jim vůbec není podobná. Tvář má okrouhlou, rty maličko tenčí, oči exotičtější a vlasy půlnočně černé.

Nikdy se nepovažovala za kdovíjakou krásku, obzvláště pak ve srovnání s tetou a sestřenkou. Kdykoli se s nimi poměřovala, cítila, že jí cosi schází. A rozhodně si o sobě nemyslela, že se byť i jen blíží tomu, co si představovala pod pojmem exotická. Sice se na tom stále nic nezměnilo, ale bratranec ji přivedl na myšlenku, že na tom koneckonců možná není zas až tak špatně.

S povzdechem knihu otočila, aby si přečetla zadní stranu obálky. Byl to příběh jejího otce Armanda, jak se dal posléze dohromady se svou životní družkou Eshe. Četla ji už několikrát, a přesto u jistých pasáží pořád ještě plakala. Milostné scény samozřejmě vždycky přeskakovala. Na čtení o sexu provozovaném příbuznými bylo podle ní něco zvrhlého. Co se jí týče, nedělali to. Narozené děti byly důsledkem neposkvrněného početí. V její hlavě byli všichni členové rodiny podobní panenkám Barbie a Kenovi, čili bez pohlavních orgánů.

Sotva si uvědomila, o čem to přemýšlí, musela se sama sobě vysmát. Dobrých sto let stará, notabene vědkyně, a přesto ji představa, že se její milovaní milují, stále uváděla do rozpaků. Kdo by to byl řekl?

Zakroutila nad sebou hlavou, otevřela knížku na první stránce a začetla se.

I když už ji měla párkrát přečtenou, ani se nenadála a děj si ji znovu získal. Zhltla několik kapitol, když vtom jí na nohy vystříkla studená voda. Příšerně se lekla. Boomer se vrátil z jezera, vesele se otřepával a voda šplíchala na všechny strany. Chundelatý vodotrysk.

“Ach! Já jsem naprosto hotová,” pronesla dramaticky Livy, sotva se dobelhala k Jeanne Louise. S unaveným povzdechem se zhroutila na osušku nalevo, a když se na ni vrhl mokrý Boomer a chtěl jí olizovat obličej, zasténala.

“Je v pořádku?” zeptal se s ustaranou tváří Paul, který právě dorazil k jejím nohám.

Jeanne Louise už vycouvávala z Livyiných myšlenek a hned přikývla, aby ho uklidnila. “Je jenom unavená, Paule. Spousta slunce, čerstvého vzduchu a plavání dítě prostě utahá.”

“Jasně.” Uvolnil se a trochu se usmál, potom si složil tělo na plážový ručník napravo od ní. Hověl si na zádech s rukama pod hlavou, nohy zkřížené v kotnících. S tichým vyčerpaným povzdechem mu klesla víčka. Jak to tak vypadá, Livy není jediná, koho řádění ve vodě řádně unavilo, pomyslela si Jeanne Louise. Očima klouzala po vlhkém těle v mokrých plavkách.

Zatraceně, ten kdo dělal tohohle mužského, svou práci rozhodně neodflákl. Hezky tvarované nohy, úzké boky, ploché břicho a přirozeně široká ramena s dobře vyrýsovanými svaly, kam jen oko pohlédne. Žádné zbytnělé hroudy svaloviny, jako mají kulturisti, ale tělo rozeného atleta. Měla podezření, že kdyby se nedal na vědu, mohl z něj být profesionální sportovec.

“Já mám hlad,” prohlásila najednou Livy a Jeanne Louise se na ni podívala. Malá zírala na tři větve nad nimi. Boomer byl stočený vedle ní a pozoroval, jak pohybovala prstíky a píchala do vzduchu, jako by počítala listy nad hlavou nebo něco na ten způsob.

“Hmm,” zamumlal Paul, pořád se zavřenýma očima. “Hamburgery na grilu nebo párky na ohni na pláži?”

“Párky!” zapištěla Livy, až se Boomer rozštěkal.

“Tak běž najít dlouhé klacky, na kterých je opečeme a dřevo na oheň,” zavelel Paul, aniž otevřel oči.

Livy okamžitě vyskočila a rozběhla se po pláži, aby našla, co po ní chtěl. Boomer utíkal za ní a kmital ocasem.

“To by ji mělo zaměstnat tak na pět minut,” poznamenala pobaveně Jeanne Louise.

“Jo.” Paul se ironicky usmál a otevřel oči. “Což postačí, abychom vyřídili tvoje krmení.”

Vykulila na ta slova překvapeně oči a on se ušklíbl.

“Samozřejmě ne krmení jako takové. Myslel jsem to tak, že jsem nezapomněl. Vím, že se potřebuješ nakrmit, a chtěl jsem tě ujistit, že se o to postaráme později. Jakmile půjde Livy do postele.” Odmlčel se a pak, když zůstala zticha a jenom na něj hleděla obrovskýma očima, se zeptal: “Bude to stačit? Vydržíš tak dlouho?”

Moment na něj zírala. Poté sklopila oči k jeho nahé hrudi a klínu, ale hned je zase zvedla a bleskově se mu podívala do tváře. Jazyk se jí teď lepil na patro, proto jen přikývla.

“Domluveno.” Paul se naklonil a políbil ji na čelo, potom se zvedl. Šel za dcerou, aby jí pomohl nasbírat dřevo na oheň a najít větve dost rovné a silné, vhodné na opékání párků. Boomer vrtící ocáskem se mu coural za patami.

Jeanne Louise se za nimi dívala a očima si vychutnávala každičkou píď opálené mužské kůže, kterou neschovávaly rudé plavky s nohavičkami. Pánbíčku na nebíčku, prý ji večer nakrmí. Rozhodně se měla na co těšit.

9. KAPITOLA

Jeanne Louise se ve vodě obrátila na záda a zírala na tmavnoucí oblohu. Ještě bylo světlo, ale slunce již zapadalo. Nebe se koupalo v jantaru a nachu. Dlouho nepotrvá a vytratí se také tyto barvy a na svět se snese noc. A právě tuto chvíli si vybrala na vykoupání, po kterém celý den tolik toužila, ale netroufala si, dokud bylo slunce vysoko.

Vydechla rozkoší z toho, jak jí voda mazlivě laskala tělo a údy, obrátila hlavu a pohlédla na chatu. V kuchyni a v obývacím pokoji se svítilo. Zatímco tady venku bylo ještě dost jasno a bylo celkem dobře vidět, uvnitř se již do koutů vkrádaly stíny.

Opekli si párky, a pak si opekli ještě maršmelouny. Aby se mohla zúčastnit, založil Paul ohniště na samém okraji pláže, kam dosahoval stín stromů. Potom se odešli dovnitř podívat na jeden kousek ze štědré nabídky filmů patřících k vybavení chaty. Většinou šlo o starší snímky, našli jen jednu nebo dvě novinky, ale vůbec jim to nevadilo. Ke konci filmu se začaly Livy klížit oči, a Paul rozhodl, že je nejvyšší čas, aby šla na kutě.

Ukládání do postele nechala na něm a sama se vydala ven. Jednou mrkla na jezerní hladinu pod tmavnoucí oblohou a rozhodla se, že nadešel správný okamžik na svlažení těla.

Klapnutí zavíraných dveří se sítí proti hmyzu obrátilo její pozornost na dům. Když spatřila Paula, jak kráčí k písečné pláži, bezděky se usmála. Postavila se na dno a vykročila ke břehu. Paul na ni počkal na kraji vody a rozvinul osušku. Ani si nevšimla, že ji měl v rukou.

“Děkuji,” zašeptala, když jí přehodil hebké froté přes ramena. “Podařilo se ti Livy uspat?”

“Zhasla jako svíčka. Ani obraz ani zvuk a Boomer jí chrupe stočený v nohách,” usmál se. “A od příjezdu sem ji ani jednou nerozbolela hlava.”

“Možná jí prospívá čerstvý vzduch,” poznamenala a přitáhla si konce osušky pod bradu.

“Možná,” přisvědčil Paul. Couvnul, chvilku na ni zíral a pak vyhrkl: “Asi máš hlad.”

Jeanne Louise znehybněla. Nemluvil o jídle. A měl pravdu. Měla hlad. Dáma na veřejných záchodcích v obchodním domě byla pouhá jednohubka. Mělo to však háček. Bála se, že se moc rozparádí a vezme si od něj krve příliš mnoho.

“Zdravíčko, sousedi.”

Když se Paul podíval za hlasem, koukla se i ona. Blížil se k nim vysoký, štíhlý muž středních let s širokým úsměvem na tváři. Koutky rtů se jí samy od sebe zvedly.

“Jsem Russell Jackson,” představil se nově příchozí a jen co došel dost blízko, napřáhl k nim ruku.

Paul se jí chopil první a potřásl si s ním na přivítanou: “Paul Williams,” udal jméno, pod kterým je Jeanne Louise zapsala v motelu. Těžko mohla použít jejich skutečné příjmení, když byli na útěku. A Williams bylo pořád lepší než Smith. Otočil se a ukázal na Jeanne Louise: “A tohle je má žena, Jeanie.”

Překvapeně na něj pohlédla, ale rychle se vzpamatovala, a když se k ní vetřelec obrátil a podal jí ruku, přičarovala si úsměv.

“Je mi potěšením,” řekl Russell, sotva pustil její ruku. “Máme pronajatou sousední chatu. Už jsme tu týden. A ještě nám jeden zbývá, než budeme muset zvednout kotvy a vyrazit k domovu. Musíme do práce,” sdělil jim s grimasou, která naznačovala, že by raději zůstal na dovolené.

“Je tu hezky?” zeptal se Paul.

Russell přikývl. “Krásně. Počasí skvělé, chata nádherná a sousedé byli doposud bezvadní.”

“To rád slyším,” zabručel Paul.

“No, všichni jsme se seznámili, padli si do noty a poflakovali se tu tak nějak pospolitě. Alespoň minulý týden. Ale kromě dvou rodin tu byli všichni jen na jeden týden. Corbyovi támhle vedle vás a my.” Ukázal na cedrové stavení napravo od jejich chaty. “Moje rodina a já bydlíme v chatě na opačné straně,” dodal Russell a ukázal směrem, odkud přišel.

“Jestlipak jsou ti Corbyovi stejně přátelští jako vy?” otázala se s úsměvem Jeanne Louise.

“To si pište. Fajn lidi,” ujistil ji. “Mají dva kluky, osm a deset, a my se ženou máme dceru, té je šest, a devítiletého syna. Ti čtyři si spolu hráli a fantasticky se bavili, zatímco my dospělí jsme měli pohov a chodili se navštěvovat. Dneska si vyrazily obě rodiny do provinčního parku. Vzali jsme děcka na výšlap do přírody, než odjíždějící vyklidí pole. Na zpáteční cestě jsme se stavili na večeři a zrovna jsme dorazili. Proto vás nepřišel nikdo přivítat už dřív,” vysvětlil a zahájil výslech: “Máte děti?”

“Dcerku,” přikývl Paul. “Livy. Je jí pět.”

“Páni, moje Kirsten bude štěstím bez sebe. Holka na hraní místo všech těch klučisek,” zachechtal se.

“Zítra se s ní Livy určitě ráda seznání,” řekla Jeanne Louise, když Paul zaváhal. “Ale teď už spí.”

“Jo, žena taky zrovna ukládá omladinu do pelechu. Všecek ten čerstvý vzduch a hraní je vyřídily,” poznamenal Russell s širokým úsměvem, který naznačoval, že to není věci na škodu. “Ale až to všechno uspíme, říkali jsme si, že my dospělí bychom si mohli udělat táboráček, trochu si odfrknout a dát si pár drinků. Co vy dva na to?”

“Souhlas,” přitakala Jeanne Louise, když se na ni Paul jen nejistě podíval.

“Bezva, bezva.” Russell se ohlédl dozadu ke své chatě a pak pohlédl ke Corbyovým, a Jeanne Louise si přečetla jeho myšlenky. Nejlepší by bylo, kdyby si udělali oheň před chatou, ve které bydlela ona s Paulem. Byl by stejně daleko od chaty Jacksonových i od chaty Corbyových, takže by všichni měli děti na doslech a mohli na ně dát pozor.

“Mohli bychom si udělat táborák tady, před naší chatou, kdybyste chtěli. Viď že ano, zlato?” navrhla Russellovi, když z něho vyčetla váhání. Budiž mu ke cti, že nechtěl být vlezlý.

Paul okamžitě přikývl. Bylo jí jasné, na co myslel. Nejenže to bylo stejně daleko k oběma sousedním chatám, ale navíc zůstanou blízko, aby uslyšeli Livy.

“To je fajn nápad,” zakřenil se Russell. “Jenom to zajdu povědět Johnovi. Corbymu,” dodal, protože jim předtím neřekl jeho křestní jméno. “Půjdu to říci jemu a pak se vrátím do chaty, povím to ženě a sbalíme do chlaďáku něco k pití a k jídlu. Sejdeme se tady… řekněme… za půl hodiny?” tázavě zvedl hlas.

“To zní dobře,” přitakal hned Paul.

Přikyvující Russell se vydal k chatě Corbyových.

“Nejlepší bude, když půjdeme dovnitř a nakrmíme tě hned teď,” zašeptal Paul, to už ji bral za ruku a směroval k chatě.

“To je v pořádku, Paule. Mohu počkat, až se vrátíme dovnitř na spaní,” uklidnila ho, ale ruku mu ponechala. Mají-li sedět s ostatními páry u ohně, chtěla si natáhnout některé z triček a kraťasy, co si pořídila ve městě.

“Víš to jistě?” naléhal Paul, když otevřel sítěné dveře a dal jí přednost.

“Naprosto jistě,” odpověděla, zatímco kolem něj procházela do kuchyně, a nelhala. Při tom, jak byla vyhladovělá, a jak se ráda nechávala unést, když ji líbal a laskal, bude lepší počkat a zjistit, jestli se jí nepoštěstí nejprve lehce kousnout někoho z nových sousedů a zahnat nejhorší hlad. Zabít si Paula nešťastnou náhodou byla ta poslední věc, co by teď chtěla udělat. Nepříjemné myšlenky odstrčila do pozadí a zamířila ke svému pokoji se slovy: “Jdu se převléknout.”

“Tak dobře. Nachystám pro nás nějaké pití a něco na zub,” odtušil Paul cestou k lednici.

Jeanne Louise si s převlékáním přichvátla a objevila se v kuchyni s úmyslem pomáhat Paulovi dřív, než byl hotov s přípravou poživatin. Pomohla mu pak všechno dopravit dolů na pláž. Zatímco Paul zapaloval oheň, přinesla osm zahradních židlí patřících k vybavení chaty a rozestavila je dokola kolem ohniště.

“Koukněme se na to. Vyrobil jsi táborák jedna báseň, Paule,” zahlaholil Russell, který se vynořil ze tmy s chladicím boxem v ruce a drobnou brunetkou v patách. V jedné ruce nesla tácek plný sýrů a ve druhé pytlíky chipsů. “Tohle je moje lepší polovička Cecily. Cecily, dovol, abych ti představil Paula a Jeanie Williamsovy.”

“Ahoj,” řekla Jeanne Louise a popoběhla dopředu, aby se ujala chipsů, protože brunetce začal jeden klouzat z prstů.

“Děkuji,” zakřenila se Cecily. “A ahoj.”

Jeanne Louise se zachechtala a následovala ji ke dvěma křesílkům, mezi které postavil Russell chladicí box.

“Mám doma ještě nakrájené klobásky a krekry,” oznámila Cecily, pokládajíc sýrový talíř na box. “Za minutku jsem zpátky.”

“Nehodila by se ti ruka navíc?” nabídla se Jeanne Louise.

“Vlastně ano, kdyby ti to nevadilo,” usmála se Cecily. “Musím vzít ještě sklenice.”

“Vůbec ne,” uklidnila ji, pytlíky s brambůrky položila vedle chlaďáku a vydala se za ní zpátky k chatě, kterou si Jacksonovi pronajali.

“Když mi Russell pověděl, že vy dva máte holčičku zhruba ve věku naší dcerky, moc se mi ulevilo. Ne, že by si kluci s Kirsten nehráli, ale vím, že se líp pobaví, když bude mít na hraní kamarádku,” poznamenala Cecily, jakmile došly k chatě.

“Livy bude určitě také ráda, že tady bude mít děvčátko na hraní,” ujistila ji Jeanne Louise. Prohlížela si Cecilyiny dlouhé vlasy a myslela na to, že dobře skryjí stopy po kousnutí. Přinejmenším před Paulem. Bude jí však muset podstrčit do hlavy myšlenku, že to jsou komáří štípance, aby měla připravené vysvětlení pro případ, že by je uviděl manžel. Vpichy nebudou velké, ale bude je tam mít.

“A jsme tady,” hlesla Cecily, jen co ji zavedla do chaty. Byla zařízená a vybavená prakticky stejně jako ta jejich, podobně atraktivně, všimla si Jeanne Louise. Potom už na nic nečekala a upřela oči na Cecily, pronikla jí do myšlenek a přešla za ni na rychlé kousnutí. Dárce téhož pohlaví bylo vždycky nejlepší kousat zezadu. Většina lidí měla vizuální paměť. Pokud se během kousání dívali pouze na prázdnou zeď, snižovala se tím pravděpodobnost, že se jim při pohledu na nějakého člověka nebo věc vybaví, že je někdo kousnul.

Jeanne Louise si dávala dobrý pozor, aby jí nevzala krve přespříliš. Což teď, když nebyla vzrušená a pohlcená vírem vášně, byla brnkačka. Po předkrmu pomohla Cecily posbírat dobroty a propriety, které chtěla vzít s sebou, a odnést je nazpět k ohni.

Dorazily k němu ve stejnou chvíli, kdy z druhé strany přicházeli Corbyovi. Russell navzájem představil Johna Corbyho, jeho manželku Sharon a Jeanne Louise, a potom už se všichni usadili okolo ohně a začali se seznamovat.

Oba páry byly vcelku milé, rozhovor se nesl v přátelském, zábavném duchu a Jeanne Louise se skutečně bavila, když vtom se však z chaty za nimi náhle ozval výkřik. Ztuhla. Ve zlomku sekundy byla na nohou a málem se zapomněla a rozběhla se za Livy rychlostí nesmrtelných, ale na poslední chvíli se ovládla a přinutila se pohybovat sice bleskově, přesto však přiměřeně možnostem smrtelníků. Ale bylo to těžké – chtěla letět jako vítr. Nevěděla, co malou vzbudilo, ale očividně na ni přišla další z bolestí hlavy.

Dokud se vedle ní neobjevila Paulova ruka a neotevřela jí dveře do chaty, vůbec si neuvědomila, že se jí držel v patách.

“Díky,” hlesla, když vkročila dovnitř. Okamžitě nechala předstírání, vykašlala se na loudání smrtelníků a nasadila sprint nesmrtelných. No co, byli v domě a nikdo cizí ji při tom neviděl.

Livy ležela na zemi vedle postele. Vyhublým tělíčkem otřásaly srdcervoucí vzlyky. Boomer jí olizoval obličej a kňučel strachy. Sotva vstoupila do ložnice, Jeanne Louise jí vklouzla do myšlenek, ale tentokrát tam nebylo po bolestech hlavy ani památky.

“Božínku, zlatíčko, copak je?” sklonila se, aby holčičku zvedla.

“Spadla jsem z postýlky,” kvílela Livy, omotala ručičky Jeanne Louise kolem krku a držela se jí jako o život.

“Jéminkote, ty můj ubohý koblížku,” vrkala Jeanne Louise, pevně drobečka objala a kolébala v náručí. “Ublížila sis?”

“Loket,” vzlykla Livy a odtáhla se, aby jí mohla ukázat odřenou kůži na špičce lokte. Buďto se bouchla o noční stolek, nebo jak dopadla na podlahu, pomyslela si Jeanne Louise a divže se nerozbrečela úlevou. Žádná migréna, jenom tuctová nehoda. Dítko spadlo z postele.

“Koupit lékárničku mě nenapadlo,” ozval se Paul, který právě došel za nimi k posteli.

Jeanne Louise se na něj podívala. Všimla si, že se ulevilo i jemu. Pro jednou měla jeho dcerka zase jen normální dětskou bolístku.

“Zajdu se pozeptat, jestli Jacksonovi nebo Corbyovi nemají nějakou dezinfekci a obvaz, které by mohli postrádat,” dodal a otočil se k odchodu.

“Dobře,” hlesla Jeanne Louise a dál kolébala Livy, dokud malé neoschly slzičky. Potom už jen seděla s pacientem na klíně a čekala.

“Haló?”

Jeanne Louise se podívala ke dveřím, odkud se ozvalo volání ženského hlasu. Poznala Sharon Corbyovou. “Tady vzadu.”

“Paul povídal, že prý jeho holky potřebují lékárničku a dezinfekci,” odtušila Sharon, jen co se za moment zjevila na prahu s obojím v rukou. “Chtěl se vrátit, ale já mu řekla, že my ženské to hravě zvládneme samy.” Pohledem našla Livy a soucitně se otázala: “Nespadl tady někdo náhodou z postýlky?”

Livy posmrkla a přikývla, potom vystrčila zraněný lokýtek a Sharon bez meškání vyrazila do akce. Za neúnavného cukrování prokládaného uklidňujícími slůvky typu: och, ach a ty můj malý drahoušku, nanesla na ránu nějakou mast a obvázala ji.

“Lepší?” zeptala se Jeanne Louise, jen co Sharon dokončila ošetření a vstala. Když Livy přikývla, pousmála se, dala jí pusu na líčko a zvedla se s ní v náručí. Uložila malou do postele, přikryla ji až pod bradu a láskyplně políbila na čelo. “Honem spinkej, miláčku. Zítra tě čeká spousta hraní.”

“Ano, mami,” broukla ospale Livy, zavřela oči a Jeanie strnula. Při tom oslovení se jí zastavilo srdce.

“Páni, ta usnula, jako když ji do vody hodí, chudinka,” zašeptala Sharon pobaveně.

Jeanne Louise se pomalu narovnala. V duchu na sebe hartusila, že Livy je jen zmatená z únavy a rozespání. To, že jí řekla mami, lautr nic neznamenalo. Neměla by mít chuť vytáhnout tu holku z postele, obejmout ji a bláznivě pusinkovat.

“Všechno to plakání a fňukání ji muselo utahat.”

Silou vůle se usmála a obrátila se k jejich dobré víle. Dobrovolné ošetřovatelce. A nedobrovolné dárkyni krve… ještě jeden zákusek před hlavním chodem, Paulem, dnes později v noci, by věru nezaškodil, pomyslela si Jeanne Louise. S našpulenými rty si zadumaně prohlížela krátký účes. Stopy na krku by bylo vidět. Pohledem sklouzla k jejímu zápěstí a obrovským, hamatným hodinkám, co na něm nosila. Zato na zápěstí skryje stopy řemínek, rozhodla Jeanne Louise.

“Mnohokrát ti děkuji za pomoc,” zašeptala a cestou k ní se vkradla ženě do mysli. Přinutila ji udělat čelem vzad a vyjít na chodbu, a potom uchopila její ruku a přiměla Sharon hledět před sebe do chodby. Opatrně odsunula řemínek hodinek a zvedla si obnažené zápěstí k ústům.

O několik okamžiků později vyšly obě ven, jako by se nechumelilo. Jeanne Louise se tiše pochechtávala, zatímco Sharon lamentovala, jak ráda by měla ke klukům holčičku. Barvitě jí líčila některé ze skopičin, co se synové během let navyváděli. Prý si je jistá, že holčička by nebyla takový potížista nebo by s ní aspoň nebylo potřeba tak často jezdit na pohotovost na šití.

“Livy je v pořádku?” zeptal se Paul, jen co došly k táboráku.

“Je v pohodě,” uklidnila ho Jeanne Louise, když usedla na židli vedle něho. “Sotva ji Sharon obvázala, hned zase usnula jako dudek.”

“Výborně.” Tiše se usmál, pak se natáhl po její ruce a poděkoval jí jemným stisknutím.

Jeanne Louise mu úsměv oplatila a pohodlně se uvelebila na židli, ale skoro se bála nadechnout pro případ, že si její ruku ponechal v dlani z pouhé roztržitosti. Líbilo se jí, když ji držel za ruku. Připadalo jí to tak nějak správné. Ačkoli to trochu rušilo. Hlavně proto, že jí bříškem palce bezmyšlenkovitě přejížděl po hřbetu ruky. Mrazilo ji z toho a chloupky na paži měla postavené do pozoru. Jednu chvíli se přistihla, že má problém sledovat smysl řečí, které se vedly okolo ohně, a když asi za hodinu Cecily mohutně zívla a prohlásila, že je zralá zatroubit večerku, dost se jí ulevilo.

Sharon nahlas zalitovala: “Už?” a podívala se na hodinky. Obočí jí vyjelo do vlasů. “Bohové, to už je půlnoc? Když se člověk jednou za uherský rok trochu baví, tak mu čas jenom uletí.”

“Jo a děcka se vzbudí za úsvitu,” poznamenala Cecily, vstala a začala sbírat zbytky toho, co s Russellem přinesli.

“Ano,” vzdychla si Sharon, zvedajíc se na nohy. “Pohni se, Johne, tvoji kluci budou od rozbřesku bušit na dveře ložnice, abys je vzal na ryby, jak jsi slíbil.”

John Corby zasténal. “Já na to zapomněl.”

“No, já ti garantuji, kamaráde, že dětičky nezapomněly,” zachechtal se Russell, když také vstal a chopil se svého věrného chlaďáku. Pohlédl na Paula. “Nechcete se s Livy přidat, Paule? V lodi jsou dvě volná místa. A Jeanne Louise by mohla jet s děvčaty do Londýna nakupovat. Mají to naplánované na dopoledne.

Jeanne Louise při nabídce ztuhla, strachovala se však zbytečně. Paul se uchechtl, ale zavrtěl hlavou. “Vřelé díky, Russelle, ale trpím mořskou nemocí, a Livy se potatila. Mimoto jsem na zítřejší dopoledne holkám slíbil výlet do zmrzlinového baru.”

“Dobrá,” pokrčil rameny Russell a otočil se k odchodu. “Třeba se uvidíme zítra odpoledne. Na rozvrhu je leháro na pláži a dohled nad potomky ve vodě.”

“To zní dobře,” řekl Paul. “Dobrou.”

Za doprovodu sborového přání dobré noci se sousední dvě dvojice odloudaly od ohně do svých příbytků.

“Opravdu trpíš mořskou nemocí?” zeptala se zvědavě Jeanne Louise.

“Naštěstí ano,” potvrdil ironicky.

“Pročpak naštěstí?” podivila se.

“Protože jsem mizerný lhář a být to jinak, jen těžko bych si vymýšlel věrohodnou výmluvu, jak se pozvání vyhnout.

“Rybaření tě neláká?” zajímala se pobaveně.

“Jeanie, jsem cvok do vědy,” odtušil suše, jako by na to snad mohla zapomenout. “Dej mi na hraní krev, buněčné kultury a Petriho misky, a budu šťastný jako blecha v kožiše. Ale žížaly, háčky a šupinaté, slizké ryby, ty jsou jedním slovem fuj.”

Zařvala smíchy a potom se s povzdechem rozhlédla. “Asi bych měla posbírat naše věci a také zamířit dovnitř. Dá se předpokládat, že i Livy bude vzhůru brzy ráno.”

“Jo,” zalitoval Paul a vstal. Využil toho, že ji držel za ruku, a vzal Jeanne Louise s sebou. Nečekala to, klopýtla a s lapnutím po dechu se mu rozplácla na hrudi. Okamžitě ji objal, aniž pustil ruku, za kterou si ji přitáhl. Díky tomu se nechtěně vyklenula a nalepila se na něj boky.

Oba na moment znehybněli, a pak Jeanne Louise zaklonila hlavu a vzhlédla Paulovi do očí.

“Ještě pořád se potřebuješ nakrmit.” V nočním vánku vyzněla ta připomínka jako pouhé zavrčení. Být Paul nesmrtelný, určitě by mu svítily oči. Věděla, že ty její s největší pravděpodobností ve tmě září.

Okamžik pouze klidně stála, vnímala, jak se v ní rodí a sílí žár, a pak vztáhla volnou ruku, vzala Paula kolem krku a přitahovala si ho, dokud nedosáhla na rty. Polibek byl zpočátku váhavý a tápavý, potom však Paul pustil její ruku a namísto ní vzal do dlaní obličej a polibek prohloubil. Ústa měl rázem náročnější, jazyk vyklouznul ven a začal prohánět ten její.

Zasténala a ovinula mu ruce kolem pasu. Postupovala vzhůru a hladově ho škrábala na zádech, načež spustila ruce a vkradla se mu prsty pod tričko, aby si sáhla na ukrytou pokožku. Paul při doteku zasténal a poté přiměl Jeanne Louise zvrátit hlavu dozadu. Tak mohl putovat rty po bradě dolů, až na hrdlo. Poté pustil její tvář a mučivě letmými doteky jí sjížděl dlaněmi po ramenou a dál dolů po pažích, až na spodní lem jejího trička.

Jeanne Louise se podívala dolů a instinktivně zvedla ruce. Vyhrnul tričko nahoru a přetáhl jí ho přes hlavu, jako by svlékal dítě. Vzápětí už se sneslo k zemi a dřív, než stihla dát ruce dolů, vyhledal a vzal do dlaní ňadra, přes vrchní díl plavek bez ramínek.

Na laskání odpověděla kňouráním, chytila se ho za ramena a stoupla si na špičky, trup prohnutý do oblouku, pánev pevně přitisknutou k němu.

Když pustil jedno ňadro a natáhl ruku, aby jí dosáhl za záda, začala mu sázet polibky na krk a olizovat jemně slanou kůži. Cítila, jak pokouší štěstí na přezce plavek, a pak se ten úsporný kousek černé tkaniny odporoučel a ona zůstala do pasu nahá, vydaná Paulovi napospas. Hladil a hnětl obnažené pevné kopečky a Jeanne Louise těžce dýchala a oždibovala mu krk.

Zaslechla, jak mumlá její jméno a zaklonila se, aby se na něj podívala, čehož pohotově využil, a než se nadála, přistály jí na rtech jeho rty. Polibek byl hladový, masáž prsou přešlapovala na prahu bolesti, a poté polibek ukončil a opět jí začal putovat rty dolů po krku. Prsty nalezl bradavky a dráždivě je žmoulal.

Jeanne Louise ho uchopila za hlavu a zanaříkala, mírně se zaklonila, aby měl lepší přístup, zatímco rty slaňoval k úbočí ňadra. Jazykem si umetal pěšinku a pak jím obtočil bradavku ve stejný okamžik, kdy ji vzal do rtů. Zalapala po dechu, kudlila ho za vlasy, a vzápětí se jí znovu nedostávalo kyslíku, to když sjel rukama na zadek a přitiskl ji pevněji na sebe.

Když jí vjel jednou rukou vzadu do šortek a stiskl zadní tvář, Jeanne Louise zaúpěla a jala se dorážet na to tvrdé, co měl mezi nohama. Paul zavrčel v odpověď a ruku si vyprostil. Popadl pásek těsných džínových kraťasů a pokusil se je shrnout dolů a přetáhnout přes boky, aniž by je rozepnul. Nešlo to, jak také jinak. Frustrovaně zavrčel se rty na hebkém ňadru a vzdal snahu o nemožné. Namísto stahování dolů, chytil Jeanne Louise přes pevnou látku mezi nohama a zatlačil nahoru. Málem ji zvedl ze země.

Vykřikla a chytila se ho za ramena, a když ucítila druhou ruku u svého pasu, překvapeně zalapala po dechu, a potom to sponka na džínech najednou vzdala. V příštím okamžiku ruka, kterou ji doteď držel v rozkroku, zmizela, a džíny se jí svezly přes boky a po stehnech dolů.

“Paule,” vydechla. Na pokraji mysli jí tančila mlhavá myšlenka, že by se měli uchýlit pod střechu do soukromí, ale nestihla se prosadit dříve, než poslal spodní díl plavek za šortkami a nahradil ho svými prsty. Proklouzl mezi nohy a znovu ji vzal do dlaně, ale tentokrát bez textilní překážky.

Zajíkla se, nemohla popadnout dech, proto popadla Paula za hlavu. Skoro surově si ho přitáhla od ňadra, aby mu mohla zmermomocnit ústa v polibku, který byl tvrdý, žhavý a téměř šílený. Není se ostatně co divit, když Paul propašoval své prsty mezi delikátní záhyby a sadisticky dráždivě si teď pohrával s kluzkou kůží. Když se jí podlomily už tak řádně roztřesené nohy, Paul padl na kolena do písku spolu s ní. Neúnavně ji líbal a laskal, díky čemuž se oběma proháněl žár a extáze, jedna vlna za druhou.

“Kriste,” zachraptěl najednou, odtrhl rty od jejích, aby žhavými polibky olemoval tvář a hrdlo, zatímco mumlal: “Stačí na tebe sáhnout a vzplanu plamenem.”

“Ano,” vydechla Jeanie, ačkoli neměla na mluvení ani pomyšlení, a pustila se ramen. Měla plné ruce práce. Zaměřila se na knoflík a zip džínů. Netrpělivě je rozepnula a sestrkala houževnatý materiál, čímž osvobodila erekci. Ta se dychtivě vyhoupla ven, tvrdá a rozpálená, k prasknutí nalitá lahodnou krví.

Popravdě řečeno, jednu chvíli zcela vážně uvažovala, že by vyzkoušela ono genitální kousnutí, o kterém toho už tolik slyšela. Měla však strach, aby mu to nebylo nepříjemné, a slibně se rozvíjející nálada nešla do stoupy. Raději do něho bez varování strčila. Ve své nedočkavosti však do toho dala víc síly, než měla v úmyslu, a Paul se zahekáním tvrdě dopadl naznak do písku. Nenechala ho ani pořádně se vzpamatovat. Bez jeho rukou na těle se cítila opuštěná a prázdná. Vylezla si na něj, konečně ho zase mohla líbat, a pak lehce dosedla, aby věnovala patřičnou pozornost i jeho tvrdému já.

Paul ji líbal, sténal, poslepu vzal do dlaní ňadra a laskal je, zatímco se o něj otírala, znovu a znovu. Ale potom sáhl po jejích bocích, přidržel ji na místě, posunul se přímo pod ni a přiměl ji klesnout. Tvrdé se tlačilo do měkkého.

Jeanne Louise nechala líbání a zvrátila hlavu dozadu. Zírala na hvězdy na obloze, přitom však neviděla ani jedinou. Vlhký žár ho pevně objal, svíral ho a tiskl od žaludu až po kořen. Chvěla se jejich smíšenou rozkoší. Poté hlavu opět sklonila, aby se na něj podívala, a zvedala se, až skoro vyklouzl ven těsně předtím, než poklesla, aby ho znovu pojala do sebe.

Paul jí hleděl do očí, čelisti zatnuté, jak přemáhal nápor vln, které jím spěchaly k vrcholu. Když zvedl ruku k její tváři, pootočila hlavu a otevřela ústa, aby mezi rty vpustila jeden prst. Okamžitě vtáhla návštěvu do pusy a začala sát. Pravidelně se pohybovala, natolik zaujatá vším, co dělala, že když Paul najednou vyškubl ukazováček z vlahé jeskyňky, chytil Jeanne Louise v pase a oba překulil, dokonale ji tím zaskočil.

V příštím okamžiku už ležela na zádech v písku a on na ní. Samozřejmě Paul, ne ten písek. Ačkoli asi i ten. Na krátko znehybněl, erekci ponořenou hluboko ve vstřícném lůně, ale když vztáhla ruce a přitáhla si jeho hlavu k polibku, rozpohyboval se. Vynášel oba na vrchol, za kterým už čekala nicota.

10. KAPITOLA

Paul se probudil s myšlenkou, že leží na té snad nejhrbolatější posteli, co kdy kdo vyrobil. Sotva se probral k plnému vědomí, otevřel oči a zjistil, že ta notně proleželá matrace je ve skutečnosti Jeanne Louise. Bleskově předvedl předpisový klik směrem nahoru, čímž ulehčil její hrudi od nemalé tíhy. Zahleděl se na ni se strachem, že ji zadusil nebo tak něco, ale půvabné poprsí se pravidelně zvedalo a klesalo. Dýchá, tudíž žije, pomyslel si a trochu se mu ulevilo. Opatrně se přesunul bokem a posadil se, aby se porozhlédl.

Oheň dohořel, zbyla z něho jen hromádka řeřavých uhlíků, a v chatách u Jacksonových a Corbyových bylo zhasnuto, ale na klidné hladině jezera se odrážel měsíc a hvězdy, a skýtaly jakés takés světlo. Za svitu luny vypadala voda až pohádkově lákavá, a Paul se přistihl při myšlence, že by si mohl jít zaplavat.

Oko mu sklouzlo nazpět k Jeanne Louise. Zatímco on sám byl z větší části oblečený, ona byla úplně nahatá. Ležela na zádech, roztažená na písku jako anděl spadlý z nebe. Očima obkresloval smetanové údy a hrudník, vybavoval si, jaký to byl pocit, když po něm klouzala a svírala se kolem něho, mokrá a žhavá. A při té vzpomínce okamžitě ztvrdl na kámen.

Tohle tedy nečekal. No dobrá, v hloubi duše možná doufal, že k tomu dojde. Ale jinak spíš čekal, že ho políbí, trochu vyhladí a pak se mu zakousne do krku. Úkol splněn. Místo toho však nad nimi vybuchla vášeň jako jiskrná přeprška. Zaplavila mu hlavu, až nebyl schopný myslet na nic jiného, než jak dospět k uvolnění, které ta blesková, zběsilá bouře smyslů slibovala.

Rozhodně dostála slibu, konstatoval v duchu. Vlastně to byla taková síla, že nevěřil, že poté, co bylo po všem, normálně usnul. Ačkoli se mu to pramálo zamlouvalo, chtě nechtě musel připustit, že když se přes něj ta bouře přehnala, upadl tak nějak do mdlob. Nikdy nic podobného nezažil. Nikdy nepoznal ženu jako Jeanne Louise. Vedle ní jsem cítil… naději, uvědomil si. A štěstí. A touhu nesrovnatelnou s ničím, co kdy zakusil. Dokonce ani s Jerri.

Přelila se přes něj vlna provinilých pocitů a opět obrátil pohled k vodní hladině. Miloval Jerri celým svým srdcem. Domníval se, že nikdy nenajde nikoho, kdo by se mu dokázal vetřít do srdíčka tak jako ona. Ale Jeanne Louise… Pohlédl na ni, očima hladil tvář, kterou spánek zbavil všech starostí. Jeanne Louise mu naplnila srdce, mysl a měl prazvláštní pocit, že ho dokonce vyplnila celého. Když se líbali, jako by mu vklouzla pod kůži. Jako by tam v těch úžasných okamžicích, kdy surfoval na vlnách rozkoše, byla s ním. Nikdy se mu ani nesnilo, že prožije něco takového. Ruku na srdce, až dosud byl přesvědčený, že největší lásku svého života už potkal a ztratil. Že se Jerri žádná nevyrovná, a že jediné, co mu nyní zbývalo, byla možnost vychovávat Livy.

Když si poté, co mu umřela Jerri, představoval budoucnost, viděl se od nynějška v roli osamělého, svobodného otce. Bude svou dceru s radostí doprovázet na cestě životem, vychová ji, pošle na vysokou, dovede k oltáři, potěší se s vnoučaty… a možná potom, až budu mít hotovo, říkal si v duchu, bych si mohl zase trochu užít s nějakou milou postarší vdovou ze sousedství. Takovou, co bude chápat, že už nikdy nebude nikoho milovat tak, jako miloval svou ženu.

Nyní si však namísto toho začínal malovat úplně jinou budoucnost. Budoucnost s Jeanne Louise… a to ho odvádělo od prvotního důvodu, proč ji vlastně unesl. Místo, aby se ji snažil přesvědčit, že má proměnit jeho dceru a zachránit jí tak život, hladově z ní rval šaty a na studeném písku pod jasným měsícem spojoval své tělo s jejím. Ne pouze tělo. Téměř měl pocit, jako by tu pod hvězdami splynuly jejich duše, a nebyl si jistý, zda tu svou dostal zpátky celou.

Po takové divoké jízdě by měl být uspokojený a mít jasnou hlavu, a místo toho už zase chtěl Jeanne Louise. Byl tvrdý a rozbolavělý, a bojoval s nutkáním sklonit se, políbit ji a začít celé to šílenství od začátku. A pak znovu. A ještě jednou. Mám-li být k sobě upřímný, pomyslel si Paul, nesmírně rád bych tady na pláži zůstal a strávil věčnost propletený a vnořený do Jeanne Louise.

Ztratil jsem ze zřetele svůj plán, uvědomil si nešťastně. Zatímco on se tady bohapustě bavil, jeho malá dceruška dál trpěla bolestmi hlavy a krůček za krůčkem se blížila smrti.

Ale nebyl jediný, kdo se nechal natolik unést, že dočista pustil z hlavy to, co měl dělat. Jeanne Louise se tentokrát ani nenakrmila, což bylo oficiálním důvodem, proč začali s praktikami, které rychle přerostly v nekontrolovatelnou vášeň.

Volně přeloženo: uděláme to znovu.

Stačilo pomyslet a kamarád ležící mezi Paulovýma nohama se vztyčil po vzoru vlajkových stožárů. S povzdechem pohlédl na klidné jezero a opřel se rukama o zem. Sotva se zvedl na nohy, kalhoty mu samy od sebe sklouzly z boků. Nechal je dopadnout na písek a vystoupil z prohřáté látky. Ještě si sundal tričko a přihodil ho k džínům.

Pohledem opět spočinul na Jeanne Louise. Ležela v písku, tichá a dokonalá. A pak se otočil a odběhl k vodě.

Jeanne Louise si ospale zavzdychala a otřásla se zimou. Překulila se na bok a jednou rukou poslepu hmatala po dece. Musela jsem se ve spaní odkopat, pomyslela si otráveně, ale když se její prsty místo do měkkých lůžkovin zabořily do drsného písku, zamračila se. Otevřela oči, zírala na pláž prostírající se před ní do dáli, a pak se prudce posadila, neboť se jí vrátila paměť. Už věděla, jak se sem dostala.

Paul vedle ní neležel, jak by čekala, ale jeho oblečení ano. Není nad nápovědu. Obrátila se a pohlédla na jezero. Když ho spatřila plavat směrem od břehu, dost se jí ulevilo. Probral se dřív než já, uvědomila si. No, jestli tedy omdlel, dodala v duchu. Věděla, že ona ano, ale— pohledem sklouzla k vyhasínajícímu ohni, a pak sáhla po opuštěných šatech. Jen co ucítila, že jsou ještě teplé, uvolnila se. Není to dlouho, co si je sundal, a od chvíle, kdy odešli jejich sousedé, a oni se na sebe vrhli jako párek nadržených týnejdžrů, uběhla podle jejího odhadu minimálně hodina, ne-li dvě. Musel padnout rovněž do mdlob.

Pohledem opět zabloudila k jezeru. Krátce uvažovala o tom, že by se k němu připojila. Pouhá vzpomínka na to, co spolu dělali, v ní totiž vzkřísila touhu. Než se nadála, byla téměř v plné síle a vzbouzela v ní chutě. Chtěla se Paula zase dotknout a políbit ho, vtom v ní však zvedl svou šerednou, leč co naplat rozumnou hlavu kmotr Rozum. Poslechne-li svůj instinkt a půjde za Paulem do jezera, nemuseli by se dostat z vody dřív, než se do toho zase pustí. Pokud k tomu dojde a ztratí v jezeře vědomí, ona možná přežije, nanoboti ji oživí, až ji voda vyplaví na břeh, ale Paul se utopí. Tohle tedy riskovat nechtěla.

S úšklebkem si posbírala plavky, šortky a tričko, zvedla se a zamířila do chaty. Vzdálit se od pokušení jí připadalo jako nejbezpečnější cesta.

Když vkročila do chaty, okamžitě se vydala do ložnice, jen se ještě cestou stavila za Livy. Holčička tvrdě spala, ale Boomer zvedl hlavu a zavrtěl ocáskem. Jeanne Louise se usmála. Pejsek je té malé oddaný stejně jako její táta, pomyslela si a pohledem zalétla ke sladké spící tvářičce. Ty dva dny, kdy dívenka jedla a jídlo jí chutnalo, na ní začínaly být poznat. Když nic jiného, Livy už nevypadala tak vychrtle a průsvitně, jako když ji viděla poprvé. A to bylo moc dobře.

Nechala malou spát, pokračovala chodbou do své ložnice a rovnou do koupelny. Pohled na sebe v zrcadle ji zastavil. Od hlavy k patě byla pokrytá pískem. Jemná zrníčka se jí držela jako blechy psa.

Jeanne Louise se zašklebila, špinavé oblečení hodila na zem a pustila vodu ve sprše. Nechala ji ohřívat a zatím si zaběhla do pokoje pro jednu ze dvou nočních košil, zakoupených v obchodním domě. Normálně je sice nenosila, ale napadlo ji, že to tak bude lepší, protože v noci by ji mohla ta malá potřebovat, a ona pak bude muset vstát a utíkat za ní. Odnesla si růžovou noční košilku sahající po kolena do koupelny, kde ji položila na pult a sáhla do vody, aby zkontrolovala teplotu. Byla teplá tak akorát. Jeanne Louise vešla do malého sprchového koutu a zavřela dvířka.

Na loudání ji nikdy neužilo, osprchovala se rychle. Za deset minut byla venku. Z menšího ručníku si udělala turban a do velké osušky se utřela, načež si navlékla košilku. Potom si ještě ručníkem vydrbala vlasy a rozčesala se. Mínila je nechat volně uschnout, ale při představě, jak leze do postele s mokrou hlavou, udělala obličej. Bleskové propátrání skříňky pod umyvadlem jí vyneslo fén. Sláva. Vysušila si vlasy a při foukání je pomocí kartáče podtočila.

Spokojená, že nebude spát na vlhkém polštáři, a nevzbudí se s vlasy trčícími do všech světových stran, uklidila fén a kartáč a zamířila zpátky do ložnice. Jednu chvíli uvažovala, že rovnou zaleze do postele, nakonec se však rozhodla, že se raději přesvědčí, zda je Paul stále ještě v jezeře a je v pořádku. O smrtelnících bylo známo, že dostávají křeče a topí se. Krom toho měla trochu žízeň a sklenicí vody by nepohrdla. Vezme si pití a zajde zkontrolovat Paula.

Vyklouzla z ložnice, znovu se mrkla na Livy, a potom už prošla obývacím pokojem do kuchyně. Letmý pohled z obrovských oken, která v obýváku zabírala téměř celou stěnu, toho mnoho neodhalil, ale je pravda, že se ven podívala opravdu jen zběžně. V kuchyni vyndala ze skříňky sklenici a odešla ke kohoutku pustit vodu. Nechala ji odpouštět a mezitím vyhlédla z okna nad dřezem a očima propátrala pláž a jezero. Když Paula nikde nespatřila, zamračila se. Jezerní hladina byla zlověstně klidná, nikde nikdo. Pohledem zalétla ke zbytkům táboráku a zrovna jí došlo, že zmizely jeho svršky, když se za ní otevřely dveře.

S úlevou strčila sklenici pod tekoucí vodu a zeptala se: “Jak sis zaplaval?”

“Báječně,” odpověděl, zatímco veleopatrně zavíral dveře, aby neklaply a nevzbudily Livy. Vypnula vodu a slyšela, jak položil něco na stůl a prošel kuchyní za ní, ale když jí jeho ruce vklouzly zezadu kolem pasu, stejně se lekla.

“Seš mokrej,” zaprotestovala se smíchem, když si ji přitáhl pozadu na hruď a odhrnul vlasy, aby ji políbil z boku na krk.

“Mmmm, nemám ručník,” zamumlal se rty na pokožce hrdla. “A ty ses zapomněla nakrmit.”

Jeanne Louise sevřela sklenici a podívala se na něj přes rameno. Vzápětí zalapala po dechu, neboť jednou rukou vyjel nahoru, aby přes bavlnu noční košile našel ňadro. A když to druhou rukou vzal naopak na jih, položil dlaň mezi nohy a přitiskl ji zády k sobě, zalapala po dechu znovu. Ručník nebyl jedinou věcí, co mu scházela. Také obléknout se lehce pozapomněl, uvědomila si Jeanne Louise, když ucítila, jak ji skrz tenkou látku cosi tlačí.

“Paule,” zašeptala a vlastně nevěděla, co tím chtěla říci. Zda to byla prosba, výstraha nebo napomenutí. Stejně na tom nezáleželo. Paul sklonil hlavu, aby ji políbil a rázem bylo Jeanne Louise všechno jedno. A když zabloudil rukou pod košilku, kde nahmatal a polaskal nejprve jedno a potom i druhé ňadro, nezáleželo jí už vůbec na ničem. Při tom doteku se jí z hrdla vydralo zasténání a Jeanne Louise se mu prohnula v ústrety a náruživě oplácela polibky.

Když Paul přerušil polibek a jen bůh ví pokolikáté se vydal rty na pouť k uchu, povzdechla si a naklonila hlavu. Na ruku jí vystříkla studená voda, což Jeanne Louise připomnělo, že pořád drží sklenici a teď ji podvědomě naklonila. Raději postavila sklenku na linku, aby nepřišla k úhoně. Paulova ruka pečující o ňadra zatím stáhla košili úplně, čímž je zcela odhalila. Jednou rukou si teď střídavě pohrával a mazlil se s oběma natěšenými bobulkami. Druhou rukou košili pro změnu vyhrnoval nahoru.

Jeanne Louise položila dlaň na hřbet ruky na prsou. Druhou rukou sáhla dozadu a chytila ho za šíji. Potom k němu otočila hlavu, aby vyloudila další polibek. Paul se podvolil, položil rty na rty a ústy tlumil zajíkavé sténání, které následovalo poté, co se rukou konečně vkradl pod košili a rovnou mezi nohy.

Když prsty nahmatal samotné jádro, nechal líbání a zašeptal: “Bože, ty už jsi na mě nažhavená a mokrá.”

Mlčky stáhla ruku, kterou ho na ňadrech povzbuzovala k akci a sáhla za sebe po tvrdém přívěsku, kterým do ní už hezkou chvíli šťouchal. Jasném to důkazu, že na tom byl podobně jako ona. Sevřela ho prsty, stiskla a pak znovu zasténala, neboť extatické pocity, které jí protékaly, nabraly na síle.

S tichou kletbou ji rukou v rozkroku přiměl Paul couvnout kousek dál od dřezu. Druhou vykasal noční košili a přidržel ji bokem, aby nezavazela. V příštím okamžiku už vjížděl do Jeanne Louise a jí nezbylo, než se chytit linky.

Jakmile do ní vstoupil, zaslechla ho těsně vedle ucha táhle zasténat. Ruka mezi nohama ji ani na chvíli nepřestala dráždivě laskat. Ta druhá, co prve vyhrnovala noční košili, nyní sevřela hořejšek stehna a tlačila ji pozadu do něj, zatímco on přirážel.

Na moment zavřela oči před přílivem pocitů a vjemů, které jí řádily v tělesné schránce, a když se vysunul a hned zajel zase zpátky, tiše zaúpěla. Bytnělo v ní napětí umocněné tím jeho, a Jeanne Louise si byla jistá, že co nevidět vyletí do povětří, když vtom Paul najednou znehybněl. Zamžourala a otevřela oči, zahlédla jejich odraz v okenním skle a na Paulově tváři spatřila mrak.

Dříve, než se mohla zeptat, co se stalo, vytáhl se z ní, popadl ji za zápěstí a jal se Jeanne Louise odvlékat z kuchyně. Jelikož i ji samotnou už napadlo, že na dřevěné kuchyňské podlaze by je po vší té euforii čekalo setsakra tvrdé přistání, slovem neprotestovala a poslušně capala za ním.

Paul ji odvedl do ložnice a rovnou k posteli, kde se zastavil a otočil se čelem k ní. Sáhnul po spodním lemu noční košile, nepochybně měl v úmyslu ji sundat, ale Jeanne Louise ho zaskočila a odstrčila ho pozadu na postel. Dopadl na měkkou matraci, oči vykulené, a pak se zakřenil.

“Ráda býváš nahoře, viď?” konstatoval pobaveně, zatímco popolézal výš, aby mu nohy nevisely z pelesti.

Místo odpovědi se sama chopila lemu a přetáhla si noční košili přes hlavu. Odhodila ji na zem, prošla podél postele až na úroveň jeho boků, natáhla se a vzala do ruky erekci.

Paul ztuhl, pouze ji sledoval očima.

“Posuň se blíž ke kraji,” nakázala šeptem ze strachu, že probudí Livy spící ve vedlejším pokoji.

Zvedl obočí, ale podle rozkazu se posunul na samý okraj matrace, divže nespadl z postele.

Jeanne Louise se usmála a přehodila přes něj levou nohu. Chodidlo položila na postel vedle jeho boku, zatímco pravá noha zůstala na zemi. Poté využila toho, že má věci pevně v rukou, a navedla ho do sebe.

Když na něj Jeanne Louise klesla, Paul zasténal a vztáhl po ní ruce. Jedna nalezla ňadro a začala ho mnout a hladit, ale druhá vjela mezi ně, našla jádro slasti a něžně ho hýčkala. Ruku mezi nohama Jeanne Louise nevyrušovala, ale tu na ňadrech mu zabavila. Pevně ji stiskla a přitáhla k ústům. Zatímco se na něm zvedala a opět klesala, jemně ruku políbila. Následovala chvilka olizování mezi prsty, načež pusinkami vydláždila cestičku přes dlaň k zápěstí, a sem tam si i lehce uždibla. Znovu se zvedla a klesla a zjistila, že chodidlo na podlaze to usnadňuje.

Zahleděla se mu nad jeho rukou do očí, ještě jednou se zvedla, ale když po něm sjížděla dolů tentokrát, vysunula tesáky a zabodla mu je do masa. Paul zavrčel, vzepjal se na posteli a ztuhnul. Jakmile se mu však každičký sval křečovitě stáhl pod přívalem rozkoše, která následovala, vyrazil boky nahoru a tvrdě do ní přirazil.

Jeanne Louise si uvědomovala, že se v extázi rozkřičel a otřásal se pod ní uvolněním. Ale když sála z jeho zápěstí a současně ho tvrdě vyjížděla, ty vlny blaha zvolna doháněly i její vlastní tělo. Chvěla se jako struna kytary, na kterou zkušená ruka vybrnkává akordy předehry k Panence. Nedokázala přestat. Nezastavila se, dokud se přes ni nepřehnala přílivová vlna rozkoše a nenarazila na její mysl s tak zdrcující surovostí, že se omráčená propadla do tmy.

Jeanne Louise probudil vzdálený nářek. Otevřela oči, chvíli nechápavě civěla na hruď, na níž ležela, a posléze vzala na vědomí vzlykot a pláč přicházející z vedlejšího pokoje. Livy. Na moment strnula a pak se z Paula zvedla. Dokonce se jí ho podařilo nevzbudit. Jen co byla na nohou, popadla pohozenou noční košili a cestou do dívčiny ložnice si ji přetáhla přes hlavu. Když tam však vešla, dítě nikde.

Zamračila se, udělala čelem vzad a šla za brekotem a kvílením. Dovedly ji do obývacího pokoje. Holčička byla schoulená na gauči, zoufale objímala Boomera a plakala, až srdce usedalo.

“Copak se stalo, miláčku? Zase tě bolí hlavička?” vyhrkla Jeanne Louise a hrnula se za ní.

Livy okamžitě zvedla hlavu z pejskova kožichu. Vykulila očka a potom vzlykavě zanaříkala: “Já myslela, že jste s tatínkem mrtví!”

“Cože?” užasla Jeanne Louise usedajíc na pohovku vedle ní. Jen co se ponořila do dívčiny mysli a ucítila, jak tam řádí a roztahuje se bolest, mimoděk sebou trhla.

“Sly-slyšela jsem kři-křik,” zajíkala se maličká. “Probudilo mě to a bolela mě hlava, a tak jsem tě šla hledat. A tatínek… oba dva jste tak strašně tvrdě spali, n-nemohla jsem vás pro-probudit,” vzlykala zoufale. “Myslela jsem si, že jste mrtví.”

“Ne, samozřejmě, že nejsme, miláčku,” chlácholila ji Jeanne Louise, to už v Livyině hlavě pilně pracovala na odstínění bolesti. “Tvůj tatínek je také v pořádku. Jenom jsme spali.”

“Tak proč jste se teda neprobudili, ani když jsem vámi třásla a křičela?” zeptala se holčička. Otázka otázek, že ano? Nicméně jak Jeanne Louise přesměrovávala její bolest na sebe, přestávala Livy pomalu vzlykat.

“Asi jsme u táboráku jenom vypili moc vína,” zalhala Jeanne Louise. Pane Bože, museli jsme být dočista kaput, jestli nás neprobudilo, jak s námi třásla a křičela. A, panenko sedmibolestná, navíc jsme byli oba nazí a… no, řekněme v poněkud choulostivé pozici. Ne, že by si toho Livy všimla. Chvála Bohu.

“Takže tě probudil křik?” zeptala se najednou Jeanne Louise. S bolestí, která jí nyní bušila v hlavě, pomalu chápala.

Livy posmrkla a přikývla. “Křičeli jste. Oba dva. Táta i ty.”

“Hmm, to jsme asi museli mít nějaký ošklivý sen,” mumlala Jeanne Louise. Dobře věděla, že to byly jejich extatické výkřiky, co tu malou vzbudilo. Budou se muset postarat, aby nebyli hned vedle, až se budou v budoucnu věnovat… ehm… raději nedomyslela větu do konce. Prostě už nedokázala uvažovat jasně. Tento záchvat byl ještě horší než ten předešlý. Byly čím dál nesnesitelnější.

Rozhodla se, že už je děvčátko utěšené dost, a uspala ho. Livy se svezla na Boomera a Jeanie ještě několik minut zůstala v její mysli, aby měla jistotu, že aspoň prozatím bude všechno dobré. Pak se natáhla na gauč vedle těch dvou a čekala, až poleví tentokrát její vlastní bolest.

Při čekání se pokoušela přemýšlet o jejich situaci. Snažila se přijít na to, zda už nastal čas dát Paulovi přednášku na téma životní druhové. A nějak diplomaticky mu sdělit, že on je tím jejím. Ale vzhledem k tomu, jak špatně jí to momentálně myslelo, se moc daleko nedostala. S trpkým úšklebkem to nechala plavat a zvedla se na nohy. Sotva vzala Livy do náruče, Boomer už byl na packách a seskakoval z gauče, připravený následovat Jeanne Louise, ať už ponese jeho malou paničku kamkoli. Právě teď do postele. Když ji uložila a přikryla, psík vyskočil za ní a stočil se jí v nohách. Jeanne Louise věrného chundelatého kamaráda pohladila, Livy dala pusu na tvář a pak se vytratila.

Když se vrátila do ložnice, Paul stále tvrdě spal. Zaváhala, chvíli uvažovala, jestli by neměla spát raději na gauči, aby ho nerušila, ale pak si opatrně zalezla do postele za ním a vklouzla pod deku. Jakmile byla v teple, zarazila se a podívala se na něj. Paul ležel natažený nahoře na dece vedle ní, tudíž hrozilo, že se v noci nachladí. Po krátké vnitřní polemice mu mírně zatřásla ramenem.

“Paule?”

“Hmm?” zamumlal ze spaní, otočil hlavu za hlasem, ale oči neotevřel.

“Nechceš se zakrýt?”

Když jen cosi ospale zabručel, ale nezdálo se, že by byl pořádně vzhůru, Jeanne Louise v duchu pokrčila rameny a nechala ho tak. Ulehla, ale hned se zase přistihla, že na něj kouká. Její životní druh. Zatraceně. Ještě pořád při tom pomyšlení kroutila hlavou a tiše žasla. Většina nesmrtelných musela čekat staletí, někdy i tisíciletí, než našla svého životního druha. Na málokoho se usmálo štěstí a našel ho už tak mladý. A ve své pouhé stovce plus nějaké drobné, byla většinou našinců rozhodně považována za mladou… v podstatě dítě. Přesto tu ležel, hle… její životní druh. Jediný muž, kterého nedovedla číst ani kontrolovat, a současně jediný člověk, vedle kterého mohla svobodně myslet a nehlídat si své myšlenky.

Paul jí byl oázou v chaotickém světě, kde se obvykle musela mít na pozoru… a teď byla vyděšená, že o něj hned zase přijde.

Při tom pomyšlení se přetočila na bok, zády k němu, a zachumlala se pod deku. Šlo to celkem dobře, ale stejně byla v ošemetné situaci. Měla dojem, že ji má rád pro ni samotnou, ale kdo to u mužského pozná najisto? Mohl by o ni stát jenom kvůli sexu a pak ještě tomu, co dovede dělat pro Livy.

Jeanne Louise znehybněla a zatajila dech. Poslouchala, jak se Paul začal hemžit. Nakonec se přece jen probral, uvědomila si, když se deka za ní nadzvedla. Dumala, jestli studený noční vzduch na holé kůži nedokončil to, co začala. Potom se vměstnal za ni, zmrzlý jako preclík. Hrudí se jí přimáčknul na záda, objal ji jednou rukou a přitáhl k sobě. Jakmile si ji přitulil tak, jak mu to vyhovovalo, líně vzal do dlaně ňadro a políbil ji na krk. Její tělo zareagovalo a Jeanne Louise si tiše povzdechla, ale leželo jí na srdci, jak se z něho prve nakrmila. “Jak se cítíš?”

“Upřímně?” zamumlal jí do ucha.

“Ano,” přisvědčila pobaveně.

“Jako že bych se chtěl s tebou znovu pomilovat, ale jsem moc unavený,” přiznal ironicky a ona vyprskla smíchy.

“To je v pohodě. Spi,” řekla Jeanne Louise, sjela mu rukou po paži a položila dlaň na jeho ruku spočívající jí na ňadru. “Zítra je také den.”

“Zítra, jo?” zeptal se pobaveně filmofil Paul, žužlaje jí ucho. “Hodláš se mi tu pustit do zpěvu, Annie?”

Jeanne Louise ve tmě vytřeštila oči. “Tedy, pane Jonesi. Zdá se mi, že pod tou svou sladkostí ukrýváte žílu trpkého sarkasmu.”

Paul se zachechtal a vtiskl jí polibek na spánek. “Jenom docela maličkou, slečno Argeneau. Pokusím se ovládat a nepouštět ji moc ke slovu.”

“Kvůli mně se nenamáhejte,” odvětila nenuceně. “Dodává vám to na zajímavosti.”

“To jste celí vy upíři,” zamlaskal a přitiskl ji k sobě pevněji. “Na žíly vás holt užije.”

“Hmm,” zamumlala Jeanne Louise. “Když už je řeč o žilách, neublížila jsem ti?”

“Ne, vůbec ne,” ujistil ji Paul a pak se zeptal: “Hodláš pokaždé vyzkoušet jinou žílu?”

“Doufáš, že se nakonec odhodlám ke genitálnímu kousnutí?” Náramně se bavila.

Nestydatě přisvědčil: “To si piš,” a Jeanne Louise se tiše zasmála entuziasmu v jeho hlase.

“Možná příště,” slíbila rozpustilým tónem a zašeptala: “Dobrou noc, Paule.”

“Dobrou noc, John boy,” odpověděl Paul, a když ho za trest pleskla po ruce, zavrčel.

“Někdo se tady moc koukal na televizi, když byl malý,” odtušila suše.

“Někdo se kouká pořád dál, i když už je velký,” přiznal, sjel rukou z ňadra na jih a šup mezi nohy. “Možná mi do budoucna pomůžeš najít nějakou aktivnější zábavu.”

Když ji začal líně hladit, prudce otevřela oči. “Já myslela, že jsi unavený.”

“Probouzím se,” odtušil Paul a významně pohnul boky proti jejímu zadečku na důkaz, jak moc je probuzený.”

Sotva ucítila Jeanne Louise pošťuchování toho jeho věcného důkazu, zaúpěla a sáhla za sebe. Hmatala po erekci, ale současně ho šeptem varovala: “Dobře, ale musíme být potichu. Minule jsme probudili Livy.”

“Fakt?” strnul. “Je v pořádku?”

“Bolí ji hlava,” přiznala. “A vyděsilo ji, když nás nemohla vzbudit.”

“Ona byla tady? A viděla nás?” polekal se Paul, jeho ruce ihned znehybněly.

Jeanne Louise si povzdechla a přetočila se před ním na záda. “Je v pořádku,” uklidňovala ho. “Utěšila jsem ji, odstranila bolest a uložila ji zpátky do postele.”

Paul zůstal minutu zticha a pak si zhluboka povzdechl. “Děkuji,” zašeptal. Když se jí podíval do očí, měl ty své plné upřímnosti, ale sotva je sklopil a zjistil, že se jí deka svezla k pasu, čímž dala ňadra všanc nenechavým pohledům, začalo se mu do nich vkrádat něco docela jiného. Jako v hypnóze přejel rukou nahoru a uchopil to, co měl nejblíže. “Zatraceně, miluju tvoje prsa.”

“Ty miluješ moje prsa?” optala se Jeanne Louise suše.

“A ostatní části,” zachraptěl roztěkaně a už se skláněl, aby vzal do úst bradavku ňadra, které držel v ruce.

Jen co začal sát a vysílat do ní tlakové vlny rozkoše, Jeanne Louise se kousla do rtu, potom si vzdychla a uvolnila se s mumlavým: “To je začátek.”

11. KAPITOLA

“Co podnikneme teď?”

Právě vycházeli ze sekce starožitností. Jeanne Louise se Paulově otázce pousmála, ale dřív, než stačila odpovědět, Livy vykřikla: “Zmrzlinu!”

Pohlédla na děvčátko, a když uviděla, jak hopsá a tleská ručičkami, musela se rozesmát.

Hned po ránu vyrazili do letoviska Grand Bend. Nebo lépe řečeno hned poté, co je Livy probudila a vytáhla z postele, přiznala v duchu s trpkým úsměvem. Pokud jde o ni, rozhodně ještě nebyla připravená vstávat a dost pochybovala, že Paul – potom, co většinu noci strávili vzájemným seznamováním se svými tělesnými schránkami, omdléváním a opětovným vstáváním z popela – na tom byl o moc lépe. Byli jako dvojka feťáků, zdrogovaných jeden druhým, kteří pokaždé, jen co se probrali z rauše, hned sahali po další dávce.

Jakmile se vystřídali ve sprše, naložili Livy do auta a zamířili do Grand Bend a do historického parku Pinery Antique Market. Paul se o nich dočetl v hromádce brožur a letáků, které jim na konferenčním stolku nechal chatař. Na tržišti si prý mohou dát nedělní snídani, zmrzlinu z pravé smetany, pobaví se a mohou si koupit starožitnosti a různé jiné věci, které by tam nečekali.

Nejprve posnídali, potom prošli krámky a celou tu dobu mlela Livy o zmrzlině, kterou jí Paul na tomto výletě slíbil. Bylo úplně jedno, že spořádala opulentní snídani, od prvního okamžiku, kdy sem dorazili, chtěla zmrzlinu. Přestávka v bolestech dívčině chuti k jídlu tuze prospívala a v neposlední řadě také to, že když jedla, Jeanne Louise se vždycky postarala, aby jí náramně chutnalo.

“Dobře, vzdávám se,” kapituloval v legraci Paul. “Jdeme na zmrzlinu. A pak bychom se asi měli vrátit na chatu a trochu se vykoupat.”

“Jééé.” Livy vykulila šťastná kukadla. “Koupání.”

“Ano, a nejspíš také hraní,” přitakal. “Ti lidé ve vedlejší chatě mají holčičku přibližně tvého věku. Jmenuje se Kirsten. Jestli si kápnete do noty, mohly byste si spolu hrát, dokud tady budeme.”

“Jupí!” zavřeštěla Livy a roztančila se kolem dokola.

Paul nad jejím nadšením jen zakroutil hlavou a vzal dceru za ručičku. Druhou rukou vzal Jeanne Louise kolem pasu a odvedl si obě své ženy ke zmrzlinovému stánku. Jeanne Louise si objednala míchanou. Kopeček rocky road – čokoládovou s oříšky a s maršmelouny – a kopeček chutnající po černých třešních. Livy chtěla okamžitě totéž, jen Paul trhl partu a dal si pistáciovou. S kornouty v rukou se pak loudali k parkovišti a usilovně lízali rychle tající dobrotu.

Bylo skoro poledne a strašné horko. Jeanne Louise si ostře uvědomovala, jak na ni praží slunce, ale nechtěla kazit náladu a připomínat Paulovi, že by touto dobou vůbec neměla být venku. Jako by nadobro zapomněl, že je nesmrtelná. Jako by byli úplně obyčejná smrtelná rodina, která si užívá slunečnou neděli na výletě… a jí se to moc líbilo. Nikdy by ji nenapadlo závidět smrtelníkům možnost vychutnat si takovéto prosté radosti, ale momentálně si je užívala. Byla šťastná, uvolněná a uspokojená společnou nocí.

Ne, že by stále nechtěla toho mužského, co zrovna teď kráčel vedle ní a naslouchal šťastnému švitoření své dcerky. Kdyby nemuseli hlídat Livy, tak by ho s chutí vylákala do nejbližší veřejné umývárny, na zadní sedadlo vozu nebo na jakékoli jiné privátní místečko, co by se jim nějak příhodně naskytlo. Každopádně ho pořád chtěla a nemohla se dočkat, až se slunko skutálí za obzor, den bude u konce a padne noc. Tehdy budou moct strčit Livy do pelíšku a znovu si bez zábran užívat jeden druhého. Ale ráda si počká, a zatím se cítila navýsost spokojeně.

“Jeanie?”

Paulův napjatý hlas úspěšně prokličkoval mezi myšlenkami a upoutal její pozornost. Jen co zaregistrovala, jak se tvářil, podívala se tam, kam se díval on. Ob jednu řadu, kousek od Paulova vozu, parkovalo tmavé SUV. Přimhouřila oči a popošla stranou, aby mohla zaostřit na poznávací značku, a ucítila, jak jí srdce stydne. SUV patřilo Argeneau. Všechna měla zvláštní poznávačky a toto nebylo výjimkou. Mrkla do oken, ale vozidlo bylo prázdné.

“Do auta,” nařídila přísně, a aby měla volné ruce, odhodila kornout na zem.

Paul beze slova popadl Livy a uháněl k autu. Jeanne Louise se však za ním nerozběhla. Zůstala na místě, pomalu se otáčela a očima hledala řidiče vozidla. Když dokončila obrat o tři sta šedesát stupňů a nikoho podezřelého nespatřila, pustila se za Paulem a za Livy. V okamžiku, kdy dorazila k vozu, zrovna zapínal holčičce bezpečnostní pás na zadním sedadle. Otevřela přední dveře, ale nenasedla. Využila čas k další obhlídce okolí, kontrolovala oči a tváře všech, koho uviděla. Nicméně nikoho nesmrtelného opět nikde nespatřila. Ne, že by znala všechny lovce, kteří pracovali pro jejího strýce, ale oči obvykle našince prozradily. A v tomto ročním období také bledá kůže. Navíc by většina nesmrtelných na sobě měla něco s dlouhým rukávem a nohavicemi, aby se co možná nejvíce chránili před sluncem. Ale každý, koho kolem uviděla, měl kraťasy a tričko, polokošili s krátkým rukávem nebo dokonce jen tílko.

Paul zabouchl zadní dveře, a zatímco obíhal na řidičovu stranu, sledovala ho pohledem. Když nastoupil, nechala skenování lidí a nasoukala se na přední sedadlo. Ale jen co nastartoval a začal couvat z parkovacího místa, pokračovala ve vizuálním prověřování každého, kdo se jí připletl do výhledu. Neuvolnila se, dokud se nedostali na silnici a jejich vůz a tržiště nedělila patřičná vzdálenost.

“Nemyslím si, že nás sledují,” odtušil tiše Paul, když se na sedadle otočila a posadila se po směru jízdy.

“Ne,” povzdechla si Jeanne Louise. “Asi jsme měli štěstí. Ačkoli nevím, jak mohli nepoznat tvoje auto a poznávací značku,” dodala užasle. “Vážně bychom se měli té káry zbavit. Mělo mě to napadnout.”

“Víš… ehm… to není potřeba,” poznamenal a najednou vypadal jaksi nesvůj.

Zvědavě se na něj podívala. “Že by?”

Přikývl, odkašlal si a pak přiznal: “Včera jsem ve městě koupil černou lihovou fixu. A když jsem vykládal věci z vozu, přemaloval jsem dvě šestky na značce na osmičky.”

Jeanne Louise vytřeštila oči. “Fakt?”

Ironicky přikývl a pokrčil rameny. “Přišlo mi to jako dobrý nápad. Nevěřil jsem, že budou hledat až tak daleko od Londýna, ale přece jen tu bylo jisté, jakkoli mizivé riziko, tak mě prostě napadlo…” výmluvně pokrčil rameny.

Záhada byla tedy objasněna a Jeanne Louise se mírně ulevilo. Obdivně koukla na Paula a zašeptala: “Jsi mi ty ale hlavička.”

“Nejsem jenom další pěkná tvářička,” zakřenil se.

“Ne, to určitě nejsi,” souhlasila vážně.

Paul po ní střelil pohledem a potom se natáhl po její ruce. Jeanne Louise si při tom uvědomila, že měl ruce prázdné jako ona.

“Kam se poděla tvoje pistáciová?”

“Odhodil jsem ji na parkovišti,” přiznal a dodal: “Jako ty.” Pokrčil rameny. “Mít volné ruce se mi zdálo rozumné.”

“Ano,” přisvědčila a stiskla mu prsty ve své dlani. Ohlédla se na zadní sedadlo. Jediná Livy svůj kornout neobětovala, čímž se vysvětlovalo to ticho. Děvčátko stále pilně lízalo… a to bez mé kontroly a mentálního přesvědčování, že je to moc dobré, uvědomila si Jeanne a mimoděk rozšířila oči. Když se soustředila na pátrání po nesmrtelných v jejich okolí, vzdala péči o to, aby si holka myslela, že jí zmrzlina chutná. Ale podle všeho jí chutnala i tak.

“Jenže je to zatracená škoda,” ozval se najednou Paul a v hlase mu cinkla lítost. “Byla to setsakra dobrá zmrzka.”

Jeanne Louise se těm slovům zachechtala a zase se usadila a pohodlně se na sedadle uvelebila. Ale měl pravdu. Byla to po čertech dobrá, hustá smetanová zmrzlina, konstatovala v duchu a nahlas navrhla: “Možná bychom se měli stavit v obchodě a koupit Häagen-Dazs nebo Ben & Jerry’s.

“Jasně,” souhlasil okamžitě. “Oslavíme zmrzlinou naše štěstí při útěku za vteřinu dvanáct.”

“To bylo štěstí,” přisvědčila vážně. “Tak daleko od Londýna jsem pátrače nečekala.”

“Ani já ne,” připustil Paul a jeho úsměv okoral. “Možná bychom se měli den dva držet co nejblíže u chaty. Je pronajatá na jméno Williams a poznávací značku jsem pozměnil. Takže pokud nás neuvidí, měli bychom být v pohodě.”

“Ano,” hlesla Jeanne Louise. Zdálo se to rozumné. Tentokrát měli štěstí, což však neznamenalo, že ho budou mít i příště.

Nakonec se rozhodli nikde nezastavovat a zmrzlinu raději oželet. Jestli vykonavatelé prohledávali tuto oblast, bylo lepší vrátit se rovnou na chatu a neriskovat, že na některého narazí.

Zatímco Cecily Jacksonová a Sharon Corbyová byly i s Kirsten pořád ještě na nákupech, jejich manželé a synové se už z ryb vrátili, a sotva vystoupili z vozu, sesypali se na ně. Paul byl nucen předstírat nadšení, když předváděli ranní úlovky a krmili je zkazkami typu: Tohle byl ohromný bojovník. A tenhle byl ještě tvrdší soupeř. A tamto byla úplně největší ryba ze všech.

Jeanne Louise vedle něho jen mlčky stála a on ji podezříval, že se tiše bavila tím, jak se silou vůle snažil neošklíbat nad smradlavými rybími mrtvolami. Ještě za úsvitu se svobodně proháněly svěží, chladnou vodou a nyní tu visely, ochable a bez života, a hleděly na ně nevidoucíma očima. Zato Livy si nedělala žádné násilí. Prohlásila, že je to hnus a fúúúj, a odběhla vypustit Boomera. Jak jí Paul záviděl. Jak rád by zopakoval její komentář a uprchl před zápachem, ale věděl, že v jeho případě by to bylo považováno za strašlivě nemužné.

Namísto toho strávil několik minut blahopřáním mužům, než je – díky Bohu za ty dary – vyrušil příjezd jejich manželek. Rybáři triumfálně odběhli, aby historkami o svém vítězství nad rybami oblažili pro změnu ženské pokolení. Na odchodu neopomněli Paula a Jeanne Louise ujistit, že hned po obědě vyrazí na pláž. Není nad varování.

S úlevou, že otročina obdivování šupinatých obratlovců je u konce, pískl Paul na Boomera a doprovodil Jeanne Louise a Livy do chaty. Když Jeanne Louise oznámila, že připraví oběd, jenom zaúpěl. Dlouhé minuty, během nichž mu strkali pod nos mrtvé ryby, ho poněkud připravily o apetit. Zato Livy zareagovala dost nadšeně. Zdálo se, že teď měla hlad pořád, a on si nebyl jistý, jestli to byla práce Jeanne Louise, nebo jestli se jí díky tomu, že už netrpěla neustálými bolestmi, vracela přirozená chuť k jídlu.

Ale když byl oběd na stole, Paul zjistil, že vlastně hlad přece jenom má a pochutnal si na závitcích se slaninou, salátem a rajčaty. Potom posbírali všechno, co s sebou potřebovali a vydali se na pláž.

Paul se strachoval, jak to bude s Jeanne Louise, která nesměla na slunce, ale když vyšli ven, Cecily se Sharon seděly ve stínu. Jeanne Louise se tedy spokojeně usadila k nim, zatímco Paul a Livy zamířili rovnou do vody. Boomer pelášil před nimi a hups přímo do jezera.

Russell na ně čekal na kraji vody s Kirsten. Představili obě děvčata, ta se asi pět minut ostýchala, pak se však společně vrhla do vody. Cákaly po sobě a hihňaly se tak, jak už se holčičky hihňávají. Paul je s úsměvem pozoroval, a když viděl dcerku tak šťastnou, trochu ho bolelo srdce. Tolik se lišila od té bledinké a hubené churavé dívenky, která posledních několik týdnů spávala v Livyině růžovém pokojíčku. Byly jako noc a den, a on věděl, že za to všechno vděčí Jeanne Louise.

Sice jeho dítě zatím neproměnila, ale sejmula z něj bolesti a poskytla tím Livy šanci být zase normální holčičkou.

Odpoledne strávili se svými sousedy, a po koupání uspořádali davové grilování, při kterém dali všechno jídlo dohromady. Muži se shromáždili okolo obrovského plynového grilu, který patřil k vybavení chaty Paula a Jeanne Louise. Ženy zase pobíhaly mezi chatami a připravovaly bramborový a těstovinový salát a chystaly brambůrky a pití.

Jakmile se najedli a uklidili nesnědené zbytky, děti v čele s Boomerem si odběhly hrát, zatímco dospělí se rozsadili okolo dalšího táboráku, aby klevetili a zpovzdálí hlídali dorost. Bylo to hezké. Od Jerriiny smrti Paul takovýto večer nezažil. Sousedé ho sice zvávali na rožnění a tak podobně, ale cítil se tam jako páté kolo u vozu, a tak s díky odmítal. S Jeanne Louise po boku si už jako páté kolo nepřipadal.

“Lidi, koukněte na ty mraky. Vypadají jako dešťové.”

Paul následoval Johnův pohled k houfu velkých, tmavých mračen v dálce a vážně přikývl. V kontrastu s šeřící se oblohou, kde již slunce mířilo k obzoru, vypadaly skoro černé. “Vypadá to, že nás čeká pekelná bouřka,” ušklíbnul se.

“Hmm,” poznamenal Russell. “A pohybují se pěkně rychle.”

“Však taky na dnešní noc hlásili intenzivní bouřky,” ozvala se pobaveně Sharon. “Silný vítr a kýbl deště. Sakumprásk.”

“Fakt?” zeptal se překvapený John Corby své ženy.

“Jo, dnes dopoledne cestou z Londýna jsme to se Cecily slyšely v rádiu,” potvrdila Sharon a podrážděně potřásla hlavou. “Vždyť jsem ti to přece povídala, když jsme se vrátily z nákupů.”

“Neslyšel jsem tě,” zamračil se John a s obavami upřel pohled na jejich molo a chatu.

“Nikdy mě neposloucháš,” odsekla Sharon.

“No, budeš holt muset mluvit víc nahlas, ženská,” popíchnul ji nepřítomně a pak si vzdychl a vstal. “Jestli se blíží bouře, myslím, že udělám nejlépe, když se zajdu přesvědčit, že je zabezpečená loď. Kluci mi musí pomoct posbírat všechno, co nechceme nechat uletět.”

“To zní jako plán,” podotknul Russell. Také už vstával a bral svou ženu za ruku, aby ji vytáhl ze židle. “Díky za oheň, Paule. Jeanie. Paráda. Zítra si to zopakujeme, jestli jste pro.”

“Jasně,” přitakal Paul a pohlédl na Jeanne Louise. Ta vstala a složila si židli, aby ji mohla odnést do chaty. Zvedl se, uhasil oheň a potom jí pomohl s ostatními židlemi, zatímco druhé dva páry si vzaly svoje věci a vydaly se k domovu. Židle naskládali na místo, kam patřily, a pak posbírali vlastní drobnosti rozházené okolo: ručníky pověšené na šňůře, aby uschly. Livyin kyblíček a lopatičku, nafukovací člun a křidélka…

Naposled se rozhlédl, aby měl jistotu, že nic nepřehlédli, a pak Paul pískl na Boomera, který skotačil na břehu. A nakonec sjel jeho pohled podél boku chaty na předzahrádku, kde stály Livy a Kirsten. Nad něčím se skláněly a šťouchaly do toho klacíkem. “Myslím, že je nejvyšší čas prcka vykoupat a šup s ním do hajan.”

“Vezmu Boomera dovnitř, nakrmím ho a napustím vanu, a ty si vezmeš za úkol dostat Livy do chaty, jestli chceš,” nabídla se Jeanne Louise. Koukla na holčičky před chatou a usmála se.

“Díky.” Paul přikývl a zaostřil. “Do čeho to tam kruci šťouchají?”

“Do mrtvého ptáčka,” odpověděla s přimhouřenýma očima. “Povzbuzují ho, nešťouchají do něj. Jsou si jisté, že spí a snaží se ho probudit.”

“Pro pána Boha,” zamumlal Paul a vykročil za těmi dvěma, zezadu doprovázen Jeanne Louisiným tichým smíchem. Obešel chatu ve stejnou chvíli, kdy se na sousedním dvorku objevila Cecily. Věděl, že i ona přišla pro dcerku. Usmál se na ni, potom se podíval na ty dvě berušky a zavolal: “Livy, zlato, nechte toho nebohého ptáčka na pokoji a popřej Kirsten dobrou noc. Je čas na koupel a postýlku.”

Livy k němu obrátila překvapená kukadla, nato se rozhlédla a zamračila se. “Ale venku je pořád ještě světlo.”

“Já vím, ale už je moc hodin, králíčku. Kromě toho to vypadá na déšť,” odvětil trpělivě Paul. “Jenom pojď. Vana a postel.”

“Ty taky, Kirsten,” zavolala Cecily. “Řekni Livy dobrou noc.”

“Tak jo,” povzdechla si trpitelsky Kirsten. Potom se otočila k Livy a objala ji. “Zítra si budeme zase hrát, jo?”

“Dobře,” usmála se Livy a objala ji na oplátku. Poté se dvojka rozdělila a rozběhla se za rodiči.

Paul natáhl ruku, a když se jí Livy chopila, usmál se. Poskakovala vedle něho, zatímco ji odváděl zpátky kolem chaty ke kuchyňským dveřím vzadu. Jak slíbila, Jeanne Louise už měla koupel přichystanou a čekala, a když Livy prohlásila, že chce, aby ji dnes vykoupala ona, bez mrknutí souhlasila.

Trochu ho zamrzelo, že před ním dala přednost Jeanne Louise, ale současně byl rád. Jeho dcera měla Jeanie ráda a bilo do očí, že i nesmrtelná měla ráda ji. Pomyslel si, že to může být jenom dobře. Opřel se o veřeje, přihlížel, jak se ty dvě smějí a cákají se ve vodě, a dovolil si nakrátko popustit uzdu fantazii. Představoval si, že jsou jedna rodina… Jeanne Louise bydlí s nimi a Livy je pořád lépe a dospívá… stručně řečeno, maloval si růžovou budoucnost. Byl to tak krásný denní sen, že mu na tvář přičaroval blažený úsměv od ucha k uchu.

Po koupeli uložili Livy společně do postele, přikryli ji až po bradičku, a každý jí dal na dobrou noc pusu a objal ji… což vypadalo jako zhmotnění jeho snu. Když vzal Jeanne Louise za ruku a odváděl ji z ložnice, měl Paul pocit tepla, bezpečí a spokojenosti. Jakmile se ocitli v obývacím pokoji, zastavil se a obrátil ji k sobě. Pak vzal její obličej do dlaní a mlčky jí hleděl do tváře. Byla tak drahocenná, tato žena. Nějak se jí podařilo stát se pro něj stejně důležitou, jako byla Livy. Dal by za ni život, stejně jako za Livy. Každá vlastnila kousek jeho duše.

Chtěl to všechno vyjádřit slovy, povědět Jeanne Louise, co cítí, ale neměl ponětí, jak to říci. Nakonec se prostě sklonil a dal jí polibek na čelo, na obě víčka, na nos a na závěr na rty.

Když zvedl hlavu, Jeanne Louise otevřela oči, které zavřela, než je políbil. V šeru jí jemně zářily, jasnou stříbřitou modří. Měkce se usmála a řekla: “Také tě miluji.”

“Miluji tě,” vyhrkl okamžitě. Sotva mu došlo, co vlastně cítil, strašně se mu ulevilo. Už věděl, co ty pocity znamenaly. Nevěděl, co říci, a nakonec to bylo tak jednoduché. Miloval ji. Pochopila to a milovala ho také. Díky Bohu, pomyslel si Paul a znovu ji políbil. Ale tentokrát v tom nebyla něha, ale žár, vášeň a žádostivost. Chtěl ji celou. Tělo, srdce a duši.

Jakmile se políbili, Jeanne Louise zasténala a vstřícně se prohnula, rukama mu sevřela ramena. Ale když odtrhl rty od jejích a vydal se hledat jinou žírnou pastvinu, zašeptala: “Tady ne.”

Zarazil se, zvedl hlavu a tázavě se na ni podíval. Když ukázala bradou na bok, Paul se tam podíval. Zjistil, že prosklenou stěnou obývacího pokoje vidí přímo do kuchyně k Jacksonovým. Russell, Cecily a jejich nejstarší syn seděli u kuchyňského stolu a hráli nějakou stolní hru. Přímo před jeho očima Russell vzhlédl, spatřil je, usmál se a zamával.

Paul se automaticky usmál a zamával nazpátek, vzal Jeanne Louise za ruku a otočil se, aby ji odvedl ke schodům do spodního patra. Mohli sice odejít jen do hlavní ložnice, ale měl na paměti, jak minulou noc svými výkřiky v prvním kole probudili a hlavně vyděsili nebohou Livy. Při těch následujících se už pokoušeli být potichu. Používali polštáře, deky a dokonce svá těla navzájem, aby utlumili zvuky rozkoše, měl však zvláštní tušení, že tentokrát by ani to nepomohlo. Cítil, jak je k prasknutí plný emocí, a až k zešílení hladověl po Jeanne Louise. Doufal, že vzdálenost spolu s podlahou pomůže ztlumit každý zvuk, který jim unikne.

Když ji Paul vedl do suterénu, Jeanne Louise mlčela. Věděla, že ji brzy požádá, aby proměnila Livy, a tehdy pro ni nadejde čas, aby mu pověděla o životních druzích a jejich jediné povolené proměně. Ale až potom. Vyznala se z citů, které v ní během posledních několika dní tak rychle narůstaly, a uslyšela ho nahlas vyslovit vlastní vyznání lásky, a to v ní probudilo touhu ho obejmout. Cítit, jak on objímá ji, a přivítat ho ve svém těle. Chtěla se s ním milovat a věděla, že to bude o to sladší, že nyní znala city, které k ní choval.

Paul ji provedl nevelkou společenskou místností s televizí u paty schodiště a kolem první ložnice až do té druhé. Je nejdál od pokoje, kde spí Livy, všimla si a pomyslela si, že to je moc dobrý nápad. Přešel rovnou k posteli, tam se otočil a beze slova jí začal svlékat oblečení. Když se na něj pokusila sáhnout a také mu ulehčit od textilií, odstrčil jí ruce.

A tak Paula nechala, ať si to udělá po svém. Klidně stála, zatímco jí kousek po kousku sundával šaty. Rukama jí při tom šmejdil po těle a tu a tam ji krátce, škádlivě polaskal. Jen co si ji náležitě obnažil, obrátil pozornost k sobě. Sám se svlékal podstatně svižněji a lhostejněji, a celou tu dobu na ni koukal, jak si hoví natažená na matraci. Triko šlo první, když si ho přetahoval přes hlavu, svaly na něm jen hrály. Samozřejmě na Paulovi, triko žádné svaly nemá. A pak si jedním vrzem stáhl džíny i s trenýrkami.

Vystoupil z bavlněných kráterů, načež si vylezl za Jeanne Louise na postel a položil se vedle ní na bok. Jen co po něm sáhla, chytil ji za ruce a zatímco se nakláněl, aby ji políbil, přitiskl je po stranách vedle její hlavy. Mohla se kdykoli snadno osvobodit, ale proč kazit zábavu? Poslušně mu polibky oplácela a vzpínala se, až se poprsím otírala o proklatě mužný hrudní koš.

Kontakt jim přinášel rozkoš a ta se ve vlnách šířila, takže oba bezděky sténali, a když Paul nakonec polibek přerušil, supěli a lapali po dechu.

“Musíš se nakrmit,” zašeptal a při tom jí pusinkoval líčko a přilehlou oblast ouška.

Jeanne Louise přikývla a líně se usmála. Během přípravy salátů k večeři znovu trochu zobla Cecily a Sharon, ale potřebovala víc.

“Co je tohle za úsměv?” zeptal se pobaveně, když pozvedl hlavu a přistihl ji.

“Právě jsem přemýšlela o tom, že přesně vím, kterou žilou ti chci pustit tentokrát,” zašeptala a jemu se rozšířily oči.

“Aha,” ožil, oždibuje jí ret. “A kterápak to bude?”

“Jestli si se mnou vyměníš místo, ukážu ti to,” slíbila.

Paul zvedl hlavu, kouknul na ni a pak se rozverně rozchechtal a potřásl hlavou. “Vy jste vážně ráda nahoře, viďte, slečno Argeneau.”

“Vadí ti to?” vyklenula jedno obočí.

Zakřenil se. “Vůbec ne. Ale tentokrát si budeš muset počkat. Nejprve to chci udělat po svém.”

“Mám ti být po vůli?” hlesla s chraplavým smíchem, který se však zadrhl Jeanne Louise v hrdle, když pustil jednu její ruku, aby jí tou svou přejel po těle. Cestou zdolal jedno z ňader, načež prsty protančil přes břicho až na jih, do soutěsky stehen. Ve chvíli, kdy prsty proklouzly mezi nohy, oba již těžce dýchali.

“Proč cítím slast já, když se přece dotýkám tebe?” zeptal se Paul hlasem, který byl téměř vrčením.

“Říká se tomu sdílená rozkoš,” vydechla Jeanne Louise, zatímco se po ní začal přesouvat dolů. Ústy kopíroval trasu, po které před pouhými sekundami putoval rukou. “Ty cítíš mou a já zase tvo— Ach můj Bože,” zasténala, když vnořil hlavu mezi nohy. Prsty a rty nyní spolupracovaly a šlo jim to jedna báseň. Jeanne Louise zapomněla svou řeč… spolu se vším ostatním.

Matně si uvědomovala, že Paul při svém snažení sténal spolu s ní, ale vnímala to jen jako kulisu. Její pozornost patřila především ohni, který jí hořel v podbřišku, a sílícímu napětí v těle. Bože, je v tom dobrej, pomyslela si Jeanne Louise zdivočele a zapřela se patami do matrace. Vtom si uvědomila, že začíná být trochu hlučná, a zakryla si pusu polštářem. Ale na druhou stranu, proč by také nebyl? Prožíval její rozkoš spolu s ní, přesně cítil, co bylo nejpříjemnější, a tak také poznal správný okamžik, kdy zvýšit tlak nebo tempo, nebo naopak.

Poté přestala myslet docela a zbyla z ní jen změť pocitů. Její tělo zpívalo melodii, kterou na ně hrál, dokud napětí konečně nevybuchlo v přílivu rozkoše, a jí nezbylo, než se divoce rozkřičet do polštáře. Jeanne Louise v něm byla tak zabořená, že ani neslyšela Paula, jak křičel spolu s ní. Ale cítila to coby echo na kůži, které tomu, co prožívala, jen dodalo na síle.

Paul se probudil a zjistil, že leží na posteli na zádech, Jeanne Louise se o něj opírá, líbá ho a oždibuje, bloumá mu rty po krku a stále níž až na prsa. Když po ní natáhl ruku a vjel jí rukou do vlasů, zvedla hlavu a usmála se na něj.

“Čas k jídlu,” zašeptala s nezbedným úsměvem, při kterém jeho krev o překot uháněla na jih. Pak mu odstrčila ruku a pokračovala v tom, co dělala. Nyní věnovala pozornost první drobné bradavce a pak té druhé, aby se necítila opomíjená, a poté pokračovala dolů. Podle všeho byla na řadě a směřovala k žíle, o které se dříve zmínila.

Evidentně to nebude krk ani paže, pomyslel si ironicky Paul, zatímco si rty klestila cestu přes břicho. Kňoural a vrtěl se při jejím škádlení, a když kůži lehce pozlobila zuby, zatnul ruce zapletené do jejích vlasů v pěst. Ale když Jeanne Louise vytrvale postupovala stále níž, vzal vlasy do prstů a zvedl. Přestaly fungovat jako opona a mohl tak pozorovat, jak pilné rty a zoubky míří ke kosti kyčelní a dále podél ní.

V okamžiku, kdy obrátila pozornost k jeho údu, měl už ze všeho toho čekání plnou erekci. Když ho vzala Jeanne Louise do ruky a mrštným jazykem přejela po celé délce od kořene až nahoru, kde ho mohla ovinout kolem žaludu, Paul zaúpěl a zavřel oči. Jakmile ho přijala do teplých, vlhkých úst, pustil její vlasy ze strachu, že by je vyškubal.

Kriste, není to sice poprvé, co mi to nějaká žena udělala, ale na mou duši, nikdy dřív to nebylo tak úžasně příjemné, pomyslel si Paul. Ale na druhou stranu, žádná jiná neměla výhodu ve hře, o které se letmo zmínila Jeanne Louise. Sdílenou rozkoš. Nepochyboval, že jí byla vodítkem stejně jako prve jemu. Cítila slast spolu s ním, takže přesně věděla, co je nejpříjemnější, a kde a jak ho polaskat s nejlepším účinkem.

Sdílená rozkoš je rozhodně bomba, rozhodl se s konečnou platností. A v poslední, ještě alespoň zpola rozumné myšlence poděkoval Bohu za to, že stvořil tamtoho dávného vědce, který pak stvořil nanoboty, co jim tento vrcholný zážitek umožnili.

12. KAPITOLA

Jeanne Louise se rozespale zavrtěla a otevřela oči. Byla v posteli ve spodní ložnici… sama. Paul se vytratil. Ale nejdříve mě přikryl, uvědomila si, když se posadila a k pasu se jí svezla deka. Pohlédla ke dveřím, dumala, kampak asi šel, ale hned se usmála. Z vedlejší místnosti totiž uslyšela tiché kročeje scházející po schodech. O chvíli později se ve dveřích objevil Paul. Nahý jako mimino, v rukou tác se dvěma talíři a sklenicemi. Když uviděl, že sedí, usmál se.

“Někdo se nám probudil.” Podnos položil na noční stolek, načež se sklonil a dal jí rychlou pusu. Jen co se narovnal, podal hlášení: “Zkontroloval jsem Livy, udělal nám sendviče, zamknul dveře a pozhasínal světla.”

Jeanne Louise přikývla a zaujatě vyhrkla: “Sendviče?”

Zachechtal se a zalezl si na postel vedle ní. Načechral polštáře, naaranžoval je k čelu postele, aby se o ně mohli opřít, přitáhl si deku a přikryl se, teprve potom se znovu chopil podnosu. Položil si ho na klín a usmál se na ni. “Máš hlad?”

“Mmm,” zamumlala na souhlas a jala se obhlížet nabídku. “S čímpak jsou?”

“Šunka, majonéza a sýr.”

“Moje oblíbené,” zakřenila se.

“V haciendě seňora Jonese je potěšení dámy na prvním místě, ma’am,” tropil si z ní šprýmy táhlým, rádoby jižanským přízvukem.

“A rozhodně se vám to daří,” ujistila ho a naklonila se, aby přidala polibek na tvář. Když se jím však nespokojila, zavzdychala a políbila ho na koutek úst, Paul ji rázně odstrčil.

“Jedeš, ženštino jedna nenasytná. Nic takového. Tento mužský si musí prvně nacpat nácka, než bude moct pokračovat ve tvém hříšném oblažování.”

Vyprskla smíchy a vzala si talíř, který jí podal. Měla hlad, ne že ne, a tak upadli do svorného mlčení a pustili se do jídla. Jeanne Louise byla tak hladová, že sendvič prakticky vdechla. Přesto byl Paul rychlejší. Jakmile dojedla, vzal si od ní talíř a položil ho na ten svůj na podnosu. Potom jí podal jednu ze sklenic. Ukázalo se, že je v ní ledový čaj.

“Jeanie,” řekl zdráhavě, jen co usrkla sladkou, studenou tekutinu. “Musíme si promluvit o Livy.”

“Chceš, abych ji proměnila,” odtušila tiše.

Paul na okamžik strnul, načež sklonil hlavu a zhluboka se nadechl. Když zvedl oči, aby se podíval do jejích, měl ve tváři omluvný a současně prosebný výraz. “Je mi líto, že tě o to musím požádat. Chci říci… když jsem tě unesl, myslel jsem si, že mi o nic jiného nejde. Byla jsi způsobem, jak zachránit Livy. Ale myslím, že dokonce i tehdy jsem…” Zavřel na moment oči a pak je znovu otevřel a přiznal: “Mohl jsem unést někoho jiného, ale já chtěl, abys to byla ty.”

Nejistě se na něj podívala. “Ty jsi mohl unést někoho jiného?”

Trpce se zasmál a kápnul božskou: “V mém oddělení je jedna pěkná malá zrzka jménem Bev, která dala jasně najevo, že by měla zájem o… ehm… přátelství,” dokončil s bolestnou grimasou.

Jeanne Louise na ten termín povytáhla obočí. Volně přeloženo, tahleta Bev ho chtěla za milence. Při té představě se do ní zahryzla žárlivost, ale rychle ji zadupala do země. Očividně návrh nepřijal. Krom toho neměla proč žárlit, byla jeho životní družkou. Tak jen mlčky čekala, co jí poví dál.

“Byla by to ta nejsnazší věc na světě. Stačilo by zvednout telefon a povědět jí, že se mi to rozleželo v hlavě, a rád bych se spřátelil,” navázal Paul. “Mohl bych ji pozvat k sobě domů na večeři, a jen co projde dveřmi, píchnout jí sedativa a—” pokrčil rameny. “Byl by to nejbezpečnější a nejjednodušší způsob, jak se zmocnit někoho nesmrtelného. Hezky v klidu, bez povyku, beze strachu z kamer a ochranky.”

Jeanne Louise na něj tiše zírala. Věděla, že měl pravdu. Bylo by to mnohem jednodušší – o tom, že snazší ani nemluvě – než se vplížit do kamarádovy garáže a vloupat se mu do auta, aby se dostal do firemní garáže. A pak se celou noc schovávat skrčený v kufru a čekat, než jí skončí pracovní doba. Což ji nutně přivedlo k otázce: “Proč jsi to tedy neudělal?”

“Skoro udělal,” přiznal s úšklebkem. “A pak jsem narazil na Marguerite. Zrovna jsem nakupoval řetězy—”

“Na Marguerite?” skočila mu do řeči. “Marguerite Argeneau-Notte? Mou tetu?”

“Ano.”

“Odkud u všech čertů znáš mou tetu?” zeptala se s nelíčeným úžasem.

Paul se pousmál. “Setkali jsme se v Argeneau Enterprises, když jsem tam byl první den. Bastien mě prováděl a zrovna jsme vyšli z tvé laboratoře.” Odmlčel se a věnoval jí ironický úsměv. “Jen tak mimochodem, stěží sis mě všimla. Když nás Bastien představoval, ani jsi nezvedla hlavu od mikroskopu. Jenom jsi něco zabručela na pozdrav a pořád dál koukala na cosi, cos zkoumala.”

Jeanne Louise na něj hleděla jako zjara. Doopravdy se s ním osobně setkala? Zřejmě. No, tak trochu.

“Ale to už je teď jedno. Když jsme vyšli z tvé laboratoře, na chodbě se objevila Marguerite a hledala Bastiena,” pokračoval Paul. “Měla s ním jít na oběd, či co. Představil nás a ona řekla, že by strašně ráda přiložila ruku k dílu, a prý by mohla odvážet domů použité nesmrtelné potom, co na nich otestujeme sedativa. Takže v těch zřídkavých případech, kdy máme dobrovolníka, který si nemůže sehnat vlastní odvoz, přijede, naloží ho a odveze domů.” Usmál se. “Stali se z nás tak trochu přátelé.”

“Přátelé,” hlesla a zakroutila hlavou. To mluvil, pěkně prosím, o její vlastní tetě. “A ona ti doporučila, abys mě unesl?”

“No, tak bych to zrovna neformuloval,” zasmál se. “Nevěděla, že mám v plánu někoho unést. Ale hledal jsem sterilované sklenice a narazil jsem na ni v Canadian Tire, v oddělení s potřebami na zavařování—”

“Ty mi chceš tvrdit, žes na tetu Marguerite narazil v domácích potřebách Canadian Tire, kde prodávají věci na zavařování potravin?” optala se ironicky. Marguerite nikdy nic nezavařovala. Dokonce ani nic nevařila, aspoň co Jeanne Louise věděla.

“Ano, a ta se mě zeptala, jak se mám, a jak se má Livy. Samozřejmě jsem jí neřekl, že je Livy nemocná.”

Tos ani nemusel, hochu, pomyslela si suše Jeanne Louise. Marguerite mu to levou zadní vytáhla z mysli. Muselo to být hned na povrchu. Určitě toho měl tenkrát plnou hlavu. Byla si jistá, že od prvního okamžiku, kdy se onu neblahou zprávu dozvěděl, stanula myšlenka na ni v čele všech ostatních. Nahlas ale neřekla nic.

“Stejně mi pak pověděla strašně podivnou věc,” pokračoval a zmateně zamumlal: “Zčistajasna to prostě řekla.”

“Řekla co?” zeptala se ostražitě Jeanne Louise.

“Prý je vždycky nejlepší jít za hlasem svého srdce. Že to někdy není ta nejsnazší cesta, ale ta správná vždycky,” citoval vážně Paul.

Chvíli o tom uvažovala a pak se otázala: “A hlas tvého srdce ti poradil, abys unesl mě?”

“Chtěl jsem tě.” Jak prosté. “Všiml jsem si tě ten první den při obchůzce po firmě a – přestože jsem pořád truchlil po Jerri – přistihl jsem se, že tě od té doby hledám očima. Tak dlouho jsem si pozměňoval přestávky, abych přišel na to, kdy míváš pauzy, až jsem měl tvůj rozvrh hodin. Dokonce jsem si zapisoval, co jíš a piješ,” přiznal ironicky. “Zpočátku jsem nevěděl, proč mě tolik fascinuješ. Máš černé vlasy a já měl odjakživa raději blondýnky, a pak také… když jsem nastoupil, od smrti mé ženy uplynul jen o málo víc než měsíc. Cítil jsem se pekelně provinile, že se na tebe vůbec dívám.” Udělal obličej, ale mluvil dál: “Jenomže jsem se… každý den těšil na pauzu, že tě uvidím. Vzbouzelo to ve mně pocit… já nevím. Klidu, snad. Možná štěstí.” S křivým úsměvem dodal: “A potom jsem si začal všímat tvých bot a vyvinula se z toho jakási hra. Zjišťoval jsem, které máš obuté, a pokoušel jsem se podle nich hádat, jakou máš tu noc náladu.”

Odložil čaj na stolek a pošoupnul se na posteli níž, lehl si na záda a s očima upřenýma na strop se svěřoval: “Přestože by bylo snazší dostat do domu Bev, chtěl jsem mít doma tebe. Chtěl jsem, abys poznala Livy a měla ji ráda a… abys měla ráda mě. Myslím, že jsem v hloubi duše doufal, že se stane něco jako tohle. Že budeme mít tento vztah a vášeň.”

“A máme,” hlesla tiše Jeanne Louise. Myslela na to, že až se celá situace vyřeší, bude si muset promluvit s tetou. Přečetla Paulovy myšlenky a věděla, co chystal. Nezasáhla, jenom ho pošťouchla ve smyslu, že musí unést ji, místo aby zvolil snadnější cestu a unesl Bev. Ta ženská je neuvěřitelná, pomyslela si suše, a pak postavila sklenici na svůj noční stolek a také se natáhla na postel. Převalila se na bok, podepřela si hlavu zvednutou ruku a zahleděla se mu do tváře.

Paul na ni pohlédl a pak tázavě zvedl obočí. “Nevypadáš tím zrovna moc nadšená.”

“Jsem,” ujistila ho Jeanne Louise. A vážně byla ráda, že než ji unesl, měl o ni zájem nejen kvůli Livyině proměně. Že si ji vybral, protože ho víc než dva roky přitahovala. Ale na faktech se tím nic neměnilo, a nyní musela převzít štafetový kolík vysvětlování ona. “Paule, nesmrtelní mají zákony, stejně jako je mají smrtelníci.”

Zamrkal, na první pohled musel mít dojem, že změnila téma, ale mlčky čekal, co řekne dál.

“Nesmíme se krmit ze smrtelníků a vykrvit je k smrti. Je to na ochranu smrtelníků, ale zároveň i našinců,” připustila a podotkla: “Kdyby se začala objevovat vykrvená těla se stopami kousnutí, vypukl by strašný mazec. Mohlo by to vést k prozrazení existence našich lidí.”

Paul přikývl a zeptal se: “Co se stane nesmrtelnému, který ten zákon poruší?”

“Zemře,” přiznala Jeanne Louise a dodala: “Co se týče našich zákonů, jsme docela přísní.”

Zabručel a položil druhou otázku: “Jaké máte další zákony?”

“Musíme se spokojit s balenou krví. Důvod je stejný. Zamezit, aby vyšlo najevo, že existujeme. A porušení tohoto zákona – s výjimkou nouzových situací – nám také docela dobře může přinést smrt.”

“Tuším v tom systém,” zamumlal Paul.

Pousmála se, ale pokračovala. “V podstatě se dá říci, že nesmrtelní nikdy nesmí udělat nic, co by přitáhlo pozornost k existenci našeho druhu. Takové jednání se v každém případě trestá smrtí,” řekla vážně a pak dodala: “Ale existují také dva zákony, které byly přijaty za účelem kontroly růstu populace. Stručně řečeno, nesmíme se příliš rychle rozmnožit, abychom nepřerostli kapacitní možnosti našeho zdroje potravy.”

Paul nebyl žádný hlupák. Jeanne Louise to věděla a tak, když se mu najednou ve tváři odrazil strach, zbytečně se nedivila, ale raději pokračovala: “První z těch zákonů stanoví, že každých sto let smíme mít pouze jedno dítě. Porušení zákona znamená smrt.”

“A ten druhý?” zeptal se napjatě.

Jeanne Louise se zhluboka nadechla a potom mu to pověděla. “Každý nesmrtelný smí za celý svůj život proměnit pouze jednoho jediného smrtelníka.” Na moment se odmlčela a pak dodala: “Překročení zákona se opět trestá smrtí.”

“A ty jsi toho svého už proměnila,” odhadl Paul bezbarvým hlasem.

“Ne,” připustila a dříve, než mohl něco říci, spustila: “Já, stejně jako většina nesmrtelných, si to šetřím pro svého životního druha. Pro případ, že ho najdu a bude to smrtelník.”

“Životní druh?” zeptal se nejistě.

“Jedinečná bytost, kterou nemůžeme číst ani kontrolovat, která nám může být tím pravým druhem. Ta, se kterou ožije naše chuť k jídlu a na sex, a která s námi během milování tak dokonale splyne, že sdílíme extázi, a ta nás oba následně omráčí.”

“Sdílená rozkoš?”

Přikývla.

Paul několikrát zamrkal, zatímco se to jeho mozek snažil strávit, a posléze vydechl: “Nedokážeš mě číst ani kontrolovat.”

Jeanne Louise vážně přikývla. “Jsi mým životním druhem, Paule.”

“Tvým životním druhem.” Vyslovil ta slova pomalu, jako by je ochutnával, a pak se otázal: “Jak dlouho— Mám na mysli, jestli se ta sdílená rozkoš a všechno ostatní časem vytratí nebo…?”

“Ne. Nesmrtelní jsou se svým druhem celý život,” ujistila ho. “Dokud nás smrt nerozdělí, platí u nesmrtelných doslova.”

“A já jsem tím tvým?” zeptal se celý užaslý. Strach v jeho tváři pozvolna vytěsňovala radost, ale hlas měl vážný a upřímný, když pronesl: “To by se mi moc líbilo. Být s tebou až do smrti.”

Oplatila mu úsměv a cítila, jak ji zalévá úleva, podobná vlahému deštíku. Ono to klapne. Chce být jejím životním druhem. Bude jí pravým životním druhem, a neudělá to jenom pro záchranu Livy. Přesně v toto doufala, tímto si potřebovala být jistá dříve, než mu mohla prozradit způsob, jak zachránit život Livy a současně získat jeho. Zavřela oči a vychutnala si ten okamžik, potom zvedla víčka a řekla: “Já to chci také. Chci tě proměnit a strávit zbytek svého velmi dlouhého života s tebou, jako se svým životním druhem.”

Užuž se začínal usmívat, vtom se ale zamračil. “Ale jestli proměníš mě, nebudeš moct proměnit Livy.”

“Já ne, ale ty ano,” zdůraznila s širokým, prohnaným úsměvem, hned ho ovšem varovala: “Ale musíš si uvědomit, že pokud zemřu, nebudeš už smět proměnit žádnou smrtelnou životní družku, kterou bys mohl v budoucnu potkat.” Vlastně nevěřila, že to u něj bude hrát nějakou roli. Že nedá přednost přítomné Livy před mlhavou vidinou budoucí družky. Nicméně cítila, že na to, aby se mohl Paul rozhodnout, musí znát všechna fakta.

Přesně jak očekávala, odmávnul její slova jako nedůležitá. “Ty neumřeš, nenechám tě zemřít. Kromě toho by mi tě nikdo nemohl nahradit,” dodal vážně.

Neupozornila ho, že totéž pravděpodobně kdysi cítil ke své smrtelné ženě Jerri. Jenom se sklonila a políbila ho s úlevou, že se situace nakonec přece jen vytříbí. No, alespoň co se Paula týče. Pořád tu ovšem zbýval nepopiratelný fakt, že ji unesl, aby ji přinutil proměnit a zachránit mu dceru. Budou se s tím muset vypořádat a čelit Radě a hlavně strýci. Ten stál v čele Rady a podobné věci jen tak snadno neodpouštěl. Zkrátil o hlavu i vlastního bratra dvojče, kterého jinak vroucně miloval, když ten porušil jeden z jejich zákonů.

Při tom pomyšlení nakrabatila Jeanne Louise čelo a začala si okusovat rty. Tolik si lámala hlavu s tím, jak svést Paula, aby ji chtěl pro ni samotnou, že ani nezačala přemýšlet o tom, jak vyváznout se zdravou kůží z malérů, které si natropili.

“Takže,” odtušil tiše Paul, “Ty bys mohla proměnit mě a já bych pak mohl proměnit Livy?”

Jeanne Louise přikývla.

“A mohli bychom být rodina. Ty, Livy a já.”

“Ano, mohli,” přisvědčila potichu, a ta představa ji potěšila stejně jako jeho. Už teď měla tu malou ráda jako svou vlastní. S chutí ji bude pomáhat vychovávat.

Uvědomila si, že Paul je už hezkou chvíli zticha, podívala se na něj, a když uviděla, že se štípá do ruky, zamračila se. “Co to děláš?”

“Pokouším se probudit,” řekl suše. “Tohle musí být sen. Dáváš mi všechno, co jsem kdy chtěl, a takhle to v životě prostě nechodí. Jde to podezřele hladce.”

Jeanne Louise si skousla ret. “Netvrdila jsem, že to půjde hladce.”

Paul si přestal vyrábět modráky a podíval se jí vážně do očí. “Ven s tím.”

“Samotná proměna je velmi bolestivá, Paule. Je to tvrdá zkouška a měněný občas zemře. Sice jen zřídka, ale v případech, kdy je smrtelník nemocný nebo jinak oslabený, se to stává.”

“Jako Livy,” povzdechl si.

“Ano. Takže bychom možná měli s její proměnou na čas počkat, dokud trochu nezesílí.”

“Což by znamenalo, že budeš trpět bolestmi hlavy namísto ní,” konstatoval ponuře, na chvíli se odmlčel a potom se otázal: “Mohu to pro ni dělat sám, až mě proměníš?”

Jeanne Louise věděla, že ho kvůli bolestem přesměrovaným z Livy na ni trápí pocity viny, takže skoro litovala, že ho musí zklamat. “S největší pravděpodobností ne. Na tyto věci musíš mít trénink. Z proměny nevyjdeš se znalostmi a schopnostmi zkušeného, vycvičeného nesmrtelného.”

“Jasně,” povzdechl si nešťastně.

Jeanne Louise otálela, ani trochu se jí nechtělo přidělávat mu starosti, ale musel se to dozvědět, proto spustila: “A to není jediný problém, co máme. Je tu ještě ta drobnost, žes unesl nesmrtelnou s úmyslem ji přesvědčit, aby proměnila tvou dceru.”

Paul se zašklebil. “Předpokládám, že to jen tak nepřehlédnou, což?”

“Mohl by to být problém,” připustila a dodala: “Ale doufejme, že ti přičtou k dobru fakt, že jsem zůstala o své vůli, a že jsi můj životní druh.”

Z obav na jeho tváři vyrozuměla, že to nepovažoval za příliš pravděpodobné. Jelikož to však strašilo i ji, rozhodla se, že už toho namluvili víc než dost, a nastal čas na trochu rozptýlení… pro oba dva. Za tím účelem se sklonila a políbila ho.

Zpočátku ležel Paul klidně a nehnutě, něžné laskání patrně stěží vnímal. V hlavě ho očividně tížily problémy, které měli před sebou. Ale za chvilku jí začal polibky oplácet. Právě se začínala radovat, že uspěla a efektivně ho rozptýlila, když vtom ji najednou chytil za paže a odstrčil, čímž vzal polibek za své.

Sotva ale uviděl její zklamaný výraz, vyhrkl: “Já jen— prve jsi říkala, že každých sto let smíme mít jenom jedno dítě. Budeme muset počkat, dokud nebude mít Livy stovku, než si pořídíme miminko? Neměli bychom používat ochranu?” zeptal se a zdrsnělým hlasem dodal: “Nechci riskovat, že dostaneš trest smrti kvůli—”

“Ne,” přerušila ho Jeanne Louise. Neztrácela čas vysvětlováním, že nesmrtelné ženy mohou otěhotnět a donosit dítě pouze za předpokladu, že se budou záměrně překrmovat krví, čímž zaměstnají nanoboty dost na to, aby nevypudili plod coby parazita. Výklad zkrátila na pouhé resumé: “Livy bude brána za tvého proměněnce, nikoli za dítě narozené nesmrtelným.”

“Bezva.” Uvolnil se a dokonce se dokázal usmát. “Takže jí hned teď můžeme klidně začít dělat sestřičku?”

“To by se mi líbilo,” přiznala tiše Jeanne Louise, přestože věděla, že to není možné. Neměla k dispozici krev, kterou k otěhotnění potřebovala.

Dříve než stihl Paul odpovědět, seshora se ozvalo kutálení se něčeho po podlaze. Oba strnuli a pohlédli ke dveřím. Znělo to jako hračka nebo něco stejně malého, co někdo shodil na dřevěnou zemi. Nebo o to nechtě zakopl.

“Asi Boomer,” zašeptal Paul. Obrátil se, aby jí dal pusu na čelo a řekl: “Mrknu se tam. Kdyby to byla Livy a potřebovala tě, křiknu.”

Jeanne Louise přikývla a posadila se, zatímco se koulel z postele. “Pro jistotu na sebe něco hodím.”

“To není potřeba,” namítl, ale když se ohlédl a uviděl, že se jí deka svezla k pasu a ona zůstala nahoře bez, zarazil se. Jako v transu se vrátil k lůžku a znovu ji políbil, tentokrát na rty. Když polibek ukončil, oběma se nedostávalo dechu.

“Rozmyslel jsem si to. Jenom se pěkně obleč,” zašeptal Paul, pokládaje dlaň na ňadro, aby ho vzápětí jemně stisknul. “Aspoň si tě pak můžu znovu svléknout, až se vrátím.”

Jeanne Louise vyprskla smíchy a sundala mu ruce z krku, aby se mohl narovnat. Pozorovala, jak si natahoval džínsy a než se docela oblékl, vychutnávala si očima každou píď. Navzdory všem těžkostem a problémům se jim podařilo dát se dohromady. Skoro tomu nemohla uvěřit. Říkala si, že to ani není možné. Ale dávalo jí to naději, že dokážou překonat i problémy s Radou. Musejí.

“Za minutku jsem zpátky,” slíbil Paul cestou z pokoje.

Dveře ložnice nechal otevřené a pouze ve světle, které z ní pronikalo na chodbu, došel ke schodišti a začal stoupat nahoru. Dorazil na hlavní podlaží, kam se okny vlévala záře měsíce a usnadňovala orientaci. Zdolal poslední schodek a obrátil se, aby zamířil k chodbě vedoucí k ložnicím, ale když se před ním zjevila tmavá postava, strnul. Jeho mozku chvíli trvalo, než mu zprostředkoval informaci, že před ním stojí muž se zářivýma očima. A potom nesmrtelný vycenil zuby, v měsíčních paprscích se zaleskly nepěkně hrozivé, špičaté tesáky, a zavrčel: “Kde je?”

Paul ostražitě udělal krok vzad a vzápětí už přidušeně lapal po dechu, neboť ho vetřelec bez varování chytil jednou rukou pod krkem, zvedl ze země a pozadu odnesl do kuchyně. V příštím okamžiku narazil zády nejspíš asi do lednice. Minimálně si byl jistý, že to, o co se bolestivě praštil rukou, bylo madlo jejích dveří.

“To od tebe nebylo zrovna moc chytré, nechat dceru, aby si hrála před chatou, smrtelníku. Jel jsem okolo, uviděl ji a pak jsem uviděl tebe.” Se zavrčením sevřel ruku kolem jeho hrdla. “Víme, že máš Jeanne Louise, a jestli jsi jí ublížil, budeš toho po zbytek svých velice krátkých a velice mizerných dní náramně litovat. Tak, kde je?”

Neschopen promluvit, zkusil Paul aspoň zavrtět hlavou na znamení, že Jeanne Louise neublížil, ale s krkem v kleštích nesmrtelných prstů bylo i to zhola nemožné. V příštím okamžiku ucítil podivné čeření v mysli a uvědomil si, že ten maník nepotřeboval, aby mu něco vykládal. Sám si hledal odpovědi přímo v jeho hlavě.

Nemohl dýchat a temnota mu začínala rozostřovat okraje vidění. Pokoušela se o něj panika. Aby ji zahnal, utěšoval se, že jakmile si nesmrtelný uvědomí, že je tady Jeanne Louise dobrovolně, pustí ho, a že se pak bude moci znovu nadechnout. Vtom však jeho pozornost upoutal pohyb nad mužovým ramenem. Zoufale mrkal a povedlo se mu zaplašit tmu stahující se okolo něho. Když poznal Livyinu malou postavičku stojící u schodů, zděšeně vytřeštil oči. I v té tmě viděl, že má očka vykulená a pusinku hrůzou dokořán.

Nesmrtelný útočník musel zaslechnout nějaký zvuk nebo možná ucítit její vůni, protože najednou otočil hlavu a probodl dítě pohledem. Vysunuté tesáky se ve tmě bíle zableskly. Livy vyvalila kukadla ještě víc, tvářička jí zbledla, a pak zavřískala strachy. Otočila se, aby před ním utekla… ale byl tam Boomer. Když na něj došlápla její nožka, malý pejsek zakňučel bolestí a vyrazil pryč. V mžiku odpelášil z dohledu. Livy ztratila rovnováhu a převážila se na stranu. Zvuk drobného tělíčka padajícího dolů po točitém schodišti a hrobové ticho, které tak náhle vystřídalo dívčin křik, budou Paula pronásledovat velmi dlouho.

Jeanne Louise si stihla natáhnout kalhotky a tričko, když vtom zaslechla Livy křičet. Zvednuté džíny hodila zase na zem a vyletěla z ložnice právě včas, aby viděla, jak se malé dětské tělo kutálí ze schodů. Rozmazaná změť nožiček a ručiček.

S výkřikem se vrhla vpřed a k patě schodiště dorazila v témže okamžiku, kdy sem dopadla Livy. Děvčátko zůstalo ležet na zádech. Ruce a nohy rozhozené a hlavičku přetočenou na jednu stranu. Noční košilku mělo srolovanou kolem kolínek. Jeanne Louise vedle ní padla na kolena a hledala pulz. Když spatřila Justina Brickera bleskově sbíhat schody, zvedla hlavu a oči jí ztvrdly.

“Tos udělal ty?” zavrčela vyčítavě těsně předtím, než se na vršku schodů objevil i Paul a hrnul se dolů.

“Byla to nehoda,” ohradil se vykonavatel, znělo to zděšeně. “Uviděla mě a vykřikla, pak se otočila, chtěla utéct a—”

“A ty jsi nad ní nepřevzal kontrolu a nezastavil ji,” vyštěkla Jeanne Louise.

“Snažil jsem se. Nešlo to,” bránil se Bricker, v hlase se mu ozývala vina a zmatek.

Jeanne Louise se zamračila, potom pohlédla na Paula, který dospěl k patě schodiště a zjistil, že mu v cestě stojí Justin. Nesmrtelný neuhnul, právě naopak. Bránil mu dostat se k jeho ženám. Zoufalé pokusy odstrčit ho stranou ignoroval.

“Je—?” Paul otázku nedořekl. Slovo mrtvá nedokázal ani vyslovit.

“Je živá,” řekla Jeanne Louise, když našla pulz. Že jen taktak nedodala, ale měla strach, že by to vystihovalo situaci. Livyin pulz byl slabý a nitkovitý. Vzteky a hlavně strachem o malou skoro bez sebe pod ni začala vsouvat ruce, aby ji vzala do náručí, ale když na zátylku nahmátla otevřenou ránu, ztuhla.

“Kriste,” hlesl Justin a Jeanne Louise to slovo v duchu zopakovala. Nadzvedla Livy jen o malý kousek, ale to stačilo, aby se ukázalo, že koberec, kam dívenka dopadla, je prosáknutý krví.

“Ach Bože,” zasténal Paul a Jeanne Louise k němu zvedla zrak. Už se nepokoušel prodrat přes Justina. Teď se na místě, kde stál, kymácel se zmučeným výrazem ve tváři.

Hleděla na jeho bolest a cítila, jak se jí oči plní slzami. Byla to bolest, která trýznila i ji samotnou. Dítě, které tu přímo před ní umíralo, si zamilovala. Nedokázala nečinně přihlížet a neudělat nic, aby zastavila smrt, o nic víc, než by to dovedla, kdyby tu teď na zemi ležel Paul.

Muži, kterého milovala, věnovala omluvný pohled, poté otočila hlavu k Justinovi a podívala se na něj s veškerou bezmocnou zuřivostí, kterou cítila, když se vzdávala své budoucnosti, a udělala jedinou věc, kterou udělat mohla.

Jeanne Louise se surově zakousla do svého zápěstí a urvala si kus kůže. Krvácející ránu poté přitiskla Livy k pootevřené pusince.

13. KAPITOLA

“Ježíši, Jeanne Louise, co to děláš?” vydechl zděšeně Justin Bricker, když se vzdala své jediné proměny kvůli cizímu dítěti.

Otázku ignorovala, jenom vyštěkla: “Volej pro pomoc. Potřebujeme krev, hodně. Kapačku, pouta a drogy na usnadnění proměny.”

Justin zaváhal, ale potom vytáhl telefon a začal mačkat čísla. Také se natočil bokem, aby se protáhl kolem Paula, a jen co si dal telefon k uchu, vrátil se zpátky nahoru.

Sotva měl Paul volnou cestu, doklopýtal dolů a poklekl k Livy z druhé strany. Ve tváři se mu svářila nejistota se strachem. Dokud neodsunula Jeanne Louise zápěstí z Livyiných úst a nezvedla si ji do náručí, nepromluvil. Potom vstal, a když odnášela děvčátko do jejich ložnice, šel za nimi a troufnul si šeptem zeptat: “Bude žít?”

Neodpověděla hned. Položila malou na postel a překulila ji na břicho, aby mohla vyšetřit zátylek. Rána byla tak velká, jak se zdála po hmatu. Viděla skrz ni do rozbité lebky.

“Já nevím,” zachraptěla nešťastně.

Rozhodně to nevypadalo dobře. Jako by nestačil nádor a celkové oslabení organismu. Nyní se nanoboti budou muset vypořádat navíc ještě se zraněním hlavy a ztrátou krve.

“Prosím, nenechej ji umřít,” pronesl potichu Paul. Vlastně to byla modlitba, tichá prosba určená Bohu. Ale Jeanne Louise sebou trhla, jako by ji těmi slovy šlehl.

V příštím okamžiku už si zvedla dosud nezraněné zápěstí k tesákům a zahryzla se ještě zuřivěji než prve. Paul sebou škubl a začal se odvracet, ale pak se ovládl a přinutil se sledovat, jak si žena, kterou miloval, rozervala zápěstí, až v něm vznikla hluboká, zející díra. Dělala to koneckonců pro něj. Pro něj a pro Livy.

Zatímco když se kousla poprvé, Jeanne Louise jenom zavrčela, podruhé se jí však vydral z hrdla bolestný výkřik. Ale je pravdou, že tentokrát byla rána, kterou tím vytvořila, mnohem větší. Cíp odtržené kůže byl skoro jednou tak velký jako ten první. Rozervanou tkáň potom držela nad Livyinou zraněnou hlavou a mačkala si ruku, jako by to byla plastová láhev a ona z ní chtěla dostat ven co nejvíc kečupu. Syčivě, roztřeseně se nadechla a Paul polknul. Věděl, že si tím způsobuje ještě větší bolest. Pak se otočil a utekl rovnou do koupelny spojující obě sousední ložnice.

Měl pocit, že mu bude zle, ale proto sem neběžel. Toalety si ani nevšiml, žluč v hrdle spolknul a rychle otevřel dvířka skříňky pod dřezem. Uvnitř našel komínek ručníků. Několik jich sebral a poklusem se vrátil do ložnice.

Jeanne Louisino zápěstí postupně přestávalo krvácet a krev z rány už jen s bídou prosakovala. Stejně ji ale svírala pořád dál, ve snaze vymáčknout z ní víc cenné tekutiny.

Když to konečně vzdala, protože už nedokázala vydojit ani jedinou kapku a spustila ruku podél těla, přistoupil k ní Paul a dal se do obvazování. Ukořistěné ručníky ovinul nejprve kolem prvního, a potom i druhého zmasakrovaného zápěstí, těsně a pevně.

“Proč jsi jí kapala krev na hlavu?” zeptal se potichu, když byl hotov s druhou rukou. “Pomůže to?”

Jeanne Louise potřásla hlavou a unaveně si povzdechla. “Nevím. Nic lepšího mě nenapadlo. Nanoboti by mohli být schopní zahojit zranění hlavy. A lebka je prasklá, mohli by dokázat proniknout skrz ni, rychle se dostat k nádoru a pustit se do práce. Ale pokud jde o otázku, jestli to pomůže nebo ne…” jenom bezradně pokrčila rameny.

“Mohlo by to pomoci.”

Při tom nečekaném zavrčení se Paul prudce otočil a zaostřil na muže s krátkými tmavými vlasy, který právě vcházel do místnosti.

“Tati!” s úlevou vydechla Jeanne Louise a utíkala ho obejmout, zatímco Paul s pokleslou čelistí jenom zíral.

Tati? Brunet měl krátký sestřih, džíny a tričko a nezdál se ani o den starší než pětadvacet. Ale to ani Jeanne Louise nebo kterýkoli z ostatních nesmrtelných, se kterými se kdy setkal. Žádnému z nich byste nehádali víc než plus mínus dvacet pět let. Přesto… tenhle udělaný borec na jejího tátu prostě nevypadá, pomyslel si Paul.

Hned nato však byl nucen změnit názor, to když zmíněný borec pustil Jeanne Louise a obrátil se. Probodl Paula pohledem plným chladné averze a otázal se: “Tohle je ten bastard, co tě unesl, Jeanie?”

“No… ehm… ne,” vykoktala a urychleně se šla postavit mezi Paula a svého otce. Když se na ni za tu lež jen ostře podíval, vyhrkla: “Chci říci ano, ale jenom zpočátku. Teď už mě nedrží proti mé vůli. Je to můj životní druh, tati. Vlastně byl,” dodala sklesle. Bezděky se otočila na Livy a ramena jí poklesla. Těžce polkla, ohlédla se a změnila téma: “Máš nějakou krev?”

“Zbyly nám pouze dva sáčky. Bricker pro ně odešel do chladicího boxu v dodávce,” odpověděl ženský hlas.

Paul ustoupil na bok, aby viděl, kdo to řekl. Když za Jeanne Louisiným otcem spatřil vysokou černošku s krátkými, ježatými vlasy, zvedl obočí. Okamžitě v ní poznal řidičku dodávky u obchodního domu v Londýně. Eshe, řekla mu tenkrát Jeanne Louise. Její nevlastní matka.

“Jenom dva?” vyhrkla zděšeně Jeanne Louise.

“Nicholas s Jo jsou necelých pár minut za námi a mají v chlaďáku další, a Etienne s Rachel jakbysmet. Prohledávali městečka na Hurónském jezeře,” vysvětlil.

“Jak jste věděli, že jsme na jezeře?” zamračila se Jeanne Louise.

“Chvilku potom, co jsem vás uviděla odjíždět z parkoviště obchodního domu, zamrkal na nás výběr hotovosti a platba kreditní kartou,” vysvětlila vážně Eshe.

Když k němu Jeanne Louise obrátila tázavé oči, Paul bezmocně řekl: “V Londýně nás už přece viděli, tak mi přišlo bezpečné natankovat a vybrat další peníze. Věděli, že tam jsme, a mě prostě nenapadlo, že je to přivede na stopu toho, kde jsme.”

“Hotovost ani benzín by nám nic neřekly. Zato člun a křidélka do vody ano,” odtušil suše její otec. “Nafukovací nesmysly plus repelent na komáry rovná se pláž. Tak jsme se zaměřili na prohledávání pobřežních měst na všechny strany od Londýna.”

Paul cítil, jak mu mizí krev z obličeje. Kriste, koupil je na pumpě, byly v akci, úplně bez přemýšlení… Přivedl sem tyto lidi vlastní neuvážeností. Sám jsem všechno zničil. Pohledem našel Jeanne Louise, ale nedívala se na něj. Stála nehybně, tvář odvrácenou, ruce sepjaté. Nenávidí mě za naši zmarněnou budoucnost, konstatoval v duchu zoufale.

V místnosti na moment zavládlo ticho, a poté přešel Jeanne Louisin otec k posteli, aby shlédl na Livy. Stiskl rty. “Bricker řekl, žes použila svou proměnu na ni.”

“Neměla jsem na vybranou,” odtušila tiše Jeanne Louise. “Vyděsil ji a ona spadla ze schodů. Umírala.”

“No a co? Beztak už měla na kahánku,” zavrčel a Eshe popošla za něj a položila mu dlaň na paži.

“Je to dcerka jejího životního druha, Armande,” řekla potichu Eshe. “Má to dítě ráda. Rozhodla se tak sama. Nikdo ji nenutil.”

“Ne, jenom ji unesl a citově vydíral,” zavrčel Armand Argeneau, vrhaje na Paula další vražedný pohled.

Cítil se pod tím pohledem jako na pranýři a bezděky se ošil. Napadlo ho, že ten zdánlivý mladík rozhodně jedná jako otec. Sám by byl nejspíš naštvaný, že se to takto semlelo, kdyby byl Jeanne Louisiným tátou. Všechno nadobro zpackal.

“Co je to?”

Jeanne Louisina napjatá otázka vytrhla Paula ze sebemrskačské chvilky. Odešla ke svému otci a zahleděla se na Livy.

I Paul přešel k patám postele, aby se na dceru pořádně podíval, a okamžitě se ho zmocnily obavy. Pořád ležela na bříšku na matraci a bylo vidět otevřenou ránu na zátylku, ačkoli mu připadala jaksi menší. Ale sotva si toho všiml. Jeho pozornost upoutalo něco docela jiného. Měl dojem, že dítě na lůžku jakoby vibruje.

“Jeanie?” hlesl tázavě. Zdálo se mu, že třas sílí, a zamračeně sevřel rty.

Místo odpovědi se sklonila, převrátila Livy naznak a zvedla nejprve jedno a pak i druhé víčko. Ať už spatřila cokoli, přimělo ji to prudce se narovnat a zděšeně oznámit: “Budeme potřebovat víc než dva sáčky krve a to rychle.”

“Co se děje?” zeptal se Paul.

“Má křeče,” odvětila pochmurně Jeanne Louise.

“Proč? Co to znamená?”

“To znamená, že nanoboti se už pustili do práce na mozku,” odpověděla Eshe cestou kolem postele na místo naproti Jeanne Louise a sklonila se, aby položila ruce na Livyinu paži a nohu. Jeanne Louise se sehnula, aby udělala totéž na své straně. Armand se bez řečí přesunul k patě postele, kde odstrčil Paula, aby se mohl naklonit a přidržet Livyiny nohy. Položil dlaně na kotníky a přitiskl je k posteli. Ženy se tak mohly zaměřit na horní část tělíčka a dát ruce na ramena a paže.

“Co to děláte? Proč na ni tak tlačíte? Ona—?” Paul zmlkl, neboť křečovité chvění přerostlo v intenzivní třes, lomcující celým na kost vyhublým tělem. Okamžitě se vrátil k posteli, aby pomohl držet Livy na matraci, ale když jí z pusy začala stříkat krev, ztuhlý hrůzou znehybněl.

“Pane Bože,” vydechl Paul. Jako by vkročil doprostřed děje filmu Exorcista. Rozdíl byl jen v tom, že z úst jeho milované dcery netekly zelené zvratky, ale rudá krev.

“Skoro si ukousla špičku jazyka,” řekla ostře Eshe. “Armande—”

Ať už se chystala říci cokoli, nenamáhala se dokončit větu. Jeanne Louisin otec už pustil Livyiny nohy a utíkal sebrat dřevěný podnos z nočního stolku. Se sundáváním věcí se neobtěžoval, prázdné talíře po sendvičích a Paulovu nedopitou sklenici ledového čaje jednoduše poslal letem světem do kouta. Obešel postel na Eshinu stranu a cestou odlomil okraj podnosu. Menší kousek dřeva jí podal a ta ho vsunula Livy mezi zuby.

Paul to mlčky sledoval, ale když se Livy zahryzla do dřeva, roztřeseně se zeptal: “Ukousla si jazyk?”

“Úplně ne. Nanoboti to zahojí,” uklidnila ho rychle Jeanne Louise, a on přikývl, ale věděl, že to udělají pouze za předpokladu, že proměnu přežije. A on se moc bál, že nepřežije.

Jeanne Louise ho předem varovala, že proměna je drastická a tvrdá zkouška, ale skoro ji neposlouchal. V duchu se už vznášel v oblacích a myslel jenom na to, jak bude jeho Livy zase zdravá a silná. V životě by ho nenapadlo, že to bude taková noční můra.

“Tady.”

Jen co to slovo zaslechl, Paul se otočil a spatřil nesmrtelného, který to celé zavinil, vběhnout do ložnice se dvěma sáčky krve, o kterých se zmínila Eshe.

“Nemáme kapačku,” upozornila Jeanne Louise mračící se na krevní konzervy.

“Rozpárej konec nehtem a nalij jí krev do pusy,” nařídila Eshe.

Úkol udržet Livy na posteli přenechala otci a Eshe, napřímila se a vzala si od Justina oba sáčky. Jakmile měl volné ruce, zaujal Justin její místo a zapojil se do Livyina držení. Jeanne Louise ho ignorovala, jeden sáček předala Paulovi, aby ho podržel, a druhému nehtem odřízla horní rožek. Poté vyndala Livy ze zubů dřevo a naklonila sáček nad uvolněnou pusinku.

Paul zaslechl, jak se Argeneau potichu otázal Justina: “Za jak dlouho sem dostanou drogy, krev a kapačku?”

“Nicholas s Jo by tu měli být každou chvíli. Říkal, že prý mají dva sáčky. Anders jich má šest a taky by mu to nemělo trvat dlouho. Garrett—”

“A co drogy a infuze?” skočila mu do řeči Eshe.

“Půl až tři čtvrtě hodiny,” přiznal nešťastně. “Musí sem s nimi doletět.”

“To by mohl být problém,” odtušila ponuře, zatímco Jeanne Louise odhodila první vyprázdněný sáček a vzala si od Paula druhý, aby ho nařízla. “Přiláká to sousedy.”

“Co je přiláká?” zeptal se Paul, který se vrátil, aby se snažil pomoci držet Livy.

Eshe se odpovědí neobtěžovala. Nemusela. Livy zodpověděla otázku za ni. Rozvřískala se z plných plic.

Paul se s leknutím probudil a zmateně se rozhlédl okolo sebe. Ležel na ustlané posteli ve druhé ložnici v suterénu, ale neměl ponětí, jak se tam dostal. Poslední, na co si vzpomínal, byla panika, jež se ho zmocnila v okamžiku, kdy začala Livy divoce vřískat a mlátit sebou jako šílená.

“Můj otec tě uspal a uložil tady, abys nezavazel.”

Zvedl hlavu a pohlédl na muže, který to řekl. Seděl na židli vedle postele. Vysoký, delší blond vlasy, vážná tvář a zářící stříbromodré oči.

“Livy?” zeptal se na to, co mu nejvíc leželo na srdci.

“Nejhorší fázi proměny má za sebou. Teď už by to měla přestát v pohodě.”

Paul vydechl úlevou a poté položil druhou pro něj nejdůležitější otázku. “A Jeanne Louise?”

“Krmí se nahoře. Minulou noc dorazila krev a drogy, ale nehnula se na krok od Livy, dokud si nebyla jistá, že to zvládne.”

Přikývl, co uslyšel, ho nijak zvlášť nepřekvapilo. Potom se zeptal: “Kdo jste?”

“Uvažoval jsem, kdy se k tomu dostanete,” poznamenal s úsměvem, nato se představil: “Nicholas Argeneau. Bratr Jeanne Louise.”

Paul na něj nechápavě zíral, potom padl zpátky na postel a zamumlal: “Tak to mě určitě také nenávidíte.”

“Ne.”

Odpověď ho přinutila znovu zvednout hlavu. S povytaženým obočím se zeptal: “Proč ne? Unesl jsem vám sestru. A ona pak použila svou jedinou proměnu na mou dceru.”

“No, nejspíš proto, že jsem se vám posledních několik minut šťoural v hlavě. Vím, že jste Jeanne Louise unesl z čirého zoufalství, abyste zachránil dceru. A že jste udělal, co bylo ve vašich silách, abyste jí neublížil a pokud možno jí zajistil pohodlí. Také vím, že nebyla zajatkyní dlouho, ale že zůstávala dobrovolně. A že se milujete a měli jste naplánované, že ona promění vás, a vy pak proměníte Livy, abyste mohli být rodina. Ale věci se zvrtly a ona vás teď nesmí proměnit.”

Nicholas si povzdechl, unaveně si promasíroval zátylek, načež prohlásil: “Nemohu tvrdit, že bych vás nenáviděl. Je mi vás líto. Lituji vás oba dva. Vás i Jeanne Louise.”

“Budeme v pořádku,” odtušil nevrle Paul, ačkoli se při těch slovech zachvěl strachem. “Livy se uzdraví a budeme rodina. Jenom ne tak dlouho, jak jsme doufali.”

“Vy si vážně myslíte, že Jeanne Louise bude chtít přihlížet, jak chátráte a umíráte o moc raději, než jste se vy sám chtěl dívat, jak chřadne a zhasíná Livy?” otázal se vážně Nicholas.

“Já přece neumírám,” namítl Paul.

“Jste smrtelník,” konstatoval Nicholas. “Všichni smrtelníci umírají. Možná pomaleji než Livy nebo nějaký jiný nemocný. Máte před sebou dvacet, snad čtyřicet let, než odejdete, ale pro nás to je pouhý okamžik. Umíráte. Každým dnem jste blíž hrobu, a zůstanete-li vy dva spolu, Jeanne Louise se k němu bude muset ubírat spolu s vámi a pozorovat, jak odcházíte.”

Paul zíral na Nicholase a v hlavě mu zněla jeho slova. Vzbudila v něm hrůzu, že by ho teď mohla Jeanne Louise opustit. Že se mu bude vyhýbat, aby ji nestáhl s sebou na kraj hrobu, a nemusela přihlížet, jak ho ukládají do země.

“To se nestane,” odtušil potichu Nicholas. “Jste jejím životním druhem. Nedokáže se od vás odloučit. Zůstane s vámi do posledního dechu, a až vás ztratí, bude zdrcená a zlomí jí to srdce. Nejspíš se stáhne do sebe a ve vzpomínkách bude pořád dokola prožívat chvíle, kdy jste byli spolu. To jsem aspoň udělal já po ztrátě té své.”

“Vy jste ztratil životní družku?”

Nicholas přikývl. “Ale našel jsem další.”

“Třeba si také někoho najde.”

“Třeba,” připustil. “Ale nesmrtelným mohou uběhnout staletí, dokonce tisíciletí, než najdou dalšího druha. A jestli to bude zase smrtelník…” Potřásl hlavou. “Celé si to zopakuje. Láska, ztráta, zoufalství.” Nicholas se odmlčel a výraz jeho tváře prozrazoval smutek. Očividně se pro sestru trápil. Nezdálo se, že by v její budoucnosti spatřoval příslib kdovíjak velkého štěstí.

A všechno je to moje vina, uvědomil si Paul.

Kdyby se zastavil a zamyslel se, a nekoupil ta nafukovací křidélka a člun na kreditní kartu, když bral benzín v Canadian Tire, její rodinu by nenapadlo prohledávat pobřežní městečka… a tak by se jednoduše drželi svého plánu. Stala by se z nich rodina.

Uvědomil si, že Nicholas sedí nepřirozeně tiše, podíval se na něj, a když uviděl, že zírá na dveře, jako by něco poslouchal, zvedl obočí. Tak uběhlo několik minut, a pak najednou Nicholas vstal. “Určitě chcete vidět Livy.”

“Ano.” Paul se hned posadil a shodil nohy z postele. Jakmile se Nicholas vydal ke dveřím, spěšně ho následoval. Nemohl se dočkat, až uvidí Jeanne Louise a Livy. Když však za ním vešel do vedlejší místnosti, Jeanne Louise tam bohužel nebyla. Vedle postele, na níž ležela Livy, seděla pouze Eshe.

Paul zaváhal, ale došel k lůžku a zahleděl se na Livy. Vypadala mnohem lépe, než když ji viděl naposled. Dokonce lépe než před více než měsícem. Vypadala skutečně zdravě, líčka se jí zakulatila a zrůžověla, a tvář měla klidnou. Tiše vydechl úlevou a pohlédl na Eshe.

“Kde je Jeanie?”

“Nahoře,” řekla a vstala. “Nicholas a já tam musíme odejít také. Budete tu muset sedět s Livy a měnit jí krevní sáčky. Ukážu vám jak.”

“Jeanne Louise?”

Přestala meditovat nad obsahem ledničky a otočila se. Když přes sáček krve nabodnutý na zubech spatřila svého otce, jen zvedla obočí. Po celonočním hlídání Livy měla hlad na krev i na jídlo. Nejprve si posloužila krví. Dalším chodem bude jídlo. Připravím něco i pro Paula, pomyslela si při čekání, než se otec vymáčkne. Až se probudí, určitě bude mít hlad. O to větší, že se mu náramně uleví, až se dozví, že to Livy zvládne.

Pořád ještě nemohla uvěřit, že dívenka, jejíž život doslova visel na vlásku, přežila proměnu. Rakovina, ztráta krve, tržná rána a fraktura lebky… byla si jistá, že dětské tělíčko to všechno nemůže vydržet. Bála se, že umře dříve, než proměna vůbec začne.

“Eshe si myslí, že tu holku patrně zachránilo to, žes svou krev nakapala přímo do té otevřené rány vzadu na hlavě,” řekl Armand, očividně jí čtoucí myšlenky. “Jak jsi věděla, že to máš udělat?”

Jeanne Louise si strhla vyprázdněný sáček ze zubů a s ironickým úsměvem přiznala: “Nevěděla. Prostě mě to napadlo.”

Zvedl obočí, ale nechal to být a odešel se posadit k jídelnímu stolu. “Lucian tady bude co nevidět. Musíme dát řeč.”

Zaváhala. Na tuto řeč se věru netěšila. Věděla, že otec Paula nenávidí za její únos. Stejně jako všichni ostatní. A bezpochyby zuřili také kvůli ní, že obětovala svou jedinou proměnu. Sama z toho nebyla nijak nadšená a kladla to za vinu Brickerovi.

“Byla to nehoda,” pronesl Armand Argeneau vážným tónem. “Bricker to neudělal úmyslně. Prý když se otočila a chtěla utéct, pokoušel se proniknout té holce do myšlenek, aby ji zastavil, ale setkal se s odporem. To byl pravděpodobně ten nádor.”

“Pravděpodobně,” připustila Jeanne Louise a unaveně usedla ke stolu. Vlastně ji nepřekvapilo, když uslyšela, že při pronikání do dívčiny mysli narazil Justin na potíže. Dostat se Livy do myšlenek bylo s každou další bolestí hlavy těžší a těžší. Tušila, že nádor den ode dne rostl a začínal překážet. Jí se sice vždycky podařilo počáteční bariérou projít, ale Justin ji nečekal. A možná ji nedokázal překonat vzhledem k mizivému množství času, který na to měl.

“A není pravdou, že nenávidím Paula,” pokračoval potichu otec, čímž prozradil, že si přelouskal i tuto myšlenku. “Když jsem ho prve uspával, přečetl jsem mu mysl. Miluje tě. Chtěl být tvým životním druhem. Je tragické, že teď už k tomu nemůže dojít.”

Jeanne Louise měla sklopené oči a dívala se na své ruce. Když se Paul dole v ložnici zničehonic zhroutil, a ona si uvědomila, že ho otec vzal pod kontrolu, zpočátku se na něj zlobila. Ale jak proměna pokračovala, postupně dospěla k názoru, že to nejspíš bylo dobře. Livyina proměna byla rychlá, zběsilá a neuvěřitelně brutální. S největší pravděpodobností proto, že do ní vpravila krev dvakrát. Dala jí tak dvojnásobný počet nanobotů oproti normálu a navíc je vpustila do těla dvěma vchody. Evidentně bylo lepší, že nemusel být svědkem mučivého procesu, který dcera absolvovala. Sama by si to s ním nejednou s chutí vyměnila.

“A také vím, že ty miluješ jeho,” pokračoval vážně Armand. “Právě proto si musíme promluvit. Jestli chceš zachránit Paulovi život, nezbývá nám, než vymyslet strategii, jak celou věc prezentovat Lucianovi.”

Jeanne Louise strnula. “Lucian nemůže—”

“Lucian dělá to, co považuje za nejlepší pro naše lidi. Paul tě unesl v naději, že tě přiměje, abys mu proměnila dceru. Únos je špatnost dokonce i podle zákonů smrtelníků, Jeanne Louise. A Lucian nebude žádnému smrtelníkovi tolerovat únos nesmrtelné.”

“Původně mě Paul sice unesl,” řekla opatrně, “ale sotva jsem se úplně probrala a uvědomila si, že ho nedokážu přečíst, byla jsem tam už dobrovolně. A jenom doufal, že mě přesvědčí, abych proměnila Livy. Nenutil by mě.”

“Tím si nejsem tak jistý,” povzdechl si Armand. “Paul sice původně doufal, že tě přemluví, ale byl také zoufalý. Podle mě ani sám nevěděl, co by udělal, kdybys odmítla, nebo jak daleko by zašel.”

Jeanne Louise se na to zamračila, ale zavrtěla hlavou. “Na tom nesejde. Ten problém vůbec nenastal a Lucian nemůže potrestat Paula za něco, co by se mohlo stát.”

“V tom s tebou nemusí Lucian souhlasit.”

Sotva uslyšela Etiennova slova, Jeanne Louise pohlédla ke dveřím. Bratranec právě vcházel do chaty, za patami svou ženu Rachel a Jo, choť jejího bratra Nicholase. Trio bylo venku sehnat něco na zub a každý teď nesl karton s pitím a tašku s logem Tim Hortons.

Nicholas a Etienne dorazili i se svými manželkami krátce poté, co otec vypakoval Paula z ložnice. Pomoc navíc přišla náramně vhod. Etienna a Justina poslal otec hned na návštěvu k sousedům. Dostali za úkol zajistit, aby si smrtelníci zbytečně nelámali hlavu s bolestnými výkřiky a kvílením nebohé Livy. V okolí chaty je bohužel bylo dobře slyšet. Ostatní zůstali a pomáhali držet budoucí nesmrtelnou. Jak její vzpírání nabývalo na síle, museli zabránit, aby si neublížila.

Dokonce i s rukama navíc bylo těžké udržet děvčátko v klidu, a tak když se konečně objevil vykonavatel Anders s drogami a kapačkou, Jeanne Louise se hodně ulevilo. Drogy sice nezbavily Livy bolestí docela, ale zmírnily je natolik, že byly snesitelnější, a tak sebou přestala zběsile mlátit.

“Nemůže potrestat Paula za to, že mě unesl. Byla jsem svolná,” prohlásila pevně Jeanne Louise, zatímco Etienne spolu s ženstvem začali vybalovat jídlo, které přinesli. Devět sendvičů a devět nápojů, všimla si a tipovala, že přinést jídlo i pro Paula je ani nenapadlo.

“Anders nejí ani nepije,” řekla potichu Jo. Skláněla se z židle na bok, jednou rukou nabízela Boomerovi kousek svého sendviče a druhou ho hladila.

Do Livyina pokoje nesměl, tak pejsek zřejmě loudil potravu po každém, kdo se tam nachomýtl, napadlo Jeanne Louise, ale potom uviděla, že měl o několik stop dál plnou misku. Hlad mít nebude, takže asi stojí o lásku a útěchu stejně tolik jako o jídlo, usoudila, a pak to přestala řešit, neboť se Jo narovnala a ujistila ji: “Jeden sendvič a kelímek je pro Paula.”

“Aha,” vydechla a vděčně se na švagrovou usmála. Měla Jo ráda a byla ráda, že se s Nicholasem našli. Jako by ho tím, že na něj pomyslela, přivolala, vešel Nicholas do kuchyně, rovnou za patami macechy Eshe. Při pohledu na ně se Jeanne Louise zamračila. “Livy—?”

“Je s ní Paul,” uklidnila ji hned Eshe. “Ukázala jsem mu, jak vyměnit sáček, když je to potřeba.”

“Byla jsi svolná, teprve až když sis uvědomila, že je tvým životním druhem, Jeanne Louise, ale na samém počátku ne,” ozval se otec, čímž přitáhl její pozornost zpátky k aktuálnímu tématu. Potom smutně dodal: “A zlatíčko, jestli jsi byla svolná nebo ne nic nemění na faktu, že unesl nesmrtelného s úmyslem ho donutit, aby mu proměnil dceru.”

“Umírala,” vyštěkla frustrovaně Jeanne Louise, načež pochmurným hlasem položila otázku otázek: “Co bys udělal ty, abys zachránil mě, Nicholase nebo Thomase?”

Na okamžik se rozhostilo ticho, které přerušila dodatkem: “Krom toho mě unesl jenom proto, že mu Marguerite poradila, aby šel za hlasem svého srdce.”

“Cože?” užasl Etienne. Jen co zmínila jméno jeho matky, vyletěla mu hlava nahoru.

Jeanne Louise rázně přikývla. “Paul se prý chystal pokusit se přesvědčit jednu kolegyni, se kterou by se ocitl o samotě podstatně snadněji, ale Marguerite mu pověděla, aby šel za hlasem svého srdce, tak unesl mě.”

“Byla jsi touhou jeho srdce,” odtušila Eshe měkkým tónem, pohled upřený na Jeanne Louisino čelo.

Čte mi myšlenky, jak také jinak, povzdechla si v duchu Jeanne Louise, ale nebránila se. Když uvidí, jak se všechno odehrálo, může to mé věci jedině pomoci. Doufejme.

Když se okolo ní náhle rozhostilo podezřelé ticho, rozhlédla se Jeanne Louise kolem stolu a zjistila, že na ni příbuzní upřeně zírají a tváří se soustředěně. Oni mě čtou úplně všichni, krucipísek. To ji přivedlo na myšlenku, že některé z jejích vzpomínek byly poněkud osobní a soukromé a každopádně mládeži nepřístupné. Nic, co by chtěla ukazovat otci a bratrům.

Prudce vstala a prohlásila: “Miluji ho. Je to můj životní druh. Chtěla jsem ho proměnit a nechat ho pak proměnit Livy, aby z nás mohla být rodina. To už mít nemohu, ale jestli strýc Lucian zkřiví jediný vlas na Paulově hlavě, zastavím ho. Nebo umřu, když se o to budu snažit. Jestli mě máte rádi, navrhuji, abyste přišli na způsob, jak ho přesvědčit, aby nechal Paula na pokoji.” Sebrala dva sendviče a dva kelímky s pitím a ještě dodala: “Teď se půjdu dolů posadit za Paulem a Livy. Omluvte mě.”

Poté se otočila a zamířila ke schodům. Když se ve stejnou chvíli jako naschvál nahoře na schodišti objevili Justin Bricker s Andersem, zastavila se a obešla je.

“Jeanne Louise,” vyhrkl Bricker, a jak ho míjela, popadl ji za ruku. Když zůstala stát, řekl: “Je mi to upřímně líto. Přál bych si, abych—” S povzdechem ruku pustil a už jen slíbil: “Udělám, co budu moct, abych pomohl.”

Přikývla, odvrátila se a pokračovala po schodech dolů. Věděla, že se cítil mizerně a její mlčení mu nepomáhalo. A nechtěla klást Brickerovi za vinu, jak to nakonec všechno dopadlo. Věděla, že to neměl v úmyslu, že nechtěl, aby se cokoli z toho stalo. Nebyla to od něho schválnost. Ale zatímco hlava byla schopná brát věci rozumně, srdce na někoho chtělo vychrlit všechnu frustraci a zlost, kterou držela na uzdě pouhou silou vůle. Jeanne Louise se bála, že kdyby na vykonavatele třeba i jen jediné slovo promluvila, vylila by všechen ten hněv a zoufalství na jeho hlavu. Možná s trochou času…

Sama pro sebe se ušklíbla. Moc pochybovala, že tady pomůže čas. Spíš naopak. Vlastně si nebyla jistá, jestli by vůbec něco mohlo pomoct.

S povzdechem sestoupila ze schodů a společenskou místností prošla k ložnici, kde byli Paul a Livy… nebo kde být měli. Nicméně když s poněkud nuceným úsměvem na rtech vkročila do pokoje, zjistila, že je prázdný.

14. KAPITOLA

Se srdcem v krku utíkal Paul podél boku chaty. Poté, co Eshe s Nicholasem odešli, posadil se vedle postele, aby dával pozor na Livy, ale o několik okamžiků později si uvědomil, že si strašně moc potřebuje ulevit. Dospěl k názoru, že když si zajde do přilehlé koupelny, ničemu tím neublíží. Livy nyní klidně odpočívala a krevní sáček jí zrovna vyměnili. Nechat ji na jednu minutu samotnou by nemělo způsobit žádný problém… nebo si to aspoň myslel. Nebude pryč dlouho, jenom než se vyprázdní, opláchne si ruce a tvář studenou vodou a utře se. Ale když se vrátil do ložnice, Livy byla pryč a ten nový sáček – roztržený a prázdný – ležel pohozený na zemi vedle postele.

Otočil se na patě a vyběhl z místnosti, vtom si však všiml otevřeného francouzského okna s výhledem na jezero a zarazil se. Technicky vzato byl tohle suterén, ale chata stála na mírném svahu. Spodní podlaží bylo zpola nad zemí a malá plocha byla vykopána a vyztužena, takže sem bylo možné zabudovat prosklené dveře, ze kterých se po krátkém schodišti o šesti schůdcích dalo vyjít na zadní dvorek.

Zaklel a rozběhl se ke dveřím a ven. Zoufale chtěl najít svou dceru.

Stačil jeden rychlý pohled, aby pochopil, že není ani za chatou ani na pláži. Na nic nečekal a pustil se podél boční strany budovy. Až příliš dobře si uvědomoval, že slunce pálí ostošest a Livy by neměla být venku.

Když se vynořil před průčelím chaty, na příjezdovou cestu právě vjížděl nějaký vůz, ale nevěnoval mu valnou pozornost. Soustředil se pouze na dvě děvčátka u kraje silnice. Livy stála s Kirsten nad mrtvým ptáčkem, o němž se domnívaly, že pouze spí. Jenomže teď už je ptáček nezajímal, místo toho to vypadalo, že se perou. Zatímco k nim sprintoval, Kirsten se podařilo Livy odstrčit. Rozběhla se domů s křikem: “Ona mě chtěla kousnout!”

Livy hned vyrazila za ní. Prstíky před sebe natažených rukou chňapaly zatím naprázdno. Tesáky měla vysunuté.

“Pane Bože,” hlesl Paul a uháněl zasáhnout. Podařilo se mu chytit Livy kolem pasu právě ve chvíli, kdy se vrhala Kirsten na záda. Okamžitě si ji zvedl do náručí a držel před sebou. Sotva však na ni pohlédl, krve by se v něm nedořezal. Oči jí stříbrně zářily, s obnaženými tesáky vrčela jako vzteklý pes a kolem pusy měla rozmazanou krev. Jestli pocházela z rozkousaného krevního sáčku nebo z pokousané Kirsten, to při nejlepší vůli nepoznal.

“Livy?” promluvil na ni s úžasem a vzápětí vykřikl, neboť se na něj najednou vrhla. Nezareagoval dost rychle, ale stejně by nebyl schopen ji zastavit. Naštěstí nemusel. Dříve, než se dostala k jeho krku, vytrhli mu ji z náručí.

Zděšeně mrkal a zíral na muže, který nyní držel jeho dceru – vysoký, světlovlasý, ledově modré oči žhnoucí stříbrem. Jeho tělo i postoj vyzařovaly sebevědomí a sílu. Byl působivý a naháněl strach.

Muž jedenkrát pohlédl na Livy a ta náhle zemdlela. Zůstala mu ležet v náručí ochablá jako hadrová panenka. Poté se krátce zadíval na Paula, načež ho minul pohledem a nařídil: “Postarej se o smrtelníky, Andersi.”

Paul se ohlédl přes rameno a uviděl, jak vykonavatel úsečně kývnul, beze slova se otočil a pustil se cestou, kudy zmizela Kirsten. Potom se opět podíval na svou dceru. Blondýn si ji na hrudi posunul a zahleděl se na Paula.

“Není úplně taková, jak jsi čekal. Viď, smrtelníku?” otázal se ponuře. “Jediné, nač jsi tehdy myslel, byla zdravá a živá Livy. Šťastná až navěky. Nenapadlo tě, že se změní. Že by to mohla být spíše noční můra nežli sen.”

“Ona—” začal Paul, hned se ale odmlčel. Došla k nim totiž velice těhotná brunetka a přejela dlaní blonďákovi po paži.

“Je to jeho dcera, Luciane,” řekla potichu.

Při tom jméně Paul ztuhl. Takže tohle je tedy ten Jeanne Louisin strýc. Muž, který rozhodne o jeho osudu. Děsivý maník, jen co je pravda.

“Miluje ji,” pokračovala tmavovláska. “A Jeanne Louise také. Co bys udělal tehdy v Atlantidě ty, abys zachránil své dcery? A co bys udělal nyní, abys zachránil dítě, které nosím?”

Lucian Argeneau na ni pohlédl, všiml si jejího prosebného výrazu, načež se obrátil opět na Paula. Nelze říci, že by doslova změkl, ale najednou byl jaksi uvolněnější. Oči už neměl jakoby v jednom plameni a síla, kterou vyzařoval, byla nyní tlumená. Pořád tam byla, ale už nesálala.

“V této chvíli není Livy sama sebou,” pronesl Lucian. “Stále se mění. To, čeho jsi byl právě svědkem, nebyla tak úplně tvoje dcera. Nejspíš nebyla při plném vědomí. Jakmile bude proměna u konce a zotaví se, opět bude tou dívkou, jak si ji pamatuješ. Z větší části,” dodal suše, poté přehmátl a chytil malou tak, aby na ni potřeboval pouze jednu ruku. Tou druhou, kterou si tímto uvolnil, vzal za loket brunetku a pobídl ji k chatě. “Pojďme.”

Paul roztřeseně vydechl a šel za nimi. Setkal se s Lucianem Argeneau. A pořád je naživu. Zatím.

Jeanne Louise zírala na prázdnou postel a pak očima prohledala místnost, jako by si s ní otec s dcerou snad hráli na schovávanou, ale už věděla, že nejde o hru. Byli pryč. Oba dva. Místo aby riskoval Lucianův hněv, Paul sebral Livy a uprchl. To byla jediná věc, která dávala smysl.

Dokázala to pochopit. Sama byla nesmrtelná a příbuzná a i tak ji strýc děsil. Paul byl smrtelník, jejími lidmi momentálně považovaný za veřejného nepřítele číslo jedna a lítal v maléru. Dokázala pochopit, že vzal nohy na ramena. Co však nedokázala pochopit, bylo, proč ji nevzal s sebou.

Těžce polkla, otočila se a vyšla z ložnice. Už tam nemohla déle vydržet. Bezmyšlenkovitě začala stoupat po schodech. Byla jako omráčená, v hlavě prázdno. Nechtěla prozradit, že jsou pryč. Udělám, co bude v mých silách, abych mu pomohla útěk zvládnout, a budu prostě mlčet, rozhodla se, ale ještě ani nedošla po schodišti na hlavní podlaží, a Anders s Brickerem už byli na nohou a hrnuli se kolem ní dolů.

Teprve v tom okamžiku si uvědomila, do jaké míry ji vykolejil fakt, že ji Paul opustil. Dočista zapomněla, že noví životní druhové jsou velmi snadno čitelní. Navíc nejspíš vypadám v šoku, pomyslela si Jeanne Louise, a vůbec mi nedošlo, že všem bude vrtat hlavou, proč jsem se tak rychle vrátila. Kdybych dole chvíli zůstala, asi bych Paulovi pomohla mnohem víc.

“Krevní sáček leží roztrhaný na podlaze vedle postele a francouzské okno je otevřené.”

Když se Bricker vrátil zezdola s tímto hlášením, Jeanne Louise na něj mlčky pohlédla.

“Anders se pustil za nimi, já jsem vám to jen přišel oznámit,” dodal Bricker cestou ke kuchyňským dveřím. “Jdu mu pomoct hle—”

Náhle zmlkl, otevřel dokořán a ustoupil z cesty. Dovnitř nakráčela Leigh s Lucianem nesoucím v náručí spící Livy. Jeanne Louise uviděla, že Paul jde hned za nimi. Nevěděla, jestli má být šťastná, že ho vidí, nebo naštvaná, že se mu nepodařilo uprchnout. Taky měla trochu chuť vymlátit z něj duši za to, že ji tu nechal. Hezká směsice, pomyslela si suše a musela se vší silou přidržet opěradla židle, za kterou se zastavila, aby se za ním nerozběhla.

Pohledem se vrátila ke strýci, který zrovna předával Livy Brickerovi.

“Odnes ji dolů, zaveď infúzi a přidej do ní víc drog,” nařídil Lucian. “Otce vezmi s sebou a zůstaň tam, dokud tě někdo nevystřídá.”

Bricker přikývl a počkal, než se Paul vydal přes kuchyň ke schodům, pak ho bez řečí následoval.

Když ji Paul míjel, očima vyhledal ty její. Chabě se na ni pousmál, ale nemohla mu oplatit stejnou mincí. Jeanne Louise se otočila a sledovala, jak oba muži kráčejí ke schodům a mizejí dole v suterénu.

Jakmile byli pryč, otočila se nazpět a zjistila, že ji Lucian pozoruje. Podle přimhouřených očí poznala, že jí čte myšlenky. Věděla, že mu v tom nedokáže zabránit, proto prostě čekala, až s ní bude hotov.

“Neopustil tě,” sdělil jí po chvilce napjatého ticha. “Zatímco byl v koupelně, Livy se probudila a odešla ven. Utíkal za ní. Bylo to hloupé. Měl zavolat o pomoc, ale ten chlap je zvyklý být na všechno sám a nést za Livy odpovědnost.”

Jeanne Louise vykulila oči. Na chvíli se uvolnila a celá se schoulila do sebe úlevou, že ji Paul neopustil. Ale hned se zase přinutila napřímit a ostražitě strýce sledovala. Lucian Argeneau měl mezi nesmrtelnými pověst tvrdého, nelítostného a ryze praktického muže, a právě on rozhodne o Paulově osudu, potažmo o jejím. Slabost si teď nemohla dovolit.

“Miluji Paula, strýčku,” řekla potichu, když už nepromluvil. “Je mým životním druhem a také mě miluje, aspoň myslím.”

“Vím, že tě miluje,” opáčil klidně Lucian. Nezdálo se, že by to na něj udělalo dojem.

Skousla si ret, nicméně pokračovala: “Vím, že mě neměl unášet, ale od chvíle, kdy jsem si uvědomila, že ho nedokážu přečíst, jsem byla dobrovolnou obětí. Nastalo několik situací, kdy bych mohla utéct a neutekla jsem. Když jsme se vrátili z večeře a spatřila jsem u něho na ulici jejich SUV, dokonce jsem mu pomáhala proklouznout vykonavatelům mezi prsty.” Trochu se narovnala a prosebně řekla: “Vzhledem k tomu, že jsem údajnou obětí a nechci, aby byl potrestán, tak by určitě potrestán být neměl.”

Když na to Lucian jen zvedl jedno obočí, nešťastně vyhrkla: “Kvůli Brickerovi ho teď nemohu proměnit. Nikdy nebudeme řádnými životními druhy. Copak to není dostatečný trest?”

“Přesto můžete být spolu, Jeanne Louise,” odtušil potichu Lucian.

“Jasně. Deset, dvacet, možná dokonce třicet nebo čtyřicet let, když budeme mít štěstí,” řekla trpce. “V mém životě je to pouhá epizoda. Navíc budu během těch pár krátkých dekád odsouzena k tomu, abych den za dnem sledovala, jak chátrá a skomírá tou pomalou smrtí všech smrtelníků… stářím.” Při tom pomyšlení stiskla rty do tenké čárky a pronesla: “Popravdě řečeno, tohle bude patrně horší trest, než jaký bys kdy dokázal vymyslet ty.”

Ucítila na rameni něčí ruku, a když se ohlédla, uviděla, že za ní najednou stojí táta, aby jí mlčky nabídl svou útěchu a podporu. Z nějakého důvodu jí ta jeho nabízená síla najednou ztížila boj se slzami. Otočila se zpátky k Lucianovi, roztřeseně se nadechla a pronesla: “Paul je dobrý muž, strýčku. To, co udělal, udělal ze zoufalství, z lásky ke své dceři. Neznal naše zákony. Nevěděl, co by tím vlastně od jednoho z nás chtěl, navíc mi nikdy neublížil. Naopak. Od samého začátku udělal všechno, jen abych měla pohodlí. Jediným důvodem, proč jste vůbec zjistili, že v tom měl prsty právě on, byla zase starost o moje pohodlí. Když měnil auta, odmítl mě dát do kufru svého vozu.”

V noci, když seděli v ložnici a dohlíželi na Livy, Nicholas kápnul božskou. Přesně jak si domyslela, kontrolovali dopravní kamery v okolí parkoviště, kde odstavil Paul její auto a přemístil ji do svého. Spatřili ji sedět v bezvědomí na předním sedadle jeho vozu, přečetli si poznávací značku a podle ní zjistili jméno, adresu a ostatní údaje.

“Fajn,” řekl najednou Lucian, čímž upoutal její pozornost.

Jeanne Louise se na něj nejistě koukla. “Fajn? Co to znamená?”

“Frustrovaný, amorální, jidášský, necitlivý. Ale o to teď nejde. Bude žít a ponechá si dceru stejně jako vzpomínky,” prohlásil Lucian a vážně dodal: “To je dostatečný trest.”

Jeanne Louise ucítila, jak jí stiskl otec rameno, ale dál mlčky zírala na Luciana.

Přesně jak očekávala, nebylo to všechno. “Nicméně v minutě, a myslím to vážně, tutéž minutu, kdy bude mít ta holka proměnu za sebou, chci, abyste vy tři seděli v letadle do Toronta. Zařídím, aby vás někdo vyzvedl a dopravil k Marguerite.”

“K tetě Marguerite?” hlesla překvapeně Jeanne Louise. Uvědomovala si, že Etienne při zmínce o své matce nastražil uši. “Proč?”

“Protože když na něj narazila ještě předtím, než tě unesl, očividně poznala, co má Paul za lubem. A místo toho, aby se mi zmínila a já tak mohl něco podniknout, jenom ho postrčila tvým směrem,” odtušil suše.

Jeanne Louise zvedla obočí. Vzhledem k tomu, co všechno měla v hlavě, vzpomínku na tento rozhovor s Paulem rozhodně neměla na hladině paměti. Když jí četl strýc myšlenky, musel provést setsakra důkladný průzkum a jít hodně do hloubky. Buď to, nebo byla tato vzpomínka z nějakého důvodu na povrchu Paulovy mysli.

“Když mohla Marguerite pomáhat tohle všechno spunktovat,” pokračoval suše Lucian, “může také pomáhat s následky a přinejmenším začít s Livyiným výcvikem. Holka se musí naučit, jak být nesmrtelnou.”

Jeanne Louise si skousla ret, ale přikývla na souhlas. Měla tetu ráda a věděla, že Paul také. A byla si jistá, že Livy si ji zamiluje jedna dvě, ale… “Jak dlouho budeme muset zůstat u tety Marguerite?”

“Dokud se nerozhodnu, co udělat s Livy,” řekl zcela na rovinu.

“Co s ní udělat?” polekala se Jeanne Louise.

“No, ke svému předešlému životu se vrátit nemůže, nebo snad ano?” optal se jízlivě. “Nemůže se vrátit do své školy, nemůže si celý den hrát venku na slunci s kamarády ze sousedství, nemůže žít stejný život jako předtím. Ale potřebuje vzdělání.”

“Ano,” zamračeně přisvědčila Jeanne Louise. Nad tímto problémem se vlastně nikdy pořádně nezamyslela.

“A mé rozhodnutí bude záviset na tom, jestli s Paulem spolu zůstanete nebo ne,” dodal Lucian. Znovu se mu podívala do očí. Bez mrknutí pohled opětoval. “Nejsem si tak docela jist, že ano.”

“Ale je to můj životní druh,” namítla chabě.

“A je to smrtelník,” kontroval tiše Lucian. “V mnoha ohledech jsme smrtelníkům podobní, ale přesto jsou tu rozdíly, Jeanne Louise. A každou minutou, kterou s ním strávíš, ti budou tyto rozdíly jasnější. Je fyzicky slabší než ty, křehčí. Onemocní nebo se zraní, a i když bude mít štěstí a nepotká ho nic zlého, bude stárnout a chátrat… Nejsem si zcela jist, že dokážeš být u toho a nečinně přihlížet. S největší pravděpodobností tě to bude trhat uvnitř na kusy. A jestli se zraní a bude ti umírat před očima, nejsem úplně přesvědčený, že v takové chvíli dokážeš odolat a nezachráníš ho proměnou, jako jsi to udělala s Livy.” Odmlčel se a posléze pochmurně navázal: “A když to uděláš, přijdeš o vlastní život. Dokud nebudu mít jistotu, že to neuděláš, chci, aby byl poblíž někdo, kdo tě ochrání před tebou samou.”

“Já…” Jeanne Louise zmlkla a zamračila se. Sama si nebyla jistá, jestli by dokázala stát stranou a nečinně sledovat, jak Paul umírá.

“Rozchod vás dvou přirozeně povede zase k jiným problémům,” nemilosrdně pokračoval Lucian. “Pro smrtelníka je těžké vychovávat nesmrtelného. Děti pochytí schopnosti jako je čtení a kontrola smrtelníků rychleji než dospělí proměněnci, a hlavně dříve, než se u nich zformuje svědomí a útlocit. Kdyby se ji pokoušel vychovávat Paul sám, byl by jako opice snažící se vychovat lidské dítě. Do konce roku ho strčí do kapsy. Stane se loutkářem a z táty si udělá maňáska. Pokud tam nebude žádný nesmrtelný, aby ji zkrotil, bude si dělat, co se jí zachce. A ani tohle nedovolím. Nemám náladu jednou lovit dětského psance, kterého proměnila moje neteř.”

Jeanne Louise si už zas hryzala ret. V okamžiku, kdy proměňovala Livy, o ničem z těchto věcí neuvažovala. Nemyslela na nic, pouze na záchranu děvčátka. Pro Paula, ale také pro sebe, protože si to milé plavovlasé dítě zamilovala.

“Takže,” nakázal tiše Lucian, “všichni tři zůstanete u Marguerite, dokud neřeknu jinak. Nebo dokud se nerozejdete a nezajistím pro Paula a Livy náhradní řešení životní situace… rozumíš?”

Úsečně přikývla. Z tíhy všech problémů, které jí právě ozřejmil, se jí točila hlava. Až do této chvíle nepřemýšlela ani o jediném z nich. A nijak ji netěšilo, že teď bude muset.

“Dobře. Hlavně že v tom máme jasno,” odtušil Lucian a pohlédl na Anderse, který zrovna dorazil ke dveřím za nimi. Odvedl Leigh z cesty, aby mohl vykonavatel dovnitř, a zeptal se: “U sousedů je všechno v pořádku?”

Anders přikývl. “Livy se tu sousedovic holku nepodařilo kousnout. Stejně jsem jí ale vymazal paměť a zkontroloval ostatní, aby byla jistota, že útok neměl svědka.”

“Dobře,” řekl Lucian, načež oznámil: “Jakmile bude proměna dokončena, chci, abyste s Brickerem eskortovali Jeanne Louise, Paula a Livy k Marguerite. Až bude čas, zavolej. Pošlu pro vás pět letadlo.”

Anders kývnul, ale Lucian se mezitím už otočil k ostatním v kuchyni. “Armande, hádám, že zůstanete, dokud neodjedou?”

“Ano,” přisvědčil potichu, svíraje Jeanne Louisino rameno.

Lucian zjevně nebyl překvapen. Obrátil pohled ke druhým dvěma párům. “Můžete přivézt nazpět SUV, ve kterých přijeli Bricker s Andersem?”

Místnost se rozšuměla souhlasným mumláním. Zatímco Anders a Bricker jeli sólo, Nicholas s Jo cestovali společně, stejně jako Etienne s Rachel, ale zpátky pojedou každý po vlastní ose, aby dopravili SUV do Toronta.

Lucian slůvkem nepoděkoval ani nic nepoznamenal, pouze přikývl. Uchopil Leigh pod paží a odvedl ji z chaty, aniž se obtěžoval říci alespoň sbohem. Nikoho tím kdovíjak nepřekvapil a sotva za těmi dvěma zapadly dveře, ozval se sborový úlevný výdech. Výmluvně to dokazovalo, jak byli kolektivně napjatí. Jako by celou dobu zadržovali dech a teprve nyní volně dýchali.

Naproti tomu Jeanne Louise si nebyla jistá, zda bude vůbec někdy zase dýchat. Věděla, že by měla být šťastná, že Paul nebude potrestán, ale když uvažovala o budoucnosti, cítila jen strach, úzkost a strašlivou tíhu tlačící ji k zemi. S povzdechem si jednou rukou vyčerpaně prohrábla vlasy. “Měla bych jít Paulovi povědět—”

“Co kdyby sis zašla odpočinout a nechala to na mě?” navrhl jí potichu otec. “Zatímco my jsme spali na směny, tys celou noc oka nezamhouřila.”

Nechtěla opustit Livy. Jeanne Louise nechtěla, aby se pětiletá holčička vzbudila v bolestech a zmatená a zjistila, že je sama v pokoji plném cizích lidí. Zbytečně, jak se nakonec ukázalo. Dokud neodešli, Livy se neprobrala, a Jeanne Louise teď byla naprosto vyčerpaná. To však nebylo důvodem, proč ji lákalo přijmout tátovu nabídku. Nevěřila si, že se teď dokáže podívat Paulovi do očí a nerozbrečet se, nebo neudělat něco jiného stejně slabošského a směšného.

Před několika hodinami byla šťastnější než kdykoli dříve ve svém životě. Byla si jistá, že její budoucnost je jasně daná. A nyní zbyly z té růžové budoucnosti jen trosky a ona chtěla pouze a jenom spát.

Jenomže otec se za to všechno na Paula strašlivě zlobil a ona mu nevěřila, že by nevyužil příležitost zchladit si žáhu.

“Budu milý,” řekl suše Armand, očividně jí ustavičně čtoucí myšlenky. Potom dodal: “Slibuji.”

Váhala, ale byla tak zatraceně utahaná a deprimovaná. Potřebovala se vyspat… a být sama, aby si utřídila myšlenky… a pořádně se vybrečela. Ne nutně v tomto pořadí. Vzdychla, přikývla a pak se prostě otočila a odešla z kuchyně. Zamířila do horní ložnice, kde na ni čekala postel.

Paul seděl na židli na jedné straně postele a pečlivě se vyhýbal pohledu na Justina Brickera, který zabral židli naproti. Od chvíle, kdy sem dolů přišli, si ti dva nevyměnili jediné slovo. Bricker se zdál ztracený v myšlenkách a Paul byl momentálně příliš rozčilený, než aby mu bylo do řeči. Ten výstup s Livy venku se mu pořád dokola přehrával v hlavě jako úryvek nějaké příšerné noční můry. Co jsem to své dceři proboha udělal, ptal se v duchu sám sebe.

A ano, mohl za to on sám a nikdo jiný. Fakt, že ji proměnila Jeanne Louise, nehrál roli. Vždyť ji přece unesl. Chtěl Jeanne Louise přesvědčit, aby přesně tohle udělala. Ale ta šílená věc upatlaná od krve, která pronásledovala Kirsten a pak se jemu samotnému vrhla po krku jako nějaká bezduchá zrůda, to už nebylo jeho sladké děťátko. A děsivý šot doprovázel komentář plavovlasého muže.

Není úplně taková, jak jsi čekal. Viď, smrtelníku? Jediné, nač jsi tehdy myslel, byla zdravá a živá Livy. Šťastná až navěky. Nenapadlo tě, že se změní. Že by to mohla být spíše noční můra nežli sen.

Odhadl ho úplně přesně. Ano, měl pocit, že se jeho život stal noční můrou, a to jeho vlastní vinou. Ten chlap pak řekl o Livy něco ve smyslu, že v té chvíli není sama sebou. Prý se stále ještě mění. Že pravděpodobně nebyla při plném vědomí a jakmile bude proměna u konce a zotaví se, bude zase tou dívkou, jak si ji pamatoval. Z větší části. Ale aby byl Paul upřímný, moc ho tím neuklidnil. Co myslel tím z větší části? Nepřestával se na to ptát sám sebe, stejně jako nepřestával zděšeně žasnout, co to své dceři udělal.

Jeho pozornost upoutalo otevírání dveří. Podíval se na ně v očekávání Jeanne Louise, a když místo ní spatřil jejího otce, vlastně se mu ulevilo. Byl příliš rozčilený a právě meditoval, zda jsou nesmrtelní vůbec lidmi, jak se na první pohled zdálo.

“Jsme lidé,” pronesl suše Armand Argeneau a mrkl na Brickera. “Běž si sníst sendvič. Musím si s ním promluvit.”

Bricker okamžitě vstal. Beze slova odešel a ponechal ty dva o samotě.

Paul počkal, dokud se dveře za vykonavatelem nezaklaply, teprve potom pohlédl na Armanda, který obcházel lůžko, aby obsadil uprázdněnou židli. Sotva usedl, řekl: “Budu hádat. Byl jsem shledán vinným z únosu a odsouzen k smrti.”

“Ne,” opáčil tiše Armand. “Byl jsi shledán vinným z únosu a odsouzen k životu.”

Paul na něj civěl. Věděl, že by měl cítit úlevu, ale momentálně byl jaksi otupělý. Myšlenky měl tak prosycené hrůzou a zmatkem, že nic jiného cítit nedokázal. “Tak co tedy udělají? Seberou mi Livy, aby ji vychovali nějací nesmrtelní?”

“To je to, co chceš?”

Paul se obrátil, aby se podíval na svou dcerušku. Nyní vyhlížela stejně sladce a nevinně, jako ode dne, kdy se narodila. Jako to dítě, za které byl ještě nedávno ochoten položit život, stejně jako toho rána. Ale ta scéna před chatou ho zaskočila. Už si nebyl jistý, kdo nebo co to je. Kromě toho, že to byla jeho dcerka, jeho malá Livy. Doufejme.

“Ne,” řekl nakonec.

Armand se na židli uvolnil a opřel se. “Lucian mluvil pravdu, když ti řekl, že to, co jsi viděl před chatou, nebyla ona. Pořád je v procesu proměny. Její mozek je momentálně chaotickou změtí. Není schopná kognitivního uvažování. Vůbec si neuvědomovala, co dělala. Jen co se proměna završí, bude to zase tvoje Livy.

“Z větší části,” zamumlal hořce Paul.

“Budou zde přirozeně jisté rozdíly,” připustil Armand. “Bude silnější, rychlejší, odolná proti nemocem a dokonce bude do jisté míry vzdorovat i smrti. A bude se muset krmit jako my ostatní.”

Při slově krmit se Paul zašklebil.

“Krví ze sáčku,” odtušil suše Armand. “Ačkoli bude nutné, aby se naučila nakrmit se také z paznehtu. Pokud by se někdy dostala do situace, kdy nebude mít k dispozici balenou krev a bude se muset nakrmit přímo ze zdroje, dokáže to pak bez toho, aby dárci zbytečně ublížila nebo ho dokonce zabila.”

“Jasně,” hlesl unaveně Paul.

“Ale nedojde k žádné změně její osobnosti,” řekl potichu Armand. “Až se probudí, bude mít ráda stejné věci jako předtím a také bude pořád milovat tebe.”

Paul polknul a přikývl. Ulevilo se mu, že to slyší.

“K věci… Lucian rozhodl, že nebudeš potrestán,” pronesl vážně Armand. “Zařizuje, aby tebe, tvou dceru a mou dceru dopravili letecky do Toronta, a to jakmile se proměna završí. Z letiště pak pojedete rovnou k Marguerite.”

Paul zamrkal. “K Bastienově matce Marguerite?”

Armand přikývl. “A mé švagrové. Vy tři tam budete bydlet, zatímco bude Livy absolvovat výcvik.”

“A pak?”

Armand zaváhal a poté řekl: “To záleží na vás. Na tobě a na Jeanne Louise.”

Při těch slovech přimhouřil Paul oči. “Co tím myslíte?”

“Na tom, zda se rozhodnete zůstat spolu nebo ne,” odvětil vážně.

“Já ji miluji,” prohlásil Paul a byla to pravda. Přestože ho momentálně mátly rozdíly mezi nesmrtelnými a smrtelníky, a dělal si starosti, jaký to bude mít vliv na Livy, Jeanne Louise miloval.

“A ona miluje tebe,” odtušil Armand. “Ale občas láska nestačí a tahle situace by klidně mohla být jedním z těch občas.”

“Proč?” vyhrkl hned Paul. Cítil, jak v něm při pouhém náznaku začíná doutnat hněv.

“Protože jsi smrtelník.”

“Takže pro ni nejsem dost dobrý.”

Z nějakého důvodu to Armanda pobavilo, načež podotknul: “Když jsem vešel, nebyl sis jistý dokonce ani tím, jestli nesmrtelní nakonec nejsou jen bandou příšer.”

“To jenom kvůli Livy—” Potřásl hlavou, nechtěl na ty chvíle vzpomínat. “Ale oba mi říkáte, že nebyla sama sebou. Že bude v pohodě.”

“Čili si teď myslíš, že moje dcera přece jen asi bude takovou ženou, za jakou jsi ji považoval,” usoudil nahlas Armand a přikývl. “A to je. Jeanne Louise je chytrá, citlivá, milující a soucitná. A miluje tě. A ty jsi smrtelník.”

Paul na něj zmateně zíral, nic nechápal.

“Co podle tebe udělá, jestli před jejíma očima spadneš a zlomíš si záda nebo vaz, nebo když tě srazí auto, nebo tě potká prostě něco na ten způsob?”

Paul se zamračil. “Pokusí se mi pomoci.”

“Pravděpodobně by tě proměnila,” odtušil pochmurně Armand. “Bez přemýšlení by si jednoduše otevřela žílu a raději tě na místě proměnila, než aby tě ztratila. A kdyby to udělala, odsoudila by se k smrti.”

Paul se na židli sklesle sesul.

“Na druhou stranu prožije většina smrtelníků celý život bez smrtelných nehod a dožije se zralého věku,” povzdechl si Armand. “A v tom případě bude muset stát opodál a nečinně přihlížet, jak umíráš na rakovinu, srdeční chorobu nebo prostě stářím.”

“Lidé umírají stářím od počátku světa. Je to přirozené,” namítl potichu Paul.

“Pro smrtelníky ano,” souhlasil Armand. “Ale Jeanne Louise není smrtelník a nám připadá čas odlišný. Protože žijeme tak dlouho, čas nám neplyne stejně jako vám. Nebo tak ve skutečnosti neběží možná ani vám.”

“Co tím myslíte?”

Armand chvíli váhal a pak řekl: “Dvacet let se zdá být dlouhá doba, viď?”

Paul přikývl.

“Ale před dvaceti lety ti bylo— Kolik? Devatenáct?” Když Paul kývnul, zeptal se: “Opravdu máš pocit, že od té doby uteklo dvacet let?”

Otázka otázek. Popravdě řečeno, ne. Občas uvažoval, kam se všechen ten čas vlastně poděl.

“Jestliže zůstanete spolu, Jeanne Louise se bude muset celá desetiletí dívat, jak slábneš, chátráš a umíráš. Což jsi ty, když byla ve hře Livy, nedokázal snášet ani pár týdnů,” zdůraznil.

“Myslíte si, že bych ji měl nechat odejít,” odtušil vážně Paul a cítil, jak ho při pouhém pomyšlení píchlo u srdce.

“Ne,” řekl Armand. “Moje dcera tě miluje. Jsi její životní druh. A své drahocenné právo proměny koneckonců obětovala tvé dceři. Měla by za to něco dostat, i kdyby jen těch pár krátkých dekád s tebou.” Povzdechl si, narovnal ramena, načež pochmurně pronesl: “Ale jestli ji miluješ, pak dáš jasně najevo, že po ní nikdy nebudeš chtít, aby tě proměnila a zachránila… za cenu vlastního života. A postaráš se, že to nikdy neudělá.”

15. KAPITOLA

Jeanne Louise cosi rozespale zamumlala a prohnula se proti tělu za svými zády. Instinktivně strkala ňadro do dlaně ruce, která je hladila. Ale oči otevřela teprve, až když na krku ucítila polibek.

“Paule?” zašeptala zmateně.

“Já myslel, že už se nikdy nevzbudíš,” zavrčel jí vedle ucha a za trest, že ho nechala čekat, zlehka zatahal za bradavku.

Ze rtů jí vytrysklo ochraptělé zachichtání a přetočila se v posteli na záda, aby se na něj mohla podívat. “Livy je v pořádku?”

“Mmm hmm,” mumlal Paul soustředěný na pokrývku, kterou stahoval dolů s cílem odhalit svůdné kopečky v popředí. Vzápětí už se skláněl, věnoval polibek starorůžovému vrcholku číslo jedna a při tom huhlal: “Je vzhůru a snídá s tvým otcem a Eshe.”

“Ach,” vzdychla slastí, když vzal bradavku do rtů. Zavřela oči, vychutnávala si něžné sání, ale když zničehonic přestal a zdvihl hlavu, zamžourala a zvedla víčka.

“Miluji tě,” pronesl vážně.

Jeanne Louise zaváhala. Obavy, kvůli kterým prve brečela, až ji to ukolébalo k spánku, uvnitř ní narůstaly, ale odstrčila je dozadu a vzala jeho tvář do dlaní. “Miluji tě, Paule.”

Křivě se usmál, sklonil se, aby ji políbil na rty, pak znovu zvedl hlavu a zašeptal: “Děkuji ti, žes zachránila Livy.”

Polkla a kývla. Najednou nemohla promluvit přes slzy, které ji pálily v hrdle. Zalykala se, oči jí plavaly. Nelitovala, že tu malou zachránila, ale litovala, že tím přišla o jedinou šanci proměnit Paula.

“Vím, že to znamená, že už mě nesmíš proměnit, a že nám budou dopřány pouhé tři nebo čtyři desetiletí, ale udělám, co budu moct, aby to byla nejlepší léta tvého života,” slíbil.

Jeanne Louise zavřela oči. Třicet, maximálně čtyřicet let. Jak málo času.

“Chci, abys mi něco slíbila.”

Znovu oči otevřela. “Co?”

“Chci, abys mi slíbila, že mne nikdy, a to za žádných okolností a za žádnou cenu, neproměníš.”

“To už teď ani nesmím, Paule,” zašeptala Jeanne Louise. Hlas se jí lámal, protože přiznat si to nahlas nevýslovně bolelo.

“Já vím. Ale když se Livy skutálela z těch prokletých schodů, ani ses nezamyslela. Na místě jsi ji proměnila, jen abys ji zachránila. Nechci, abys to někdy zopakovala se mnou a bezmyšlenkovitě mě proměnila. Vyměnila bys svůj život za můj a to bych nesnesl. Stejně bych se tu samou minutu, kdy bych se probral k vědomí, zabil, abych tě zachránil. Takže by to nestálo za to.”

Vzhlédla k němu, z koutků očí jí prýštily slzy a utíkaly do vlasů. Cítila, jak jí v hrudníku vyvěrá pramen bolesti. Objala Paula, pevně se k němu přitiskla a šeptala: “Co si bez tebe počnu?”

“Ježíši, ženská. Ještě nejsem mrtvej a ty už mi strojíš funus. Ještě mě nepohřbívej,” peskoval ji ochraptěle a přimáčkl si Jeanne Louise na prsa. “Pořád máme čas. Minimálně pár desetiletí. Doufejme, že čtyři nebo i víc. Užijme si je a zbytečně si přítomnost nekažme starostmi s budoucností.” Odstrčil ji, kouknul na ni a utřel jí slzy. “Domluveno?”

Mlčky přikývla.

“Výborně,” vydechl a dal jí pusu, aby dohodu zpečetil.

Jeanne Louise mu ji oplatila, a když jí začal rukama šmátrat po těle, zakňourala. Pusa se záhy přetavila v poctivý polibek, a ten spolu s laskáním strach z budoucnosti – a Paulovy ztráty – efektivně zaháněl… alespoň na tu krátkou chvíli, po kterou se s ní miloval.

“Tati! Jeanie! Koukněte! Narostly mi nové zoubky! A podívejte se, co s nimi umím!”

Jeanne Louise neochotně rozloupla oči a nechápavě zírala na Livy, která jim právě vtrhla do ložnice a teď si to metla k posteli. Tesáky jí vyjížděly ven a zase zajížděly zpátky do dásně, šup sem šup tam.

Vedle ní ležící Paul se chabým hlasem zmohl na pochvalu: “Páni. No, to je skvělé, miláčku.”

“Jo. Justin a Anders mě to naučili. Justin říkal, že jsem se to naučila úplně ze všech nejrychleji!” Nadšená složenou poklonou se celá rozzářila, a pak vytočila na patičce piruetu a rozběhla se ke dveřím s pokřikem: “Říkal, že vám to mám ukázat a taky vyřídit, že je čas vstávat. Pojedeme na letiště!”

“Moje dcera upírka,” povzdechl si Paul, jen co Livy vyletěla na chodbu. Dveře samozřejmě nechala dokořán.

“Ale je z ní roztomilá upírka,” odtušila pobaveně Jeanne Louise. Posadila se a vylezla z postele, přičemž ho neopomněla varovat: “Možná abys raději nepoužíval slovo upír, budou-li na doslech senioři. Jsou na to krapet hákliví.”

“A kdo přesně jsou ti senioři?” Paul vstal, a když zamířila do koupelny, šel za ní.

“Lucian, můj otec, Eshe, Nicholas, Anders, teta Marguerite,” vyjmenovávala, mezitím pustila sprchu, aby se ohřála voda. Potom se otočila a sklonila se do skříňky pod umyvadlem pro žínku a ručník. Senioři byli všichni starší jednoho nebo dvou století, a bylo jich moře, ale zatím se setkal pouze s těmito. “Jo a také Bastien.”

“Jasně,” hlesl suše. “A jak mám ty seniory asi tak poznat? Všichni vypadáte na něco mezi pětadvacítkou a třicítkou.”

S ironickým úsměvem se narovnala. “Asi bude nejlepší to slovo na U prostě nepoužívat, když budou kolem tebe našinci.”

“Hmm,” zamumlal Paul, klouzaje jí očima po těle. “Když už na to přišla řeč. Kolik je vlastně tobě?”

“Letos budu mít sto třetí narozeniny,” přiznala Jeanne Louise, vešla do sprchy a zavřela za sebou. Voda byla báječně teplá. Zavřela oči a zalezla si pod ni.

Paul dvířka trhnutím zase otevřel. “Sto třetí?” vyvřískl.

Zamžourala a překvapeně se na něj podívala. “Ano.”

“Ježíši,” vydechl a ochromeně se opřel o veřeje sprchového koutu.

Jeanne Louise moment otálela, načež se optala: “Je v tom… ehm… problém?”

“Cože?” Pohlédl na ni a zamračil se. “No, ne— Chci říct, já— asi jsem si jenom myslel, že jsi mladší,” vykoktal nakonec.

Skousla si ret, odvrátila se, aby skryla znepokojený výraz a sáhla po šamponu. Nalila si trošku do dlaně a snažila se nevnímat náhlé nepříjemné ticho. Vtírala si hustou tekutinu do vlasů, až vznikla pěna.

“Zaskočila jsi mě,” ozval se za okamžik Paul, omluvným tónem. “Chci říct, věděl jsem, že nesmrtelní žijí dlouho, já jen—”

“Podle měřítek nesmrtelných jsem považována za pouhé mládě,” odtušila tiše předtím, než strčila hlavu pod vodu, aby spláchla mydliny. Poté opět vycouvala, mrkala, a když jí podal ručník na utření očí, zabručela díky.

“Jak dlouho je tedy naživu ten nejstarší?” optal se zvědavě. “Mám na mysli, technicky vzato mohou nanoboti udržet hostitele v chodu navždycky, ale—”

“Někteří z těch, co přežili Atlantidu, jsou stále tady,” přerušila ho Jeanne Louise. “Kupříkladu strýc Lucian. Jiní, třeba jeho bratr dvojče a rodiče, zemřeli na ztrátu hlavy nebo při výbuchu sopky a tak podobně, ale několik našinců pocházejících z těch dávných dob, pořád ještě existuje.

“Tvůj strýc Lucian pochází z Atlantidy?” otázal se opatrně Paul.

Jeanne Louise se zarazila a upřela na něj vážný pohled. “Nikdy, a to ani v žertu, nenaznačuj, že je předobrazem Muže z Atlantidy,” varovala ho. “Thomas to jednou udělal a vážně to nevzal dobře.”

“Jasně,” vydechl a trpce se usmál. “Tak nějak si nemyslím, že by ti zrovna tohle muselo dělat starosti. Neumím si představit, že bychom s tvým strýcem někdy v dohledné době poseděli a krafali o nesmyslech.”

“Staly se už podivnější věci,” konstatovala pobaveně Jeanne Louise. Mýdlo vrátila na mýdlenku a znovu vstoupila pod sprchu, aby ho ze sebe opláchla.

“Takže,” odtušil Paul, zatímco si stříkala vodu na místa, kam by se jinak sama od sebe nedostala. “Je ti sto tři let.”

“Skoro,” upřesnila a pak se zakřenila. “Jsem holt starší žena, Paule.” Naklonila hlavu, vyklenula jedno obočí a optala se: “Je to problém?”

Nejprve očima pečlivě obmaloval její tělesnou schránku omývanou spoustou pramínků, dlouze se nad otázkou zamyslel, a pak se poťouchle usmál a zavrtěl hlavou. Vstoupil za ní pod sprchu se slovy: “Vůbec ne,” a hned objal Jeanne Louise kolem pasu. Dal jí pusu na špičku nosu a zavtipkoval: “To ovšem znamená, že se na mě nesmíš zlobit, když ti budu říkat má stará dáma.”

“Ha ha,” opáčila suše Jeanne Louise a mrštně se mu vyvinula z objetí. V jediném okamžiku vycouvala zpod sprchy a zavřela teplou vodu. “Příjemnou očistu, mladíče.”

“Já— jééé!” zavřeštěl Paul, neboť voda prudce ochladla, a spěšně začal kroutit kohoutky.

“Tak tohle je Margueritin dům.”

Jeanne Louise se pousmála tomu, jak Paul vykulil oči, když vjeli na příjezdovou cestu. “Postavil ho strýc Jean Claude. Potrpěl si na okázalost.”

“Hmm,” odtušil ironicky Paul. “Kdo je strýc Jean Claude?”

“Lucianův bratr a první manžel tety Marguerite. Proměnil ji. Julius Notte je jejím druhým manželem a prvním životním druhem.”

“Prvním životním druhem? Copak tvůj strýc jejím životní druhem nebyl?”

Jeanne Louise zavrtěla hlavou. “Ne. Proměnil ji a vzal si ji za ženu, protože byla podobná jeho životní družce, která zahynula v Atlantidě.”

“Hmm.” Paul znovu vyhlédl z okna. “Kdy strýc zemřel?”

“1995.”

“Ježíši,” vydechl. “Kolik je vlastně Marguerite?”

Jeanne Louise se odmlčela a chvíli v duchu počítala. “Sedm set čtyřicet něco.”

“Jasně,” vzdychl a pak se zadíval na Livy. Tiskla k sobě Boomera a vzrušeně koukala z okna.

Určitě myslí na to, že má jeho dcera před sebou dlouhý život,” napadlo Jeanne Louise, a když Anders zastavil před širokými dvoukřídlými domovními dveřmi, vyhlédla z okna.

“Vezmi je dovnitř,” nařídil Anders Brickerovi. “Zaparkuji a za okamžik přijdu za vámi.”

Jeanne Louise na Brickerovu odpověď nečekala, otevřela dveře a vyskočila ven. Paul ji následoval s Livy těsně v závěsu. Sotva se přední dveře otevřely a na prahu se objevila Marguerite, Jeanne Louise vykročila k domu.

“Jeanne Louise, holčičko,” přivítala ji teta. Nějakým kouzlem při tom dokázala vypadat omluvně a zároveň i šťastně.

“Teto Marguerite,” zamumlala a objala ji.

“Je mi to moc líto, zlatíčko,” zašeptala Marguerite a pevně ji k sobě přitiskla. “Domnívala jsem se, že všechno klapne. A to pořád ještě může,” dodala a zmáčkla ji ještě o trochu silněji. “Neztrácej naději.”

“Nebudu,” slíbila Jeanne Louise potichu, ale věděla, že dodržet tento slib bude moc těžké. Pustila tetu a obrátila se k ostatním. “Paula evidentně znáš, a tohle je jeho dcera Livy. A tamto Boomer,” ukázala na malého shih tzu, kterého nesla dívenka v náručí.

“Olivia Jean Jonesová,” představila se vážně Livy a Boomera si přesunula do jedné ruky, aby mohla tu druhou podat Marguerite.

“Ahoj, drahoušku,” pozdravila Marguerite a sklonila se k drobné ručičce. “Jsi raději Olivie nebo Livy?”

“Livy,” odpověděla bez rozmýšlení.

“Tak to ti budu říkat Livy,” odtušila ve vší vážnosti Marguerite, a když se za ní vynořil vysoký hezký muž s kaštanovými vlasy, napřímila se a podívala se přes rameno. Postavila se vedle svého syna Christiana a představila všechny včetně pejska.

“Aha. Tím se vysvětluje, proč má Julius zaracha,” poznamenal ironicky Christian, prohlížeje si Boomera. “Sežral by ho zaživa.”

“Julius je Margueritin pes,” objasnila Jeanne Louise Paulovi, jen co se pozdravila úsměvem s italským bratrancem.

“Já žil v domnění, že Julius je Margueritin životní druh?” namítl lehce zmatený Paul.

“Je. Jsou tu dva Juliové,” informoval ho pobaveně Christian. “Jeden je pes a druhý můj otec.”

“Dlouhý příběh,” mávla rukou Jeanne Louise, když se na ni Paul mlčky podíval.

“Christiane, Justina Brickera už znáš, viď?” otázala se Marguerite a ukázala na vykonavatele, který stál kousek za ostatními a vypadal, že by nejraději byl někde jinde. V té chvíli dorazil i Anders, a tak to vzala z jedné vody načisto: “A Anderse.”

Christian oběma kývnul.

“A teď bychom měli jít dovnitř. Mám připravené sendviče a nějaké další pochoutky ke svačině, a Caro se určitě nemůže dočkat, až se s vámi se všemi seznámí,” zahlaholila Marguerite, než se otočila, aby je uvedla do domu.

“Caro?” zeptal se Paul. Jen co vzal Livy za ruku a Jeanne Louise kolem pasu, vydali se za matkou a synem.

“Christianova životní družka,” vysvětlila Jeanne Louise. “Také to jsou noví životní druhové. Setkali se na ostrově Svatá Lucie, na líbánkách Julia a Marguerite.”

“Christian jel s vlastními rodiči na líbánky?” užasl Paul, zatímco pár stop za ostatními kráčeli chodbou.

“No… víš, původně ne. Ale Marguerite si byla jistá, že Caro je pro Christiana prostě perfektní, tak mu zavolali, že musí přiletět za nimi, aby se s ní setkal.”

“Na líbánky?” zakřenil se.

“Co bychom pro své děti neudělali, že ano?” ozval se za nimi Juliův hlas. Jeanne Louise se otočila a spatřila ho vycházet ze dveří kanceláře, kterou právě minuli.

“Ahoj, strejdo Julie,” pozdravila a šla ho obejmout.

“Nazdar, Jeanie.” Julius Notte ji pevně objal a letmo pohladil po zádech, načež Jeanne Louise pustil a podal ruku Paulovi. “A zdravím také Jeannina životního druha. Paul, nepletu-li se?”

“Ne,” hlesl, když si stiskli ruce, a vzápětí se opravil: “Vlastně ano. Zdravím.”

Julius se usmál a vzal oba kolem ramen, aby je provedl chodbou. “Víme o tom, jaké neštěstí vás potkalo. Rodina je důležitá. Pro své děti uděláme maximum. Jste tu vítán.”

“Děkuji vám,” řekl Paul upřímně a Jeanne Louise si všimla, že se trochu uvolnil.

Teprve tehdy si uvědomila, jak byl prve napjatý z obavy, jak ho její příbuzní přijmou, což se samozřejmě dalo pochopit. Koneckonců, její otec a bratr nebyli celou tou věcí s únosem a zneužitím jediné proměny na Livy, zrovna dvakrát nadšení. Ale Julius právě řekl, že Paulovi rozumí a nezazlívá mu to. A tak rukou, kterou ho objímala, k sobě strýce trochu přitiskla na znamení vděčnosti. Tetina životního druha měla ráda od prvopočátku, ale pokaždé, když se s ním setkala, si ho oblíbila ještě o kousek víc.

“No tohle, nikdo mi nepověděl, že jste tady. Taky bych vás šla ven přivítat.”

Při těch překvapených slovech pohlédla Jeanne Louise do nitra obývacího pokoje, kam právě vcházeli, a usmála se na Christianovu životní družku Caro. Ta hned vyskočila z pohovky, kde si až doteď stočená do klubíčka četla.

Blondýnka odložila knihu na stůl a utíkala obejmout Jeanne Louise a nechat se představit Paulovi a Livy.

Potom se všichni odebrali do jídelny něco zakousnout. Jeanne Louise dělal jejich zdejší pobyt starosti, ale Marguerite Paula znala, a Julius, Christian i Caro byli maximálně přátelští. Zdálo se, že Paul sem skvěle zapadl. Zato Bricker s Andersem nevypadali během jídla úplně ve své kůži. Jeanne Louise to dovedla pochopit. V podstatě tu byli jako její a Paulovi pánové na hlídání. Nebyli opravdičtí hosté a vítaní už vůbec ne, minimálně z její strany. Ačkoli Marguerite se k nim chovala mile a přívětivě jako ke všem ostatním, a manžel, syn a snacha následovali jejího příkladu. Přesto nepovažovala Jeanne Louise jejich přítomnost za nezbytnou, a navíc se poslední dobou potýkali vykonavatelé s nedostatkem lidí. Určitě museli mít lepší věci na práci.

Zrovna o tom dumala, když se k ní Anders otočil a zcela bez obalu jí na myšlenou otázku odpověděl: “Ano, máme podstav, ale Lucian chce, abychom zde zůstali, dokud nezjistí, jak si vedete.”

“Což znamená?” zamračila se. Ten slovní obrat se jí nelíbil.

“Podle mne má Lucian starost, že by ses mohla pokusit proměnit Paula, přestože jsi své právo jediné proměny již vyčerpala,” pronesl tiše Julius. “Konečně má sám svou životní družku a tak dobře ví, jak jsou drahocenné, a že jejich ztráta, i když přirozeným plynutím času, není nic, co lze snadno přijmout.”

Jeanne Louise na něj mlčky zírala a pak si na židli poodsedla. “Takže co? Budete s námi příštích dejme tomu čtyřicet let žít, abyste se postarali, že ho neproměním?”

“Jeanie to neudělá,” oznámil vážně Paul. “Musela mi to slíbit.”

Kolem stolu na okamžik zavládlo ticho, a pak si Marguerite odkašlala a vstala. “Jestli všichni dojedli, myslím, že bych vás měla doprovodit do vašich pokojů. Julie, ukážeš-li cestu Andersovi a Brickerovi, zavedu Jeanie a Paula tam, kde budou bydlet.”

“Samozřejmě.” Julius vstal, aby oba vykonavatele odvedl pryč.

Jakmile zmizeli z dohledu, Marguerite se usmála na Jeanne Louise. “Můžeme?”

Ta se přinutila usmát a vstala. Nicméně když se Paul vedle ní zvedl a vzal ji za ruku, zatvářila se už přirozeněji. Pak se podíval na Livy a natáhl k ní ruku. Dívenka bez řečí seskočila z židle, zvedla Boomera, který jí chrupal u nohou, strčila si ho pod paži a volnou packu vsunula tátovi do dlaně. Následovali Marguerite z jídelny jako rodina.

“Jeanie, Mirabeau ti přiveze oblečení z tvého bytu, a Paule, Lucian zařídil, aby někdo vyzvedl a dopravil sem věci také pro tebe a Livy. Měly by tu být dnes odpoledne,” sdělila jim Marguerite cestou nahoru. “Budete-li potřebovat ještě něco jiného, můžeme si zítra udělat výlet k vám domů.”

“Takže nejsme vězňové?” otázala se suše Jeanne Louise.

“Cože?” ohlédla se Marguerite s nelíčeným překvapením. “Ne, jistěže ne. Jste našimi hosty. Pomůžeme vám s Livy, zatímco se vy dva budete rozhodovat, co chcete dělat. Musíte se dohodnout na spoustě věcí… jestli chcete žít na hromádce nebo se vzít. Kde budete bydlet, pokud se vezmete. Kde by to bylo nejlepší pro Livy. Jestli byste se měli přestěhovat tam, kde může chodit do školy, nebo jestli chcete zůstat v Torontu a zajistit pro ni domácího učitele a tak dál.”

“Copak existuje místo, kde by Livy mohla chodit do školy jako normální dítě?” vyhrkl překvapeně Paul.

“Port Henry,” přikývla Marguerite. “Je relativně přátelsky nakloněné nesmrtelným a Lucian pracuje na tom, aby bylo vůči nám ještě vstřícnější. Naše děti by pak mohly mít normálnější dětství. Většina nesmrtelných dětí vyrůstala po celá léta samotná mezi dospělými, bez bratrů a sester ve svém věku, se kterými by se mohla kamarádit. Švagr se nyní pokouší přesvědčit nesmrtelné učitele a ještě další užitečné profese, aby se přestěhovali do Port Henry. Tak by naše děti mohly chodit do školy s ostatními, jako jsou ony samy. A mít kamarády, chodit do tanečních a tak dál.”

“To by bylo pěkné. Kde je Port Henry?” zajímal se hned Paul.

“U Erijského jezera, necelou hodinu od Londýna na opačnou stranu, než jsme bydleli my,” odpověděla Jeanne Louise. Uvažovala, jestli se tam bude chtít Paul kvůli Livy přestěhovat. Pro ni by to znamenalo vzdát se místa v Argeneau. Obětovat snažení vyřešit strýcův a bratrancův problém s krmením krví v sáčku, na kterém už tak dlouho pracovala.

Nebo ne, napadlo ji najednou. Vždyť přece strejda Victor, ten, který měl tu genetickou anomálii, žil v Port Henry. Mít ho po ruce a moct na něm rovnou všechno otestovat, by mohlo být užitečné. Kdyby jim tam zařídili detašované pracoviště, společnou laboratoř, mohl by pokračovat v práci dokonce i Paul.

“A jsme tady.” Marguerite se zastavila v polovině chodby a otevřela jedny dveře, poté je gestem pozvala dál. Jakmile vešla za nimi do pěkného modrého pokoje s manželskou postelí a posezením, řekla: “Tyto dveře vedou do koupelny.” Následovali ji, aby nakoukli dovnitř, zatímco ona prošla modrou koupelnou k protějším dveřím.

“A tudy se dostanete přímo do Livyina pokoje,” oznámila. Strčila do dveří a ty se otevřely do hezounké růžově zařízené ložnice, kde stály dvě postele. Otočila se, usmála se na Livy a zeptala se: “Co ty na to?”

“Mám dvě postýlky,” užasla Livy, jen co vkročila do místnosti, postavila Boomera na podlahu a udělala čelem vzad. Než bys řekl švec, byla u táty, popadla ho za ruku, dychtivě ji zmáčkla a škemrala: “Může tady někdy přespat Shelly? Každá bychom měly vlastní postel a všechno.”

“Zlato, myslím, že tu ruku tiskneš tatínkovi moc silně,” zasáhla Jeanne Louise, když si povšimla Paulova bolestného výrazu.

“Livy, co kdybychom vzaly Boomera vyvenčit?” navrhla Marguerite. “Určitě by se rád proběhl po dvorku a všechno si náležitě očichal, co ty na to?”

Livy na ni pohlédla, pustila Paulovu ruku a už utíkala za Marguerite. Jenom se ještě cestou zastavila, aby sebrala ze země Boomera.

“Děkuji,” zamumlala Jeanne Louise k tetě. Marguerite zatím vzala Livy za ručičku a odvedla ji z pokoje. Potom se obrátila, aby se podívala na Paulovu ruku, a když uviděla, jak rychle otéká, zamračila se. Dívenka ještě neznala svou sílu. “Raději ti na to dáme led.”

“To je dobrý,” odsekl Paul a vyškubl se jí. “Chce, aby u ní přespala kamarádka.”

“Paule, vážně bychom ti na tu ruku měli dát led,” skočila mu do řeči Jeanne Louise.

“Nikdo s ní přespávat nemůže, Jeanie. Shelly je smrtelná. Livy by v noci mohla dostat hlad a to ubohé dítě pokousat.”

Jeanne Louise prozatím nechala ruku rukou a pohlédla mu do tváře. “Paule, to by neudělala. Když se pustila za Kirsten, nebyla ještě sama sebou. Nebude běhat po venku a vrhat se na lidi. Když bude mít hlad, bude vědět, kde najde krev v sáčku. Nebude napadat ostatní děti.”

“Jak si tím můžeš být tak jistá?” zamračil se.

“Protože ví, že je to špatné. Že se to nedělá,” odtušila potichu.

S povzdechem si zdravou rukou prohrábl vlasy. “Dobře. Děkuji.”

Jeanne Louise přikývla a pak si také vzdychla. “Ale jinak máš pravdu. Žádná smrtelná kamarádka tu přespat nemůže. Mohla by zahlédnout něco, co by neměla vidět.

“Přesně,” hlesl unaveně, a když si bezmyšlenkovitě vjel do vlasů prsty tentokrát té pohmožděné ruky, trhl sebou.

“Pojď,” řekla rázně Jeanne Louise. “Dáme ti na tu ruku led.”

“To je dobrý. Ty naděláš,” namítl, ale nechal se od ní odvléct z pokoje.

16. KAPITOLA

Paul se na posteli překulil a automaticky sáhl po Jeanne Louise. Nahmatal jen prázdnou matraci… otevřel oči. Studená, prázdná postel. Zamračeně se posadil a rozhlédl se kolem sebe. V místnosti bylo ticho a jaksi pusto, Jeanne Louise nikde. Sebral z nočního stolku hodinky a zkontroloval čas. Když zjistil, že jsou teprve dvě odpoledne, udělal obličej. Jeanne Louise by ještě neměla být vzhůru. Potlačil zívnutí, vylezl z postele a vydal se pod sprchu.

O dvacet minut později měl vyčištěné zuby, byl osprchovaný, oblečený a učesaný, a konečně jakž takž probuzený. Cestou z ložnice, kterou s Jeanne Louise obývali, se stavil u Livy.

“Hmm,” zabručel, když zjistil, že i dcera je dávno vzhůru a v čudu. Dnes byla obě jeho děvčata jakási ranní ptáčata. Pokrčil rameny, zavřel dveře a pokračoval dolů. V touze po kávě zamířil ke kuchyni. Po cestě nahlížel do každých dveří, které míjel, a když spatřil domácí mužské shromážděné kolem něčeho v obývacím pokoji, zastavil se.

“Co se děje?” zeptal se vcházeje za nimi dovnitř.

“Televize nefunguje a za patnáct minut začíná důležité utkání,” odsekl podrážděně Julius.

“Důležité utkání?”

“Fotbal,” upřesnil Christian. Mračil se a postupně mačkal všechna tlačítka na dálkovém ovládání, všude zrnění. “Hrají Italové.”

“Hmm.” Paul se podíval z ovladače na obrazovku, ale řekl: “Já myslel, že přes den spáváte?”

“Hrají Italové,” zopakoval Christian.

“Jasně,” hlesl pobaveně. Kopaná měla před spánkem zjevně přednost. “Nevíte, kde jsou Jeanne Louise a Livy?”

“Odjely s Marguerite a Caro nakupovat,” odpověděl Christian a vztekle zatřepal ovladačem. “Zatracenej krám.”

“Dovol.” Paul se chopil přístroje, čímž ho evidentně zachránil. Všichni přítomní se k němu obrátili a napjatě sledovali, jak stiskl MENU, kde vzápětí navolil VIEW SIGNAL. “Vida.”

“Co tomu je?” vyhrkl Julius.

“Signál je v troubě. Podle mě je vychýlený satelit,” vysvětlil. “V noci byla bouřka, vichřice s ním musela pohnout nebo tak něco.”

Christian zasténal. “Před začátkem zápasu sem opraváře nedostaneme ani omylem.”

“Žádného opraváře nepotřebujete,” ubezpečil ho Paul a vrátil ovladač. “Jsou tam dva seřizovací šrouby, to je celé. Jeden pro posun vertikálním směrem a jeden horizontálním. Umím to nastavit. Kde je satelit?”

“Na střeše,” zamračil se Julius.

“Já to zmáknu,” oznámil Bricker a zamířil ke dveřím.

“Nemůžete jít ven,” namítl Paul, chytaje ho za ruku. “Je tam slunečno. Kromě toho vím, jak se to dělá.” Obrátil se zpátky s dotazem: “Máte žebřík, Julie? Prostě vylezu nahoru a—”

“Já žebřík nepotřebuji,” řekl Bricker, vytrhl se mu a pokračoval ven.

Paul za ním vyběhl na chodbu. “Brickere. Venku svítí slunce. Já to můžu bez problémů udělat. Vy ne.”

“Jeanne Louise se na mě zlobí už kvůli Livy. Kdyby se něco stalo ještě i vám, nikdy mi to neodpustí,” odtušil ponuře vykonavatel. “Udělám to já.”

“Nechejte to na něm,” zasáhl Julius, když Paul otevřel pusu, aby se s ním pohádal. “Může vyskočit nahoru, nastavit satelit a pak prostě seskočit. Za minutu bude hotov.”

“Jo, ale já to můžu udělat taky,” naštval se Paul. “Sice potřebuji žebřík, ale aspoň vím, jak na to.”

“Pravda, ale když spadne ze střechy, on přežije. Vy možná ne,” opáčil klidně Julius a pak ho poplácal po zádech. “Pojďte mi zatím pomoct přinést pivo a něco na zub.”

Paul se zamračil. “Něco na zub? Jasně. Jsem smrtelník. Dobrý leda tak na ženskou práci, viďte?”

Hostitel se zarazil a obrátil se k němu s povytaženým obočím. “Připadám vám snad jako ženská?”

S povzdechem se uvolnil a zašklebil se. “Ne, jistěže ne.”

“To jste mě na mou tě věru uklidnil. Tak mi pojďte pomoct.” Julius se otočil a pokračoval chodbou dál.

Paul staršího nesmrtelného neochotně následoval do kuchyně. Pořád byl naštvaný, že ho nepustili na střechu. Byl smrtelník, ne postižený.

“My to víme,” odtušil mírně Julius, při řeči vyndal ze skříňky mísy a obrátil se ke spížní skříni pro několikery druhy chipsů. “Ale ve vašem případě odmítáme riskovat. Jste Jeanne Louisin životní druh.”

“Jo,” zamumlal Paul a odevzdaně si povzdechl. “Tak kde je to pivo? Vezmu ho.”

“Já pro ně zajdu. Vy nasypte brambůrky do mís a vyndejte z lednice omáčky,” nakázal Julius, házeje mu pytlíky, načež odešel do garáže.

Paul stisknul rty, otevřel sáček a vysypal jeho obsah do připravené mísy, poté udělal to samé i s ostatními. Jak to tak vypadá, dokonce i donesení piva je podle těchto mužských pro smrtelníka moc náročný úkol.

Obrátil oči v sloup a podle rozkazu zamířil k lednici pro omáčky. Na sporty ho nikdy moc neužilo. Obzvláště pak na pasivní. Ale nic lepšího na práci neměl a doufal, že by to mohla být cesta, jak se sblížit s Jeanne Louisiným strýcem a bratrancem.

“A taky umím plavat čubičku. Ukážu ti to,” slíbila Livy zjevně okouzlené Caro, která se na předním sedadle posadila bokem, aby mohla naslouchat jejímu šťastnému švitoření. Nyní se dívenka obrátila k Jeanne Louise sedící vzadu vedle ní a zeptala se: “Kdy půjdeme zase na pláž, Jeanie?”

“Nějakou dobu to nepůjde vůbec, mazlíčku,” odpověděla Jeanne Louise omluvným tónem. “Než budeme moct dělat takovéto věci, musíš se toho ještě dost naučit. A potom tam budeme muset chodit v noci. Odteď nesmíš na sluníčko, vzpomínáš si?”

“Ano, protože jsem upírka jako v tom filmu s létajícími kravičkami,” zakřenila se Livy.

Jeanne Louise střelila očima po Marguerite za volantem a zahlédla, jak sebou při tom slově na “U” trhla.

“S létajícími kravičkami?” zeptala se zmateně Caro.

“Jo, protože ty byly také upíři od toho, jak se z nich upíří kluk a jeho rodina krmili,” objasnila Livy.

Nelze říci, že by se po jejím vysvětlení tvářila Carolyn méně zmateně. Jeanne Louise tomu nerozuměla o nic lépe, ale domyslela si, že šlo o nějaký film, který holčička viděla.

“A jsme doma,” ohlásila Marguerite, čímž ukončila diskuzi o létajících kravách a upírech.

Jeanne Louise se rozhlédla a zjistila, že právě vjíždějí na příjezdovou cestu. Marguerite stiskla tlačítko otevírající garážová vrata, a pak zajela rovnou dovnitř a pryč ze slunce.

“Počkej, až se vrata zavřou, broučku,” zabrzdila Jeanne Louise Livy, když malá sáhla po klice na své straně.

“Aha, dobře, protože už nesmím chodit ven na sluníčko. Jsem teď na ně agergická,” zarecitovala dívenka a netrpělivě se znovu posadila.

“Alergická,” opravila ji Jeanne Louise a otočila se, aby sledovala, jak se garážová vrata zavírají. Alergická samozřejmě nebyla o nic víc než ostatní našinci, ale bylo to nejjednodušší vysvětlení, a navíc to mohla Livy říkat smrtelníkům, pokud by na tohle téma někdy přišla řeč.

“Můžete,” oznámila Marguerite, když se vrata konečně dovřela, hned nato stisknutím příslušného knoflíku otevřela kufr. Dámy už mezitím vystupovaly.

“Jste zpátky.”

Jeanne Louise se podívala ke dveřím do kuchyně, ze kterých zrovna vyšel Paul a zamířil k nim.

“Tati, jely jsme nakupovat a Jeanne Louise mi dovolila, abych si jako dezert dala zmrzlinu a čokoládu,” pochlubila se rozdováděná Livy, vrhla se mu na nohy a pevně je objala.

Jeanne Louise obcházela vůz a při pohledu na Paulovo významně vyklenuté obočí si provinile skousla ret. “Byla tak hodná, že se mi sladká odměna zdála na místě.”

“Uh-huh,” odkašlal si, a sotva k němu došla, rychle ji objal a políbil. Sladký prohřešek nechal plavat a místo toho poznamenal: “Vstaly jste brzy.”

“Slyšela jsem, že je Livy už vzhůru a chodí po pokoji, a tak jsem vstala, abych ji zkontrolovala,” pokrčila Jeanne Louise rameny a vyvinula se mu z náručí, aby se vrátila ke kufru, kde Caro s Marguerite vykládaly nákup. Obhlédla, co zbylo na ni. Ty dvě pobraly všechny tašky, na dně zůstal jen obrovský balík toaletního papíru, velká láhev vody do automatu na vodu a čtyři kartony limonád.

“Livy, zvládneš tohle?” zeptala se Jeanne Louise s dvaceti galonovým kanystrem v ruce.

“Jo,” přisvědčila vesele holčička a natáhla se po něm.

“Livy, zlato, počkej, tatínek to vezme.” Paul se zamračil a div se nepřerazil, jak jí běžel na pomoc.

“To je dobrý, tati. Není to těžké,” řekla Livy, přehodila si vodu z jedné ruky do druhé a prohopsala kolem něho do kuchyně.

“Ježíši,” vydechl, odvrátil se a pokračoval k autu.

“Je teď silná, Paule,” podotkla pobaveně Jeanne Louise, hodila po něm mega balením toaletního papíru a otočila se, aby vyzvedla zbylé čtyři přepravky s limonádami. Opřela si je o jeden bok, zabouchla kufr, vzala přepravky zase oběma rukama a vydala se ke kuchyni. “Tak cos dneska dělal?”

Když neodpověděl, zastavila se a tázavě se ohlédla. Paul stál ještě pořád vedle kufru, v rukou svíral balík toaleťáku.

“Co se stalo?” zeptala se, a když si povšimla, jak je bledý, dostala strach. “Je ti špatně?”

“Jsem v pohodě,” řekl potichu. Konečně vykročil kolem auta směrem k ní.

Jeanne Louise zaváhala, nakonec se však vydala do kuchyně. Položila limonády na linku a ohlédla se právě včas, aby viděla, jak Paul dal toaletní papír na stůl a beze slova odešel. Dívala se za ním a mračila se.

“Byla jsi nakupovat? Už zas? Dva dny za sebou? Ještě si začnu myslet, že jsi kšeftoholik.”

Jeanne Louise vstoupila do kuchyně se dvěma taškami v rukou a Paulovo jízlivé přivítání ji docela vylekalo. Sotva ho však spatřila usazeného za jídelním stolem, usmála se.

“Myslím si, že kšeftoholici obecně nakupují šaty, boty, šperky a tak podobně. Pochybuji, že se vyžívají ve fazolích a rajčatech,” podotkla pobaveně. “Teta Marguerite mě požádala, abych k večeři uvařila svoje vyhlášené ďábelsky pikantní chilli. Tak dlouho o něm s Juliem vykládali Nicholasovi a Caro, že teď myslím chtějí, aby ho ochutnali. Kývla jsem jí na to dřív, než mi došlo, že tady nemá všechno, co na ně potřebuji.”

“Ďábelsky pikantní chilli, jo?” opáčil potutelně Paul, to už vstával a šel ji obejmout kolem pasu. “Uklohněné ďábelsky pikantní kuchařinkou.”

“Mmmm, ty máš ale mrštný jazyk,” zamumlala Jeanne Louise těsně předtím, než se sklonil, aby jí tu mrštnost předvedl v praxi.

“Jeanie, mě bolí břicho.”

Jen co to zaslechli, rychle se od sebe odtrhli a oba vyrazili za Livy, která se zastavila na prahu kuchyně a nešťastně si mnula žaludek.

Paul k ní dorazil první a hned si ji zvedl do náručí. “Kde tě to bolí, beruško?”

“V bříšku,” zakňourala a objala ho kolem krku.

“Bolí to, jako když jsi měla chřipku nebo je to ostrá bolest, jako by ti někdo dal herdu?” vyptával se ustaraně.

“Není nemocná, Paule. Už nikdy neonemocní,” připomněla mu Jeanne Louise. “Nejspíš se jen potřebuje nakrmit.”

“Jasně,” hlesl sarkasticky. “Asi jsem na to pozapomněl.”

Pousmála se a vyzvedla na linku tašky, které stále držela v rukou. “Posaď ji ke stolu, jenom si tohle položím a podám jí sáček krve.”

“Já to udělám,” řekl Paul, a zatímco usazoval Livy ke stolu, sliboval: “Jakmile si dáš trochu krve, hned se ti uleví. Táta ti ji podá.”

Jeanne Louise to vzala lehkým úsměvem na vědomí a obrátila se k taškám na lince, aby začala vybalovat nákup. Vyndala hamburger a otočila se k lednici, ale když zjistila, že Paul stojí předkloněný v otevřených dveřích a sahá na spodní polici pro krev, nedokázala odolat a štípla ho do zadku.

Lekl se, prudce se narovnal a při tom se praštil hlavou o výparník.

“Pane Bože, promiň,” vyděsila se, hamburger odhodila na pult a vrhla se na Paula. “Ukaž. Bolí to hodně?”

“To je dobrý,” zasmál se. “Jenom jsem se bouchl, zlato.”

“Ukaž mi to,” nenechala se odbýt, hryzalo ji svědomí, že se vinou jejího nejapného nápadu zranil. Postavila se před něj a přinutila ho sklonit hlavu tak, aby mu ji mohla prohlédnout.

“Je to jenom boule, Jeanie,” ohradil se tiše. “Neteče mi červená, nemám ani odřenou kůži.”

Jeanne Louise si hlasitě povzdechla a dovolila, aby se narovnal, ale stejně mu ještě prohlédla oči, jestli nejeví známky otřesu mozku.

“Jsem v pohodě,” prohlásil pevně, popadl ji za paže a otočil. “Přestaň si dělat starosti.”

Kousla se do rtu a nechala se od něho postrčit zpátky k nákupním taškám, pak si vzpomněla na hamburger a obrátila se, aby ho sebrala a dala do ledničky. Oči jí utekly k Paulovi, který právě podával Livy sáček s krví. Jakmile si ho malá vzala, udělal čelem vzad a poroučel se z kuchyně s informací, že se jde osprchovat.

Jeanne Louise se za ním dívala, jak odcházel, a pak, jen co si Livy nabodla sáček na tesáčky, obrátila pohled opět k ní. Za pouhých pár dní byl z dívenky úplný profík. Rychle se učila. Anders s Brickerem se jí věnovali a cvičili ji, stejně jako Marguerite a Julius, a všichni svorně tvrdili, že je bystrá a chytrá a bude učení rychle zvládat. Už dovedla sama vysunout tesáky a zabránit jim vyjet z dásní i za situace, kdy měla hlad. Dokonce, i když jí mávali krví pod nosem. Uvědomili si také, že bude umět číst a ovládat mysl dřív, než původně předpokládali. Možná dříve, než v září začne škola. Ne, že by se měla Livy po prázdninách vrátit do školy. Ledaže by se přestěhovali do Port Henry. Ale o tom s Paulem zatím ještě nemluvili. Byli tu teprve dva dny a měli na to moře času.

“Kluci učí Paula hrát fotbal.”

Jen co vešla Caro do kuchyně a sdělila jim tu novinu, Jeanne Louise překvapeně vzhlédla od krájení. “Cože?”

Caro přikývla a stavila se u ní ukrást si kousek mrkve. Ďábelské chilli slavilo včera v noci takový úspěch, že se nabídla, že uvaří večeři i dneska. Dokud budou tady, může se podílet na chodu domácnosti. Měla pak o trochu lepší pocit.

“Vážně?” podivila se Jeanne Louise. Z předchozích debat s Paulem věděla, že o sportování nijak zvlášť nestál.

“Vážně,” potvrdila Caro. “Myslím, že je to nějaká mužská věc.”

“Doufám, že na něj nejsou hoši moc drsní,” podotkla ustaraně Marguerite. “Jeanne Louise, možná bys měla zajít mému synovi připomenout, aby se při hraní s Paulem krotili. Nejsou zvyklí čutat se smrtelníky a mohli by se nechat unést.”

Jeanne Louise přikývla, položila nůž a rozběhla se k zadním dveřím.

“Jsou vpředu,” přibrzdila ji Caro.

“Díky,” hlesla a vyrazila opačným směrem. Když vyšla ze dveří, zjistila, že skutečně čutají na trávníku před domem. Předpokládala, že nechtěli zašlápnout Boomera a Livy, kteří se zrovna honili po zadním dvorku. Marguerite na ně dohlížela od jídelního stolu.

Byl pozdní večer, něco po deváté. Slunce už bylo v nedohlednu, ale obloha stále jemně zářila jeho světlem a vzduch byl pořád horký a dusný. Jeanne Louise sestoupila po schůdcích ze zápraží a přešla příjezdovou cestu vedoucí vpředu kolem domu, aby se dostala na trávník. Neměla nejmenší chuť zahulákat na bratrance, aby dával bacha, protože tušila, že by tím uvedla Paula do rozpaků.

Blížila se k místu, kde si pánové rozestavěli branky, a cestou sledovala hru. Vypadalo to, že Nicholas, Julius a Paul hrají proti Andersovi a Brickerovi. Nefér rozdělení, jelikož se strany lišily počtem hráčů. Lépe řečeno, bylo by to nefér, kdyby byl Paul nesmrtelný. Ale nebyl a dělalo mu problémy držet krok s ostatními. Rozhodně ho nešetřili, protože byl smrtelník. Hnali se k jedné brance, Christian měl míč, běžel a kopal ho před sebou. Julius utíkal vedle něho napravo a Bricker s Andersem se rychle blížili, zatímco Paul zaostával. A pak vyrazil Anders zničehonic vpřed a podařilo se mu jednou nohou mičudu nabrat a bokem ji kopnout Brickerovi. Mladší nesmrtelný vyskočil a zastavil ji hlavou. Sotva dopadl míč na zem, otočil se a začal ho kopat na opačnou stranu, ke druhé brance.

Paul se tak ocitl mezi Brickerem a brankou a pokusil se ho zablokovat. Skočil mu do cesty a snažil se odkopnout balón opět původním směrem, ale všechno se nějak zvrtlo. Paul to špatně odhadl a Bricker do něho vletěl. Z místa, kde stála, zaslechla Jeanne Louise, jak se srazili hlavami, a vykřikla leknutím. Jakmile začal Paul padat, vyrazila.

Když se k němu dostala, všichni muži stáli okolo Paula. Jeanne Louise se rázně protlačila mezi Andersem a Brickerem a poklekla vedle něj. Jakmile spatřila krev, hrdlo jí sevřel strach. Paul seděl na zemi, hlavu zvrácenou dozadu a palcem a ukazováčkem si tiskl kořen nosu. Snažil se zastavit krvácení.

“Jsi v pořádku?” položila klasickou, jinak ovšem povětšinou zcela nelogickou otázku. Sama viděla, že není, a byla z toho celá poplašená.

“To je dobrý. Jenom se mi z nosu spustila červená,” zabručel Paul.

“Vypadá zlomený,” lamentovala.

“Není zlomený, Jeanie,” opáčil klidně. “Jsem v pohodě.”

“Ale vypadá zlomený, a jestli je zlomený, mohla by se ti tam dostat infekce a—”

“Krucifix, Jeanie,” vyštěkl.

Dosedla na paty, dočista vykulená tím, jak na ni vyjel.

Paul s úšklebkem potřásl hlavou a už klidněji pronesl: “Není zlomený. Jsem v pohodě. Přestaň vyvádět.”

“Jistěže,” pravila upjatě a vstala.

“Jeanie,” povzdechl si, když vykročila zpátky k domu, kde ve dveřích stála Carolyn a zdálky přihlížela.

Šla dál. Taktak zaslechla Christiana mumlat: “Měli jsme na něj dávat větší pozor, Jeanie. Promiň.”

“Je v pořádku?” zajímala se znepokojená Carolyn, když Jeanne Louise došla ke vchodu.

“Ano,” odpověděla tiše a pokračovala do domu, aby se vrátila ke krájení kořenové zeleniny. Ani se z okna nepodívám, abych viděla, jestli se příště třebas nezmrzačí, zapřísahala se v duchu Jeanne Louise. A budu se urputně snažit zapomenout, že je venku a hraje berany, berany duc s nesmrtelnými, kteří očividně mají mezi ušima dubový špalek, rozhodla se pochmurně.

Dokrájela všechnu zeleninu, nasypala ji do kastrolu, zalila hovězím vývarem a zamíchala, než ji dá dusit, když vtom k jejím uším dolehlo otevírání dveří. Vzhlédla, ale když uviděla, že je to Paul, rychle zase hlavu sklonila.

“Haló, Paule,” zavolala na něj Caro. “Kdo vede?”

“Druhá strana,” zabručel Paul, vyndal ze skříňky sklenici a odešel si k automatu pro vodu. Sklenici postavil na poličku pod výpustí a stiskl tlačítko. Jakmile se naplnila, vzal si ji a polovinu vypil na ex. Teprve potom se podíval na Jeanne Louise, a to jenom proto, aby řekl: “Je potřeba vyměnit láhev. Kam dává Marguerite rezervní?”

Jeanne Louise zaváhala, načež odložila vařečku a vykročila ke dveřím do komory. “Donesu ji.”

“Nechtěl jsem po tobě, abys pro ni chodila. To zvládnu sám. Jenom mi pověz, kde je,” sykl Paul v patách za ní.

“O nic nejde,” opáčila ponuře, otevřela dveře a vstoupila. “Běž si zase hrát. Já tu láhev vyměním.”

“Himlhergot, Jeanie!”

Roztrpčený výkřik ji zastavil na místě. Když Paul vešel do malé místnůstky a zavřel za sebou, pomalu se otočila. S povzdechem se opřel o dveře a na moment zavřel oči, než prohlásil: “Jeanie, tohle nesnesu.”

“Co nesneseš?” optala se ostražitě.

Otevřel oči. “Nesnesu, abys se mnou zacházela jako s malým dítětem.”

Jeanne Louise se zamračila, vyštěkla nervózním smíchem a pak se k němu vrátila. Přejela Paulovi rukama po hrudi, jednou zašmátrala až dolů a vzala ho přes džíny do dlaně. Současně si stoupla na špičky, opřela se o něj, kousla ho do ucha a zašeptala: “Těžko mohu uvěřit, že se tohle dělá malým dětem, Paule.”

“V posteli ne,” odsekl, chytil ji za ruce a odstrčil. “Jedině tam se mnou nejednáš jako s usmrkaným fakanem.”

Jeanne Louise na něj nejistě zírala. “Nechápu. Kdy s tebou jednám jako s dítětem?”

“Kanystr vody.”

Nešťastně pokrčila rameny. “Jenom se ti snažím pomoct. Je těžký a—”

“Pro mě,” skočil jí do řeči. “Ale pro tebe a Livy ne, já vím,” konstatoval unaveně. “Ale není zas až tak těžký, abych ho nemohl odnést.” S povzdechem si rukou prohrábl vlasy. “S tou mou ochranou to vážně přeháníš, Jeanie. Nesmím dělat nic nebezpečného, ani nosit nic těžkého. Mám podezření, že kdybych ti to dovolil, zabalíš mě do vatelínu a nepustíš na krok z domu.”

“Já jen…” Když Jeanne Louise bezradně ztichla, přitáhl si ji do náručí a pevně stiskl.

“Dost na tom, že se mnou tvůj strejda a ostatní mužští jednají jako s holkou, ale od tebe to prostě nesnesu,” svěřil se bolestným hlasem.

Chvíli váhala a pak kolem něho ovinula ruce. “Prostě se o tebe bojíme, Paule.”

“Já vím,” odtušil nešťastně. “A proč by taky ne? Mezi vámi jsem chcípáček. Křehule. Všichni jste silnější, rychlejší a chytřejší než já.”

“Možná jsme silnější a rychlejší, ale chytřejší ne,” namítla okamžitě, zatímco se znovu pokoušela přitulit. “Chytrý přece jsi, Paule.”

“Tak proč jsem až doteď nechápal to, co bylo tvému strýci a tátovi hned jasné?” položil potichu otázku otázek, ale konečně dovolil, aby se k němu přitiskla. “Proč jsem nechápal, že nám to takhle nebude klapat.”

“Může nám to klapat,” vyhrkla hlasem, do něhož se vplížilo zoufalství.

“Ne, nebude,” odvětil vážně. “Ani nemůže. Protože po tobě chci něco, co jsem sám nedokázal.”

Jeanne Louise zmateně potřásla hlavou. “Já to ne—”

“Chci po tobě, abys přihlížela, jak umírám,” pronesl ve vší vážnosti. “Jeanie, jednáš se mnou přesně tak, jak jsem já jednal s Livy, když jsem se dozvěděl o tom nádoru. Dokonce ještě dřív, než vyhubla na kost a zeslábla. Jsi strachy bez sebe a chceš mě chránit. Chtě nechtě musíš sledovat, jak ti skomírám před očima, jako jsem to já musel sledovat u Livy. Akorát že ty se na to budeš muset dívat a bát se celá desetiletí a ne pouhé měsíce. A nemáš absolutně žádnou naději, že bys mě mohla zachránit.” Zhluboka se nadechl, hlasitě vydechl vzduch z plic a poté prohlásil: “Byl jsem natolik sobecký, že jsem byl ochotný nechat tě trpět strachy a zoufalstvím. Chtěl jsem to, přestože jsem věděl, že každý den, kdy budeš muset přihlížet, jak stárnu, chřadnu a umírám, tě to bude zraňovat. A asi bych byl dost velký sobec, abych tě k tomu nutil pořád dál… kdybych se necítil tak slabý a zbytečný.”

“Budu se snažit, aby ses kvůli mně necítil slabý a zbytečný,” řekla potichu, a když začal vrtět hlavou, zvýšila hlas. “Budu. Vůbec mě nenapadlo, jak se asi cítíš. Zase budeš za chlapa, Paule. Netvrdím, že se nebudu bát. Neslibuji, že se nebudu užírat starostmi, ale pokusím se kontrolovat a než něco vypustím z pusy, pořádně si to rozmyslím. A nechám tě tahat těžké krámy a nebudu ti bránit vyvádět voloviny, na které dokonale stačíš.”

“Ty a nikdo jiný,” povzdechl si. “Pořád se mnou budou zacházet jako s nedochůdčetem, což ve srovnání s nimi jsem.”

“V tom případě zvedneme kotvy,” prohlásila. “Vrátíme se do tvého domu. Livy mohu klidně cvičit sama.”

“A pustí nás?” znejistěl.

Kategoricky prohlásila: “Budou muset.”

Paul na ni chvilku nejistě koukal, ale pak přikývl, přitáhl si ji na prsa a Jeanne Louise se poddala. Táhle vydechla, ale znělo to jako povzdech. Lítala v maléru. Samotná představa, že ho ztratí, v ní vyvolávala tak strašlivou paniku… a ona ho ztratí. Mohla by mít štěstí a mohl by žít do osmdesáti. Pak by jí bylo dopřáno prožít s ním čtyřicet let. Ale pro její lidi to znamenalo jen úder srdce. Ona samotná byla stará sto dva let, skoro sto tři. Pro našince pouhé dítko. Klidně by se mohla dožít tisíce, dvou tisíc, možná dokonce tří tisíc let. Čas strávený s ním bude pak na hodinách jejího života jediným tiknutím, a zbytek svých let stráví o samotě, životem ze vzpomínek. To by ji mohlo zlomit.

17. KAPITOLA

“Páni, vypadáš tam úžasně blaženě.”

Jeanne Louise otevřela oči a usmála se na Paula. Právě se usadil na kraj veliké vířivé vany v koupelně své ložnice a naklonil se, aby nabral do dlaně pěnu. Před třemi dny opustili Margueritin dům. Nikdo se jim nepokusil v odjezdu zabránit. Zdálo se, že to všichni chápou, a strýc Lucian se zatím neozval, ačkoli nepochybovala, že o sobě dá brzy vědět.

Čekala, že Bricker s Andersem pojedou s nimi, ale chyba lávky. Vrátili se do domu vykonavatelů a ji, Paula a Livy ponechali bez dozoru. Tušila, že za to může poděkovat tetě. Marguerite věděla, jak na strejdu Luciana.

Zatím šlo všechno dobře. Nebo aspoň jakž takž dobře. Dařilo se jí ovládat a moc nevyvádět, potlačovat nutkání do všeho se plést a nosit těžké předměty. A strachovat se… přinejmenším nahlas. Ale bylo to těžké, mnohem těžší, než čekala, přiznávala si v duchu. “Usnula Livy v pohodě?”

“Zhasla jako svíčka,” přitakal pobaveně, a pak natáhl ruku a fouknul do pěny na dlani, až vyletěla do vzduchu směrem k ní. Když jí bublinky přistály na tváři a sjely za kamarádkami kolem ňader, Jeanne Louise se zachechtala.

“Tohle je velká vana,” zdůraznila svádivým tónem.

“Dost velká pro dva,” souhlasil s širokým úsměvem.

“Tak proč tu už dávno nejsi se mnou?”

Paul se zakřenil. “Ty mě prostě chceš vidět při striptýzu, což?”

“Uhádl,” přisvědčila a vyklenula jedno obočí. “Polez.”

Vyprskl smíchy, vstal, ale zamířil ke dveřím. “Kdepak. Až omdlíme, mohli bychom se ve vaně utopit… nebo alespoň já,” dodal trpce. “Kromě toho jsem se před večeří sprchoval, vzpomínáš? Raději půjdu do ložnice rozdělat oheň v krbu a počkám tam na tebe.” S pohledem přes rameno dodal: “Ať ti to netrvá moc dlouho. Mohl bych při čekání usnout.”

“Budu to mít na paměti, až si tady budu mydlit každičkou píď svého tělíčka, docela sama samotinká samička,” pokoušela ho s tesklivě našpulenými rty.

“Hlavně se nezapomeň pořádně opláchnout. Mýdlo mi nechutná, a až vylezeš z vody, mám v plánu každičkou píď tvého tělíčka olízat,” srazil jí hřebínek.

“Můžeš to zkusit,” odfrkla se smíchem. V této fázi hry tyhle nápady znemožňovala ona zpropadená sdílená vášeň životních druhů.

“Mám to v úmyslu,” ujistil ji. “A budu to zkoušet, dokud se mi to nepovede. Možná mi to potrvá deset nebo dvacet let, ale—” Pokrčil rameny. “Rozhodně se při tom snažení nebudu nudit.”

Jeanne Louise se sveřepému chvástání zachechtala a sáhla po mýdle a žínce. Najednou se nemohla dočkat, až už bude umytá a venku z vany.

Když otevíral krbovou mříž, Paul si tiše pohvizdoval. Obrátil se ke koši na dřevo, začal se sklánět, že vezme pár polen, vtom však uviděl, že v něm zbylo jenom jedno poslední a zarazil se. Málem už se na oheň vykašlal. Bylo léto a klimatizace si tiše předla, probůh. Oheň ve skutečnosti vůbec nepotřebovali. Jenom mu to přišlo jako pěkné, romantické gesto. Láhev vína, oheň, náladová hudba… Nezapomínejte, že klimatizace je prima, když jste oblečení, ale nazí a zpocení na to můžete mít jiný názor.

Okamžik stál, přešlapoval na místě a pak se otočil a zamířil ven z ložnice. Naseká pár polínek a rozdělá alespoň malý ohýnek. Právě tak akorát, aby vytvořil správnou atmosféru, poskytl jim intimní osvětlení a otupil ostří chladu. Chtěl, aby dnešní noc byla výjimečná. Od chvíle, kdy tam u Marguerite po fotbale vybuchl, to bylo mezi nimi jaksi nalevačku. Věděl, že se o něj Jeanne Louise jenom strachovala, a měl kvůli tomu, co tenkrát řekl, špatné svědomí. Byla to samozřejmě pravda. V jejich vztahu se občas cítil jako ten slabší. Ale na druhou stranu, vždyť také slabší byl, fyzicky, a věděl to. Její rozmazlování a opečovávání to bohužel jenom zhoršovalo, jenže mu bylo jasné, že ho opečovává a rozmazluje proto, že ho miluje. Však ono se to časem vytříbí. Musí.

Když seběhl dolů a zamířil pak chodbou ke kuchyni, mračil se sám na sebe za vlastní zoufalé myšlenky. Boomer okamžitě vstal ze svého místečka u zadních dveří, vrtěl ocáskem a kňučel.

“Chceš se trošku vyvenčit?” zeptal se Paul psíka, když se zastavil u kuchyňské skříně pro sekerku, kterou tam schovával.

Zuřivé vrtění ocásku a hlasité zakňučení vzal za psí souhlas, usmál se a zase skříň zavřel. Odvedl chundelku k zadním dveřím a ještě ho varoval: “Bude to jenom rychlovka, bráško. Naštípám pár polínek a hned se vracím dovnitř, ať už budeš hotov nebo ne, tak se s tím neloudej.”

Boomer vystartoval ze dveří dřív, než je stihl Paul pořádně otevřít. Tiše se pochechtával a vyšel za ním. Venku zahnul doleva k obrovskému pařezu, vedle kterého byl kmen pořezaný na polena. Byly to zbytky stromu, který před šesti měsíci skácela zimní bouře. Naštěstí při pádu minul dům, jinak by teď měl místo kuchyně základ terária.

Ušklíbnul se té představě, zvedl jedno poleno, položil ho na pařez a pustil se do práce. Nejprve poleno rozpůlil a jednu polovinu znovu postavil na přírodní špalek. Levou rukou ji přidržoval zpříma, zatímco v pravé držel sekerku. Co čert nechtěl, zrovna ve chvíli, kdy ťal, na něj jakoby odnikud vyskočil Boomer a polekal ho.

Paul sebou trhl a chybil. Ostří prošlo masem pod palcem a zaseklo se do dřeva dřív, než vůbec zaregistroval, co se stalo. Bolest přišla se zpožděním jednoho úderu srdce. Udeřila jako kladivo a z rány se vyřinula krev.

S peprnou nadávkou vymanévroval ruku okolo sekery a pravačkou si ji přitisknul na prsa. Když utíkal do domu, zraněnou levačku držel instinktivně zvednutou.

Jeanne Louise nakráčela ladnou chůzí do ložnice a pustila ručník, který měla kolem sebe naaranžovaný jako tógu, aby se teatrálně svezl na zem, načež překvapeně zamrkala. Paul nikde.

“Doprčic,” ulevila si, sehnula se pro padlé froté a znovu se jím omotala. Tolik k mému efektnímu nástupu na scénu, pomyslela si suše. Asi šel pro víno, či co, pomyslela si cestou hlouběji do místnosti, a když spatřila otevřenou ozdobnou mříž před krbem, zastavila se. Oko jí sklouzlo k osamělému polenu v koši na dřevo, a poté se otočila a prošla ložnicí k posuvným skleněným dveřím, aby vykoukla ven. Jasně, byl tam a štípal dříví, vtom si všimla, jak k němu peláší Boomer, a otočila hlavu. Viděla, jak se to stalo, ale nevěděla, že se to stane. Boomer se nadšeně přiřítil k Paulovi a postavil se na zadní, aby se předními packami opřel pánečkovi o nohu. Naneštěstí se Paul právě rozmáchl sekerou. Jak se lekl, ohlédl se a rána šla těsně vedle. Jen co sekera dopadla, trhl hlavou nazpět, aby se podíval, co udělal.

Jednu dlouhou vteřinu se ani nepohnul a Jeanne Louise si nebyla jistá, jestli je všechno v pořádku nebo není, ale potom pustil sekerku, zvedl ruku, ze které crčela krev, a přitiskl si ji na prsa. To už utíkal k domu. Se srdcem v krku vyběhla z ložnice a letěla dolů. Do kuchyně dorazila ve stejnou chvíli, kdy se Paul vrhl k umyvadlu a pustil vodu. Pohledem bleskově zhodnotila krvavou cestičku vedoucí od zadních dveří, popadla utěrku a spěchala za ním.

“Ukaž mi to.”

“To je dobrý,” zabručel Paul, a dál držel ruku pod proudem vody. “Nezasáhlo to kost. Jenom bříško pod palcem.”

“Strašně to krvácí, Paule. Nech mě kouknout,” trvala na svém. Tentokrát odmítala vzít ne za odpověď.

“To je dobrý, Jeanie,” zopakoval ponuře, ale strpěl, aby mu vytáhla ruku z vody a zblízka si prohlédla zranění.

“Není to dobrý, potřebuješ sešít,” prohlásila rázně, a když uviděla otevřenou ránu, otřepala se. Ježíši, kost sice minul, ale jenom o vlásek. A šíleně krvácel. Ovinula ránu ručníkem a pevně utáhla. Bolestí vtáhl dech do plic, ale ignorovala to. Musela zastavit krvácení. “Musíš do nemocnice.”

“Asi jo,” vzdychl. “Pohlídáš Livy, než se—”

“Sám nikam nepojedeš. Jednou rukou nemůžeš řídit. Hlavně ne potom, co jsi ztratil tolik krve. Mohl bys omdlít.”

“A je to tu zas. Furt se mnou děláš ciráty,” ohradil se podrážděně.

Jeanne Louise zaskřípala zuby. “Sednout,” nařídila. “Obleču se, vezmu Livy a okamžitě jedeme.”

Zavedla ho k židli u stolu, pomohla mu usednout a vyletěla z kuchyně. Nedělala si násilí a nasadila nesmrtelnou rychlost místo té pomalejší, smrtelnější rychlosti, kterou používali našinci ve snaze vizuálně splynout se smrtelníky. Jeanne Louise se tak ocitla v ložnici a natahovala si šaty dřív, než by průměrný smrtelník došel ke schodům. S výběrem neztrácela čas, prostě si oblékla to, co měla na sobě před koupáním. Ještě sebrala z nočního stolku klíčky od auta a už se hrnula do Livyina pokojíčku. Vzala malou do náručí a hned jí pronikla do myšlenek, aby dál klidně spala a neprobudila se.

O vteřinu později už byla zpátky v kuchyni a nesla Livy do garáže. Věděla, že Paul vstal a jde za nimi. Usadila holčičku na zadní sedadlo, zapnula jí bezpečnostní pás, narovnala se a zaklapla dveře. Potom se otočila a nabídla pomocnou ruku Paulovi, který se vratkým krokem ploužil k přednímu sedadlu spolujezdce. Neprotestoval. Ne, že by na něj dala, kdyby snad ano. Momentálně jí byl jeho názor ukradený. Potácel se jako opilý námořník, utěrku omotanou kolem ruky měl nasáklou krví. Pomohla mu na sedadlo, rychle ho připoutala, zabouchla dveře a oběhla vůz na stranu řidiče.

Tlačítko ovladače garážových vrat stiskla dřív, než měla zadek na sedadle. Teprve potom zavřela dveře a zapnula si pás. V okamžiku, kdy nastartovala motor, byla vrata dokořán a tak mohla bez dalšího zdržování vycouvat.

Cestou do nemocnice oba mlčeli. Jeanne Louise usilovně polykala obavy a pohledem úzkostlivě těkala mezi silnicí a Paulovou bledou tváří. Stále krvácel, rudá tekutina mu nyní kapala z ručníku na klín. Uviděla to a šlápla na plyn. Pohybovala rty v tiché modlitbě, aby vedle ní nevykrvácel a neumřel dřív, než ho dopraví do špitálu.

Zajela přímo k zadnímu vjezdu na pohotovost, dupla na brzdy, zastavila a vyskočila ven, aby se poklusem dostala na opačnou stranu a otevřela Paulovi dveře. Místo aby se snažil otevřít a vystoupit, zůstal sedět na místě a vyhlížel jaksi omámeně a dezorientovaně. To není dobré znamení, konstatovala v duchu, když mu pomáhala z auta. Práskla dveřmi, moment váhala, ale pak otevřela zadní dveře a rychle Livy odpoutala a vzala do náručí. Nikdy by si neodpustila, kdyby se snad někdo pokusil dívenku unést. Vzhledem k tomu, že teď byla nesmrtelná, existovala reálná možnost, že by útočník skončil na zadním sedadle zmasakrovaný na krvavou kaši. Nechtěla, aby si něčím takovým musela Livy projít.

Posadila si ji na jednu ruku, druhou popadla Paula a odvedla ho ke vchodu do nemocnice. Šoural nohama a ztěžka se o ni opíral. Navíc divně zešedl a Jeanne Louise bylo strachy zle.

To už si to k nim hasil uniformovaný člen ochranky. “Paní, tady to auto nechat nemůžete,” oznámil jí, ale velký dojem tím na ni neudělal.

“Klíčky jsou ve voze. Přeparkujte a přineste mi je dovnitř,” nařídila mu, neboť jí bylo jasné, že vůz zavazí sanitkám.

Strážný udělal čelem vzad a vyrazil z nemocnice, k čemuž mu dopomohla mentálním šťouchancem. Potom se rozhlédla po lidech v nemocničních zelených mundůrech, kteří byli momentálně k dispozici, a převzala kontrolu nad jedním chlapíkem s označením DOKTOR na vizitce. Vnikla lékaři do mysli a doporučila mu, aby vyšel z prosklené kukaně příjmu a otevřel jí dveře, ke kterým dovlekla Paula.

“Štípal dříví a sekl se sekerou,” vyhrkla, zatímco ho strkala rovnou do vnitřního prostoru pohotovosti. “Ztratil hrůzu krve.”

Přiběhla sestřička s kolečkovým křeslem, Jeanne Louise do něho Paula usadila, a když se rozjeli podél řady ordinací, šla s nimi. Sestra pohlédla z ní na doktora, kterého měla Jeanne Louise stále pod kontrolou, a kapku nervózně poznamenala: “Obvykle sem dozadu nepouštíme nikoho jiného než pacienty.”

“Ale v mém případě uděláte výjimku,” odtušila Jeanne Louise pochmurně. Nyní byla nucená dělit své soustředění mezi doktora a sestru.

“Jistěže,” přisvědčila mile sestřička, odbočila s Paulem do ordinace a odvezla ho k vyšetřovacímu stolu. “Myslíte, že byste mohl vstát, pane?”

Jeanne Louise posadila Livy na židli u dveří a neušlo jí, že se malá pomalu probouzela. Dokázala kontrolovat pouze omezené množství myslí najednou a nyní už byla na hranici své kapacity. S povzdechem jí pošeptala několik chlácholivých slůvek a pak se otočila a vrátila se za Paulem. Vyzvedla ho z kolečkového křesla a vysadila na stůl stejně snadno, jako by byl jen malé dítě, ale nikdo nic neřekl. Paul byl na to, aby něco takového zaregistroval, příliš malátný a slabý, a sestru s doktorem měla stále pod kontrolou.

Nechala lékaře a sestřičku dělat jejich práci, odešla si stoupnout vedle právě vzbuzené Livy a během pouhého okamžiku ji znovu uspala. Mlčky sledovala, jak doktor odmotával improvizovaný obvaz a kladl Paulovi otázky. Jedna z nich se týkala krevní skupiny.

“Nula,” odpověděla místo něho, když se jen zmateně zamračil.

Doktor na ni pohlédl, ale jak to ví, se nezeptal. Předpokládala, že ji považoval za Paulovu manželku zasvěcenou do těchto informací, což bylo štěstí. Těžko mu mohla povědět, že po stovce let pití krve začne našinec rozpoznávat a rozlišovat krevní skupiny, a protože před pár týdny pila několik dní Paulovi krev, prostě to věděla.

Sestřička odběhla pro krev, zatímco doktor se zahleděl na obnaženou ránu.

V době, kdy se vrátila a dala se do instalování kapačky s krví a ještě nějakou čirou tekutinou, už ránu čistil a sešíval.

Jeanne Louise se domnívala, že šlo o roztok glukózy nebo něco jiného, co mělo pomoci doplnit tekutiny. Během celého procesu zůstala tichá a nehybná. Jenom očima vše pečlivě zaznamenávala a srdce jí bušilo jako o závod.

“Měl jste náramné štěstí, pane Jonesi,” konstatoval lékař, když byl hotový se šitím a pustil se do ovazování rány. “Záprstní kost palce jste si pouze lehce škrábnul, ale podařilo se vám proseknout žílu. Chybělo pár minut a vykrvácel byste.”

Paul na tu zprávu jen cosi zabručel. Začínal se trochu vzpamatovávat. Krev a tekutiny mu prospěly. Zato Jeanne Louise bylo pod psa. V žaludku měla pocit, jako by sám sebe trávil, a cítila se omámeně.

Málem ho ztratila. Kvůli stupidní nehodě. Kolikrát si bude muset tímhle projít, než o něj přijde nadobro? Kolikrát ještě bude cestou do nemocnice závodit s časem? Kolik ji čeká horeček, nachlazení, zápalů plic…?

Smrtelné tělo bylo tak křehké ve srovnání s tělesnou schránkou nesmrtelného. Zůstane-li s Paulem, pak nebude tento strach posledním strachem, co zažije. Bude to jen první z celé řady dalších hrůz, kterou ukončí teprve okamžik, kdy ztratí Paula jednou provždy. Protože nakonec ho ztratí. Jedna cesta do špitálu bude tou poslední, a pak znovu zůstane sama. Nemyslela si, že by to dokázala unést.

“Teď chvíli klidně ležte a odpočívejte,” nakázal doktor a poplácal Paula po ruce. “Jakmile infúze dokape, ještě jednou vás zkontrolujeme a potom nejspíš pustíme domů.”

“Vaše klíčky.”

Jeanne Louise se podívala za hlasem a spatřila vedle sebe strážného. Podával jí klíče. Ještě jí pověděl, kam auto zaparkoval, načež dodal: “Doris na příjmu mne prosila, abych vám vyřídil, že se máte stavit vpředu a nadiktovat nám jeho osobní údaje, číslo karty zdravotního pojištění a všechno ostatní.”

Podívala se na Paula a zjistila, že už zdravou rukou loví z kapsy džínů peněženku. Jakmile jí portmonku předal, beze slova si ji vzala, znovu zvedla stále spící Livy a opustila ordinaci.

Zatímco kráčela za strážným nazpět do prostor pohotovosti, vybavila si, že původně chtěl jet Paul do nemocnice sám. Dokonce se naštval, když trvala na tom, že ho odveze. Prskal, že prý s ním furt dělá ciráty. Po tom, jak onehdy vypěnil, mnoho nechybělo a dovolila mu řídit. Kdyby se však nechala jeho remcáním zviklat, s největší pravděpodobností by už teď byl po smrti. Udělalo by se mu mdlo, havaroval by a nedostal se na pohotovost včas. Tím, že trvala na svém, mu zachránila život. Nicméně tušila, že jí nepoděkuje. Udělá z toho další případ zbytečných cirátů. Bude jí vyčítat, že mu nedovolila být chlap.

“Smrtelný chlap,” povzdechla si. Problém nebyl v tom, že byl chlap, ale že byl smrtelník. Ztratíš ho, křičela na ni její mysl. Když ne dneska, tak někdy jindy. A dnešní jízda, kdy ti na krk dýchala panika, byla nejspíš první z mnoha. Proč? Protože ve svém odhodlání dokázat, že není slabý, bude hloupě riskovat.

Ne, že by si o této dnešní nehodě snad myslela, že ji sám zavinil ve snaze prokázat svou mužnost. Ale bude trvat na zvedání věcí, které jsou pro něj příliš těžké, jenom aby dokázal, že je silný, a bude—

Jakmile si Jeanne Louise uvědomila, co vlastně dělá, utnula myšlenkový proud. Dělala z problému případ, fabulovala budoucnost, vyráběla si záminku vzít do zaječích. Žádnou záminku nepotřebovala. Holým faktem bylo, že už ji ztratil. Bylo pouze otázkou času a konkrétních okolností, za jakých Paul sejde ze světa. Nechtěla postávat, čekat a sledovat, jak se to stane. Opakované děsivé krize na způsob dneška by nevydržela. Její srdce by to nezvládlo. A až by se k němu ještě víc citově připoutala, až by si našel cestičku do jejího života a srdce, všechno by se rázem zhoršilo.

Musela z toho bludného kruhu ven. Musela pryč od Paula a pokusit se znovu si vybudovat život. Bez něho. Vždyť přece bývala spokojená, užívala si toho, co jí život nabízel. Určitě se dokáže vrátit ke svému starému já a—

A co? Čekat, až se na scéně ukáže další potenciální životní druh? Pokud to nebude nesmrtelný, ani ten se nikdy nestane tím jejím.

Livy se na ní ve spaní zavrtěla, položila si čumáček Jeanne Louise na krk, a ta na moment zavřela oči a její odhodlaná chůze znejistěla. Neopustila by jenom Paula, ale také Livy. Zamilovala si to malé děvčátko stejně jako tatínka, a při představě, že se jich obou vzdá, se jí kroutily vnitřnosti, ale nevěděla, co si má jinak počít. Zůstat by ji zabilo… pomalu.

Jeanne Louise si unaveně povzdechla a pokračovala na přepážku příjmu, kde otevřela Paulovu peněženku, aby našla zdravotní kartu. Z fotografie v plastové přihrádce se na ni usmívala dokonalá, krásná blondýna. Jerri, jeho žena. Pořád nosil její podobenku, i po dvou a půl letech. Jak dlouho bude ona nosit tu jeho, uloženou v hlavě?

S úšklebkem předala kartu a odpověděla Doris na otázky, jak nejlépe dovedla.

Paul se ve spánku pohnul, při tom se o něco uhodil do ruky a natotata byl vzhůru. Otevřel oči, rozhlédl se po obývacím pokoji a pomalu se na gauči posadil.

Jeanne Louise ho tam usadila po návratu z nemocnice, dala mu cosi k jídlu a pití, a potom odnesla Livy zpátky do postýlky. Zda se později vrátila nebo ne, nedokázal říci. Krátce poté usnul, vyčerpán nočními událostmi. Léky proti bolesti, co mu dal doktor, ho evidentně odrovnaly.

Zdravou rukou si promnul spánkem opuchlý obličej, chvíli naslouchal tichu v domě, a pak vstal a odšoural se z obýváku do kuchyně. Když spatřil Jeanne Louise usazenou u jídelního stolu, zastavil se na prahu. Listovala jakýmsi časopisem.

“Hleďme, jsi vzhůru,” pohlédla na něj a věnovala mu napjatý úsměv. Vstala a zamířila ke sporáku s dotazem: “Máš hlad? Připravila jsem slaninu, míchaná vejce a toasty. Je hotová také káva.”

“To zní dobře,” připustil.

“Běž se posadit a já ti to přinesu,” pobídla ho, vzala kuchyňské rukavice a nasadila si je dříve, než otevřela dvířka trouby, ve které udržovala snídani teplou.

Paul došel ke stolu a svezl se na židli. “Jak dlouho jsi vzhůru?”

“Nebyla jsem v posteli. Noční stvoření, vzpomínáš?” zažertovala, pekáček s jídlem postavila na sporák a přinesla si jeden talíř, na který naložila porci, od každého trochu. Zapékací misku se zbytkem pak vrátila do trouby, ještě mu nalila kávu a nezapomněla ani na džus.

Mlčky sledoval, jak všechno naskládala na podnos a odnesla na stůl. Něco bylo špatně. Cítil to. Byla příliš napjatá, pohybovala se trhaně a obsluhovala ho, jako by byl invalida.

“Jez,” hlesla. “Musíš povzbudit krvetvorbu.”

Vzal do ruky vidličku, kterou mu nachystala, a začal se šťourat v jídle na talíři. Vypadalo a vonělo lahodně, ale obavy z toho, co se jí odehrávalo v hlavě, mu braly chuť. “Je—”

Nenechala ho domluvit. “Jsem ráda, že jsi vzhůru,” skočila mu do řeči. “Nechtěla jsem odejít, dokud budeš spát, ale doufala jsem, že se dostanu domů dřív, než bude slunce na obloze.”

“Domů?” ostře ji chytil za slovo a vidličku zase odložil na stůl. Upřel na ni pohled a všiml si, jak uhýbala očima.

Jeanne Louise otálela, vyhýbala se jeho pohledu, ale pak se mu najednou podívala do očí a povzdechla si. “Onehdy jsi měl pravdu. Tohle nebude klapat.”

Paul odsedl na židli dozadu. Mlčel. Čekal.

“Já nemůžu—” Odmlčela se, polkla, odkašlala si a pak to zkusila ještě jednou. “Miluji tě, Paule, a Livy mám také ráda, ale toto nezvládnu. Ztratím tě, tím či oním způsobem. Když neumřeš při nějaké stupidní nehodě, tak na rakovinu, infarkt nebo prostě stářím. A čím déle s tebou zůstanu, tím víc tě budu přivádět k šílenství ustavičnou péčí a… tím víc to bude bolet, až tě ztratím.” Zmlkla a prosebně se na něj podívala. “To nedokážu.”

Přikývl a odkašlal si. Převzal štafetu, teď uhýbal očima on. Nebude žadonit, aby zůstala. Nemohl to od ní chtít. Jelikož ji chápal. Chtít po ní, aby zůstala, znamenalo žádat, aby nečinně přihlížela, jak umírá. Kdyby byla smrtelník, byla by to jiná situace. Ale nebyla. Jako by chtěl žít s bohyní. Krásnou, silnou a úžasnou bytostí světla a slávy. Zatímco on byl pouhý muž. Nemohl od ní žádat, aby zůstala. Čekat, že to udělá, to bylo sobecké. Ale nechtít to od ní bylo těžké. Ztráta Jerri pekelně bolela, ale ztratit Jeanne Louise bude těžší. Protože ta nebude mrtvá a pod zemí, kam za ní nemohl. Ačkoli tam sám časem skončí.

“Co bude s Livyiným tréninkem?” zeptal se nakonec.

“V noci jsem zavolala strýci Lucianovi. Prý to zařídí,” odvětila potichu, a něco v jejím hlase ho přimělo konečně se na ni podívat.

Neznělo to zklamaně? Nedoufala snad, že bude protestovat, prosit a škemrat? Měl by? Nebo by to bylo sobecké?

Najednou vyhrkla: “Měla bych jít,” a odešla si pro sbalený kufr stojící vedle dveří do garáže.

Měl jsem si ho všimnout, pomyslel si zamračeně. Mohl mě varovat, dát mi čas na rozmyšlenou. Třeba bych pak věděl, co říci.

“V nejbližších dnech tě kontaktuje strýc Lucian a informuje tě o opatřeních na pomoc Livy,” odtušila tichým hlasem, když už otevírala dveře do garáže. Pohlédla za sebe, okamžik na něj mlčky hleděla, a poté zašeptala: “Prožij dobrý život.”

Měl dojem, že těsně předtím, než se otočila, zahlédl, jak se jí oči zaleskly slzami, ale potom vykročila ze dveří do garáže a zavřela za sebou.

Paul naslouchal krokům, pak bouchly dveře, nastartovalo auto a otevřela se vrata garáže. Slyšel, jak vyjela ven a za chvilku známý zvuk prozradil, že se vrata opět zavírají. Bezděky ho napadlo, jestlipak mu ovladač garážových vrat pošle poštou. Potom se prudce ohnal rukou a talíř s opékanou slaninou a vejci smetl na zem.

18. KAPITOLA

“Kdy za námi zase přijde Jeanne Louise, tatínku?”

Paul znehybněl před právě otevřeným kufrem a slepě zíral na potraviny uvnitř. Kdy za námi zase přijde Jeanne Louise? Nikdy, zněla odpověď. Vycouvala z našeho života. Nedokázala se na něj koukat, jak stárne a umírá. Raději ho opustila. Chápal to. Také nedokázal bezmocně přihlížet, jak mu Livy skomírá před očima, ale kat aby to spral, Jeanne Louise mu scházela. Kéž by…

Kéž by? Sotva mu ta slova zazněla v hlavě, hořce zkroutil rty. Kéž by co? Kéž by neproměnila Livy? To nechtěl. Dcerku měl nade všechno rád a chtěl, aby žila. Asi nejspíš: kéž by lovci psanců nedorazili v tak nešťastnou chvíli. Kéž by ten maník, ten Bricker, nevyděsil jeho malou tak, že se dala na útěk, spadla a smrtelně se zranila, takže Jeanne Louise nezbylo, než ji okamžitě proměnit. Kéž by stihli zrealizovat svůj plán, podle kterého by Jeanne Louise proměnila jeho, a on by pak proměnil Livy.

Nejspíš. Ale kdyby chyby. Co se stalo, stalo se, a oni teď musí žít a nést následky.

“Haló? Kdy tedy přijde, tati?”

Paul si povzdechl a pohlédl na dceru, a když uviděl, že zvedá z kufru čtyři kartóny limonád, jako by nic nevážily, zamračil se. “Zlato, nech to vzít tatínka. Ty—”

“To je dobrý. Nejsou těžké,” ujistila ho a vydala se ke dveřím do kuchyně.

V přímém přenosu sledoval, jak si těžké přepravky přendala do jedné ruky, aby mohla druhou otevřít dveře, a pak prošla z garáže do kuchyně.

“Ježíši,” zabručel a zaměřil se na nákup v kufru. Do každé ruky vzal několik tašek a podařilo se mu je pobrat všechny najednou. Zrovna se chystal kufr zavřít, když vtom se najednou sám zabouchnul. Paul se otočil a mlčky pohlédl na dcerku.

Vrátila se, aniž si toho povšiml, pravděpodobně tou upíří super-rychlostí. A nějak zavřela kufr. Musela vyskočit zhruba dvě stopy, aby tam dosáhla. Na to, aby to dokázala jinak, byla příliš malá. Ale teď se na něj culila a vypadala jako normální pětiletá holčička a ne jakási podivná hybridní upírka.

“Tak jak to že už za námi Jeanne Louise nikdy nepřijde? Mám ji ráda. Copak ona už nás ráda nemá?”

Paul rezignovaně svěsil ramena, potom si k malé přiklekl a nákupní tašky postavil na zem, aby ji mohl obejmout. “Má nás ráda. Má nás moc ráda, a právě proto se s ní už neuvidíme.”

“Ale to nedává smysl, tati,” namítla Livy. “Jestli nás má ráda—”

“Srdíčko, vzpomínáš si ještě, jak jsem byl rozčilený a ustaraný, když jsi byla nemocná, a já si myslel, že mi umřeš?”

Livy se odtáhla, zadívala se na něj s nedětskou vážností a přikývla. “Ano. Bál ses.”

Paul zvedl obočí nad její moudrostí. Snažil se své obavy a strach skrývat, ale očividně mu viděla až do duše. “Ano. Bál. Věděl jsem, že až tě ztratím, bude to bolet, protože tě mám rád. A Jeanne Louise teď cítí totéž.”

“Ale ona mě přece neztratí, už nejsem nemocná,” zdůraznila Livy.

“Tebe ne, miláčku, mě.”

Strachy vykulila očka. “Ty jsi nemocný, tati?”

“Ne,” uklidnil ji rychle. “Ale nejsem jako ty a Jeanne Louise. Jsem smrtelník. Pamatuješ si, jak tě Marguerite učila, co to znamená být nesmrtelná? Vyrosteš, ale nezestárneš? A že nikdy neonemocníš ani neumřeš?”

Livy přikývla.

“No, a já jsem smrtelník. Zestárnu a nakonec umřu. A Jeanne Louise má strach, že by se na to musela koukat. Moc bych jí scházel.”

“Já nechci, abys zestárnul a umřel, tati,” řekla hned Livy. “Kdo mi pak bude ovazovat bebíčka a říkat mi, já ti to povídal, až mi bude špatně, protože spapám moc sladkostí?”

Paulovi zacukaly rty, ale ujistil ji: “Zlato, já neumřu hned. Až k tomu dojde, budeš už dospělá.”

“Ale já chci, abys vůbec nikdy neumřel,” prohlásila okamžitě. “Třeba bych z tebe mohla taky udělat upíra, jako ho Jeanne Louise udělala ze mě. Potom by za námi zase přišla, a ty bys nikdy neumřel, a mohli bychom být rodina.”

“Chtěla bys to tak, Livy?”

Paul střelil očima po hlase, který tu otázku pronesl. Když poznal Luciana Argeneau stojícího ve dveřích mezi kuchyní a garáží, vstal a ochranitelsky se postavil před dceru. “Co tady děláte?”

Lucian nonšalantně pokrčil rameny. “Přední dveře byly otevřené,” odtušil scházeje dolů do garáže, čímž odkryl Leigh, Nicholase a Brickera namačkané za ním na prahu kuchyně.

“Zvonili jsme,” řekla na jejich omluvu Leigh. “Ale dveře byly otevřené, a když se nám nikdo neozval, rozhodli jsme se, že raději půjdeme na výzvědy.”

“Zanesla jsem dovnitř limonády a potom jsem pustila ven Boomera,” ozvala se kajícným hláskem Livy s provinile nakrčeným nosíkem.

A nezavřela pořádně dveře jako obvykle, dokončil za ni v duchu Paul. Kriste, ta moje příšerka musela běžet jako vítr, když během těch několika málo vteřin, co mi zabralo vzít do rukou tašky s nákupem, stačila odnést limonády, pustit na dvorek psa a vrátit se, aby místo mě zavřela kufr.

“Co kdybychom šli všichni dovnitř a posadili se?” navrhla Leigh, nervózně si hladící vyklenuté břicho.

Lucian byl okamžitě zosobněná starost. “Jsi unavená? Bolí tě nohy, lásko? Pojď, posadíme se do jídelny, než si Paul uklidí nákup.”

Když se pokusil provést svou ženu kuchyní, ostatní jim bez říkání uhýbali z cesty, zato Leigh se odmítla pohnout a zašeptala: “Počkejme na Livy.”

Paul se podíval za sebe, měl v úmyslu pobrat nákupní tašky, které prve odložil, a doprovodit dceru dovnitř. Ale ta už se jich zmocnila sama a nyní okolo něho cupitala za Leigh a za Lucianem.

“Ahoj teto Leigh. Ahoj strejdo Lucu,” pozdravila je cestou vesele.

Jakmile došla až k nim, Lucian Argeneau na její počest vystřihl něco ne nepodobné úsměvu, zatímco Leigh pohladila Livy něžně po vláskách.

“Přivezli jste s sebou Jeanne Louise?” optala se hned Livy.

“Ne,” zavrčel Lucian. Zvedl blonďatého střízlíka a posadil si ho na jednu ruku, sakumprásk i s taškami. Druhá mu tedy zůstala volná a mohl tak vzít pod paží Leigh. Pobízel ji hlouběji do kuchyně, zatímco odpovídal: “Tentokrát ne, laskonko. Ale jsem si jistý, že se s ní sejdeš, co nevidět.”

Paul za nimi jen bezmocně zíral. Lucian Argeneau říkal jeho dceři laskonko. A Livy ho oslovovala strejdo Lucu. A ta jeho prťavá dceruška odnášela horu potravin, se kterými měl sám co dělat, docela ledabyle, jako by lautr nic nevážily. A co se týče slibu, že se brzy sejde s Jeanne Louise… No, to bylo prostě kruté, jelikož věděl, že k tomu nedojde.

“Hodláš tam stát celý den nebo co? Lucian není trpělivý typ.”

Paul zamrkal a zamračil se na nesmrtelného, který mu vyděsil dceru, až se skutálela z těch proklatých schodů, a skoro ji zabil. Justin Bricker. Neodpověděl, jenom zachmuřeně vykročil kupředu. Nechtěl mu dávat vinu za své trápení. Koneckonců, byla to nehoda. Ale kdyby Livy nevystrašil, nespadla by a Jeanne Louise by ji nemusela na místě proměnit… a zříci se naděje na uskutečnění plánu, že ona promění jeho a on následně promění Livy. Volky nevolky to kladl za vinu tomuhle bastardovi. Nebýt tohoto na oko miloučkého lovce, měl by teď všechno, po čem toužil.

“Je mi to líto, Paule,” řekl tiše Bricker, sotva došel Paul na jeho úroveň. “Nečekal jsem, že se to děcko takhle vyděsí a půjde dolů po hlavě. A nedokázal jsem se jí dostat do mysli, abych ji zastavil. Když se otočila, aby utíkala pryč, zkusil jsem to, ale nepovedlo se mi proniknout dovnitř dost rychle. Myslím, že ten nádor způsobil nějakou odolnost nebo co.”

Paul vydechl v táhlém povzdechu a ramena mu poklesla, jak se z něho pomalu vytrácel hněv. Jeanne Louise v jednom okamžiku poznamenala, že dostat se Livy do myšlenek je trochu těžší než obvykle. Prý musela vyvinout intenzivní úsilí a plně se soustředit, aby se jí to vůbec podařilo. Měla podezření, že na vině byl ten nádor. Domníval se, že Bricker teď mluvil o tomtéž. Byla to nehoda. Pokusil se ji zachránit. Život je přece plný takových nešťastných událostí, které ve skutečnosti snad ani nikdo nezavinil. Prostě jen s člověkem vyjebal osud.

“Jo, osud je čas od času pěkná kurva,” zabručel Justin, zjevně mu čtoucí myšlenky. Položil Paulovi ruku na rameno a postrčil ho ke kuchyni s dovětkem: “Ale Lucian nás sem všechny přivezl, protože to chci napravit. Nabídl jsem, že použiju svou proměnu, aby tě proměnil pro Jeanne Louise.”

Když se Paul na místě zastavil a zůstal na něj zírat s otevřenou pusou, ironicky se usmál a dodal: “A samozřejmě taky pro Livy. To dítě je koťátko. Nesnesl bych, aby až zestárneš a umřeš, smutnila a navěky mě proklínala.”

“Ty ho proměňovat nebudeš, Brickere,” ozval se podrážděný Lucianův hlas z druhého konce místnosti. “Teď pohněte zadkem, ať už jste oba tady. Rád bych tohle vyřešil dřív, než se mi tady Leigh rozsype.”

“Mám termín až za měsíc,” odtušila pobaveně Leigh.

“Ty patříš k lidem, co se vším spěchají,” zavrčel Lucian, hned však své ženě věnoval láskyplný úsměv na změkčení slov, načež se zamračil na Paula a dodal: “Zatímco tady pan Jones se zjevně se vším loudá.” Vyklenul obočí a ukázal na prázdné místo u stolu. “Já čekám.”

Paul se vydal k sedačce, ale Bricker se nenechal jen tak vyšachovat a držel se mu po boku.

“Já měl za to, že jsme sem přijeli proto, abych ho mohl proměnit. Tuto návštěvu jsi přece začal organizovat bezprostředně po tom, co jsem včera prohlásil, že to udělám.”

Lucian protočil oči. “Snad si nemyslíš, žes byl jediný, kdo to nabídl? Marguerite se přihlásila také. A stejně tak Nicholasova Jo,” informoval ho suše a udělal obličej. “Nabídla se jedna každá měkkosrdcatá osoba v téhle rodině, co má ještě volnou proměnu.”

Paulovi lezly oči z důlků. V hrudi mu vzklíčila naděje. Mohl by být nesmrtelný, mít Jeanne Louise. Ta naděje však záhy zase uvadla. Další Lucianova slova jí zazvonila umíráček.

“Ale já to žádnému z vás nedovolím. Vaše jediná proměna je příliš vzácná, než abych vám ji dovolil promarnit na životního druha někoho jiného.”

Paul vzdychl a zhroutil se na židli u stolu. Lucian měl samozřejmě pravdu. Podle toho, jak mu to vysvětlila Jeanne Louise, kdyby se Justin vzdal své proměny, mohl by jednoho dne potkat životní družku a nesmět ji pak proměnit. To by ho dostalo do stejné situace, v jaké byli právě teď s Jeanne Louise. A co se týče Jo a Marguerite… no, sice už životního druha měly, ale i nesmrtelný mohl zemřít. Co kdyby ovdověly? A někdy později našly jiného životního druha, který by byl smrtelník? Také by se ocitly tam, kde byl nyní on a Jeanne Louise. Ve slepé uličce. To by mu svědomí nedovolilo.

“Jeanne Louise původně doufala, že tě promění a nechá tě použít tvou jedinou proměnu na proměnu Livy,” konstatoval Lucian, čímž opět upoutal jeho pozornost. “Věděl jsi to?”

“Ano,” povzdechl si Paul. “Mluvili jsme o tom.”

Přikývl. “A ty jsi s tím souhlasil?”

“Samozřejmě,” vyhrkl okamžitě Paul. “Dobrý Bože, kdo by nesouhlasil?”

“Protože jsi chtěl být nesmrtelný?”

Při té otázce Paul překvapeně zamrkal. “Do háje, to ne. Byl bych mnohem raději, kdybychom nesmrtelní nebyli, ani já ani Livy. Všechno se tím pro ni změnilo. Po prázdninách se nemůže vrátit do školy. Nemůže bezstarostně běhat po sluníčku. Nemůže navštívit kamarády ani si hrát s dětmi ze sousedství ze strachu, že nešťastnou náhodou vyjde najevo, co je zač. A setsakra určitě nechci přijít o svou rodinu.”

“A přesto jsi k proměně přivolil,” zdůraznil Lucian.

Paul vzdychl a promnul si čelo. Cítil, jak mu počínající bolest hlavy čeří myšlenky. “Souhlasil jsem ze dvou důvodů. Zaprvé proto, že nesmrtelnost byla pro Livy jedinou šancí na přežití. Kdybych přišel na jiný způsob, jak ji vyléčit nebo zachránit, skočil bych po něm, jen aby měla normální dětství.”

“A co ty?” Lucian položil otázku otázek. “Kdybys ji dovedl vyléčit jinak, také by ses nesmrtelnosti vyhnul?”

“Ne. Protože to by znamenalo nemít Jeanne Louise. Kvůli ní bych se vzdal všeho, co na světě mám… kromě dcery a jejího štěstí.”

Lucian zůstal okamžik zticha, pohled pozorných očí zaostřený na Paulovo čelo, načež přikývl a obrátil se na Livy. “Před chvílí jsi v garáži povídala, že bys třeba mohla proměnit svého tátu a udělat z něho nesmrtelného, jako jsi ty sama a Jeanne Louise, takže by z vás mohla být rodina. Myslela jsi to vážně? Proměnila bys tatínka, kdybys mohla?”

Paul při té otázce dočista zkoprněl. “No tak moment, krucinálfagot. Je jí pět. Nemůže—”

Lucian ho umlčel jediným pohledem. Vlastně pohledem s nějakým mentálním roubíkem, usoudil Paul, když se znovu pokusil promluvit a zjistil, že nemůže. Ten bastard ho ovládal.

“Livy?” vložila se do debaty Leigh. Odhrnula dívence blonďaté vlásky z obličeje a znovu se jí optala: “Použila bys svou jedinou proměnu na to, abys proměnila svého tatínka?”

“Um-hm-hmm,” horlivě kývala hlavičkou a přitulila se k nastávající mamince. “Chtěla bych, aby se Jeanne Louise vrátila. Táta s ní byl šťastný. A já taky. Líbilo se mi, když byla s námi. A nechci, aby taťka umřel.”

“Dohodnuto. Tak to tak uděláme,” oznámil Lucian a vstal.

Paul se pokusil zvednout a protestovat, ale nemohl ani jedno.

“Leigh, miláčku, co kdybys odvedla Livy do auta. Za minutku přijdu za vámi.”

Miláček přikývl a vstal. Uchopil Livy za ručičku a odvedl ji z jídelny.

Paul se za nimi díval, víc zmatený než naštvaný. Myslel si, že se chystají děvčátko přimět, aby ho proměnila. Podle všeho ale ne. Ulevilo se mu, jenomže byl současně zklamaný. Chtěl se proměnit, dostal by tak všechno, po čem toužil. Jeanne Louise i Livy. Šťastnou rodinu. Jenom nechtěl, aby to musela udělat Livy, ani aby tím přišla o svou proměnu.

“Musíš mě mít za pěkně úchylného bastarda!” vyštěkl znechuceně Lucian v témže okamžiku, kdy byly ty dvě z doslechu. “Nenutil bych pětileté děcko, aby si prokouslo zápěstí a proměnilo otce.”

Paul zamrkal, poznámka mu vyrazila dech. “Já—” odmlčel se překvapením, že může zase mluvit. Lucian ho pustil z otěží a vrátil mu svobodnou vůli. “Tak proč jste ji vůbec nutil odpovídat na takovou otázku?”

“Protože musela souhlasit,” odvětil suše Lucian. “Musela se výslovně vzdát svého práva jediné proměny ve tvůj prospěch, a to před svědky.”

“Je jí pět let,” odtušil užaslý Paul. “Nemůžete ji brát za slovo.”

“Mohu a budu. Ale vlastní proměnu provedu místo Livy já sám,” prohlásil Lucian. “Fyzicky tě proměním já, ale bude se to počítat jako její jediná proměna.”

To však Paul kategoricky odmítl: “Ne.” Nemohl sebrat dceři proměnu a s největší pravděpodobností ji tím v budoucnu dostat do obdobné neudržitelné situace. Potká smrtelníka, který by jí mohl být životním druhem, a nebude ho smět proměnit.

“Copak ty nechceš Jeanne Louise?” otázal se stroze Lucian.

Paul se zarazil. Vážně ho to lákalo. Mohl by mít Livy i Jeanne Louise. Mohl by mít vše, co kdy chtěl. Krásnou, jiskrnou manželku a zdravou, šťastnou dceru. Růžovější budoucnost by si snad ani přát nemohl. Všechno to měl na dosah ruky. A všechno to ztratil.

“Pořád máš ještě Livy.”

Zamračeně vzhlédl. “Ano, jistě,” zašeptal.

Co ho to probůh napadlo? Jistěže neztratil docela všechno. Pořád měl Livy. Před měsícem by mu to stačilo. Proč už mu to nestačí? Proč mu připadá, že život postrádá smysl, když v něm schází Jeanne Louise?

“A mohl by ses vzdát svého práva proměny ve prospěch své dcery,” podotkl nevzrušeně Lucian.

Paul na něj ostře pohlédl. “Cože?”

“Livy se vzdává své proměny, abys byl proměněn ty. Jakmile se tak stane, sám získáš právo proměnit jednoho smrtelníka. Můžeš se ho tady a teď před svědky vzdát a přenechat ho své dceři. V tom případě, pokud by Jeanne Louise zahynula a ty bys někdy v budoucnu potkal životní družku, smrtelnou…” pokrčil rameny. “Měl bys smůlu. Zato Livy by stále měla své právo jediné proměny pro svého životního druha. Chápeš?”

“Ano,” vydechl Paul, jeho zdecimovaná naděje opět pozvedla ztrápenou hlavu. Pane na nebi, třeba bych nakonec přece jen mohl mít Jeanne Louise.

“Tak co? Chceš být proměněn?” otázal se rázně Lucian.

“Samozřejmě. Já—” V témže okamžiku mu bez sebemenšího varování nacpal Lucian své zápěstí do otevřené pusy a doslova tím Paulovi zarazil slova do krku. Druhou rukou ho popadl nesmrtelný za zátylek, aby mu znemožnil ucuknout. Proběhlo to tak rychle, že Paulovi chvíli trvalo, než si pořádně uvědomil, co se děje, a poté vzal na vědomí, že se mu do úst řine krev.

“Polykej,” utrousil suše Lucian. “Nebudu se kvůli tobě znovu kousat.”

Paul na něj nechápavě zíral. Neviděl ani, jak se Lucian kousnul poprvé. Zatraceně, tihle bastardi jsou fakt rychlí, pomyslel si a tiše nad tím žasl, zatímco už automaticky poslechl rozkaz a polknul. Jakmile spolkl hustou, kovově vonící tekutinu, rychle se nadechl nosem, aby se nepozvracel, a pak ji spolknul zase a ještě jednou. A polykal a polykal. Připadalo mu, že uběhla celá věčnost, než mu najednou odtrhl Lucian ruku od úst a pustil hlavu.

“Proměna započala. Budeš nesmrtelným. Tak co…” Lucian zvedl obočí i hlas. “Přenecháš svou jedinou proměnu Livy, aby ji použila dle vlastního uvážení?”

Paul bez zaváhání přikývl.

“Řekni to.”

“Přenechávám svou jedinou proměnu své jediné dceři Livy, aby ji použila dle vlastního uvážení,” zarecitoval poslušně, lehce zastřeným hlasem.

“Výtečně.” Lucian pohlédl na ostatní dva muže. “Nicholasi, pomoz Brickerovi připoutat svého nového švagra. Tvůj otec sem veze Marguerite, Eshe, Julia a Jo s kapačkou a drogami a jen bůh sám ví jakými dalšími serepetičkami. Měli by tu být co nevidět. My s Leigh zatím vezmeme Livy do Wonderlandu, aby nemusela poslouchat, jak její otec křičí.”

Sotva klesl hlasem, otočil se na patě a odešel. Bricker pohlédl na Nicholase a tázavě vyklenul obočí. “Do Wonderlandu?”

“Lucian odjakživa miluje zábavní parky,” odtušil ironicky Nicholas a vydal se pro hromádku řetězů, kterých si Paul až doteď nevšiml, stočených a položených v koutě. “Naneštěstí je má ráda i Leigh.”

“Proč naneštěstí?” podivil se Bricker.

“Za měsíc má termín. Snad si nemyslíš, že jí dovolí na něčem se svézt?” Nicholas vyštěkl smíchy a s Brickerovou pomocí začal rozmotávat řetěz.

“Aha, jasně,” ušklíbl se Bricker. “Do pekla, holka si bude moct gratulovat, když jí dovolí chodit parkem po svých a nebude trvat na tom, že ji poveze na kolečkovém křesle nebo ponese.” Mrkl na Paula a významně poplácal desku jídelního stolu. “Hupsni si sem, Paule. Připoutáme tě na velkou jízdu.”

“Na stůl?” hlesl dočista zmaten.

“Navrhl to Lucian, hned jak jsme sem prve přišli,” pokrčil rameny a pak zaklepal na stůl a výběr zdůvodnil: “Bytelný kovaný rám, masivní dřevěná deska. Přežije to spíš než postel a až bude po všem, půjde z něho dobře dolů svinčík.”

“Jen co budeš mít nejhorší za sebou a přestaneš sebou mlátit a přepeřovat, přeneseme tě do postele,” ozval se chlácholivě Nicholas.

“Přepeřovat?” vyjekl Paul o oktávu vyšším hlasem.

“Inu, to je náš žargon,” podotkl omluvně. “Během proměny vypudí tvoje tělo nečistoty a látky, o kterých nanoboti usoudí, že je nepotřebuješ. Může z toho být pěkný sajrajt. No a povrchy jako je tento se pak mnohem snáz vyčistí. Takže…” Ukázal bradou na stůl. “Nahoru, borče.”

Paul ještě chvíli otálel, ale pak to vzdal a vylezl na židli, posadil se na stůl a vyhoupnul nohy nahoru na desku.

Sotva si lehl, zvedl oči k Nicholasovi a zeptal se: “Vím, že jsi Jeanne Louisin bratr. Ale zatím ještě nejsme manželé. Proč mě nazval tvým švagrem?”

Nicholasovi zahrál na rtech vědoucí úsměv. Sklonil se, aby podal jeden konec řetězu pod stolem Brickerovi, a jen co se narovnali a začali Paulovi připoutávat zápěstí, spustil: “Podle našich zvyklostí jste vlastně svoji. Jsem si jistý, že Jeanne Louise bude v dohledné době trvat na obřadu, ale podstatné je, že jsi její životní druh a byl jsi proměněn. Pokud jde o našince, je to hotová věc.” Pohlédl na něj a usmál se. “Vítej do rodiny, bratře.”

“Díky… myslím,” zamumlal slabě Paul.

“Brzděte, pánové. Žádná hotová věc,” upozornil Bricker, když se přesunuli k nohám, na druhý konec stolu. “Zbývá agónie a řev, prostě špacír peklem.” Odmlčel se, aby se sklonil a převzal řetěz, co mu pod stolem zase podal Nicholas, načež se narovnal a pokračoval: “Ale nikdy to nikoho nezabilo… no, aspoň když jsem byl u toho.” Zamyšleně našpulil rty, chvíli si Paula vážně prohlížel, a pak se zeptal: “Nemáš nějakou srdeční chorobu nebo tak něco, o čem bychom měli vědět, viď že ne?”

Paul vytřeštil oči, ale zavrtěl hlavou.

“Prima. Klídek.” Bricker ho znovu poplácal po noze a hned nato mu na ni nasadil pouto. “Tak to určitě dobře dopadne.”

“Tak to je moc dobře. Kdybychom jí totiž zamordovali životního druha, Jeanie by nám to nikdy neodpustila,” zaznělo ode dveří.

Suchá poznámka odpoutala Paulovu pozornost od počínání obou nesmrtelných, kteří mu momentálně připoutávali dolní končetinu. O zárubně se tam ležérně opíral mladý muž.

“Thomasi.” Nicholas zacvakl masivní pouto okolo Paulova kotníku, zkusmo za ně zatahal a proběhl jídelnou, aby nově příchozího objal. Vzápětí se odtáhl. “Co tady děláš?”

“Z nějakého bizarního důvodu si strýc Lucian usmyslel, že bych měl být zde a zúčastnit se velké metamorfózy. Dneska ráno poslal pro mě a Inez letadlo Argeneau, aby nás sem dopravilo,” vysvětlil s úsměvem Thomas.

“Takže je tu i Inez?”

“Děláš si srandu?” zakřenil se Thomas. “Copak by mě nechala odletět bez ní? Krom toho si Bastien myslí, že už pro ni možná má vhodné místo tady v Kanadě a chce to s ní probrat.”

“Takže je v kanceláři?” Nicholas se otočil a odvedl ho ke stolu a k připoutanému Paulovi.

“Ne. Bastien se s ní chce setkat až zítra, takže dneska přijela se mnou. Je venku. Zrovna když jsme se chystali vejít do domu, přijelo nějaké auto, tak tam zůstala, aby zjistila, kdo to je, a buďto je poslala pryč, pokud by to byli smrtelníci, nebo přivítala, půjde-li o našince.” Zkoumavě se zahleděl dolů na Paula. “Tohle má být jako on?”

“Hmm.” Nicholas se na Paula usmál a přikývl. “Zatím se mi jeví jako celkem milý mládenec.”

“Je dost dobrý pro naši Jeanie?” otázal se Thomas.

Nicholas odpověděl pobaveně znějící otázkou: “Existuje někdo dost dobrý pro naši Jeanie?”

“Hmm,” zabručel Thomas.

“Ale je to vědátor jako ona,” poznamenal zamyšleně Nicholas. “A pracuje pro Argeneau ve V a V, také jako ona.”

“No, když nic jiného, minimálně spolu mohou jezdit do práce,” poznamenal suše Thomas. “Ačkoli, pokud budou pracovat na stejném místě, není pravděpodobné, že by toho moc udělali. Dej na má slova. Aspoň rok je budou v jednom kuse nacházet v komorách na smetáky a jak do toho buší v autě v parkovací garáži.”

Nicholas přikývl. “Máš recht, Bastien by jim měl dát prostě na rok volno.”

Paul se na ty dva švagry zamračil. “Haló. Já jsem vzhůru a nejsem hluchý, jestli vám to nevadí. Slyším vás,” připomenul se jim navztekaně. “Možná si myslíte, že nejsem pro vaši sestru dost dobrý, ale já udělám maximum, abych ji učinil šťastnou, to si zapište za uši. A nebudeme do toho bušit v autě v parkovací garáži. K něčemu takovému se nesnížím, mám trochu vyšší úroveň. Ať už si o tom myslíte, co chcete,” ujistil je pochmurně.

“Kromě toho jsou všude v garáži bezpečnostní kamery,” přišel se svou troškou do mlýna Bricker, který zrovna skončil s poutem na Paulově druhé noze a narovnal se, aby se připojil k pánům bratrům. “Tak jsme ostatně zjistili, že unesl Jeanne Louise. Ochranka ho viděla, jak se nasoukal dozadu do auta těsně předtím, než nastoupila.”

Paul se znovu zamračil, ale protože to bylo jediným důvodem, proč je mohl ujistit, že ho nenachytají s Jeanne Louise ve voze v parkovací garáži firmy Argeneau, jak dělají… neplechu, zdržel se komentáře. Nicméně soudě dle zjevného veselí na tvářích přítomných mužů, nemusel si dělat násilí. Stejně mu tu myšlenku vytáhli z hlavy.

“Hmm. Tohle je novinka,” podotkl najednou Nicholas, zahleděný do Paulových očí.

“Jo, obvykle se nejprve vrhnou na orgány,” ozval se Thomas a přistoupil blíž ke stolu. Sklonil se, aby se podíval Paulovi zblízka do očí.

“Kdo se obvykle nejprve vrhne na orgány?” zpozorněl Paul.

“Nanoboti. Už teď ti stříbřitě září oči,” vysvětlil Nicholas, a pak se otázal: “Nemáš nějaké problémy s očima?”

“Poslední dobou se u mě projevil keratokonus,” připustil Paul a zamračil se. Páteří mu začaly protékat vlny strachu. Za očima cítil podivné teplo a to sílilo.

“Co je keratokonus?” zeptal se zvědavě Bricker, přecházeje k hlavě na stole, aby se na to sám lépe podíval.

“Rohovka, průhledná vrstva pokrývající přední část oka, se mi ztenčuje a deformuje. Vyklenuje se do kuželovitého tvaru,” mumlal nepřítomně a zamrkal, neboť to podivné teplo přešlo v pálení. “Nosím kvůli tomu tvrdé kontaktní čočky propustné pro plyny.”

“No nazdar,” zabručel Thomas. Pohlédl na Nicholase a pak s povzdechem zase zpátky. “Dobrou zprávou je, že už nebudeš potřebovat kontaktní čočky.”

“A ta špatná zpráva?” Otázku otázek položil Paul. Pevně svíral oční víčka, zatímco tlak za nimi narůstal.

“Myslím, že budeš jedním z těch případů, u kterých proměna započne tvrdě a rychle. Ty—”

Zbytek už neslyšel. Jeho plnou pozornost si ve zlomku sekundy uzurpovala bolest, která mu zčistajasna prostřelila oběma očima. Měl pocit, jako by někdo popadl dva sekáčky na led a zabodl mu je do zornic. Z hrdla se mu vydral bolestný řev a Paul se začal na stole zmítat. Lomcoval řetězy, snažil se dosáhnout si na oči. Evidentně bylo lepší, že měl připoutaná zápěstí. V duchu totiž připouštěl, že by udělal cokoli, včetně vydloubnutí vlastních očí, jen aby muka, která se v něm v tom okamžiku rozpoutala, ukončil. Nejhorší na tom však bylo vědomí, že tohle je teprve začátek.

19. KAPITOLA

“Jsem zpátky.”

Jeanne Louise zvedla hlavu a přinutila se usmát na svou asistentku Kim, která měla to veselé zahlaholení na svědomí. Drobná blondýnka nakráčela do laboratoře pružným krokem a s rozverným úsměvem na tváři.

“Oběd s Arthurem?” poškádlila ji Jeanne Louise. Nebo se o to aspoň pokusila. Bohužel to vyznělo jaksi nemastně neslaně. Ale na druhou stranu, poslední dobou na ní bylo nemastné neslané docela všechno.

“Oběd a další aktivity.” Při pomyšlení na smrtelného muže, který u ochranky nahradil Freda, si Kim šťastně povzdechla. Ti dva se během minulých pár týdnů pěkně rychle sblížili. Mňo, sblížili se natolik, nakolik se může nesmrtelná sblížit se smrtelníkem, který není jejím životním druhem. “Je to ten nejroztomilejší smrtelníček na planetě. A dobře líbá. A je dobrý i v jiných věcech,” dodala se smíchem. “Prakticky jsem mu ani nemusela vklouznout do myšlenek a ukázat, co má dělat. Jemu se to líbí.”

“Hmm.” Jeanne Louise sklonila hlavu. Smrtelník, se kterým randila, když ji Paul unesl, byl také takový. A nejspíš pořád ještě je. Těžko říct. Ode dne, kdy opustila Paula a vrátila se do starého života, se s ním zatím neviděla. Přesněji řečeno, neviděla se vůbec s nikým. Přátelům a příbuzným se od nalezení a ztráty Paula vyhýbala víc než moru. A o setkání se svým starým smrtelným milencem neměla absolutně žádný zájem.

“Nechej toho,” zahartusila na ni Kim. “Ohlídám ti to, než se vrátíš z oběda.”

“Nemám hlad,” zamumlala Jeanne Louise. Otáčela kolečkem na mikroskopu, až se obraz docela rozostřil a zbyla z něho jen barevná šmouha.

“Včera jsi oběd také vynechala. Co se děje? Nesmrtelná pauza?” zašprýmovala Kim.

Jeanne Louise se vtipu chabě usmála, ovšem jen silou vůle. Měla to být narážka na menopauzu, říkaly tak nesmrtelným, u kterých vyhasly choutky na jídlo a sex. Kim ji takto popichovala, když měla příliš mnoho práce, než aby se namáhala chodit na oběd. Ještě nedávno by se tomu od srdce zasmála. Poslední dny jí však nebylo do smíchu. Ale Kim to nevěděla. Nikdo o Paulovi nevěděl. Nikdo nevěděl, že byl jejím životním druhem. Ani o tom, že ho ztratila.

“Jeanne Louise?”

Pohlédla na dívku a všimla si, že se už neusmívá, nýbrž jaksi ustaraně špulí pusu. Rázně odstrčila židli a vstala. “Máš pravdu. Měla bych jít na oběd.”

Kim zaváhala, ale pak se usmála a přikývla. Své obavy však za úsměvem schovat nedokázala. Jeanne Louise si toho nevšímala a došla si k psacímu stolu pro kabelku. Potom zamířila ke dveřím.

“Jeanne?”

Zastavila se a tázavě se ohlédla.

“Jestli existuje něco, co bych mohla udělat, abych pomohla… víš, že to bez řečí udělám, viď?” odtušila potichu Kim.

“S čím pomohla?” zamračila se Jeanne Louise. Nic nechápala.

Chvíli váhala a pak omluvně řekla: “Říká se, že nové životní družky jsou snadno čitelné, ale spíš by se dalo říct, že vysílají své myšlenky do éteru. Alespoň ve tvém případě tomu tak je.”

Okamžik se dívala Kim do očí, a potom uhnula pohledem. “Díky,” zašeptala a utekla z laboratoře.

Na tom, že o Paulovi nikomu nepověděla, zdá se vůbec nesešlo. Podle všeho to tak jako tak každému vybreptala. To by ovšem vysvětlovalo, proč přede mnou poslední dobou uhýbají lidé očima a jsou ke mně kromobyčejně milí, pomyslela si a hlasitě si povzdechla. Byla tragickou postavou, živoucím symbolem toho, čeho se obával každý nesmrtelný. Našla a vzápětí ztratila životního druha.

S dalším povzdechem se přinutila napřímit ramena, zvednout hlavu a zpevnit krok. S tím, že jí teď každý nesmrtelný umí přečíst myšlenky, holt nic nenadělá, ale nemusí být oním patetickým stvořením, za jaké ji všichni považovali. Našla životního druha a nedokázala si ho udržet. Kde je napsáno, že nemůže najít dalšího? Doufejme, že někoho už nesmrtelného, co nebude potřebovat proměnit.

Jenom na to pomyslela, už na ni šla deprese. Nechtěla nikoho jiného. Chtěla Paula. Ale ne jen na pár dekád. Chtěla ho jako nikoho a nic, co kdy v životě chtěla. Dokonce víc než lásku svého táty. A stačilo na to jen pár krátkých týdnů. Nedokázala si představit, jak strašně by to bolelo, kdyby ho měla po dobu jednoho smrtelného života a potom ho ztratila. Takovou bolest nedokázala dokonce ani pochopit. Lepší bude protrpět si tuto hroznou bolest, která jí drtila srdce i duši, hned teď, než se posléze propadnout do naprosté agónie zoufalství. Ale je také možné, že by mi jakkoli velká pozdější muka stála za jakkoli malé množství času, které bych s ním mohla nyní strávit, pomyslela si v okamžiku, kdy došla ke kantýně.

A teď babo raď, co si mám počít, pomyslela si, vzala podnos a kráčela podél pultu, aby si vybrala šunkový sendvič a džus jako obvykle. Myšlenky se jí pořád zatoulávaly, kam neměly. Toužila spatřit jeho úsměv, uslyšet jeho smích, podívat se mu do očí. Prahla po polibcích, po objetí jeho paží, po jeho těle klouzajícím po tom jejím. Ale hluboko v srdci věděla, že kdyby ho posléze ztratila, zabilo by ji to. Nicméně jí to nezabránilo projíždět každou noc cestou do práce kolem jeho domu v naději, že zahlédne Paula, Livy nebo oba dva. Chovala se jako feťačka nebo stíhačka a to ji začínalo děsit. Pokaždé, když projela okolo, vynadala si a styděla se do morku kostí, přičemž si slibovala, že už to víckrát neudělá. Ale jen co se večer setkal s večerem, udělala to zase.

Jeanne Louise si hlasitě povzdechla do třetice a zaplatila za oběd. Poté se obrátila, aby si odnesla tác s jídlem k nějakému volnému stolu. Cestou k němu uvažovala, jestli by nemohla přesvědčit strýce, tetu a tátu, aby jí promazali myšlenky. Bylo to nebezpečné, ale pokud ji to nezabije a povede se to, přestane se trápit. Vůbec by si nepamatovala, že ho někdy potkala. Nemusela by vzpomínat a tesknit po jeho polibcích. Nevěděla by, o co přišla…

“Vážně bys měla ochutnat sendviče se slaninou, salátem a rajčaty, jestli tě na šunku přešla chuť.”

Při té vážně pronesené radě polekaně vzhlédla, a když spatřila muže, kterého měla plnou hlavu, vykulila oči. Oblečený v džínech a triku a s tmavými brýlemi na očích vypadal připravený vyrazit na pláž a zjevně tu nebyl kvůli práci.

“Paule,” hlesla, zatímco její tělo bouřlivě zareagovalo na pouhou jeho přítomnost. “Co—?”

Jakmile zvedl ruku a sundal si brýle, slova jí došla. Nechápavě zírala na zářící stříbrozelené oči, které se leskly a házely na ni prasátka. A Jeanne Louise civěla a koukala a hleděla a nemohla uvěřit vlastním očím.

“Včera odpoledne mě poctil svou návštěvou tvůj strýc Lucian,” řekl potichu a pak se trpce usmál a dodal: “Přesněji řečeno tvůj strýc Lucian, teta Marguerite, tvůj otec, macecha, dva bratři s oběma manželkami a v neposlední řadě lovec jménem Bricker. Ti všichni zašli na kus řeči. Máš zajímavou rodinu,” odtušil ironicky. “Myslím, že se mi zamlouvají. Oni—”

Když Jeanne Louise znenadání vyletěla ze židle a vrhla se na něj, nakousnutou větu zakončilo přidušené zahekání. Okamžitě se kolem ní semkly jeho paže a pevně ji držely, zatímco ji lačně líbal, ale uprostřed polibku se najednou odtáhla a vyhrkla: “Kdo tě proměnil? Jak? Proč?”

Zasmál se jejím vzrušeným otázkám, ale neodpověděl na ně hned. Místo toho si zvedl Jeanne Louise do náručí a dlouhými kroky vyrazil k východu předtím, než se dal do vyprávění: “Krev daroval tvůj strýc. Musel si prokousnout zápěstí, ačkoli já to neviděl, a nacpal mi ho do pusy. Nesmírně nepříjemné,” poznamenal a ještě teď se při vzpomínce otřepal. Při řeči se probojoval lítačkami a vykročil po chodbě k ochrance.

S přemýšlivě nakrčeným čelem konstatoval: “Jsem vskutku rád, že za normálních okolností nemusíte krev chutnat. Sát ji ze sáčku je rozhodně lepší, než muset ji pít a cítit na jazyku.” Zamračil se na ni. “Měla jsi mi to povědět, když jsem ti podal zavařovačku se svou krví. Mohl jsem ti najít brčka nebo tak něco.”

“Časem si zvykneš,” zamumlala, nemohla odtrhnout zrak od těch překrásných stříbrozelených očí. Je proměněný. Nesmrtelný. Neztratím ho. Mysl jí prozpěvovala tu písničku pořád dokola dokolečka, a stejně tomu ještě tak docela neuvěřila.

“Uvidíme… kde jsem to přestal. Aha,” pokračoval kývaje na pozdrav Arthurovi, když si smrtelný strážce přichvátl, aby jim otevřel dveře vedoucí do parkovací garáže. “Než jsem se stačil pořádně vzpamatovat, ležel jsem na kuchyňském stole, připoutávali mě k němu řetězy a všude okolo se rojila tvoje rodina. Tedy kromě Luciana a jeho paní. Ti vzali Livy prvně do Wonderlandu a pak k sobě domů, aby prý nemusela poslouchat, jak její otec křičí.” Zatímco nesl Jeanne Louise podél řady zaparkovaných vozů, zašklebil se. “Tvůj strýc je kapku…” zaváhal, zakroutil hlavou a raději řekl: “Livy je stále u nich. Říkal, že si ji chvíli nechají, abychom se prý mohli dát znovu dohromady.” Když to říkal, ve tváři se mu mihl stín obav.

“Bude v pohodě. Vím, že vypadá drsně a nevrle, možná až trochu děsivě, ale strýc Lucian má dobré srdce. Děti a psi ho milují,” řekla tiše Jeanne Louise. “To je vždycky dobré znamení.”

“Hmm.” Zastavil se vedle svého vozu a zadíval se na ni. “Když jsi odešla, skoro mě to zabilo.”

“Odejít mě skoro zabilo,” odvětila vážně. “Ale byla to jakási sebeobrana, Paule. Po pár dnech jsem tě milovala. Nedokázala jsem si ani představit, jak by se moje city prohloubily po pár desítkách let. A přihlížet, jak stárneš a umíráš, a přitom vědět, že mě čekají staletí nebo i tisíciletí bez tebe?” Zavrtěla hlavou. “To bych nezvládla.”

“Pořád tě to ještě může potkat, Jeanne Louise,” pronesl s veškerou vážností.

“Ne, teď už jsi nesmrtelný,” usmála se na něj.

“A dokonce i nesmrtelný může zahynout,” upozornil ji potichu. “Zítra mohu přijít při autohavárii o hlavu.”

Mlčky na něj hleděla, srdce sevřené strachem, a pak ji postavil na nohy a vzal její obličej do dlaní. “Nečekal jsem, že ztratím Jerri tak, jak jsem ji ztratil, ani že o ni přijdu tak brzy. Miloval jsem ji, Jeanne Louise, tolik, jak jen může jeden smrtelník milovat druhého. A když jsem ji ztratil, myslel jsem si, že je můj život víceméně u konce. Že už mi nezbývá, než vychovat Livy a postarat se, aby byla šťastná. Ale mýlil jsem se. Jsi tu ty.”

Sklonil se, aby ji políbil na rty, načež se napřímil a prohlásil: “Miluji tě. Chci s tebou žít navždy, ale musíš mi slíbit, že když umřu při bouračce nebo prostě nějak, nevzdáš to tak, jako jsem to vzdal já. Jako jsi to vzdala ty, když sis naplno uvědomila, že jsi svou proměnu spotřebovala a nemůžeš mě už proměnit. Někde na tebe může čekat druhá láska a dokonce i třetí. Dokud existuje život, existuje naděje. Nebuď živou mrtvolou, jako jsem byl já, dokud jsi mě nevzkřísila.”

Jeanne Louise se zamračila a pohlédla stranou. Slíbit něco takového pro ni bylo nesmírně těžké. Raději se zeptala: “Proč tě strýc Lucian proměnil?”

Paul se na ni okamžik díval, ale pak si povzdechl a přistoupil na změnu tématu. “Livy se vzdala své proměny, aby proměnila mě. On daroval krev, ale počítá se to za její proměnu.”

“Bože, to ne,” vydechla. Zaplavila ji čirá hrůza z vědomí, že přišla ke štěstí na úkor toho dítěte.

“Ale hned jak mě proměnil, vzdal jsem se své proměny ve prospěch Livy. Nyní patří jí. Takže je všechno v pohodě,” ujistil ji.

Jeanne Louise si oddechla a pověsila se mu na krk. “Díky Bohu.”

“Nebo tvému strýci,” odtušil sarkasticky.

Zvedla hlavu a zakřenila se na něho. “Přiznej, že ho máš rád.”

“Má své dobré stránky,” připustil zdráhavě, hned nato se usmál a dodal: “Ale vážně potřebuje zapracovat na umění, jak jednat s lidmi.”

Jeanne Louise se tiše zachechtala a stoupla si na špičky, aby ho políbila. Co začalo něžnými doteky rtů, jako pokaždé brzy skončilo žárem a vášní.

Paul hrdelně zavrčel a otočil se. Přitiskl ji zády na kapotu a nalehl na ni, čímž si uvolnil ruce, které se ovšem nedaly dvakrát pobízet a hnedle začaly šmátrat. Když Jeanne Louise sjela jednou rukou dolů a vzala ho před džíny do dlaně, utnul polibek a významně se podíval na dveře vozu.

Zklamaně vzdychla, ale jen co otevřel a pobídl ji, aby nastoupila, poslušně si zalezla dovnitř. Nicméně teprve ve chvíli, kdy se usadila a zjistila, že leze za ní, si uvědomila, že ji dovedl k zadnímu sedadlu.

“Copak to děláme?” optala se zmateně, šoupajíc se stranou, aby mu udělala místo.

“Copak bys řekla?” zavrčel, zabouchl dveře a přitáhl si ji do náručí.

Jeho rty se okamžitě snesly na její a Jeanne Louise mu bez váhání začala polibky oplácet, ale když se ty rty vydaly na pouť k uchu, zamumlala: “V garáži jsou kamery.”

“Zadní okna jsou černá. Mají smůlu, nic neuvidí.”

Podívala se na ně a ono vážně, okna u zadních sedadel byla černá. Přesto poté, co našel rukama ňadra, sténavě se zasmála a vydechla: “Ale budou vědět, co děláme.”

Paul nechal mazlení, odtáhl se a vážně se na ni zadíval.

“Zlato, každý, kdo ví, že jsme životní druhové, také naprosto přesně ví, co teď budeme celý příští rok dělat. Ale pokud ti to vadí, můžeme se vrátit ke mně. Nebo – jestli je to blíž – pojedeme k tobě.”

Jeanne Louise se nad otázkou vážně zamyslela, ale nakonec rázně zavrtěla hlavou a vylezla si mu obkročmo na klín.

“Kašleme na ně. Jenom ať se o tom dozvědí. Je mi to jedno. Posledních pár týdnů kolem mě chodili po špičkách a litovali mne. Ode dneška mi mohou závidět,” dodala s širokým úsměvem a políbila ho.