Lynsay Sands

Argeneau 18. Nesmrtelný až navěky

1. KAPITOLA

Valerie otevřela oči do tmy. Chvilku byla dezorientovaná a lámala si hlavu, co ji probudilo, ale potom si uvědomila, že seshora slyší kroky. Dokud v kuchyni nad schody někdo chodil, tiše ležela a špicovala uši, ale když kroky utichly, celá se napjala. Se zatajeným dechem naslouchala, jak popojela a cvakla první zástrčka, pak druhá a nakonec i třetí.

Následoval okamžik ticha… a dveře se rozletěly. Na schody a na betonovou podlahu sklepa se vylilo nažloutlé světlo. Do její klece dopadlo už hodně zředěné a mdlé, ale po většinu dne je nechávali v černočerné tmě, takže jí stejně nezbylo, než mžourat a mrkat.

Slyšela, že se ostatní ženy pohybují, a cítila, jak za ní houstne napětí. Strach se v té tmavé, vlhké a zatuchlé haluzně náhle proměnil v živé, dýchající stvoření. Snažila se mu nepodlehnout, a tak začala v duchu počítat pozpátku od sta do jedné, aby se nějak zaměstnala. Pokud chtěla utéct, jasná hlava byla holou nezbytností. Strach vyvolával paniku a ta zapříčila unáhlené reakce, které zákonitě vedly k chybám, ale jestli měla sebe i ostatní děvčata dostat z tohoto domu hrůzy pryč, chyby byly přepychem, který si prostě nemohla dovolit.

Vtom tu trochu světla dopadající seshora zaclonila obrovská postava, zabírající téměř celý vchod, a Valerie zpozorněla. Siluetu orámovala matná záře, díky níž poznala, že je to Igor s podnosem v rukou. Vykročil po dřevěných schodech dolů a paprsky elektrického světla svižně protančily kolem jeho těla, aby ozářily beton podlahy. V hrobovém tichu sklepení se hlasitě rozléhalo dupání těžkých bagančat. Ženy teď byly tiché a nehybné jako laně lapené v záři reflektorů.

Sešel k patě schodiště a Valerie podvědomě zadržela dech. Bez jediného pohledu minul její klec, mířil k těm v zadní části místnosti. Vždycky začínal vzadu. Postupně každé vězeňkyni předal láhev vody a misku ovesné kaše s ovocem, až se vrátil zase na začátek. Jídlo dostala každá, kromě té, co vybral, aby se tu noc stala objektem povyražení. Valerie to věděla a pokoušela se poznat, kdo svůj příděl dostal a kdo ne, ale klec hned vpředu a téměř naprostá tma, v níž tonuly ostatní, jí to prakticky znemožňovaly. Měla dojem, že se Igor zastavil u všech klecí, ale jistá si tím být nemohla.

Když posléze zůstal stát před tou její a Valerie si uvědomila, že podnos teď drží jen jednou rukou a to svisle podél nohou, prázdný, pomalu vydechla. Vzduch tiše unikající z plic táhle zasyčel. Je na řadě. Čeká ji noc venku. Konečně. Když pokládal podnos na zem a z přední kapsy kalhot vytahoval klíče, mlčela a ani se nehnula. Tác tam zůstane, dokud ji nestrčí zpátky do klece. Věděla, že na něm odnese prázdné misky, které právě rozdal.

Přesněji řečeno, odnese je, pokud se sem vrátí, ale to nemínila dopustit.

Dveře klece se otevřely, počkala však na jeho strohé: “Pojď,” teprve potom se zvedla na všechny čtyři, aby vylezla ven. Posledních deset dní měl její domov čtyři stopy na výšku, čtyři stopy na šířku a hluboký byl zrovna tak. Nebylo v něm dost místa na postavení a dokonce ani na lehnutí. Strávila těch deset dní stočená do klubíčka na podlaze nebo vsedě s koleny přitisknutými na prsa. Pořádně si natáhnout nohy mohla pouze tehdy, když ji pustili z klece ven, jako zrovna teď. A to se od chvíle, kdy ji sem dovlekli, stalo zatím jenom jedenkrát. Jinak trávila všecek čas v této kleci. Jedla v ní a dokonce si tam i ulevovala, do přinesené nemocniční mísy. Mísy se vynášely jednou denně, když po jídle posbíral misky, a po vyprázdnění se zase vracely.

“Vstaň,” zazněl odměřený příkaz, když zůstala klečet s rukama na betonu. Valerii nijak nepřekvapilo, že ji současně popadl pod paží a zvedl. Po tak dlouhé době bez možnosti protáhnout si nohy pomoc potřebovala, a když se konečně narovnala, měla co dělat, aby nahlas nezasténala bolestí. Zatímco ji mlčky vedl po schodech nahoru, dokonce mu byla za ruku, kterou ji podpíral, vděčná.

Než dorazila na vršek schodiště, ta nejhorší bolest k její nemalé úlevě již odezněla, ale přesto se o něj dál opírala. Na posledním schodku dokonce naschvál zakopla, aby to vypadalo, že nemá tak docela jisté nohy. Čekal to. Za normálních okolností by drogy, které přidávali do ovesné kaše, pomalu přestávaly působit až nyní, a tak se bralo samo sebou, že bude pomalá a trochu nemotorná.

Nebyla.

Po minulé noci venku přestala kaši jíst. Měla jasnou hlavu. Jenom se obávala, že po čtyřech dnech bez jídla bude slabší než obvykle. Ale s tím holt nic nenadělá. Bude se prostě muset spolehnout na své schopnosti, sílu a moment překvapení, aby zvládla to, co ji teď čekalo. Nehodlala pojít ve vlastní špíně v té zatracené, smrduté kleci ve vlhkém, tmavém sklepě.

Zatímco ji vedl Igor kuchyní, ztěžka se o něj opírala a sem tam klopýtla. Hlavu nechávala svěšenou na prsa, jako by byla příliš vyčerpaná a omámená, než aby ji udržela zpříma. Skrze oponu dlouhých vlasů tak mohla střílet očima kolem sebe a hledat potenciální zbraň nebo příležitost k útěku.

Bohužel, nikde nic. Na kuchyňské lince ani na stole nebylo vůbec nic užitečného. Nestál zde pěkně po ruce dřevěný stojan, ze kterého by příhodně trčely rukojeti nožů, ani sklenice nebo hrnky, co by mohla rozbít a použít jako zbraň. Dokonce ani kávovar nebo aspoň pitomej topinkovač tu nebyl. Klidně by to mohl být opuštěný, léta neobydlený dům.

Zatímco ji odváděl na chodbu a po dalších schodech do horního patra, poslušně se šourala vpřed a očima propátrávala své okolí. Nijak ji nepřekvapilo, že na podestě zamířil doleva, do zadního traktu budovy. Už tudy jednou šla, ale tenkrát byla zdrogovaná. Vzpomínky na chodbu, renesanční portrét na zdi, kazetové obklady na stěnách a modrý koberec měla v paměti podivně rozmazané.

Chodba končila u velké ložnice. Když procházela do přilehlé koupelny, záměrně se vyhýbala pohledu na starodávnou sloupkovou postel s nebesy. Dům, jako takový, musel být víc než sto let starý, ale koupelna svědčila o renovaci. Odhadovala, že k ní došlo někdy v padesátých nebo šedesátých letech. Vládla tu zelená. Zeleně vymalované stěny, zelená toaleta, zelené umyvadlo, zelená vana a na zdi malé zelené kachličky.

Je to neuvěřitelně ohavné, pomyslela si Valerie ve chvíli, kdy ji odstrčil Igor stranou, prošel kolem ní k vaně a začal napouštět vodu. Věděla, co bude dál, ale odmítala propadnout panice. Pohledem obkroužila malou místnost, a nakonec se zadívala na věci přichystané na umyvadlovém pultu. Ručník, žínka, kostka mýdla, šampon, kondicionér a sněhobílý župan. Všechno to bylo určeno pro ni, úhledně vyrovnané vedle umyvadla, aby ji připravil k večeři, jak tomu Igor říkal.

Už začala od toaletních propriet odvracet zrak, když vtom si to najednou rozmyslela. Igor zašpuntoval odtok vany, otočil kohoutky a právě se napřimoval. Nyní se zaměří na ni. Neměla času nazbyt. Bez přemýšlení popadla šampon, odklopila víčko a sotva se k ní obrátil čelem, vystříkla mu ho do obličeje. Vykřikl leknutím a zašmátral si prsty po očích, tak ještě přidala kop s otočkou a trefila se přímo do břicha.

Doufala, že ho tím srazí pozadu do vany, ale buďto byl pevnější v kramflecích než většina lidí, nebo byla po čtyřdenní hladovce mnohem slabší, než čekala. Klopýtl o krok vzad, ale tím to haslo, prakticky okamžitě máchl rukou a zasáhl ji do hrudi.

Rána to byla, jako když kopne kůň. Zvedla Valerii do vzduchu takovou silou, že vyletěla z koupelny a přistála na čemsi tak ztěžka, že se to pod její vahou s praskotem rozpadlo. Hlavou se tvrdě udeřila o zem. Ležela, lapala po dechu a za zavřenýma očima se jí rozprskávaly hvězdičky. Začínala tušit, jak se musel cítit Rocky, když v ringu neměl svůj den.

Děsivě ji bolela hlava i celej člověk, ale zatnula zuby a vzmužila se. Zkusmo se zhluboka nadechla, a když se plíce poslušně roztáhly, hodně se jí ulevilo. Jednu chvilku se bála, že si vyrazila dech, což by ji na čas vyřadilo ze hry, a ten čas bohužel neměla. Z koupelny se k ní totiž potácel Igor a ze zarudlých, rozzuřených očí si vytíral zelený gel.

Přetočila se na břicho. Chtěla se za pomoci rukou zvednout na nohy a dát se na útěk, ale když nahmátla kus dřeva, zarazila se. Bylo to delší torzo nohy vyřezávané šatní lavičky, která stávala v patách postele.

Takže na té jsem teda přistála, pomyslela si a současně si uvědomila, že když se lavička rozkládala na prvočinitele, noha se rozštípla, čímž vznikla celkem ostrá špice. Ejhle, kolík, napadlo ji a pevně ho sevřela ve stejnou chvíli, kdy na její rameno dopadla Igorova ruka. Zabral a převalil ji na záda, jeho prsty se jí bolestivě zaryly do kůže a svalů.

Nevzpírala se. Místo toho využila hybnost, aby jí pomohla zabodnout tomu přerostlému rádoby Renfieldovi kolík do prsou. Oba strnuli a mlčky na sebe zírali, ale pak už to Valerie nevydržela a sklopila zrak k mohutnému hrudníku, aby se podívala, kam ho zasáhla. Všechno se to seběhlo tak rychle, že neměla velkou možnost mířit. Zato však měla velké štěstí, protože se trefila přímo do srdce. Jestli tedy nějaké srdce má, pomyslela si pochmurně. Odmítala se kvůli tomu, co právě udělala, cítit provinile.

Igor se chrčivě nadechl a pustil ji. Zvedla oči a sledovala, jak klopýtl o krok dozadu a s pokleslou čelistí civěl na improvizovaný kůl ve své hrudi. Potom najednou s hlasitým žuchnutím padl naznak na dřevěnou podlahu. To slovo však správně nevystihuje zvuk, který se ozval, když jeho hlava bouchla o dřevo. Křupnutí? Možná.

Na jediný okamžik si Valerie dopřála luxus zůstat ležet tam, kde byla, a nic nedělat. Místo na prsou, kam ji kopl Igor tak surově, že si zaplachtila vzduchem, bolestivě pálilo. Hlava jí třeštila jako blázen od toho, jak se střetla s tvrdým dřevem podlahy, a zbytek těla – nejhůř na tom byla záda – si stěžoval na hrubé zacházení obecně. Nouzové přistání na lavičce se mu věru nezamlouvalo. Ale co z toho? Složila monstrum, které je všechny podrobovalo neuvěřitelně drsnému jednání a ponižování.

Lépe řečeno jedno z monster, připustila s povzdechem. Igor tady nevelel. Pracoval pro zmetka, co ji sebral na ulici a odvlekl sem. A jelikož ji připravoval k večeři, nepochybovala, že se co nevidět objeví pan šéf. Neměla čas zbůhdarma posedávat, sbírat síly a foukat si na bebíčka.

S trpkým úšklebkem se přinutila posadit, chytila se nejbližšího sloupku postele a vytáhla se na nohy. Okamžitě se jí zamotala hlava a zády proletěl šíp ostré bolesti, ale nějak se jí to podařilo ustát. Zatímco čekala, až se s ní přestane točit svět, všimla si, že ze zkrvaveného polstrování sedátka rozlámané lavičky, na kterou dopadla, trčí stejně zakrvácený kus dřeva. Jak to tak vypadá, Igor nebyl jediný, kdo koupil kolík do těla.

Při spěšné obhlídce se ukázalo, že má vzadu, na pravém boku špinavého trička, krvavou skvrnu. Vyhrnula látku a natáhla krk, aby lépe viděla, jak je na tom. K její velké úlevě to vypadalo, že rána je jen povrchová. Sice vesele krvácela, ale pokud to mohla posoudit, nebyl zasažen žádný životně důležitý orgán.

Ve snaze zpomalit krvácení si přitiskla na zranění dlaň a mrkla na Igora. Ležel na zádech a vypadal jako mrtvý. Trochu uklidněná obrátila pozornost k samotnému pokoji. Na nočním stolku nejdále od koupelny stál telefon. Byl starý, stejně jako všechno ostatní kolem něj, ale na tom jí vůbec nesešlo, hlavně aby fungoval.

Odstrčila se od sloupku a vykročila k nočnímu stolku. Trochu ji polekalo, že se jí při chůzi mírně podlamovala kolena, ale ignorovala to. Vytočila 911.

Netrpělivě čekala, až to někdo vezme. Třásly se jí nohy a točila se jí hlava. Ze strachu, že upadne, si málem sedla na postel, ale pak si to rozmyslela. Už by se jí taky nemuselo podařit vstát.

Naštěstí stál noční stolek s telefonem mezi postelí a vnější zdí, pouhou stopu od okna. Opatrně natáhla staromódní telefonní šňůru až k němu a zrovna v okamžiku, kdy se opřela o parapet, se ze sluchátka ozval mužský hlas.

“911.”

“Potřebuji policii a nějaké sanitky. Okamžitě,” řekla, a když uslyšela, jak slabě a roztřeseně zní její hlas, zamračila se.

“Povězte mi, jaký máte problém a svou adresu,” požádal dispečer.

“Adresu neznám. Byla jsem unesena a—”

“Unesena?” skočil jí do řeči.

“Ano. A ve sklepě je dalších šest žen. Nebo bylo,” dodala ponuře, hledíc na Igora. “Myslím, že si minule vzal příliš mnoho krve, a jedna nebo možná dokonce dvě by mohly být mrtvé.”

“Vzal si příliš mnoho krve?” ujišťoval se dispečer, že dobře slyšel. V dosud profesionálním tónu hlasu se nyní ozýval úžas. “Říkala jste, že jste byla unesena, paní? A ty ostatní ženy byly také uneseny?”

“Ano,” přisvědčila netrpělivě. “Jedna sanitka vám rozhodně nebude stačit. Já jsem zraněná, Igor je mrtvý, a pak tu jsou ostatní děvčata.”

“Igor?” dispečerův hlas zněl kapku nedůvěřivě, když opakoval jméno, které Valerie s holkami daly svému dozorci. “Řekla jste, že Igor je mrtev?”

“Ano,” hlesla a frustrovaně zavřela oči. Kéž by si tento detail nechala pro sebe a sdělila ho až saniťákům. Pokud je sem vůbec dostane. Ujela jí pusa, a tak to teď bude muset vysvětlit nebo riskovat, že ji bude mít dispečer za cvoka. “Koukněte se, Igor je jen přezdívka, kterou jsme mu daly. Jeho pravé jméno žádná z nás nezná. Nosí nám jídlo a vodí nás z klecí svému šéfovi, a ten do nás kouše. A ano, jsem si docela jistá, že jsem ho zabila. Bodla jsem mu kolík do srdce.”

“Říkala jste kouše? A že jste mu zabodla kolík do srdce?”

No jo, jasně že mi nevěří. Určitě si myslí, že je to nějaký stupidní žert. Planý poplach.

Vyčerpaně si opřela tvář o okenní tabulku. Sklo příjemně chladilo, zatímco se pokoušela utřídit si stále línější myšlenky a vymyslet nejlepší způsob, jak ho přesvědčit, aby ji bral vážně a poslal pomoc.

Nakonec řekla: “Uvědomuji si, že něco z toho, co jsem řekla, musí znít šíleně. Omlouvám se. Ten muž, který nás unesl, je pomatený. Rád si hraje na upíra a kouše do nás. Ale myslím si, že u Janey a u Beth to s odběrem krve přehnal. Posledních několik nocí toho mnoho nenamluvily, a jestli nejsou mrtvé, pravděpodobně umírají. Musíte poslat pomoc. Záchranky a policii. Hodně a rychle. On—” odmlčela se, neboť do jejího vědomí proniklo vzdálené bzučení. Sotva jí došlo, že se otevírají automatická garážová vrata, její tělo zaplavil adrenalin. V tomto domě to byla nejspíš jediná vymoženost moderní doby, a teď jim byla po čertech vděčná, že ji varovaly.

“Paní?” ozval se dispečer, když ztichla.

“Vrací se. Pošlete pomoc,” zasyčela.

“Kdo se vrací?”

“Kdo asi?” odsekla. “Chlap, který nás unesl. A až se dostane sem nahoru a uvidí, že je Igor mrtvý, nejspíš mě zabije a ty ubožačky dole možná taky. Pošlete pomoc. Hned.”

“Paní, hlavně zůstaňte v klidu. Já—”

“Vysledovali jste ten hovor? Znáte adresu?” skočila mu do řeči, a když bzučení utichlo, dodala: “To je fuk. Nechám vyvěšený telefon. Vysledujte hovor a pošlete pomoc.”

“Paní, já potřebuji, abyste zůstala klidná a na telefonu. Já—”

“Jasně. A já zase potřebuji UZI a stříbrné kulky, ale asi máme oba dva smůlu,” opáčila suše. “Nechávám vyvěšený telefon. Vysledujte hovor a pošlete sem pomoc,” zopakovala ponurým tónem, když se zezdola opět ozvalo bzučení. Garážová vrata se evidentně zavírají, pomyslela si Valerie a položila sluchátko na noční stolek. Zaparkuje, vejde do domu a pak půjde do patra. Zbývalo jí jen pár vteřin.

Místo aby riskovala, že při průchodu domem vletí příšeře, před kterou utíkala, rovnou do náručí, obrátila se k oknu. Nutno říci, že když hladce vyjelo nahoru, spadl jí kámen ze srdce. A další šutřík se odporoučel po zjištění, že nemá ani síť proti hmyzu. Díky Bohu to byl starý dům a očividně opuštěný. Být to novostavba s těmi supermoderními okny, co nejdou úplně otevřít a mají sítě, musela by riskovat odchod z pokoje a hledání jiného nouzového východu.

Vyklonila se z okna a podívala se dolů. Byla ve druhém podlaží s výhledem na velký dvůr. Nebyl tu žádný příhodný strom ani treláž, po které by mohla sešplhat, jenom keře kolkolem domu. Když nic jiného, aspoň změkčí dopad.

Jen se při té představě zašklebila a přehodila jednu nohu přes parapet, aby se na něj usadila obkročmo. Vtom však zaslechla, jak se někde v domě zavřely dveře, a zarazila se. To nejspíš klaply dveře vedoucí z garáže do domu, uvědomila si a přehodila přes parapet i druhou nohu, jen aby se opět zarazila. Pod tímto oknem bylo o patro níž další okno. Uspořádání domu neznala, a tak neměla tušení, jestli se v této chvíli mohl ten hajzl ocitnout v místnosti přímo pod ní či ne. Pokud však ano, a kdyby ji uviděl padat kolem okna…

Zavřela oči a žalostnými zbytky síly vůle se přinutila tiše čekat a naslouchat slabým zvukům pohybu v domě. Sotva však na schodech uslyšela těžké kroky, odrazila se od okenní římsy.

Anders vkročil na verandu a zhluboka se nadechl čerstvého vzduchu. Dům, ze kterého právě vyšel, nevoněl hezky, ale nebylo se čemu se divit. Ani to, co tam našli, nebylo hezké. Mnoho horších věcí zatím neviděl.

Spatřil Justina Brickera, jak se vrací po příjezdové cestě, a pustil se dolů po schodech se slovy: “Vyřídil jsi to s policií?”

“Dle rozkazu,” zasalutoval Bricker, když se oba zastavili. Zvědavě se zadíval na dům. “Našel jsi tu, co volala?”

“Ne,” ucedil ponuře Anders, když se otočil, aby obhlédl dům zvenčí. Jejich tým sem přivedlo volání na linku 911, které naznačovalo, že něco na místní situaci s největší pravděpodobností vybočuje z normálu. Ženské obvykle netouží po stříbrných kulkách, ani neprobodávají smrtelné útočníky kolíkem.

Veškerá volání na 911 byla monitorována pro případ, že by se objevilo cokoli, co by naznačovalo aktivity psanců, které bylo potřeba promptně zpacifikovat, a poté zahladit stopy. Tento telefonát byl přímo ukázkovým příkladem, ale když dorazili na místo činu, zjistili, že tentokrát je smrtelní policisté předběhli. Bryskní přečtení jejich myšlenek Andersovi a spol. prozradilo, že nevolala žádný pomatená osoba a nejednalo se o planý poplach. Ve sklepě našli sedm klecí: jednu prázdnou, v pěti živé ženy a v jedné mrtvou. Navíc leželo v zadní místnosti půltuctu mrtvol. Všechny, mrtvé i živé, nesoucí stopy kousnutí, které smrtelné policisty nadobro zmátly.

Vzhledem k tomu, že policisté nedokázali odemknout klece, aspoň zběžně prohledali přízemí a horní patro, jestli se tam neskrývá ta, co vytočila 911. Záhy to však vzdali a odešli ven, aby přivolali posily a sehnali paklíče nebo prostě něco, čím by zdolali zámky a konečně tak mohli pustit zavřené ženy na svobodu. Zrovna v tom okamžiku dorazil Anders s ostatními. Zatímco Bricker zajišťoval mazání vzpomínek ochránců zákona, zbytek vykonavatelů vstoupil do domu.

Nejprve prohledali nadzemní podlaží, a to mnohem pečlivěji než policie. Když ani tak dámu 911 neobjevili, vyrazili raději do sklepa, aby osvobodili a ošetřili ženy v klecích. Všichni, kromě Anderse. Ten se vydal ven, aby tam pokračoval v pátrání po pohřešované.

“Ve velké ložnici je otevřené okno,” odtušil Anders. “Možná utekla.”

“Do háje,” zaksichtil se Bricker. “Jestli se dostane někam mezi lidi a poví jim o tomhle, stačí pár slov a suverénně zlikviduje výsledky mojí lopoty. Víš ty vůbec, co mi dalo práce promazat všem poldům vzpomínky, než jsem je mohl poslat pryč?”

“To se nestane. Je zraněná,” odvětil Anders. Nicméně už se mu neobtěžoval zmínit, že v ložnici nahoře jsou patrné stopy boje a pekelné množství krve. Ani o tom, že kdyby třebas i jen polovina té krve patřila jí, nemohla se po svých dostat daleko.

“Zraněná, jo?” Bricker se zamračil na dům. “Tak to ta chudera možná nikam neutekla. Ten grázl ji mohl chytit a vzít s sebou. Vrátil se přece zrovna ve chvíli, kdy telefonovala.”

“Možná,” přisvědčil Anders a napadlo ho, že být to pravda, byla by to fakt zatracená smůla. Hrůza pomyslet, že by tato bezejmenná, anonymní telefonistka uprchla pouze na tak dlouho, než stihla zburcovat příslušné orgány. Copak zachránila spoluvězeňkyně, a hned byla zase polapena a unesena ještě dříve, než ty orgány dorazily, aby zachránily i ji?

“Ale musíme to prověřit,” zamumlal Bricker.

Anders přikývl. “Decker s Mortimerem mají na starost ženy ve sklepě. My se zatím porozhlédneme po okolí a zjistíme, jestli tady někde neleží.”

“Jasná zpráva.” Brickerův pohled opět sklouznul po fasádě domu. “Kde bylo to otevřené okno?”

Místo odpovědi udělal Anders čelem vzad a vydal se kolem domu dozadu.

Zrovna obešli roh a Anders uviděl otevřené okno ložnice ve druhém patře, když vtom zazvonil Brickerovi telefon. Zastavil se a pohlédl na mladšího kolegu, který vylovil mobil a zkontroloval displej, kdo volá. Když si Bricker vzápětí povzdechl, zvedl Anders tázavě obočí. “Problém?”

“Lucian,” pronesl, jako by to mluvilo za vše, a přidal výmluvný úšklebek.

Andersovi se na poslední chvíli podařilo potlačit úsměv, který měl tu drzost a pokusil se mu zvlnit rty. Lucian byl hlavou Rady nesmrtelných a zároveň šéfem vykonavatelů, kteří lovili našince, co ignorovali nebo porušovali zákony vydané onou Radou. A aby toho nebylo málo, měl doma choť na rozsypání, která už týden přenášela jejich prvního potomka… což ho jemně vyvádělo z míry. Pravda byla taková, že šílel, a z něho pak následně šíleli všichni vykonavatelé, které ve snaze zůstat v obraze věčně otravoval po telefonu.

“Raději to vezmi,” doporučil mu mírně.

“Jo.” Bricker svůj souhlas ani tak nevyslovil, jako spíš zaúpěl, doprovodil táhlým povzdechem, a ještě si postěžoval: “Pravděpodobně bude chtít, abych zase sehnal něco, na co dostala chuť Leigh. Bohové vědí, že by ji nemohl nechat samotnou a zajet pro to sám.”

Andersovi cukaly rty, zanechal tedy nesmrtelného mládežníka jeho trpkému údělu a dál šel na vlastní pěst. Bylo pozdě, něco po půlnoci, ale měsíc stál v úplňku, a tak mu oči potmě sloužily téměř stejně dobře jako za denního světla. Nejprve zamířil ke křoví, které lemovalo zadní trakt domu. Při chůzi pátral pohledem po čemkoli nezvyklém nebo abnormálním, jako třeba po stopách krve na zemi. Ale teprve až když stanul na záhonu pod otevřeným oknem, spatřil důkazy, že se tudy kdosi prodíral. Vyvrácené keříky, polámané větvičky, popadané listí. A okolní hlína byla zválená.

Vyrazil po stopě, ušel nějakých deset kroků podél zdi, a když uviděl ze křoví vyčnívat nohu, zastavil se. Očima přejel po bosém chodidle až ke spodnímu lemu džínsů, ale na zbytek neviděl. Byl schovaný ve křoví.

Tohle musí být ta ženská, co zavolala na 911, konstatoval v duchu. A podle kolejí vyrytých v hlíně se z posledních sil dovlekla až sem a pokusila se ukrýt pod keři těsně předtím, než omdlela… nebo zemřela, pomyslel si nevesele. Nešel nijak potichu, ale ani se nehnula.

Sehnul se, uchopil kotník a pak couval, dokud nevytáhl tělo zpod listí. Patřilo mladé ženě s umazanou tváří a stejně ušmudlanými dlouhými, světlehnědými vlasy. Oblečení měla samou špínu, džíny byly na pohled spíš hnědé než modré a umolousané tričko navíc ještě zdobily krvavé fleky. Jen tu a tam na něm byla místa, která naznačovala, že kdysi snad bývalo bílé. Hruď se jí však zvedala a klesala. Byla živá.

Dřepl si, vyhrnul jí triko, aby se podíval po zraněních, ale sotva zjistil, že na hrudi žádnou ránu nemá, a že nemá podprsenku, zase ho rychle stáhl dolů. Tak ji tedy posadil a zboku na bedrech spatřil bodnou ránu. Nehezky velká díra a neušlo mu, že stále krvácela, ale nechtěl ji ošetřovat v hlíně na zemi. To by si koledovalo o infekci. Musí ji dopravit do dodávky, kde je aspoň lékárnička.

Zrovna zvedal zraněnou ze záhonu, když za sebou uslyšel Brickera.

“Ano, našel ji.”

Pohled přes rameno mu prozradil, že se blížil stále s telefonem na uchu.

“Lucian chce vědět, jestli je živá,” oznámil Bricker, jen co se za ním zastavil.

“Je.” Anders se narovnal se svým břemenem na rukou. “Ale zraněná. Záda. Musí se na ni podívat Dani nebo Rachel.”

Předání informace nechal na Brickerovi a sám vykročil. Bricker ho dohnal ve chvíli, kdy dorazil na předzahrádku.

“Lucian vzkazuje, že ji máme vzít k němu domů,” sdělil Andersovi, jakmile srovnal krok. “Hned jak holka přijde k sobě, chce s ní mluvit. Zařídí, aby tam přijela Dani nebo Rachel.”

“V tom případě bys to měl zajít říct Mortimerovi,” pokrčil rameny Anders. “Počkám na tebe v dodávce.”

“Máš recht.” Bricker se oddělil a zamířil k přední verandě. Transport raněné nechal na Andersovi, ať si s ní poradí, jak umí. A ten to zvládl. S trochou žonglování se mu i s dámou v náručí podařilo otevřít boční dveře dodávky a uložit ji dovnitř. Vyndal lékárničku, kterou ustavičně vozili s sebou, překulil ženu na bok a pustil se do čištění rány. Proto ho nijak neudivilo, že vzápětí přišla k vědomí a vykřikla bolestí. Rutinně vklouznul pacientce do myšlenek, aby jí dal mentální sedativa a mohl ošetření v klidu dokončit. Lépe řečeno, pokusil se o to. A selhal.

Překvapením vyvalil oči a tentokrát se na ženu zahleděl podstatně pozorněji. Teprve nyní zaregistroval, že pod vší tou špínou je pěkná tvář, a že vlasy jsou spíš zmaštěné blond než světle hnědé, jak si prve myslel. Navíc měla krásné zelené oči, a ty teď na něj nejistě zíraly.

“Jste v bezpečí,” zachraptěl.

Stále k němu vzhlížela, očima hledala… co sice nevěděl, ale zjevně to našla, protože se najednou uvolnila a strach se jí z tváře bezmála vytratil.

“Jak se jmenujete?” zeptal se a znovu se jí pokusil vetřít do myšlenek. Stále marně. Nedokázal se jí dostat do hlavy. A to se mu ještě nikdy nestalo.

“Valerie.” Z okoralých rtů splynulo dívčí jméno v podobě drsného zasípání.

“Valerie,” zopakoval měkce. Hodí se k ní, pomyslel si a ubezpečil ji: “Jste v bezpečí, ale zraněná. Musím zastavit krvácení.”

Přikývla na znamení, že to chápe.

Zaváhal, ale neměl k dispozici nic, čím by mohl bolest zmírnit, a udělat se to muselo, tak se pustil do práce a zranění co nejrychleji vyčistil. Když zhruba v polovině zákroku ztratila vědomí, vůbec se jí nedivil. Ztratila spoustu krve a přičte-li se k tomu bolest, kterou jí nechtě působil… spíš žasl, že to vydržela tak dlouho a neřvala bolestí.

V době, kdy se k nim vrátil Bricker, byl s čištěním a ovazováním rány hotov. Mlčky stál u dveří dodávky a zíral na smrtelnici Valerii.

“Mám řídit?” optal se Bricker a zvědavě pokukoval po ženě ve voze.

“Ano.” Neměl v úmyslu ho říci, ale když mu to slůvko uklouzlo, nebyl překvapený. Byl to ostatně dobrý nápad. Bricker může řídit a on pojede vzadu s Valerií. Kdyby se cestou probudila, bude tam, aby ji uklidnil a postaral se, aby si ještě víc neublížila.

“Jedeme,” nařídil, nastoupil dozadu a zatáhl dveře.

2. KAPITOLA

Valerie se probudila a cítila se, jako by ji přejel vlak. Každičká píď těla ji bolela, svědila nebo štípala. Ale když se pokoušela zaujmout nějakou pohodlnější polohu, zjistila, že nejhůř je na tom pravý bok vzadu. Při pohybu ji probodla bolest, až zalapala po dechu. V patách bolesti se přiřítily vzpomínky a vrazily jí do hlavy s razancí rozzuřeného býka. Okamžitě otevřela oči, když však dostaly plný zásah ostrým světlem, rychle je zase zavřela. Po deseti dnech strávených většinou v naprosté tmě jí pěkně zchoulostivěly. Ale musela se dozvědět, kde je a jaká je situace. Byla si celkem jistá, že už neleží v hlíně před domem hrůzy, ale kde teda je? Dorazila pomoc? Je v nemocnici? Nebo ji únosce uviděl venku na zemi pod křovím a vzal ji s sebou? Jasné světlo namísto černočerné tmy, které uvykla, naznačovalo, že je v bezpečí, ale musela to vědět jistě.

Přinutila se pootevřít oči, a pak o trochu víc a ještě víc, dokud nerozeznala bílý strop nad hlavou. To vypadá dobře, řekla si a otevřela je ještě o kousek. Aby se mohla rozhlédnout kolem sebe, převrátila hlavu položenou na něčem, co byl na omak polštář. První věc, kterou uviděla, byl stojan kapačky s poloprázdným sáčkem čiré tekutiny.

Teď už si dovolila trochu se uvolnit, ale dál se nutila držet oči otevřené a mžourat kolem sebe. Když si povšimla nábytku z tmavého dřeva a bleděmodrých zdí, trocha napětí se vrátila. Ležela v manželské posteli z dřevěného masivu. Viděla prádelník, dva noční stolky a pak židli u zdi na jedné straně postele a na druhé, u okna s blankytně modrými žaluziemi, dvě židle a nevelký stůl. Všechno to bylo velmi pěkné, uklidňující… a nešpitální.

Sotva si to uvědomila, začala s pokusy zvednout se do sedu, což byl trochu boj. Byla slabá a všude tak strašně bolavá, ale podařilo se, a na závěr si vyndala jehlu ze hřbetu levé ruky.

Valerie si povolila jeden okamžik vychutnávání prvního úspěchu, poté spustila nohy na zem a opatrně se zvedla z kraje matrace, aby se na roztřesené končetiny postavila. Zatím dobrý, řekla si, když se jí nepodlomila kolena a noženky ji udržely.

“Sláva, jste vzhůru.”

Veselý hlas přitáhl její pohled ke dveřím, do kterých právě vcházela těhotná brunetka… nesmírně těhotná. Nastávající maminka byla drobná všude, kromě téměř zrůdně obrovského, vybouleného břicha před sebou. Valerie dost dobře nechápala, jak dokáže s tímhle outěžkem chodit, aniž by přes něj měla nějaké popruhy, které by jí pomáhaly tu tíhu unést.

“Já vím. Jsem úplný mamut,” poznamenala s rozpačitým smíchem cestou k posteli a pohladila si břicho.

Teprve teď si Valerie uvědomila, že na vybouleninu nezdvořile civí a přinutila se zvednout oči k ženině tváři. “Kde to jsem?”

Hlas, kterým otázku vznesla, zněl chraplavě a drsně, a hrozně ji při tom zabolelo v krku. Měla pocit, jako by jí ve spaní někdo vydrhl sliznici hrdla drátěnkou. Odporné.

“V azylu,” odpověděla brunetka, když se dovlekla až k ní. Natáhla ruku, vzala z nočního stolku sklenici průzračné tekutiny a nabídla ji Valerii. “Je to voda. Určitě už stačila zteplat, ale svlaží vám hrdlo.”

Valerie zaváhala, ale potom sklenici přijala. Nevěděla o té brunetě zhola nic, ale přece jí řekla, že tohle je azyl. A hrozivě nepůsobila vážně ani trochu. Těžko si představit, že by byla v jedné partě s takovými individui, jako byl Igor a jeho šéf, a ochutila jí vodu drogami. Tak to riskla a zkusmo usrkla. Když to nechutnalo nijak podezřele, uvolnila se a vypila polovinu sklenice na jeden zátah. Tekutina konejšila ústa i hrdlo jako hedvábné pohlazení. Až nyní si uvědomila, jak byla vyprahlá.

“Děkuji,” špitla, když sklonila sklenici.

“Nemáte zač.” Brunetka se široce usmála a podala jí ruku. “Já jsem Leigh Argeneau.”

“Valerie Moyerová,” odvětila Val, vkládajíc volnou ruku do nastavené dlaně.

“Ráda vás poznávám, Valerie,” usmála se Leigh. “Jakpak se cítíte?”

“Všechno mě bolí, jsem slabá jako kotě a potřebuji sprchu,” odpověděla s odzbrojující upřímností.

“Vůbec se nedivím, že jste bolavá,” přikývla Leigh. “Schytala jste hrozný výprask. Všude máte modřiny a to zranění na zádech musí být pořád moc citlivé. Obávám se, že s tím vám dokáže pomoci pouze čas,” dodala omluvně. “Ale s tou sprchou něco udělat můžeme. Dokážete jít sama nebo vám mám pomoct?”

“Zvládnu to,” ujistila ji.

“Tak pojďte za mnou,” vybídla ji Leigh a otočila se na patě. Zamířila ke dveřím na druhé straně postele se slovy: “Ta slabost by neměla trvat dlouho. Ztratila jste sice moře krve, než vás naše doktorka mohla sešít, ale dala vám místo ní pár pint kapačkou předtím, než přešla na fyziologický roztok. Když se k tomu připočte fakt, že jste utržila pouze povrchové zranění, měla byste, doufejme, zase brzy zesílit a cítit se více sama sebou.”

Nekomentovala to, ale tušila, že má Leigh pravdu. Už nebyla tolik roztřesená a předpokládala, že až si dá sprchu a něco sní, bude se cítit ještě mnohem líp. Nemohla se dočkat. Ale měla pár otázek. “Tento azyl—”

“Je můj domov,” odtušila Leigh, když otevřela dveře a uvedla ji do koupelny zařízené ve tmavých odstínech modři. Usmála se na ni přes rameno a upřesnila: “No, můj a mého manžela Luciana. Řídí tým vykonavatelů, který zareagoval na vaše volání na číslo 911.” Odmlčela se a pak se otočila k Valerii, aby přiznala: “Ve skutečnosti jim šéfuje Mortimer, ale ten skládá účty Lucianovi.” Pokrčila rameny. “To je ostatně jedno. Ve sklepě našli ostatní ženy a potom hledali venku a objevili vás ve křoví. Je odvezli do domu vykonavatelů, ale vás vzali sem, aby vás mohla ošetřit doktorka. Je to tak nejlepší,” zvýšila rychle hlas, když se na to, že byla oddělena od spoluvězeňkyň, Valerie zamračila. “V domě vykonavatelů neměli pro vás pro všechny dost postelí, a u nás aspoň můžete mít individuálnější péči.”

Valerie se uvolnila a přikývla, ale přesto se zeptala: “Proč ne do nemocnice?”

“Váš únosce uprchl a existuje zde obava, že byste v nemocnici nemusely být v bezpečí,” řekla potichu Leigh.

Strnula. Zabila sice Igora, ale jeho šéf, ten, který stál za všemi hrůzami, co zažila, unikl. Zkurvysyn.

“Tady jste v bezpečí,” ozvala se Leigh. “Lucian nedovolí, aby se vám něco stalo.”

Ani toto Valerie nekomentovala. Fakt, že Igorův šéf vzal roha, ji víc naštval, než vystrašil. Možná jí jednou dali na frak a odvlekli jako pytel brambor, ale nedovolí, aby se to stalo podruhé. A strašně jí vadilo, že si ten bastard klidně pláchnul. Jenomže s tím nemohla absolutně nic dělat, a tak potom, co Leigh řekla: “Nechám vás o samotě, abyste se mohla v klidu vykoupat,” odsunula tuhle starost do pozadí.

“Raději bych se osprchovala, než vykoupala,” zašklebila se.

Leigh už byla ve dveřích, teď se však zastavila a obrátila se k Valerii. “Je mi líto, ale protentokrát si raději zalezte do vany. Nemáte zrovna moc jisté nohy a nechci, abyste ve sprše uklouzla a pořídila si další modráky a boule k těm, co už máte. Mimoto Dani povídala, že byste si ten obvaz neměla namočit a tohle je asi nejsnazší způsob, jak to zařídit.

“Dani?”

“Doktorka Dani Pimmsová,” vysvětlila Leigh. “Ta, co vás posešívala a ošetřila.”

“Aha,” hlesla Valerie a s povzdechem se vydala k vaně, aby zašpuntovala odtok a otočila kohoutky. “Takže mi asi nezbude, než se vykoupat.”

Leigh se nenadšenému frflání pousmála a ještě zašla ke skříňce vedle umyvadla, ze které vyndala žínku a ručník se slovy: “Šampon, kondicionér a mýdlo máte na kraji vany.”

“Děkuji,” kývla Valerie a převzala od ní hromádku froté.

“Nemáte zač. Teď už vás asi opustím,” zahlaholila Leigh cestou ke dveřím. “Nezapomeňte, že si nemáte namočit obvaz, takže raději nenapouštějte moc vody. Zůstanu v ložnici pro případ, že byste narazila na nějaký problém. Kdybyste mě potřebovala, křikněte.”

Valerie zopakovala: “Děkuji,” a dveře se zavřely. Potom obhlédla vanu. Hladina už sahala skoro do poloviny, a to v kapalině ještě nebylo ponořené žádné těleso. Ručník s žínkou položila na zavřený klozet, zastavila vodu a zadívala se na sebe.

Poprvé si všimla, co má vlastně na sobě. Jak si tak prohlížela pěknou bílou bavlněnou noční košili, obočí jí stoupalo do vlasů. Toto fakt nebyl její styl. Obvykle spávala v tričku nadměrné velikosti. Tušila, že košile patřila Leigh, a když sem dorazila, někdo ji do ní oblékl.

Styl nestyl, tuto půjčku dovedla ocenit. Po deseti dnech bylo její oblečení příšerně špinavé, ale poslední kapkou bylo, jak v něm seskočila z okna a prolézala hlínou pod keře. Potom už muselo být naprosto odporné.

Možná ještě odpornější než moje vlasy právě teď, pomyslela si, když se zahlédla v zrcadle nad umyvadlem. Buďto Leigh nebo ta doktorka se ji očividně pokusily umýt, protože obličej a ruce měla čisté, ale blond hříva byla mastná, zplihlá a pocukrovaná hlínou, a pokožka na hlavě prosvítající mezi prameny vlasů hnědá. Do háje, na přistání po výskoku z okna si nevzpomínala, ale pokud by měla hádat podle toho, jak vypadala její hlava, řekla by, že dopadla rovnou na ni.

Směšná představa, usmála se a svlékla si noční košili. Vlezla do vany, opatrně se uvelebila, ale aby zůstal obvaz nad hladinou, musela dát nohy pod zadek a sednout si na paty. Se všemi těmi bolestmi, co trápily její tělesnou schránku, to nebyla zrovna nejpohodlnější pozice. Bude to muset být rychlá koupel.

Zatímco ze sebe svižně smývala téměř dvoutýdenní pot a zápach, uvažovala o věcech, na které se Leigh zatím ještě nezeptala. Její hostitelka řekla, že ostatní ženy byly odvezeny do domu vykonavatelů, což byl asi skutečný azylový dům, usoudila. Leigh jí však neřekla, jak na tom byly po psychické stránce, a to jí teď, když věděla, že je sama v bezpečí, nešlo z hlavy.

“Jak jste na tom?” zavolala Leigh skrz dveře.

“Dobře.”

“Nejspíš budete potřebovat pomoct s umýváním vlasů. Dejte vědět, až to bude aktuální, a já vám pomohu.”

Valerie jen cosi nesrozumitelně zabručela, ale zamyslela se nad tím. To bude problém. Nemohla si prostě lehnout do vany a ponořit hlavu do vody. Obvaz musel zůstat suchý.

Pohledem zalétla ke sprchové hlavici, připevněné vysoko nad kohoutky. Měla dlouhou pochromovanou hadici. Mohla se tedy používat jako normální sprcha nebo ji bylo možné sundat z držáku a podržet v mnohem zajímavějších úhlech.

“Perfektní,” vydechla. Vstala a vylezla z vany. Zběžně se utřela, obtočila kolem sebe ručník na způsob sarongu, a pak vyndala sprchovou růžici z držáku. Postavila se k vaně, předklonila se, když vtom měla dojem, že zaslechla své jméno. Zarazila se, pohlédla ke dveřím a natahovala uši, ale v šumění vody si nebyla jistá, jestli něco slyšela nebo ne. Potom se najednou otevřely dveře a dovnitř nakoukla Leigh, od pohledu celá ustaraná.

“Hurá, jste v pořádku,” oddechla si a položila na pult další bílou noční košili, zatímco vysvětlovala: “Na minutu jsem odešla, abych vám přinesla něco čistého na sebe, a když jsem se vrátila, zavolala jsem na vás, abych měla jistotu, že jste v pohodě, ale neozývala jste se mi.” Chvíli otálela, ale pak vykročila za ní se slovy: “Ukažte, pomůžu vám.”

“Zvládnu to,” ujistila ji Valerie.

“Určitě ano, ale ve dvou to zvládneme rychleji, a mám strach, abyste si nevytrhala stehy.”

Nutno přiznat, že už cítila trochu bolestivé tahání za stehy v zádech, proto si další protesty nechala od cesty. Jen co dala ruce dolů, tahání znatelně polevilo, z čehož Valerie usoudila, že to tak vážně bude nejlepší.

“Už prve jsem se chtěla zeptat,” spustila, když Leigh skončila se sprchováním a nanesla jí na hlavu šampon. “Co ostatní? Zvládly to v pořádku?”

Dokud drbala špínou spečené vlasy šamponem, mlčela, potom si však povzdechla a přiznala: “Obávám se, že když tam muži dorazili, jedna z těch nešťastnic byla už mrtvá. Další zemřela během první noci.”

“Bethany a Janey,” zašeptala Valerie a stiskla rty. Kdyby šla po ulici a potkala jednu z žen, se kterými se sešla v tamtom domě hrůzy, ani by ji nepoznala. Znala je pouze jako hlasy ve tmě, ale pomáhaly jí zachovat si zdravý rozum. Povzbuzovaly se, vzájemně si v tom pekle dodávaly odvahu a naději. Nicméně s každým dnem, který tam strávila, byly Bethany a Janey stále tišší. Janey utichla docela dvě noci před tou poslední a Bethany až tu poslední noc. Valerie se obávala nejhoršího a podle všeho plným právem.

“Zato ostatní jsou v pořádku,” pokračovala povzbudivě Leigh, když se pustila do splachování hnědavých mydlin. “Jedna nebo dvě byly hodně slabé, ale několikrát se dobře najedly, pár nocí se pořádně vyspaly a daly se zase dohromady.”

“Pár nocí se pořádně vyspaly?” polekala se Valerie a instinktivně se pokusila otočit hlavu, aby se na ni podívala, ale když schytala plný zásah proudem vody ze sprchy do obličeje, rychle hlavu zase sklonila.

“Pardon. Jste v pořádku? Chcete ručník nebo něco na utření očí?” zeptala se Leigh.

“Ne, to je dobrý.” To nejhorší si setřela prsty a potom se zeptala: “Jak dlouho už jsem tady?”

“Omlouvám se, měla jsem vám to povědět,” zamumlala Leigh, zatímco ji oplachovala, a na svět vykoukly už zase blond vlasy. “Tohle je třetí noc, co tu jste.”

“Třetí noc?” Valerie nemohla uvěřit vlastním uším. “Vůbec na nic si nepamatuji, až na to dnešní probuzení.”

“Není divu,” přitakala Leigh. “Hned, jak jste se sem dostala, Dani vám vyčistila ránu a nasadila antibiotika, ale i tak to bylo moc pozdě. Infekce už byla na světě. Až do dnešního rána jste měla horečku. Hotovo,” dodala a zavřela vodu. “Vydržte, podám vám ručník.”

Valerie zůstala poslušně skloněná nad vanou a ždímala si vlasy. Leigh zatím vrátila růžici do držáku a poodešla. Za moment byla zpátky i s ručníkem.

“Děkuji.” Valerie si ho vzala, omotala kolem hlavy jako turban a s notnou úlevou se mohla konečně narovnat.

“Lepší?” otázala se Leigh, jakmile se k ní Valerie otočila.

“Mnohem,” vydechla a myslela to docela vážně. Už se cítila stokrát lépe. Byla si jistá, že až něco sní a vypije, vrátí se skoro úplně do normálu… tedy až na nějakou tu bolest a hojící se bodnou ránu na zádech, řekla si v duchu ironicky. Ale na bolístky byla zvyklá. Od pěti let se věnovala bojovým uměním a krátce poté začala soutěžit. Boule a modřiny u ní byly na denním pořádku.

“Některý z chlapů vám zajede domů pro šaty, ale prozatím se budete muset spokojit s tímto,” odtušila Leigh a roztřepla čistou noční košili, kterou jí přinesla.

Valerie přejela pohledem z košile na Leigh a opatrně se zeptala: “Jak vědí, kde bydlím?”

“Máte to napsané v řidičáku. Když onehdy v noci udělali razii v tamtom domě, našli vaši peněženku. Ale kabelku ne, v kapse bundy ve vaší kleci byla jen portmonka a klíče.”

“Neměla jsem kabelku,” odtušila Valerie a uvolnila se. S šibalským úsměvem dodala: “Takže jste prve vlastně nepotřebovala, abych se vám představila?”

“Ne,” připustila Leigh. “Ale vzájemné představení je přece tak pěkný způsob, jak se dát do řeči.”

Z nějakého důvodu to Valerii rozesmálo. Potřásla hlavou a vzala si košili, kterou jí Leigh podávala. “Děkuji vám.”

“Rádo se stalo,” opáčila Leigh, a když se z vedlejšího pokoje ozvalo klepání, pohlédla na koupelnové dveře. “To bude Anders. Ten vykonavatel, který vás našel u domu. Můj manžel ho pověřil vaší ochranou, dokud nechytí psance, který vás a ostatní ženy unesl,” vysvětlila a pak se zakřenila a dodala: “Je tady, aby vám dělal osobního strážce.”

Valerie se jejímu popíchnutí pousmála, ale zeptala se: “Vykonavatel? Pořád to slovo používáte. Myslíte policista, viďte? Nebo je to červenokabátník?”

Leigh viditelně zaváhala a pak zavrtěla hlavou: “Ne, není příslušníkem policie ani Královské kanadské jízdní policie. Jde o speciální jednotku, která se zabývá takovými případy, jako je ten váš.” A dříve, než mohla Valerie položit další otázku, dodala: “Zatímco jste se koupala, zašla jsem dolů a požádala jsem ho, aby vám přinesl trochu polévky. Celou dobu jste tady u nás nic nejedla. Musíte šilhat hlady.”

Přikývla. Nejenže nejedla ty tři dny, co proležela v horečkách, odmítala jíst už čtyři dny předtím, aby se vyhnula drogám, které přidávali do ovesné kaše. Nestěžovala si. Zabralo to a byla volná, ale jedna z bolestí, kterými strádala, rozhodně bylo hryzání hladu.

“Pustím ho dál. Až budete hotová, přijďte za námi,” řekla Leigh s rukou na klice. “V šuplíku napravo vedle umyvadla je hřeben.”

Valerie počkala, dokud se za ní nezavřely dveře, potom shodila ručník a přetáhla si půjčenou noční košili přes hlavu. Měla sice mraky otázek, ale většina z nich mohla počkat, dokud se nenají. Neměla ponětí, pro jakou speciální jednotku pracoval ten Anders ani Leighin manžel, ale očividně je poslal dispečer z linky 911, v reakci na její telefonát. Nebo možná nejprve zasáhla policie, a když se ukázalo, že jde o únos, převzali to tihle vykonavatelé. Únos je federální zločin, že ano? Nebo jenom ve Státech?

To je ostatně jedno. Je na svobodě a v bezpečí. Ostatní holky jsou na svobodě a v bezpečí. Má strašný hlad a jinak může všechno počkat, dokud se nenají.

Valerie došla k umyvadlu a zadívala se na svůj odraz. Tvář měla bledou, ale v pohodě. Zato krk, ten tedy vypadal. Pravou stranu pokrýval obrovský, sytě rudý strup. Na levé straně byla druhá, málem už zahojená rána.

Suvenýry z domu hrůzy, pomyslela si nevesele a přála si mít šátek nebo nějakou šálu, aby je mohla zakrýt. Ale nemám a přáním si je nevykouzlím, takže bude nejlepší, nelámat si s tím hlavu, řekla si a stáhla ručníkový turban. Mokré, rozcuchané vlasy se jí svezly na ramena. Mrkla do zásuvky, jestli je tam hřeben, o kterém se zmínila Leigh. Ležel přesně tam, kde slíbila, že bude. Pročesávala si vlasy, dokud nepřestaly připomínat vrabčí hnízdo a nespadaly jí v rychle schnoucích vlnách kolem tváře na krk. Nebyly stejně dobré jako šátek, ale skrývaly valnou část krku a spolu s ním i zranění.

Dospěla k názoru, že lepší už to nebude. Otočila se a otevřela dveře, aby se vrátila do ložnice, ale na prahu se zastavila. Leigh stála u stolu u okna, z podnosu brala misky a lžíce a prostírala je před obě židle. Ale byl to ten vysoký muž v černém, to on ji doslova přimrazil ve dveřích. Mlčky sledovala, jak přináší třetí židli z druhé strany postele, aby ji přistavil k těm dvěma u stolu. Všímala si, že má útlé boky a úzký pas, zato poměrně mohutné paže a hrudník že napínají obtažené tričko. Dostalo se mu jedné z těch nádherných postav, které sochaři tak rádi vytesávají z mramoru, a agentury najímají, aby předváděly plavky a spodní prádlo. Dovedla si ho představit, jak leží na pláži, kůži lesklou mlékem na opalování, rty roztažené do širokého úsměvu a ty obrovské krásné oči roztančené živočišnou radostí ze života.

Nevěděla, proč jí ten obrázek vůbec vytanul na mysli. Právě teď měl fešák s podnosem k úsměvu hodně daleko. Ve skutečnosti měl tvář bezvýraznou a poněkud ponurou.

Leigh hovořila o Andersovi, a tak předpokládala, že to je on. Ale nečekala, že bude stále tady. Čekala, že přinese polévku a odejde, ale vypadalo to, jako by se k nim měl připojit.

“Tady jste,” přivítala ji vesele Leigh, a když se na ni Valerie podívala, ukázala na místo naproti sobě. “Honem se pojďte posadit, dokud je polévka teplá.”

Valerie došla k židli a zastavila se za ní. Její pozornost patřila misce, kterou postavila Leigh na prostřený stůl. Zřejmě v ní byla hovězí polévka, poctivá a hustá, s bramborami, mrkví, tuřínem a patrně domácími nudlemi. Voněla úžasně a hlodavec ve Valeriině břiše zečtyřnásobil úsilí.

Spolkla sliny, které se jí jako na povel nahrnuly do pusy, a pohlédla na muže. Přinesenou židli postavil mezi tu její a Leighinu.

“Tohle je Anders,” představila ho Leigh, sama zatím vzala z podnosu sklenici mléka a položila ji vedle Valeriiny misky.

Valerie kývla muži na pozdrav a ten jí kývnutí oplatil.

Leigh na to mlčenlivé pozdravení zvedla jedno obočí, pak potřásla hlavou a řekla: “Posaďte se a jezte, Valerie. Musíte padat hlady.”

Třetí pozvání nepotřebovala. Posadila se, a když přešel Anders za její židli, aby jí přistrčil sedačku pod prdelku, polekaně se ohlédla. Bylo to staromódní, galantní gesto. Nevzpomínala si, že by ho kdy viděla někde jinde než ve starých filmech. Rozhodně ho nikdy nezažila na vlastní kůži, až dodnes… a z nějakého důvodu ji trochu znervóznělo.

“Děkuji,” zamumlala, a když její hlas zazněl poněkud chraplavě, upadla navíc ještě do rozpaků.

Anders místo odpovědi jenom něco zabručel a Leigh našpulila rty a suše řekla: “Je to muž mála slov.”

Valerie se křivě usmála a obrátila pozornost k plné misce před sebou. Linuly se z ní ty nejlahodnější vůně, a její žaludek netrpělivě kručel a splétal se do vánočky, jen aby už se pustila do jídla. Nabrala si lžíci voňavého pokrmu a zvedla ji ke rtům, aby ochutnala. Když se jí po jazyku rozlila jeho chuť, málem se rozplakala štěstím. Polévka byla poctivá a tak dobrá. Každopádně domácí. Nadšeně se do ní pustila.

“Zpomalte, ženská,” zasmála se Leigh o chvíli později. “Nesmírně mě těší, že vám tolik chutná moje kuchyně, ale nějakou tu chvíli jste nic nejedla. Když toho spořádáte moc a moc rychle, váš žaludek by to nemusel zvládnout strávit.”

Valerie se zaksichtila, ale odložila na moment lžíci, aby nechala jídlo slehnout. Při čekání upila trochu mléka, což neudělala od doby, kdy byla ještě malá, ale usoudila, že to nemůže být na škodu. Mléko je zdravé, že ano? Naneštěstí nebývají zdravé věci zrovna nejchutnější. Ona osobně o tu bílou věc tedy rozhodně nestála a po jediném doušku postavila sklenici zpátky na stůl.

“Valerie?”

“Hmmm?” tázavě pohlédla na Leigh.

“Ostatní ženy dostávaly jedno jídlo denně. Ale když vás Dani prohlížela, podle všeho dospěla k názoru, že jste nějakou dobu vůbec nic nejedla.”

“Jednou denně jsem dostávala ovesnou kaši a ovoce jako všechny ostatní,” řekla zvolna. “Ale došlo mi, že ovesná kaše obsahuje drogy, kterými nás udržovali v apatii, tak jsem přestala jíst. Ta noc, kdy jsem vytočila 911, byla čtvrtá, kdy jsem se postila.”

“A oni vám dovolili prostě nejíst?” zajímalo Leigh.

Valerie se nevesele zasmála. “Holky mě varovaly, že když to nesním, Igor mě nakrmí násilím, tak jsem denní porce schovávala do své bundy zmuchlané v rohu klece.”

“Aha, tím se to vysvětluje,” poznamenala Leigh pobaveně, a hned svá slova objasnila: “Jeden vykonavatel povídal, že vaše bunda byla… ehm… znečištěná. Myslel si, že to jsou zvratky. A ona to byla ovesná kaše.”

Valerie přikývla.

“Igor na nic nepřišel?” otázal se Anders.

Pohlédla na něj, překvapená jeho hlubokým sexy hlasem. Neměla bych být, protože k němu perfektně pasuje, pomyslela si, a pak se vrátila k polévce a znovu se chopila lžíce. “Zůstat tam déle, časem by to zjistil. Kaše začínala zavánět.”

Přikývl a požádal: “Povězte nám o Igorovi.”

“Andersi, nechej ji v klidu najíst,” vložila se do toho Leigh, naštvaným tónem. “Vyslýchat ji a tahat z ní informace můžeš později.”

“To je dobrý,” vyhrkla Valerie. Sice si nemyslela, že má mnoho informací, které by jim mohly pomoci, ale pokud ano, a povede to k dopadení Igorova šéfa, byla ochotná odpovídat včil hned teď.

Otočila se na Anderse a moment na něj tiše koukala. Zblízka byl ještě pěknější. Nejen jeho tělo by na lesklých stránkách módního žurnálu bylo pastvou pro oko, ale i tvář stála za pohled… nebo i víc. Pleť barvy Moccacina, bílé kávy s čokoládou, dokonalá a bezchybná. Oči veliké a krásné, a jako by mu v duhovkách plavaly zlaté šupinky, přestože si byla jistá, že šlo o světelný klam a ve skutečnosti byly ty flíčky světle hnědé. Také rty měl pěkné, plné a vypadaly hebce a měkce. Ačkoli byly jedinou věcí, která na tomto mužském vypadala měkce. Každopádně posiloval, jak si nemohla nepovšimnout. Hruď měl vyrýsovanou, pod obtaženým tričkem se mu vlnily vypracované svaly. Ramena široká, paže svalnaté a břicho ploché. Začala být zvědavá, jak asi vyhlížel zezadu. Nicméně už tušila, že ani jeho dva kmínky nebudou k zahození. Rozhodně se tomu sochaři seshora moc povedl.

Polekaná směrem, kterým se ubírala její mysl, si odkašlala a zahleděla se do talíře. Horko těžko se snažila poshánět si myšlenky dohromady. O čem jsme to probůh mluvili?

“Jsem si jistá, že popis Igora těch pár minut, co nám potrvá dojíst polévku, klidně počká,” ozvala se mírně Leigh.

“Aha,” hlesla s úlevou, neboť to stačilo, aby paměť naskočila. Chtěl se dozvědět něco o Igorovi, uvědomila si, a hned zvedla hlavu a zadívala se na Anderse. “Proč potřebujete jeho popis? Měli jste se na něj podívat. Byl to ten mrtvý chlap na zemi v ložnici.”

Když si Anders jen mlčky vyměnil pohled s Leigh, napjatě poposedla dozadu. “Je přece mrtvý, že ano? Zabila jsem ho. Alespoň si to myslím. Měl tam ležet na podlaze.”

Anders, opět mlčky, zavrtěl hlavou, zatímco Leigh poznamenala: “Jeho šéf ho musel vzít s sebou.”

“Proč? Jenom by ho to zdrželo. Nenamáhal by se tím. Ledaže by nebyl Igor mrtvý.” Zamračila se. Tato eventualita se jí ani trochu nezamlouvala. Nikdy by si nepomyslela, že by někdy chtěla někomu ublížit, natožpak ho připravit o život. Ale po zážitcích v domě hrůzy si začínala myslet, že mohou existovat lidé, kteří si prostě nezaslouží žít. Bylo to hrozné?

“Třeba byl ten Igor skutečně mrtvý a šéf ho vzal s sebou, protože by identifikace odhalila jeho vlastní identitu,” napadlo Leigh.

“Jak jste ho zabila?” otázal se Anders, a z nějakého důvodu tou otázkou Leigh vyprovokoval, protože po něm šlehla ostrým pohledem.

“Zabodla jsem mu kolík— bodla jsem ho ulomenou nohou tamté rozbité lavičky,” odpověděla a dodala: “Jsem si naprosto jistá, že jsem trefila srdce.”

“Potom jste zavolala na linku 911?” ujistil se Anders, a když přikývla, pokračoval: “A jeho pán se vrátil během tohoto telefonátu. To mohlo být maximálně tak o pět minut později.”

Při slovu pán zvedla Valerie obočí, ale opět přikývla.

Leigh si s Andersem vyměnila další pohled, načež prohlásila: “V tom případě si jsem jistá, že je mrtev.”

Ta ženská byla mizerná lhářka. Bilo do očí, že si tím vůbec nebyla jistá, ale Valerie neměla ponětí, jak by to mohlo být možné. Ledaže by všechno, čeho byla svědkem, a veškerá podezření, o kterých mluvily holky, byla pravda. Upír? Ale to je směšné. Nebo není?

“Vaše spoluvězeňkyně povídaly, že jste k nim zavítala deset dní před zavoláním na 911,” ozval se Anders, a tím jí zabránil dál rozvíjet tuto myšlenkovou linii… což bylo evidentně dobře. S naprostou jistotou totiž věděla, že tudy vedla přímá cesta k šílenství.

Přikývla na otázku a sklopila oči k polévce. Zírala na kousky hovězího a brambor napůl ponořených v hustém vývaru. “Také jsem to tak spočítala. Deset dní.”

“Kde a kdy vás chytil?” zeptal se Anders.

“Ve středu v deset večer. Venčila jsem před spaním Roxy a…” Při vzpomínce na psa jí selhal hlas. V domě hrůzy si navzdory vlastní situaci věčně dělala starosti, co s ní asi je, ale tohle bylo poprvé, co si na fenku německého ovčáka vzpomněla poté, co se probudila tady. Sotva si to uvědomila, začalo ji hryzat svědomí. Jestlipak Roxy někdo našel a ty dva týdny krmil?

“Raději bych ji měla jít hledat,” řekla a odstrčila židli.

“Koho?” nechápal Anders.

“Roxy,” objasnila Leigh, když vstal a postavil se před Valerii, jen co se zvedla na nohy.

Valerie zírala na hradbu, která byla Andersovou hrudí. Zčistajasna brala na vědomí, že moc hezky voní, a ta jeho hruď je fakt neuvěřitelně široká, těsné tričko zdůrazňuje obliny svalů a— proč je tu najednou takové teplo, zauvažovala, když se přes ni přelila horká vlna. Dostala strach, že ta horečka možná ještě úplně nepřešla, takže si ani nevšimla, že také Leigh vstala a obešla stůl, dokud se nedotkla její paže se slovy: “To nemůžete.”

Vděčná za vyrušení se obrátila k Leigh, ale zmateně se zeptala: “Co nemůžu?”

“Jít hledat Roxy. Zatím ještě nejste ve stavu, abyste někam chodila. Potřebujete odpočívat a nabírat sílu,” objasnila Leigh.

Roxy, vzpomněla si Valerie. Jak jen jsem mohla zapomenout na Roxy? Zamračeně zatřepala hlavou. “Dva týdny je někde venku, Leigh. Mohlo se jí něco stát. Mohla skončit v útulku. Co když ji tam uspí nebo tak něco?”

“Neuspí,” okřikla ji Leigh a postrčila Valerii zpátky na židli. “Měla známku, viďte? Možná dokonce štítek s vaším jménem na obojku? Poznali, že má domov, a určitě vás hledali.”

“A nenašli mě. Měla bych—”

“Nemáte žádné šaty, Valerie,” upozornila ji trpělivě. “A jste vyšší než já. Nic z mého šatníku vám nepadne. Momentálně uděláte nejlépe, když zůstanete sedět, najíte se a naberete síly. Zatímco budete baštit, sama obvolám zvířecí útulky. Pusťte se do jídla,” zvýšila hlas, když Valerie nesáhla hned po lžíci. Nečekala, až poslechne, místo toho se obrátila a nakázala: “Andersi, dohlédni na ni, ať to sní. Já jdu telefonovat.”

3. KAPITOLA

Anders sledoval, jak se Valerie dívá za Leigh, odcházející z místnosti. Tvářila se ustaraně a nespokojeně. Očividně měla svou psí kamarádku ráda a vůbec ji netěšilo, že se nemůže zúčastnit jejího hledání. Klouzal po ní pohledem a všímal si, že vlasy jí už téměř uschly a nyní spadají v měkkých, zlatých vlnách okolo obličeje. Čistého obličeje, ani to mu neušlo. Nespatřil Valerii od chvíle, kdy ji dopravil do Lucianova domu. Tenkrát byla umazaná od hlíny, a nyní zjistil, že se pod ní ukrývaly velmi krásné, jemné rysy.

A jaké měla neuvěřitelné oči: široké, téměř smaragdově zelené, lemované vějířky dlouhých, hustých řas. K tomu pikantní nosík a skutečně kouzelné rty: plné a našpulené, jako drobounké, světle růžové polštářky, které potřebovaly políbit. Krása krás.

“Mám něco na tváři?”

Zamžikal a uvědomil si, že byl přistižen při očumování. Zavrtěl hlavou, uhnul očima, ale pak je přesunul zpátky k ní a ukázal na misku. “Jezte.”

Valerie vzala do ruky lžíci, ale jíst nezačala. Jenom si s ní hrála, okusovala si rty a vrhala pohledy na dveře. Tipoval, že myslí na svého psa.

S povzdechem lžíci zase odložila. “Obávám se, že už nemám hlad. Chci říct, je to moc dobré, ale ta polévka je strašně hustá, vlastně je to spíš ragú, a já toho poslední dobou moc nesnědla. Měla bych mít hlad, hlad jako vlk. Vždycky jsem měla zdravou chuť k jídlu a…” Odmlčela se, skousla si ret a zamumlala: “Pardon. Žvaním. Bojím se o Roxy.”

Anders sebral prázdnou misku a sklenici po Leigh a vrátil je na podnos. “Napijte se mléka a dovyprávějte mi průběh noci, kdy jste byla unesena.”

Přikývla, ale nespustila hned. Místo toho se zatvářila zamyšleně a on tušil, že se v duchu vracela do okamžiku, kdy ji unesli. To ho polekalo. Nedokázal ji číst ani kontrolovat. Jestli ji vzpomínka na únos rozruší až k hysterii, nebude jí schopen vklouznout do mysli a uklidnit ji. Právě si v duchu říkal, že by mohlo být lepší počkat na Leigh nebo na někoho jiného, kdo by s ním byl při výslechu, než začne klást tyto otázky, když se konečně dala do řeči. K jeho veliké úlevě měla naprosto klidný hlas.

“Všechno se to stalo velmi rychle. Dokonce si ani nejsem jistá, k čemu přesně došlo. Vzpomínám si, že se Roxy najednou zastavila a rozštěkala se, a pak jsem ucítila, že mě někdo popadl…” Zmlkla a Anders ji pečlivě pozoroval. V rychlém sledu se jí na tváři vystřídalo několik výrazů. Mimo jiné strach, úzkost a zlost. Nakonec nešťastně řekla: “Myslím, že Roxy kopl. Pamatuji si, že zakňučela bolestí, a pak si mě přitáhl k sobě a…”

Znovu zaváhala a on ji podezříval, že se snaží rozhodnout, co mu má říct a co ne. Bezpochyby měla pocit, že kdyby se zmínila o tesácích a o svém kousnutí, mohl by si myslet, že je blázen. Nijak ho nepřekvapilo, když nakonec potřásla hlavou a spustila: “Pak už jenom vím, že jsem se probudila v kleci, úplně potmě. Krvácel mi krk a byla jsem slabá a dezorientovaná. Nic jsem neviděla, ale nahmatala jsem mříže mé klece a uslyšela vzlykat nějakou ženu. Zavolala jsem a…” Na okamžik zavřela oči předtím, než pokračovala: “Odpovídaly jedna po druhé, vyděšené hlasy ve tmě. Cindy, Bethany, Janey, Kathy, Billie a Laura. Na každou noc v týdnu jedna.” Polkla a pohlédla mu do očí. “Leigh mi pověděla, že Bethany s Janey to nezvládly.”

Bylo to spíš konstatování než otázka, ale stejně přikývl a potvrdil, že je to pravda.

Valerie se na sedačce svezla níž a schoulila se do sebe. Vypadala víc rezignovaně než co jiného, když mu vyprávěla: “Tu noc, kdy jsem dorazila, zněly obě hodně vysíleně. A den ode dne se to jen horšilo. Byly tam nejdéle a nebyly na tom dobře. Myslím, že právě proto je ten první týden, co jsem tam strávila, nevzali nahoru. Od mého únosu uplynulo teprve pět dní, když odvedli nahoru mě.

“Zpočátku jste jedla?” zeptal se, ale pomyslel si, že jíst musela. Strávila tam deset dní. Kdyby celou dobu nevzala nic do úst, neměla by sílu na to, co nakonec udělala.

Přikývla. “První denní dávku ovesné kaše a ovoce roznesli následující noc po tom, co jsem se probrala v kleci. Alespoň hádám, že mezi tím uplynul celý den a noc.” Pokrčila rameny. “Jakmile rozdal misky, odvedl Igor nahoru Cindy. Ptala jsem se, proč ji odvádí a kam ji bere, ale nechtěly o tom mluvit a řekly mi jenom to, že prý mám jíst, jinak mě Igor nakrmí násilím. Byla jsem vyhladovělá, tak jsem jedla.”

Zašklebila se. “Potom jsem najednou měla všechno rozmazané. Vím, že se vrátil, a zatímco byla Cindy pryč, vyčistil její klec. Ale nemyslím si, že by odnášel misky, dokud nepřivedl Cindy nazpět. Nejsem si jistá. Jak už jsem říkala, všechno tonulo v jakési mlze, a já nechtěla nic, než spát.” Potřásla hlavou. “Mělo mi dojít, že za to mohla ta kaše. Že byla říznutá drogami, ale tehdy jsem si myslela, že vyčerpání a ustavičné spaní zavinila ta rána na krku.”

Anders kývnul. “Kdy jste přišla na to, že v jídle jsou drogy?”

Ponuře se usmála. “Po mé první noci venku.”

“Noci venku?”

“Tak jsme tomu říkaly. Noc venku z klece. Ne celá noc, ve skutečnosti jen pár hodin,” pokrčila rameny. “Pět nocí po mém příchodu dostaly misku všechny kromě mě. Mě odvedli nahoru.”

Znovu se odmlčela, tentokrát zadržela dech, a Anders se napjal. Bál se, že tyto vzpomínky by už na ni mohly být moc, ale za chvilku hlasitě vydechla a pokračovala: “Obvykle v krizích neztrácím klid. Chci říci, pracovat na veterinární klinice může být občas stejně stresující jako práce na pohotovosti v lidském špitále. Vozí k nám třeba psy, které porazilo auto, měli jinou nehodu nebo onemocněli, no a my jim musíme být schopní adekvátně pomoct. Nemůžeme vyšilovat nebo se zhroutit.”

“Samozřejmě,” odtušil, když zůstala zticha. Zřejmě ji to povzbudilo.

“Když pro mě Igor přišel, od posledního jídla uplynulo dvacet čtyři hodin a tou dobou už musely drogy přestávat působit, ale pořád jsem byla z formy. Postihlo to mé vidění nebo možná mozek,” zamumlala pochmurně. “Ať už to bylo cokoli, všechno se zdálo zkreslené, sluch se mi ztrácel a zase vracel jako špatně naladěná rádiová stanice. A emoce jsem měla podivně vyšroubované, popletené a vykolejené. Ale ze všeho nejhorší bylo to, že jsem docela přišla o koordinaci a nemohla jsem si vybavit absolutně nic ze svého výcviku bojových umění. Jako by všechno, co jsem celé roky pilovala a procvičovala, prostě jen tak zmizelo.”

Znělo to, jako by tím byla zmatená a možná se dokonce cítila trochu zrazená, poznamenal v duchu Anders. Pokoušel se vymyslet, co by mohl říct, aby se cítila lépe, ale dřív, než na něco přišel, Valerie unaveně navázala: “V době, kdy mě dostal Igor do patra, násilím vykoupal a navlékl do bílého hedvábného županu, zbyla ze mě úplná troska. Z mého obvykle tak klidného a racionálního já nezbylo, ani co by se za nehet vešlo. Když mě vyvlekl z koupelny do pánovy ložnice, byla jsem jen uzlíček syrových emocí a hrůzy. Byla jsem si jistá, že mě čeká znásilnění. Chci říct, proč si držet sedm ženských, když ne kvůli znásilnění, že ano? Žádní muži ve sklepě nebyli. Takže bude muset jít o znásilnění. A to mě rozzuřilo, protože mu nebudu schopná zabránit. Neměla jsem prostředky ani koordinaci, abych se bránila.”

A zuří pořád dál, usoudil. Viděl, jak bezmocně svírala ruce v pěst. Úplně jí zbělely kotníky.

“Igorův šéf měl oblečený rudý sametový župan a rozvaloval se na obrovské posteli na hromadě polštářů jako nějaký paša či co,” popisovala, a najednou to znělo znechuceně. “Prala jsem se, ale… zatraceně, Igor byl velkej chlap. Kolos. A taky super silák. V tom okamžiku nebylo úniku.”

Když se opět odmlčela, trpělivě čekal. Ale tentokrát se jí ve tváři odrážel obrovský boj. Nemusel jí číst myšlenky, aby poznal, že svádí vnitřní bitvu, co dalšího mu říci. A nešlo o to, že by byla znásilněna. Věděl, že nebyla. Jakkoli nedokázal přečíst Valerii, čtení ostatních žen, které byly uvězněny spolu s ní, mu nedělalo žádné problémy. Během noci venku zažila každá z nich totéž, tudíž nepochyboval, že ona také. Krom toho ji Dani důkladně vyšetřila. Nebyla znásilněna. Ale byla terorizována a pokousána. Ten, koho by nazvala upírem, jí zle zrasoval krk. Ale těžko mu o tom poví. Žádná z žen to nevypustila z pusy. Všechny tvrdily, že byl blázen. Že si myslel, že je upír. Že měl falešné zuby nebo možná nůž, a nějak jim doničil krk.

Anders nepochyboval, že by Valerie vypověděla totéž. Dílem proto, aby nevyzněla pomateně, a dílem proto, že vyslovit pravdu pro ni bylo nesnesitelné. Její mysl prostě nedokázala akceptovat, že takové věci existují. Pro většinu smrtelníků to bylo příliš příšerné, než aby o tom vůbec přemýšleli… a to mu dělalo obrovské starosti. Pokud nedokáže přijmout fakt, že upíři existují, nikdy ji nepřesvědčí, aby se stala jeho životní družkou.

Ozvalo se otevírání dveří a oba se na ně automaticky podívali. Vracela se Leigh.

“V žádném ze zvířecích útulků není,” oznámila, zatímco se kolébala ke své židli u stolu. “Tak jsem zavolala Lucianovi. Jeden z jeho mužů vyrazil do vašeho domu, aby vám přivezl nějaké oblečení. Prý mu dá za úkol obejít sousedy. Jsem si jistá, že ji někdo poznal a vzal k sobě domů, než se vrátíte. Najde ji a přiveze vám ji sem.”

“Děkuji vám,” řekla tiše Valerie, ale dělalo jí starosti, co si počne, jestli Roxy u žádného souseda nebude. Co když ji kopanec, kvůli kterému zakňučela, zabil?

“Dobrá zpráva je, že nemůže být mrtvá,” pokračovala Leigh. “Jinak by ji přivezli do některého z útulků k likvidaci, a to by mi tam pověděli.”

“To je pravda,” přitakala pomalu Valerie a cítila, jak se z ní napětí částečně vytrácí. Je-li Roxy naživu, najde ji. Ještě jako štěněti jí nechala implantovat čip. Pokud ji nebude mít žádný ze sousedů, zavolá a nechá čip vysledovat.

“No a teď, z čehopak jsem vás vyrušila?” otázala se vesele Leigh.

“Valerie mi vyprávěla, co se stalo,” odtušil potichu Anders, potom na ni pohlédl a připomněl: “Igor vás přinutil vykoupat se a obléknout si bílý župan?”

“Správně,” zamumlala. V duchu se vrátila zpátky do té ložnice a k hrůze, že bude znásilněna. Nebyla. Ale to, co se událo, bylo téměř stejně hrozné. Jakmile se ocitla na dosah, Igorův pán ji chytil za jednu ruku poletující vzduchem a vytáhl z obrovy náruče k sobě do postele.

Zpočátku ji jen pevně držel a krutě se smál jejímu zděšenému vzpírání. Ale pak si s ní pohrával. Hrál si s ní tak, jak si kocour pohrává s myší. Nechal ji, ať si myslí, že se osvobozuje, že by mohla uprchnout, pak ji chytil a hodil zpátky na postel. A rozesmál se ještě víc. Vypadalo to, že ho psychické mučení náramně baví, ale když její odpor zeslábl, hrátky ho unavily. Popadl ji za zátylek, přitáhl si na klín, usmál se do popelavě zbledlé tváře a otevřel pusu. Ukázaly se veliké, špičaté tesáky.

Vyděsila se a propadla panice. Bylo to jako nějaká noční můra, ovšem za plného vědomí. Vlastně si dlouho nebyla jistá, jestli nesní. Ale pak se jí těmi tesáky zahryzl do krku, a mučivá bolest ji bleskově přesvědčila, že to není žádný sen. Zvuky sání a mlaskání doprovázející odčerpávání životadárné tekutiny tomu jen dodaly další rozměr. Ano, to, co zažila, byla noční můra se vším všudy. Barevná a se surround zvukem.

Alespoň si myslela, že to zažila. Když druhého dne přišel Igor rozdat misky s ovesnou kaší, a ona se probudila ve své kleci, přesvědčila sama sebe, že to bylo bláznění. Směšná halucinace vyvolaná hrůzou, vyčerpáním a situací.

Uvědomila si, že Anders s Leigh čekají, až jim něco poví, a tak ze sebe bleskově vysypala: “Po koupeli mě oblečenou do županu vzal Igor ke svému šéfovi. To byl praštěný magor, rádoby upír, který mi falešnými tesáky ohryzal a potrhal krk.”

Na moment se odmlčela, zaregistrovala výměnu pohledů mezi Leigh a Andersem, ovšem tohle ji nijak extra nepřekvapilo. Zato ji překvapilo, že stereo nevyvřískli: “Falešnými tesáky?”

Protože však zůstali zticha, navázala: “Tu noc, co mě unesl, jsem ztratila hodně krve, ale tentokrát to bylo horší. Omdlela jsem, a když jsem se probrala, byla jsem v kleci a Igor roznášel další noční kaši a odváděl zase Cindy.” Při vzpomínce na Cindy sevřela rty. Mezi vzlyky žebronila, aby ji tam nahoru znovu nebral. Prý už to nesnese. Prosila, aby ji prostě zabil.

Valerie polkla a zatlačila ty vzpomínky do pozadí se slovy: “Neměla jsem hlad a stejně jsem byla příliš slabá, abych třeba jen kousala, ale nechtěla jsem být krmená násilím. No a tak, jak už jsem říkala, vysypala jsem misku do bundy a zastrčila ji do rohu. Potom jsem se prostě stočila do klubíčka a spala, dokud příští večer nepřišel zase s jídlem. Tou dobou už jsem se cítila lépe, trochu silnější, dokonce jsem měla hlad, ale navíc jsem poprvé od noci, kdy mě unesli, měla čistou hlavu. Tak mi došlo, že nám dávají do jídla drogy,” vysvětlila.

Tehdy se také rozhodla, že zaprvé: drogy si ošklivě zahrály s jejím vnímáním. Ve skutečnosti žádné tesáky neviděla a pravé už vůbec ne. A zadruhé: dokud bude v kleci, nebude jíst. Vyhne se jídlu, aby se vyhnula drogám a měla všech pět pohromadě, až ji zase vezmou na noc ven, a pak zdrhne.

Odkašlala si a pokrčila rameny. “Tak jsem přestala jíst. Vypila jsem vodu, protože ta byla v lahvích a nezdála se říznutá drogou. Ale jídlo jsem pořád sypala do bundy a strkala do kouta klece.”

“A ten Igor si toho nevšiml?” zajímala se Leigh.

“Ne, ale za den, za dva by to zjistil. Stará kaše začínala páchnout.” Pár věcí si nechala pro sebe, včetně toho, co jí pověděly holky. Prý si jsou jisté, že jim Igor umí číst myšlenky. Proto pokaždé, když přišel, v duchu ustavičně odříkávala texty písniček. Ke konci bylo těžké soustředit se natolik, aby si vybavila slova. Měla takový hlad… a pokoušet se jednou částí mysli připravovat plán útěku, zatímco druhou recitujete básničku, je po čertech těžké. Jediné, co ji nutilo pokračovat, bylo pomyšlení na Bethany a Janey. Jejich neustálé mlčení jí nahánělo strach. Také však kalkulovala s tím, že jejich stále se zhoršující stav přinutí Igora, aby je v dalším kole přeskočil, a přesně to udělal. Vynechal i Lauru, která na tom sice nebyla stejně špatně jako ony, ale začínala ztrácet chuť k životu. To bylo nejspíš jediným důvodem, proč její plán nakonec vyšel. Nebyla si ani trochu jistá, že by měla dost síly ho zrealizovat, kdyby musela zůstat bez jídla další noc a den.

“Takže jste uprchla, protože jste nejedla zdrogovanou potravu,” přikývla Leigh. “Velice chytré.”

“A protože jsem Igora zaskočila. A hlavně měla velikánské štěstí,” odtušila pragmaticky. Uvažovala o tom, co by asi bylo, kdyby se pod ní nezbortila lavička a zbraň jí doslova nepadla pod ruku. Nebo kdyby ji hodil kus vedle ní. Nebo kdyby minula… Vážně, bylo to obrovské štěstí v neštěstí. Na závěr těm dvěma vylíčila, jak mu vystříkla šampon do obličeje a zlomenou nohu lavičky pohotově použila k jeho probodnutí.

“Jak jste skončila ve křoví?” zeptal se Anders, když se znovu odmlčela.

Valerie na něj pohlédla a teprve nyní si povšimla, že zatímco pro ni a pro Leigh přinesl jídlo i pití, sám neměl nic. Mračila se kvůli tomu, když odpovídala: “Hned jak přišel domů Igorův šéf, vyvěsila jsem telefon a odešla oknem. Ale byla jsem zraněná, a tak jsem se zmohla s bídou na to, že jsem se odplazila nějakých deset stop podél domu a překulila se pod keře chvilku předtím, než jsem omdlela.”

“Tak dost. To by stačilo. Nepříjemných řečí už bylo ažaž,” prohlásila náhle Leigh. “Nejvyšší čas na trochu relaxace a—” zmlkla uprostřed věty, když uviděla Valeriinu misku. “Nedojedla jste polévku.”

“Obávám se, že jsem plná,” omluvila se Valerie a rychle dodala: “Ale bylo to moc dobré. Děkuji vám.”

Leigh přikývla, a pak ukázala na mléko, ze kterého ubyl sotva doušek. “Na mléko vás dvakrát neužije, viďte?”

“Ne. Pardon. Nikdy jsem o ně moc nestála. Ani jako malá.”

Paní domu znovu přikývla a vstala. “Tak pojďme dolů. Najdeme vám k napití něco jiného. Musíme vám co možná nejvíc doplnit tekutiny. A můžeme si to pak vypít na verandě. Po tom, co jste takovou dobu trčela v kleci, vám udělá čerstvý vzduch náramně dobře. A my tu máme krásnou zastíněnou verandu, kde si můžeme pěkně užít dnešní slunečný den.”

Valerie vstala a sáhla po své misce a sklenici a strnula, protože místo toho vzala omylem za ruku Anderse, který se shodou okolností současně natáhl, aby udělal stejnou věc. Chvíli stála naprosto nehybně, zatímco jí v prstech jiskřil jakýsi podivný elektrický výboj, a pak vyhledala Andersovy oči. Měl skloněnou hlavu a upřeně hleděl na desku stolu. Nedokázala říci, zda zažíval totéž. Skousla si ret, odtáhla ruce, čímž přerušila kontakt, a on spěšně položil nádobí na podnos a ten zvedl ze stolu.

“Pojďte,” vyzvala je vesele Leigh.

Valerie polkla, a když nastávající matka vykročila ke dveřím, rychle ji následovala.

“Abych vám pravdu řekla, sama trochou čerstvého vzduchu nepohrdnu,” dodala suše Leigh, když vyšla na chodbu. “Můj muž s dítětem hrozně nadělá a poslední tři týdny mi málem nedovolil vystrčit nos z domu. Má nahnáno, abych nezačala rodit v autě nebo tak něco.”

Pronesla to bezstarostným tónem, jako by ta představa byla prostě směšná, ale jak tak za ní kráčela po chodbě, dospěla Valerie k názoru, že nemá tomu tatínkovi jeho obavy nijak za zlé. Leigh vypadala zralá k prasknutí. Nahlas to však neřekla, místo toho se optala: “Kdy máte termín?”

“Minulý týden,” odtušila ironicky Leigh a pohladila se po břiše. “Maličká je stejný paličák jako její táta a dává si klíďo píďo na čas.”

“Víte, že je to holka?” usmála se Valerie.

“Ano,” odpověděla Leigh ve stejnou chvíli, kdy Anders za nimi řekl: “Ne.”

Když Valerie tázavě vytáhla obočí a ohlédla se na něj přes rameno, její pozornost opět upoutala Leigh přiznáním: “Neznáme přesné vlivy ultrazvuku, tak jsme to nechtěli riskovat, ale jsem si jistá, že je to holka.”

“Nikdy jsem neslyšela, že by byl ultrazvuk pro miminka nebezpečný,” konstatovala překvapeně Valerie, právě když dorazili ke schodišti.

“No, jsem si jistá, že pro smrt—”

Zezadu od Anderse se ozvalo varovné zavrčení: “Leigh,” a na místě ji zastavilo.

Mrkla jednou, mrkla podruhé, toporně se usmála a řekla: “Propánakrále, já zapomněla. Mužští nedají jinak, než že se při scházení ze schodů musím pevně držet zábradlí,” jako kdyby to bylo důvodem, proč její jméno tak zavrčel. Potom se ostentativně chytila žbrlení a vydala se dolů se slovy: “Ultrazvuky jsou určitě fajn, ale znáte ty moderní technologie. Jednu chvíli se nám tvrdí, že je to či ono dobré nebo špatné, a pak najednou obrátí na čtyráku a všechno je jinak. Máslo bylo špatné a měli jsme jíst margarín, a pak se ukázalo, že je margarín špatný a měli bychom používat pomazánková másla na bázi olivového oleje a tak dál. A co ty léky, které měly být bezpečné, a pak je zčistajasna stáhli z prodeje, protože po nich těhotné holky v horším případě potrácely a v tom ještě horším rodily děsivě postižená miminka? Opatrnost je matkou moudrosti.”

Valerie řečnou těhotnou následovala a pobaveně špulila rty. Vysypala ze sebe tu tirádu na jeden zátah, a to pěkně prosím bez nadechnutí. Úžasné, pomyslela si.

V příštím okamžiku ji okouzlilo okolí. Ložnice, ve které se probudila, byla hezká a chodba byla prostě chodba, ale v polovině cesty ze schodů si všimla, že se přímo naproti ní nachází dvoupodlažní zeď složená z oken, kolkolem několikerých dvoukřídlých dveří. Za sklem se rozprostírala obrovská zahrada plná stromů, s jezírkem, pagodou a záhony. Byla nádherná a na hony vzdálená tmavému, vlhkému sklepení, kde strávila deset dní.

“Krása, viďte?” odtušila Leigh, která se zastavila dva schody pod ní, aby se sama podívala ven. “Tahle vyhlídka mě nikdy neomrzí.”

“Nedivím se,” poznamenala Valerie tiše. Za pečlivě ostříhaným trávníkem uviděla něco, co aspoň zdálky vypadalo jako nefalšovaný les. “Tohle je zadní trakt domu?”

“Ne, přední,” zavrtěla hlavou Leigh. “Za tamtěmi stromy vede silnice a příjezdová cesta je těsně mimo dohled tady napravo,” ukázala a vysvětlila: “Ten jakoby les je jen dvacet nebo třicet stop hluboký. Opravdický les je za domem. Ten sahá na míle daleko.” Pokračovala po schodech dolů a při chůzi brebentila: “Stromy lemují dům i po stranách, takže se nemusíte strachovat, že by vás snad některý soused zahlédl v mojí noční košili.”

Valerie sklopila oči a podívala se na sebe. Najednou si uvědomila, že zhruba půl hodiny seděla u stolu s naprosto cizími lidmi, jenom v tenké bavlně. Mělo by jí být trapně. Nebylo. Ačkoli nyní se kapku rozpačitě ohlédla na Anderse a přistihla ho, jak očima soustředěně mapuje její postavu oděnou slabou látkou. Ucítila, že rudne.

Prudce se otočila a uháněla za Leigh, která už zdolala poslední schod a zahnula doprava. Valerie dorazila k patě schodů ve stejném okamžiku, kdy se rozezněl zvonek u dveří, jehož ozvěna se teď rozléhala domem. Zírala na velké vstupní dveře, přes jejichž skleněnou výplň bylo vidět nějakého mladíka v černé kůži.

Anders se i s podnosem v rukou mrštně protáhl kolem ní. Odložil ho na stolek vedle schodů a odešel odemknout a otevřít dveře vysokému, usměvavému muži, který nesl kufr a příruční brašnu, nápadně podobné těm jejím.

“Justine!” Leigh se vrátila k patě schodů. “Je to Valeriino oblečení?”

“Ano, ma’am,” zazpíval, vrazil do domu a usmál se na Valerii. Zatímco pokládal zavazadla na zem, očima uznale putoval po její tělesné schránce v noční košilce. “Všechno všecičko, spoďáry počínaje a obuví konče. Marguerite jela se mnou a ujala se vlastního balení,” dodal, a když se napřímil, vrhl na Valerii uklidňující úsměv a znovu ji obhlédl od hlavy k patě. “Já jsem zde jen coby soumar.”

“Spíš coby osel,” utrousil Anders a Valerie překvapením vyprskla smíchy.

“Marguerite?” ožila Leigh a odešla ke dveřím vykouknout ven. “Kdepak je?”

“Zrovna když jsme dorazili, zavolal Julius. Hodila brzdu, aby s ním chvilku vrkala a cukrovala, a mě vyhnala napřed,” požaloval Justin. “Za minutu prý přijde za námi.”

“Jé.” Leigh se usmála na Valerii. “Měla bych připravit čaj. Máte ráda čaj?”

Valerie přikývla.

“Bezva, takže si dáme čaj,” rozhodla a zamířila do zadní části domu se slovy: “Marguerite se vám bude líbit. Je to moje švagrová, no, vlastně je to Lucianova švagrová, a hlavně je to ta prostě nejbáječnější dáma. Páni, to bude bezva… čaj a návštěva na verandě.”

“Nedostane se moc ven,” odtušil pobaveně Justin, když Valerie jen mlčky zírala za šťastně žvatlající hostitelkou.

Pohlédla na něj a neušlo jí, že ten uznalý úsměv jeho tvář stále ještě neopustil, a znovu si ji pečlivě prohlíží, o nedbalkách nemluvě. Když se však Anders najednou sklonil pro zavazadla, která Justin právě položil na zem, obrátila zrak k němu.

“Asi se budete chtít obléknout,” poznamenal, jakmile se narovnal.

“To víte, že ano,” vyhrkla.

Přikývl a prošel kolem ní s kufry ke schodům. “Odnesu vám to do pokoje.”

Když se nadšeně vydala za ním, hodil přes rameno: “Pro změnu buď jednou užitečný, Brickere. Pomoz Leigh s čajem.”

4. KAPITOLA

“Počkám na chodbě,” slíbil Anders, pokládaje bagáž na stůl, u kterého jen před pár minutami seděli.

Už mu na to skoro řekla, že na ni nemusí čekat, ale pak si uvědomila, že pokud nepočká, tak až bude hotová, mohla by mít problém najít ostatní. Neznala tento dům, nevyznala se v něm. A soudě podle délky chodby v horním patře, kterou právě absolvovala, a to hnedle dvakrát, byl obrovský. Proto přikývla: “Děkuji vám,” a Anders ji zanechal o samotě.

Kufr s brašnou měla otevřené a zkoumala jejich obsah ještě dřív, než za ním zapadly dveře. Vidět tolik osobních věcí úhledně naskládaných uvnitř bylo takové zvláštní. Poznávala je, všechny patřily jí, ale po tom, co zažila, jí připadaly jaksi cizí. Přimělo ji to k zamyšlení, jestli tak na ni bude působit všechno.

Potřásla hlavou, vybrala si spodní prádlo, podprsenku, triko a džíny a začala se oblékat. Při tom si vybavila, jak Leigh říkala, že muž, který jí zajel pro oblečení, se také poptá u sousedů na Roxy, ale fenka s Justinem nebyla. Takže ji u nikoho ze sousedů nenašel, uvědomila si a zamračila se. Bude muset objednat po telefonu vysledování Roxyina čipu. Ta myšlenka jí rázem vyhnala z hlavy všechno ostatní. Bleskově se oblékla a vyběhla na chodbu, kde našla trpělivě čekajícího Anderse. Opíral se o zeď, nohy zkřížené v kotnících, ruce založené na hrudi.

“To bylo rychlé,” složil Valerii poklonu, zatímco se napřimoval.

“Ano,” přitakala nepřítomně a vyrazila po chodbě. Sotva s ní srovnal krok, vyhrkla: “Roxy s tím mládencem Justinem nebo Brickerem, nebo jak se vlastně jmenuje, nebyla.” Leigh ho oslovovala Justine, ale Anders mu říkal Bricker. Nebyla si tedy jistá, jak ho má nazývat ona.

“Jmenuje se Justin Bricker,” odvětil potichu Anders. “Ale ne, psa s sebou neměl. Dole se ho přeptám, co zjistil. Jestli je ještě tady.”

Když začali scházet ze schodů, oba se mračili, měli teď o starost navíc. Nicméně se strachovali naprosto zbytečně, Justin Bricker byl stále přítomen. Cestou po chodbě do zadního traktu domu uslyšela mužský hlas.

“Tady je máme,” zaradovala se Leigh, když Anders uvedl Valerii do obývací kuchyně.

Byla situovaná do rozlehlého otevřeného prostoru, který zřejmě zabíral celou zadní polovinu přízemí. Vlastní kuchyně se nacházela nalevo, od jídelny napravo ji dělil dlouhý ostrov s granitovým povrchem, obkroužený polstrovanými křesílky. Co se týče zařízení, převládalo dřevo a zemité odstíny. Stejně jako v přední části domu, i zde venkovní zeď tvořilo z větší části sklo. Francouzská okna po obou stranách vedla na krytou verandu. A když mluvila Leigh o krásné zastíněné verandě, rozhodně si nedělala legraci. Sloupky pergoly ovíjela hustá a bujná réva, dodávala posezení na půvabu a skýtala blahodárný stín. Výhled byl podobně neuvěřitelný jako pohled od průčelí domu, tady byl však navíc bazén.

“Pojďte se seznámit s Marguerite, Valerie.”

Odtrhla se tedy od vyhlídky a pokračovala hlouběji do kuchyně, kde se z každé strany kouřící čajové konvice opírala o pult jedna žena. Tu první, Leigh, už znala, a tu druhou měla vzápětí poznat. Cestou k nim si nově příchozí zvědavě prohlížela. Marguerite byla téměř o hlavu vyšší než Leigh a měla postavu, pro kterou by většina žen zabíjela. Oblékla si červené letní šaty, které skvěle kontrastovaly s její bledou pletí a dlouhými, splývavými kaštanovými vlasy. A navíc měla snad tu nejkrásnější tvář, jakou kdy Valerie spatřila. Přesně jako Anders, tak i ona by mohla být od minuty manekýnkou. Vypadala na něco málo přes pětadvacet, stejně jako Anders a ostatně i Leigh a Justin.

“Ahoj, Valerie,” pozdravila Marguerite. Široce se usmála, a když Valerie došla až k nim, podala jí ruku. “Ráda vás poznávám.”

“Také vás ráda poznávám,” odpověděla zdvořile Valerie a podanou ruku stiskla.

Když si přestaly potřásat rukama, Marguerite omluvným tónem odtušila: “Je mi líto, ale vašeho psa jsme nenašli.”

Valerii poklesla ramena. Čekala to, ale stejně byla zklamaná. Silou vůle se křivě usmála. “Díky za snahu.”

“Mně neděkujte, já se nesnažila,” přiznala tmavovlasá kráska ironicky. “To Justin. Já vám pakovala šatstvo, zatímco on obcházel sousedy. Ale všichni doma nebyli. Večer se tam vrátí, takže ji možná ještě najde,” dodávala jí naději.

“Popravdě řečeno, víc lidí doma nebylo, než bylo,” ozval se Justin Bricker, vcházeje francouzským oknem do kuchyně. “Uprostřed odpoledne byla většina sousedů v práci. Jediní lidé, které jsem zastihl, byli ve dvou domech skoro na rohu a—”

“A paní Ribblová odvedle,” dokončila místo něho Valerie s trpkým, rezignovaným úsměvem.

“Ne. V domě naproti vám, přes ulici,” opravil ji Bricker.

Valerie zvedla obočí. “Ale paní Ribblové je aspoň osmdesát. Vždycky je doma.”

Zamyšleně našpulil rty. “Odkud odvedle? Zleva nebo zprava?”

“Po pravé ruce, když stojíte čelem k domu.”

“Tam nikdo neotevřel,” zavrtěl hlavou, pak však zamyšleně dodal: “Ale když jsem zaklepal, rozštěkal se pes.”

“Ona žádného nemá,” zamračila se Valerie.

“Brickere, myslím, žes Roxy nakonec přece jenom našel,” poznamenal Anders.

Valerie se na něj překvapeně podívala, ale potom si uvědomila, že má nejspíš pravdu. Musel ji mít… pokud si paní Ribblová nepořídila během minulých dvou týdnů psa, Bricker pravděpodobně slyšel štěkat její holčičku. Narovnala se a prohlásila: “Musím jet zjistit, jestli je to Roxy.”

“Ne. Vy musíte zůstat tady,” kontroval Anders. “Bricker se tam vrátí.”

“Neotevřela mu napoprvé, proč si myslíte, že mu podruhé otevře?” namítla netrpělivě.

“A proč si myslíte, že otevře vám?” odpověděl otázkou Anders. “Přistěhovala jste se do sousedství teprve plus mínus týden předtím, než vás unesli.”

Valerie se zamračila. “Nežádám o dovolení odejít. Nejsem tady ve vězení… nebo jsem?” dodala pochmurně.

“Ne, jistěže nejste,” vyhrkla Leigh a vydala se za ní, aby ji podpořila. “Myslím, že bychom tam měli vyrazit všichni. Zjistíme, jestli je to Roxy.”

“Na to rychle zapomeň,” zasáhl promptně Anders. “Kdybych tě ve tvém stavu pustil ven, Lucian by mě stáhnul z kůže a ušil si z ní boty.”

“Takže Valerie ve vězení není, zato já ano?” otázala se sladce Leigh.

Anders se zakabonil. “Žádná z vás není ve vězení, ale je ve vašem nejlepším zájmu, zůstat tady. Ty, Leigh, protože můžeš každou chvíli začít rodit, a Valerie, protože—”

“Jsem si jistá, že rychlá projížďka k Valeriinu domu a zase zpátky, nebude žádný problém,” chlácholila ho Marguerite.

“Abych tomuhle uvěřil, nesměl bych vědět, že Valerie bydlí v Cambridge, Marguerite,” odtušil suše Anders. “To je čtyřicet pět minut autem, a kdyby se Lucian vrátil, zatímco budeme pryč—”

“Nevrátí se,” převezla ho. “Dneska totiž přiletěla dvojka nových lovců, a švagr se teď s nimi seznamuje. Mám Leigh vyřídit, ať mu zavolá, kdyby se něco stalo, ale jinak se prý trochu opozdí.”

“Máme nové lovce?” otázal se Anders překvapeně.

“Jo,” zakřenil se Bricker. “Lucian prohlásil, že když mu muži padají jako mouchy, potřebujeme posily.”

Valerie se zamračila. Jak je asi nebezpečné lovit jedince, jako je ten, co mě držel zavřenou v kleci? Hned si sama odpověděla: Hodně nebezpečné, ale pustila to z hlavy a raději se zaměřila na starost o Roxy. Za německou ovčáčici nesla odpovědnost… a měla ji ráda. Chtěla vědět, jestli je v pořádku a kde je. Netrpělivě přešlápla z nohy na nohu. “Leigh, mohla bych si od vás zatelefonovat?”

“Ano, samozřejmě, Valerie,” přisvědčila okamžitě. “Ale komu?”

“Zavolám si taxíka, aby mě odvezl domů,” odpověděla, to už na druhém konci kuchyně spatřila telefon a zamířila rovnou k němu.

“Aha.” Leigh se na ni nejistě usmála, obrátila se na Anderse a obořila se na něho: “Tak co?”

Valerie zrovna zvedala telefon, když vtom uslyšela, jak si podrážděně povzdechl.

“Fajn,” kapituloval. “Položte to, Valerie. Já vás tam svezu.”

Zaváhala, ale nakonec si dala říct, zavěsila a otočila se k němu. “Děkuji vám,” řekla potichu.

“Senzace,” zajásala Leigh. “Cestou bychom se mohli stavit na zmrzlinu. Vím o bezvadném místě, kde prodávají poháry Rocky Road s maršmelounovou polevou a—”

“Ty nepojedeš nikam,” nemilosrdně jí skočil do řeči Anders. “Odvezu Valerii, ale ty zůstaneš doma s Brickerem. Nehodlám riskovat, že se Lucian rozzuří, jen aby sis mohla dát zmrzlinu.”

“To je v pořádku, Leigh,” pronesla Marguerite zlověstně pokojným tónem. “Počkáme, až odjedou, a pak se necháme od Brickera vzít na zmrzlinu… a možná někam na nákupy.”

“Domluveno,” hlesla Leigh, najednou se celá rozzářila a vzrušeně dodala: “Jééé, jestli se má Lucian zdržet, nezaškodilo by zajít taky na večeři, co ty na to?”

Anders rázně zasáhl: “Bricker vám nevezme nikam.”

Marguerite kliďánko pokrčila rameny. “Tak si prostě počkáme, až nebude dávat pozor, vezmeme si Leighino auto a pojedeme samy.” Sladce se na Anderse usmála a dodala: “Nemůže nás hlídat každou minutu. Dříve či později bude muset na toaletu.”

K Valeriinu úžasu Anders doopravdy zavrčel frustrací. Ale pak poraženě vyhodil ruce do vzduchu, udělal čelem vzad a vyrazil z kuchyně se slovy: “Fajn. Pojeďte s námi. Ale jede se rovnou tam a hned zase nazpátek. Nikde nezastavujeme. Nebude žádná zmrzlina. Žádná večeře. Žádné nakupování. Tam a rovnou zpátky a šlus.”

“Mmmm, tohle je vážně děsná dobrota,” zamumlala Valerie, když vnořila lžičku do zmrzliny a nabrala si ji vrchovatou.

“Já vám to povídala.”

Valerie se na předním sedadle otočila a usmála se dozadu na Leigh. Těhulka seděla mezi Brickerem a Marguerite na zadním sedadle SUV. Všichni tři svorně dlabali své poháry Rocky Road s maršmelounovou polevou, s ořechy a s třešněmi.

“Měla jste absolutní pravdu,” přiznala a usadila se zase po jízdě. Oko jí uteklo k zakaboněnému Andersovi za volantem. Mračil se od chvíle, kdy vyšli z domu. Sklopila zrak ke kelímku osiřele stojícímu na podlaze mezi nimi. “Vážně byste měl zastavit a sníst si to, Andersi. Zabere vám to jenom pár minut.”

“Já žádný pohár nemám,” ucedil ponuře. “Ten na zemi patří Leigh. Řekla, že chce dva, tak má dva.”

“A já ti už několikrát zopakovala, že jsem lhala, abys měl i ty, protože jsem věděla, že jsi příliš dožraný, než aby sis ho objednal,” odtušila trpělivě Leigh. “Zastav a sněz to, Andersi. Přísahám, že je to nejlepší věc, jakou jsi kdy ochutnal.”

Když slovem neodpověděl, dokonce ani nezavrčel, vložila se do toho Marguerite: “Co kdybyste ho krmila, Valerie. Tak nebude muset zastavit a stejně si pochutná.”

Valerie vykulila oči. “No, já si nemyslím—”

“Prostě předstírejte, že je to churavý a pořádně protivný malý kluk, kterého musíte nakrmit,” stále si vedla svou Marguerite.

Valerie střelila očima po Andersovi právě včas, aby ho přistihla vrhat nesmírně ošklivý pohled do zpětného zrcátka. Nepochybovala, že na Marguerite. A jelikož Marguerite najednou vyprskla smíchy, bylo jasné, že jí to neušlo.

Pohlédla na zem na tající pohár. Kdyby přišel nazmar, byla by ho hrozná škoda. Byla to vážně dobrá zmrzlina. A nebyla levná.

“Jenom mu dejte ochutnat, Valerie. Uvidíte, že potom zastaví a spořádá ji sám,” přidala se Leigh.

Valerii se do toho moc nechtělo, ale jako z udělání dojeli k semaforu a měli červenou, takže ohrožení bezpečnosti silničního provozu neohrozilo. Proto nabrala pěkné sousto z vlastního kelímku a naklonila se, aby mu ho nabídla na své lžičce.

Anders návnadu bedlivě pozoroval, ale hned pusu neotevřel. Zrovna když už to chtěla vzdát, odsednout si a sníst ji sama, otevřel ústa. Vsunula mu tedy lžičku mezi odchýlené rty. Mlčky sledovala, jak zavřel pusu a uvěznil ji i se zmrzlinou uvnitř. Přísahala by, že v té chvíli se zlaté flíčky v černočerných duhovkách zvětšily a zazářily, a pak zavřel oči a táhle zasténal. Vyznělo to téměř sexuálně.

Rozšířenýma očima zírala, jak si pochutnával, za moment osvobodila lžičku, olízanou dočista, a nejistě si odsedla zpátky na své místo.

“Přece jsem říkala, že ti to bude chutnat,” ozvala se ze zadního sedadla Leigh, náramně pobaveným tónem.

Když Anders slovem neodpověděl, ale zůstal tiše sedět se zavřenýma očima, Bricker zajódloval: “Hej hola, A-mane. Máš zelenou.”

Anders zamrkal, otevřel oči, a když zjistil, že Bricker říká pravdu, znovu uvedl vůz do pohybu. Ujel však s bídou půl bloku a při první příležitosti odbočil na malé parkoviště. Ano, hádáte správně. Chtěl si sníst zmrzlinový pohár.

“Jaké rasy je vlastně Roxy?”

Valerie se překvapeně otočila na Leigh. Krátce potom, co dojedli zmrzlinu a pokračovali v cestě, zdřímla si na sedadle. Neměla to v plánu, ale tušila, že v nejbližší budoucnosti, dokud se jí všechno nezahojí, bude asi hodně spát. Upřímně řečeno, unavená byla pořád, a kdyby jí nesjela hlava z opěrky a nenarazila do okénka, asi by ve spánku pokračovala. Odkašlala si, poposedla tak, aby viděla dozadu a odpověděla: “Je to německý ovčák.”

“Jak je stará?” zajímala se Marguerite.

“Zhruba tři roky,” řekla Valerie a dodala: “Je zachráněná. Spolu s několika dalšími psy mi ji přivezli na kliniku po razii v továrně na štěňata.”

“Na vaši kliniku?” otázal se Anders a kouknul na ni, načež opět obrátil oči k silnici.

“Ano. Jsem veterinářka,” vysvětlila. “Mám kliniku ve Winnipegu.”

“Máte kliniku ve Winnipegu v Manitobě, ale žijete v Cambridge v Ontariu?” podivil se nahlas Bricker a dříve, než mohla odpovědět, poznamenal: “Dojíždění musí být peklo.”

Pousmála se, ale zavrtěla hlavou. “Dům v Cambridge mám pronajatý. Bydlím tam jenom přechodně, dokud budu chodit na postgraduál na Univerzitu v Guelphu.”

“Hodláte změnit zaměstnání?” optal se zvědavě Anders.

Znovu zavrtěla hlavou. “Ne, výuka probíhá na fakultní veterinární klinice. Jenom si oprašuji vzdělání, které už mám,” řekla, a když tázavě zvedl jedno obočí, vysvětlila: “Vystudovala jsem tady a získala diplom. Během posledních několika let však došlo v této oblasti k velkému pokroku, a tak to chci dohnat, abych držela krok s nejnovějšími metodami.”

“Dělávají to všichni veterináři?” zeptala se zvědavě Leigh.

“A co vaše klinika? Musela jste ji zavřít, zatímco jste pryč?” zajímalo Brickera.

“Copak ve Winnipegu nejsou žádné školy?” nezůstala pozadu Marguerite. “Na oprašování znalostí mi to přijde hrozně daleko.”

Valerie se na lavinu otázek zašklebila, ale pak brala jednu po druhé a postupně odpověděla: “Nevím, jestli ostatní zvěrolékaři chodí na doučování, aby zůstali v obraze. Mám partnera a na klinice pracují ještě další dva doktoři. Zaskakují za mě, než se vrátím. A Guelph je škola, kde jsem získala vysokoškolské vzdělání. Bylo prostě snazší vrátit se na postgraduál tam, než žádat o přijetí někde jinde.”

Odpovědi byly z větší části pravdivé. Stejné vysvětlení měla i pro všechny ostatní. Co je komu po tom, že se rozhodla oprášit si vědomosti a udělat to až v Ontariu hlavně proto, že chtěla na čas vypadnout z Winnipegu?

“Kde jste se tedy narodila, ve Winnipegu nebo v Ontariu?” optal se Anders.

“V Cambridge, v Ontariu,” přiznala zdráhavě. Už věděla, jaká otázka bude následovat.

Byl to Bricker, kdo ji položil. “Jak se to semlelo, že jste si nakonec otevřela kliniku ve Winnipegu?”

Pouvažovala, jak nejlépe odpovědět, ale na tohle existovala pouze jediná odpověď. “Byl v tom muž.”

Na moment se v kabině SUV rozhostilo ticho, a pak Anders odtušil: “Nejste vdaná.”

Nebylo to vysloveno jako otázka, spíš jako konstatování, pomyslela si a dál o tom dumala, ale řekla: “Ne. Nikdy jsem nebyla vdaná. Ale hned první rok na vysoké jsem začala chodit s jedním spolužákem. Chodili jsme spolu celých sedm let školy, ale pocházel z Winnipegu. Chtěl se tam po promoci vrátit a požádal mě, abych šla s ním.” Pokrčila rameny. “Odstěhovala jsem se tam za ním a začala podnikat.”

“Ale nevdala jste se?” nedal pokoj Anders. Koukla na něj a zjistila, že má oči upřené na silnici. Bylo na něm patrné napětí, kterému nerozuměla.

“Ne.” Odvrátila se a zahleděla se z okna na ubíhající krajinu. “Nakonec jsme se rozešli, ale tou dobou už klinika prosperovala a našla jsem si tam přátele. Zůstala jsem.”

Rozešli se před devíti měsíci, po deseti letech společného života. Deset let prohlašoval, že se nechce nikdy oženit – oddací list pro něj prý nic neznamená. Nepotřebují ho. Dva týdny po rozchodu už chodil se Susie. O šest týdnů později požádal Susie o ruku. Podle všeho nebylo pravdou, že se nikdy nechtěl oženit, jen se nikdy nechtěl oženit s ní. A tak neměla nejmenší chuť být ve městě v době, kdy řekne ano ženě, se kterou se oženit chtěl. Ne, že by s ním ještě neskoncovala. Skoncovala to s ním mnohem dříve, než se dohodli na rozchodu. Nezlomilo jí to srdce, ranilo to její hrdost. Nesmírně ji trápilo, že zatímco ji si Larry nikdy vzít nechtěl, své nové holce tu otázku všech otázek položil v řádu týdnů. V čem to sakra bylo? Proč nebyla tím typem ženy, se kterou by se chtěl oženit?

Neměla ponětí a to jí vadilo.

“Hele, už jsme tady,” řekla najednou Marguerite. “A už jsme zase pryč.”

Valerie zamrkala a zaostřila z okna, aby uviděla, že… míjejí její dům? Obrátila se na Anderse. “Proč—?”

“Oblečte si tohle,” skočil jí do řeči, v ruce baseballovou čapku a teplákovou bundu.

Obojí poznala. Před odjezdem pro ně zaběhl nahoru, a když nastoupili do vozu, položil svršky na zem.

Když si je hned nevzala, otázal se: “Už jste zapomněla na Igora a jeho šéfa? Možná sledují váš dům.”

“Proč by to dělali?” zamračila se.

“Klíčovou otázkou je, proč vás vůbec unesli?” opáčil a pak připustil: “Možná to tu nesledují, ale co když ano? Není lepší být opatrný, než později litovat?”

Přikývla, věci přijala a rychle si přes vlastní oblečení natáhla bundu. Na závěr si nasadila kšiltovku.

“Zastrčte si pod ni vlasy,” nakázal Anders a znovu projel kolem jejího domku, při tom pečlivě pročesával očima okolí.

Poslušně sundala čapku, stáhla si vlasy do culíku, stočila do drdolu na temeni a přiklopila čepicí. “Dobrý?”

Pohlédl na ni a přikývl. Obrátil pozornost nazpět k silnici, ale pro jistotu ještě jednou objel blok, teprve potom vjel na příjezdovou cestu paní Ribblové.

Valerie měla dveře otevřené a utíkala po cestě skoro dřív, než SUV pořádně zastavilo. Nezamířila však k hlavnímu vchodu, ale šla podél domu z boku a rovnou k plotu, který vedl od budovy přes konec příjezdové cesty a dál okolo zadního dvorku. Nemusela chodit ke dveřím a vyptávat se paní Ribblové, jestli u ní není Roxy. Uviděla totiž svou fenku na zadním dvorku.

Byla v půli cesty k brance, když vtom ji německá ovčáčice spatřila a se vzrušeným štěkotem se rozběhla za ní k plotu. Valerie se zakřenila a posledních pár stop zdolala poklusem. Sáhla přes branku a vyhákla závoru. Sotva začala otevírat, Roxy proletěla úzkou škvírou, podobná chlupaté kulce. Psí holka kroužila kolem paničky, divoce štěkala a pak se jí otřela o nohy. Tančila před ní dokolečka a celou tu dobu nezapomínala jako smyslů zbavená vrtět ocasem. Roxy byla šťastná a vzrušená, ale nebyla vyvedená z míry natolik, aby zapomněla, že nesmí na lidi skákat.

Rozesmátá Valerie padla na kolena, objala ji a zálibně se probírala hustou srstí. Vzápětí vzala její čumák do dlaní, hladila ji palci po lících a mnula uši. “Ahoj, beruško moje. Jsi v pohodě? Dělala jsem si o tebe starosti. Tolik jsi mi chyběla,” vrkala šťastně, zatímco jí chlupatá kamarádka olizovala obličej.

“Fúúúj. Vy jí vážně dovolíte, aby vám olizovala tvář?”

Valerie se ohlédla na Brickera, který tu perlu pronesl, a zjistila, že se přiloudal za ní i s Andersem, Leigh a Marguerite. Anders působil napjatým dojmem a svou pozornost dělil mezi pozorování, jak se vítala se psem, a sledování ulice. Leigh s Marguerite se jen shovívavě usmívaly, zato Bricker vypadal regulérně znechuceně. Zachechtala se jeho výrazu a poznamenala: “Očividně nemáte psa.”

“Ne,” přiznal bez okolků. “Zato tady Anders si míní nějakého pořídit.”

“Vážně?” Valerie pohlédla na Anderse s novým zájmem.

“Studoval jsem jednotlivá plemena, abych zjistil, které by se ke mně mohlo hodit,” řekl potichu. Očima krátce pohladil Roxy, než se zase rozhlédl po okolí.

“Roxy? Roxy, děvenko! Kdepak tě máme?”

Valerie se ohlédla na zadní dvorek, za roztřeseným starým hlasem. Naposledy Roxy pohladila a vstala, aby se odebrala k brance a zadívala se k zadním dveřím do domu. “Zdravím, paní Ribblová.”

“Valerie?” ujišťovala se sousedka kysele, mhouříc oči, aby na ni lépe viděla.

“Ano. Děkuji vám, že jste se mi postarala o Roxy. Moc si toho vážím,” zavolala, sklopila zrak a pohladila fenku, která se o ni zboku opírala.

“No ano. Celou noc seděla u vás na zápraží, kňučela a já kvůli ní nemohla spát, tak jsem ji vzala k sobě,” postěžovala si paní Ribblová a zamračila se na Valerii. “Ne, že by vás to zajímalo. Celé dva týdny jste tu ubohou holku klidně nechala samotnou. Mohla umřít.” Stařena se zamračila ještě víc a dodala: “Myslím, že byste ji neměla dostat zpátky, když se o ni nedokážete postarat.”

“Valerie byla dva týdny pryč a vy jste se ani nenamáhala zavolat na policii a nahlásit její pohřešování?” ledovým hlasem kontroval Anders, zčistajasna stojící za Valerií. Vyznělo to parádně rozzlobeně.

“No…” zakabonila se. “Jak jsem měla vědět, že si jen někde nevyhazuje z kopýtka nebo tak něco?”

“Věděla jste to,” pronesl Anders s tichou jistotou. “Ale chtěla jste toho psa.”

Valerie na něj překvapeně koukla, a když paní Ribblová zčistajasna utekla na zadní verandu, otočila se opět k ní. Ve vrásčité tváři se zrcadlila vina. Trefil do černého. Sousedka udělala čelem vzad. “Prostě si ji vezměte a běžte. A nečekejte, že se o ni příště zase postarám.”

S hlasitým cvaknutím za starou paní zapadly dveře. Valerie zvedla jedno obočí Andersovým směrem a opatrně podotkla: “Byl jste na ni poněkud drsný.”

Přestal probodávat očima zavřené dveře a pohlédl na Valerii, ale zavrtěl hlavou. “Ani zdaleka ne dost. Věděla, že jste zmizela, a že se muselo něco stát, ale neudělala s tím ani ň. Dokonce se ani neobtěžovala zavolat na policii. Bála se, že by Roxy odvedli, a ona toho psa chtěla.”

“To nevíte,” namítla se smíchem.

“Vím,” ujistil ji.

“Jak?” hodila mu rukavici.

Anders otevřel pusu, na moment se zarazil, a pak řekl: “Projel jsem okolo celkem třikrát. Pokaždé se vpředu odhrnula záclona, a ona se podívala z okna. Zaručuji vám, že ta ženská sedí v předním pokoji a pozoruje ulici. Pravděpodobně vidí všechno, co se tu šustne, včetně toho, jak vás tenkrát v noci, když jste vzala Roxy na procházku, přepadli. Na tu dálku to sice mohla mít trochu rozmazané, ale viděla postavy a musela poznat, že vás odvlekli, a Roxy odkulhala domů.”

“Jak jste věděl, že se únos odehrál na této ulici?” podivila se.

Anders se znovu zarazil, ale pak pokrčil rameny. “Jste žena. Mám za to, že tak pozdě v noci se držíte na své ulici a raději to několikrát obejdete, než abyste si troufla chodit někam dál.”

Valerie se zamračila. Všechno to znělo dost pravděpodobně. Zdravý rozum a logické uvažování, ale uhýbal před ní očima, což dávalo tušit, že v tom bylo něco víc.

“Měli bychom jít,” řekl najednou, vzal ji pod paží a nasměroval zpátky k příjezdové cestě.

Neprotestovala, ale nechala se od něho doprovodit k SUV. Roxy šla vedle ní z druhé strany, držela se jí jako klíště a při každém kroku do ní lehce šťouchla. Ostatní se zařadili za ně a srovnali krok, a už byli skoro u vozidla, když vtom se Valerie najednou zastavila.

“Když už jsme tady, měla bych vzít Roxy nějaké žrádlo,” prohlásila, když se Anders zastavil a tázavě na ni pohlédl.

Zamračil se, očima přelétl ulici, a pak se zadíval na její dům.

“Je to dobrý nápad, Andersi. Roxy musí jíst,” podotkla Marguerite. “Krom toho může mít Valerie doma věci, které potřebuje, ale mě je nenapadlo přibalit.”

“Počítač,” přitakala okamžitě Valerie. “Potřebuji ho do školy. A také své poznámky a učebnice.”

Anders nevesele kapituloval: “Pravda,” a obrátil se, aby podal Brickerovi své klíče. “Přeparkuj SUV na Valeriinu příjezdovou cestu. Zjednoduší se tím nakládání.”

“Provedu,” zasalutoval Justin a vylovil z kapsy taky jedny. Zahoupal jimi ve vzduchu se slovy: “Vy budete potřebovat tyhle.”

Valerie je poznala a vyhrkla: “Moje klíče.”

“Tak jsme se prve dostali do domu pro vaše šatstvo,” objasnil Bricker. “Měla jste je v kapse bundy v tamtom domě.”

Přikývla, vzpomínala si, jak se Leigh zmínila o tom, že muži našli v bundě v její kleci peněženku a klíče.

Anders se chopil klíčů a pobídl ji směrem k pronajatému domku.

“Půjdeme vám pomoci,” oznámila Leigh v závěsu za nimi. Když Anders zpomalil a ohlédl se, dodala: “Bude to rychlejší.”

S povzdechem přikývl a znovu zrychlil.

Vejít do domku bylo stejně podivné, jako se probírat oblečením, které jí přinesli. Všechno jí to připadalo jakési cizí. Raději tyhle pocity zaplašila a pustila se do toho, proč tam vlastně byla. Nejprve zamířila do kuchyně pro Roxyinu misku na jídlo, misku na vodu, velký pytel suchého psího krmení, náhradní vodítko, pelíšek a několik oblíbených hraček. Jedno po druhém to pokládala na kuchyňský stůl, ale když pak našla igelitku, aby do ní naházela menší věci, Marguerite jí vzala tašku z ruky.

“Tohle vám už budeme umět sbalit s Leigh samy. Vy si běžte posbírat počítač a všechno ostatní, co ještě potřebujete,” vybídla ji.

“Děkuji,” hlesla Valerie a vyklouzla z kuchyně, s Roxy a Andersem za patami. Kabelu s notebookem a batůžek s poznámkami a učebnicemi našla v obývacím pokoji. Sotva však po nich sáhla, Anders jí obojí mlčky zabavil a sám si to přehodil přes rameno.

“Ještě něco?”

Zaváhala, ale potom zamířila do ložnice, mrknout do šatníku. Při výběru šatstva odvedla Marguerite dobrou práci, ale bylo tu pár drobností, které by se jí mohly hodit. Vytáhla je ze skříně, rychle srolovala a strčila do sportovní tašky, kterou jí sundal Anders z horní police.

Koupelnu nechala na závěr, při tom si intenzivně uvědomovala, že Anders stojí pouhou stopu od ní a trpělivě čeká. Nejraději by ho požádala, aby odešel, ale koneckonců byla dospělá, také on byl dospělý a dost starý na to, aby znal fyziologii ženského těla. A tak se zhluboka nadechla, přiklekla a otevřela skříňku pod dřezem, ze které pak vyndala tampóny a vložky. Někdy příští týden by měla dostat měsíčky a zatím nevěděla, jak dlouho bude muset zůstat v Leighině domě.

Dámské potřeby položila na pult a přešla na jeho druhý konec, kde měla v šuplíku kosmetiku a pleťový krém.

Když se posléze s vybranými kousky v rukou otočila, Anders s naprostým klidem vkládal ženské hygienické propriety do tašky k oblečení.

“Děkuji,” pípla rozpačitě, když dovnitř přidávala ještě krášlící přípravky. Poté si ještě došla do lékárničky. Měla tam antikoncepci. Nevěděla, jestli ji Marguerite přehlédla, nebo zda prostě usoudila, že když už ji nebrala čtrnáct dní a nyní je na neurčito v ochranné vazbě, nebude pilulky potřebovat, ale stejně je přihodila na vrch věcí ve sportovní tašce, kterou jí Anders galantně přidržel.

Zatáhla zip s veselým: “Hotovo,” a sehnula se, aby pohladila Roxy, která jí očichávala bok.

“Děkuji vám za tu rychlost,” odtušil potichu Anders, čímž Valerii rozesmál.

“Spěch je jediná rychlost, kterou znám,” přiznala trpce, když ho odváděla z koupelny. V klinice bylo věčně plno, a tak si zvykla na nonstop fofr.

Leigh s Marguerite čekaly v obývacím pokoji. Leigh držela igelitku s menšími, lehčími věcmi, a Marguerite měla pod paží Roxyin pelíšek a velkým pytlem granulí pohupovala jednou rukou, jako by nic nevážil. Obě je přivítaly úsměvem, ale byla to Leigh, kdo se zeptal: “Hotovo?”

“Hotovo,” přisvědčila Valerie. “Můžeme jet.”

“Bezva. Umírám touhou po šálku kávy,” oznámila Leigh a v čele všech odkráčela ke dveřím a jimi pak ven na verandu.

“Já myslel, že se vyhýbáš kofeinu, dokud nebude dítě na světě,” poznamenal Anders, následující ženy z domu.

“Jo. Ale dítě si dává na čas a mamka chce kafe,” prohlásila vzdorovitě. Proplula verandou, zastavila se na vršku schodků na chodník, obrátila se k nim a zašklebila se: “Ale spokojím se s bezkofeinovým.”

“Hmm,” zahučel Anders, když Valeriinými klíči zamknul dům. “Troufnu si hádat, že to znamená, že se budeš chtít cestou z Cambridge zastavit v kavárně?”

“Uhádl,” pochválila ho vesele.

“Ani já bych kávu neodmítla,” ozvala se omluvným tónem Valerie. “Po té zmrzlině mám žízeň a—” odmlčela se, neboť Roxy vedle ní najednou ztuhla a začala hluboko v hrdle vrčet. Všimla si, že fenka zírá přes ulici. Položila jí dlaň na krk, aby Roxy uklidnila, podívala se stejným směrem… a strnula. V odpoledním stínu domu naproti přes ulici stál nějaký muž a ona si byla jistá, že to byl Igor. Silueta a velikost sama o sobě ukazovaly na něj, ale—”

“Valerie?” Anders došel až k ní a chytil ji za loket. “Co se děje?”

Koukla na něj a hned zase nazpátek, ale po Igorovi, jako by se slehla zem. Vytřeštila oči. Jestli tam vůbec kdy stál, pomyslela si a připomněla si, že je mrtev. Přece ho sama zabila. Kolík zaražený do srdce žádný člověk nepřežije… a dokonce ani žádný upír, jestli fakt patřil k téhle bájné chásce.

“Nic,” hlesla a pomalu vydechla. Očima pročesávala ulici s vědomím, že Anders dělal to samé, ale nebylo tam nic k vidění. Doslova. Nebyly ještě ani tři hodiny, bylo příliš brzy. Děti nebyly doma ze školy a rodiče byli v práci. Nebo aspoň většina z nich. Žádná auta, žádní lidé a žádní psi. Jen mlčící domy a párek veverek.

Vlastně je to docela strašidelné, když je všude takové mrtvé ticho a klid, řekla si v duchu. Po zádech jí přeběhl mráz. Naposledy pohladila Roxy, silou vůle ten pocit zahnala a zalhala: “Roxy musela uvidět veverku.”

“Správně,” souhlasil mírně Anders, ale poznala mu na nose, že jí neuvěřil. Na to byl příliš napjatý. A Leigh s Marguerite zrovna tak.

“Co se stalo?” zajímal se Bricker, zatímco vystupoval z SUV, nyní zaparkovaného na příjezdové cestě Valeriina pronájmu.

“Nic,” přinutila se usmát a začala zdolávat tři schodky ze zápraží. “Roxy jenom něco ucítila nebo uviděla. Nejspíš veverku nebo čipmanka.”

“Hmm.” Bricker se teď otočil, aby se také zahleděl přes ulici, ale když Valerie odvedla Roxy k SUV, ostatní je následovali. Během nakládání zavazadel do zadního prostoru SUV všichni mlčeli. Valerie se bála, že Anders bude chtít, aby jela vzadu i Roxy, ale zaklapl dveře, ačkoli byla ještě venku, a když doprovázel Valerii k předním dveřím spolujezdce, poplácal si na stehno, aby šla za nimi.

“Posunu vám sedadlo dozadu, bude tak mít před vámi víc místa,” slíbil, když jim otevíral dveře, a Valerie měla sto chutí ho obejmout. Teprve se jí vrátila, a tak se nechtěla od fenky oddělit ani na pár stop. Soudě podle toho, jak se na ni Roxy lepila, cítila to stejně, ale Valerii překvapilo, že byl Anders natolik citlivý, aby to chápal. Bylo to milé.

Navzdory všem pokusům o strohost je milý, pomyslela si, zatímco sledovala, jak stiskl knoflík a sedadlo zvolna odjelo o kousek dozadu. Měla pro to jasný důkaz. Nakonec totiž jeli pro Roxy všichni, přestože je zpočátku odmítal vzít s sebou. A dalším důkazem je zmrzlina, řekla si v duchu pobaveně, když si vzpomněla na nepopiratelný požitek, s jakým vzorek degustoval, když mu dala trochu ze svého poháru. Jeden by si myslel, že nikdy dříve zmrzlinu neochutnal.

“Dál už to nepůjde,” odtušil, narovnal se a podal Valerii ruku, aby jí pomohl dovnitř.

Vložila mu prsty do dlaně… z místa doteku okamžitě vystřelily šípy roztodivných pocitů a letěly vzhůru paží. Znehybněla a pohlédla mu do očí. Tentokrát nebylo nejmenších pochyb o tom, že to Anders ucítil také. Zadíval se jí do očí, a ty jeho byly doširoka otevřené. Duhovky má víc zlaté než černé, všimla si lehce zmateně, vtom však mezi ně začala Roxy strkat čumák a kňučet, a tak sklopila oči k ní.

“Klid,” napomenula ji šeptem a vyprostila si ruku, aby mohla německou ovčáčici pohladit. Potom se otočila a bez pomoci si vylezla na přední sedadlo.

“Běž,” vybídl Anders Roxy, jakmile se Valerie usadila. Vlčáčice okamžitě vyskočila na zem před svou paní. Ve stísněném prostoru se jednou zatočila dokolečka, než se uvelebila mezi Valeriinýma nohama a hlavu si jí položila na koleno.

“Děkuji,” řekla Valerie a soustředěně hladila Roxy po hlavě, čímž se vyhnula dalšímu pohledu do Andersových očí.

Koutkem oka zahlédla, jak kývnul. Zabouchl dveře, otevřel ty zadní a pomohl Leigh nastoupit. Těhulka dosedla s tichým úlevným heknutím. Rukama si bezmyšlenkovitě hladila břicho, jako by chtěla to malé uvnitř uklidnit, zatímco mumlala: “Nemůžu se dočkat, až se to narodí.”

Valerie se přinutila usmát a ohlédla se na ni. “To je vaše první?”

V domě nepostřehla nic, co by naznačovalo přítomnost dítěte, ale pravdou bylo, že ho ještě neviděla celý. Krom toho tam mohly být stopy, které prostě nepoznala. Sama dítě neměla a začínala si myslet, že ho ani nikdy mít nebude. Bylo jí třicet, měla časově náročnou, úspěšnou kariéru, ale neměla ani manžela, ani přítele, a na dohled ani žádné vyhlídky v této oblasti. A neměla ani žádný společenský život, který by stál za řeč. Měla kamarádky, ale měla na ně málo času a ještě méně ho měla na schůzky s muži. A tak, zatímco klinika se postupně rozrůstala a vzkvétala, ona s přibývajícími roky a prací pozvolna uvadala.

“Ano, tohle robátko je číslo jedna,” přisvědčila Leigh a pak se ušklíbla. “A už dokazuje, že je to paličák po tatínkovi.”

“Paličák?” popíchla ji mírně Valerie. “Nebyla jste si čirou náhodou ještě nedávno jistá tím, že to bude holka?”

“No ano, ale to bylo nedávno. Teď je to kluk,” prohlásila Leigh tónem, který prozrazoval, že jí sebeméně nevadí, střílet si sama ze sebe. “Mění se to dvacetkrát za den.”

Valerie vyprskla smíchy a poté udělala to, čemu se dosud vyhýbala, a rozhlédla se po ulici. K její velké úlevě tam nebylo nic, co by stálo za povšimnutí. Vydechla úlevou. Až nyní si uvědomila, že strachy tajila dech. Obrátila se kupředu, aby zjistila, co zdrželo ostatní. Marguerite, Bricker a Anders měli kousek od vozidla válečnou poradu.

“Diskutují, jestli by neměli zjistit, co rozrušilo Roxy,” sdělila jí Leigh, a když se k ní otočila s užasle povytaženým obočím, dodala: “Umím odezírat ze rtů.”

“Hmmm.” Valerie se obrátila a prohlížela si pikle kující trojici. Viděla, jak se jim pohybují rty, ale neměla tušení, co říkali. Ona odezírat neuměla.

“Anders chce pátrat, ale Marguerite si myslí, že bychom měli prostě odjet a cestou dávat dobrý pozor, jestli nás někdo nesleduje. Roxy je teď klidná, což podle ní znamená, že cokoli či kdokoli to byl, je už dávno v prachu.”

“Nejspíš má pravdu,” odtušila Valerie, přesouvajíc pohled z tria k domu přes ulici. Pořád tam nebylo nic k vidění, a jí se notně ulevilo.

“Marguerite obvykle mívá pravdu,” konstatovala pobaveně Leigh. “Hele, už jdou. Musela vyhrát a prosadit svou.”

Znovu koukla na trojku ve při. Nevypadalo to, že by někdo vyhrál. Všichni se tvářili pohřebně, a jak se blížili k vozu, očima skenovali okolí. Zjevně byli přesvědčení, že Roxy vycítila nějakou hrozbu, ale shodli se na tom, že touto dobou už asi zmizela. Ale kam? A vrátí se?

“Takže,” vydechl Anders, když se všichni naskládali do SUV. “Navigujte nás k nejbližší kavárně, Valerie, ať můžeme uhánět k domovu.”

5. KAPITOLA

“Spí klidně. Momentálně žádné noční můry nemá,” ozvala se Marguerite ze zadního sedadla, a Anders odtrhl oči od Valerie, aby pro změnu věnoval pozornost silnici před sebou.

Vypíchla přesně to, co mu dělalo starosti. V průběhu minulých tří dní, kdy ležela v horečkách, trápily Valerii noční můry. Byl u toho, když se její výkřiky rozléhaly po celém domě. Slyšel je a strašily ho ve spaní. Jak rád by při jednom každém z nich utíkal za ní a utěšoval ji. Chtěl Valerii uklidnit, ujistit ji, že je v bezpečí a všechno je v pořádku. Ale hlídaly ji ženské – Leigh, Marguerite, Margueritina dcera Lissianna a navrch snacha Rachel. Střídaly se, a přestože se nabízel, dostal košem.

Obávaly se, aby horečky vůbec přečkala s neporušenou psychikou. Tvrdily, že není při sobě, a nic ji neuklidní. Takže ve chvíli, kdy si uvědomil, že si na sedadle zdřímla, dostal strach, aby neměla další zlý sen. Naneštěstí usnula s hlavou otočenou k oknu. Neviděl jí do obličeje, a tak nemohl z jejího výrazu vyčíst, jestli spí klidně nebo uvízla v noční můře, ze které by ji mohl probudit.

“Jsem si jistá, že příštích pár dní, dokud se nezahojí, bude hodně spát,” poznamenala Leigh. “Ale vede si velmi dobře. Jedinkrát si nepostěžovala, že má bolesti.”

“Ona má bolesti?” vyhrkl a zabodl pohled do zpětného zrcátka, aby viděl na zadní sedadlo.

“Má díru v zádech, Andersi,” odtušila suše Leigh. “Za poslední dva dny se hodně zahojila, ale pořád je bolavá.”

“Valerie má vskutku působivou schopnost potlačovat bolest,” podotkla Marguerite. “Musela si ji vypěstovat za všechny ty roky, co dělala bojová umění.”

“Ona dělala bojová umění?” otázal se se zájmem a přejel očima k odrazu starší ženy.

Viděl, jak si Marguerite vyměnila s Leigh pohled, a pak přitakala: “Ano. Ale víc bych ti toho asi říkat neměla. Polovina zábavy při nalezení životní družky je právě to loupání slupek z cibule jejího života a zjišťování, jaké jsou, a co je vespod. A při vyptávání cestou tam jsme už hezkou řádku vrstev sloupli.”

Anders to nekomentoval, ale přesunul pozornost k Roxy. Celých pětačtyřicet minut zůstala sedět mezi nohama své paní, s hlavou na jejím koleni. Na rozdíl od její velitelky však Roxy nespala. Oči měla otevřené a ostražité. Hlídá, pomyslel si a kývnul na chlupatou strážkyni. Byl to hodný pes.

“Andersi, cestou domů bychom se měli stavit na večeři,” navrhla najednou Leigh.

“No jo, to jo, večeře zní dobře,” ožil Bricker a nadšeně přikyvoval.

Anders se zamračil na odraz Leigh ve zpětném zrcátku. “Nikde se na večeři zastavovat nebudeme. Jsi na rozsypání, a já nehodlám pomáhat potomkovi Luciana Argeneau na svět někde v pangejtu u silnice, protože sis zamanula, že chceš burger.”

Viděl, jak obrátila oči v sloup a pak řekla: “Slibuji, že se nerozsypu.”

Jenom si odfrkl. Tohle byl slib, který nemohla dodržet. Když se mimino rozhodne, že chce ven, tak se prodere ven bez ohledu na to, co kdy komu máma naslibovala.

“No tak, Andersi, měj přece srdce,” plísnila ho Marguerite. “Valerie strávila deset dní zamknutá v kleci ve sklepě bez oken. Večeře venku jí udělá dobře.”

Pohledem sklouznul ke spící blondýnce a zamračil se. Jakmile dopravil Valerii k Leigh a Lucianovi, poslali ho do domu s klecemi pro ostatní ženy. Stál na venkově, šlo o farmu, podle jeho odhadu takových dobrých sto padesát roků starou. Sklep nebyl dokončený. Podlaha byla vpředu betonová a vzadu hliněná, kamenné zdi mokré a v puklinách a škvírách rostla plíseň. Celé to místo navíc páchlo jako smrt. Nebylo divu. V komoře za větší místností s klecemi totiž objevili hromadu lidských těl. Ženy, které nalezli v klecích, nebyly prvními obyvatelkami. A majitelé farmy byli v té mrňavé zadní místnosti spolu s předešlými nájemnicemi klecí.

Ani dost málo nepochyboval, že po příšerném pobytu v takovém prostředí by Valerii večeře venku udělala radost. Rozhodně by si ji zasloužila. Byla hrdinka. Zachránila sebe i ty druhé ženy. Ale jedno ho jeho dlouhý život naučil až moc dobře. To, co chcete, nebo co si zasloužíte, vždycky nedostanete. A on prostě nemohl souhlasit s večeří venku… obzvláště pak ne, když měl podezření, že Valerie naproti přes ulici před svým domem zahlédla Igora. Když prve dali ve třech hlavy dohromady, Marguerite mu pověděla, co si nechala Valerie pro sebe. Že prý na druhé straně ulice spatřila Igora, ale když se bleskově vypařil, přesvědčila sama sebe, že se jí to jenom zdálo. Když tu zprávu uslyšel, chtěl, aby se pustili do hledání toho chlapa, ale dlouho netrvalo a uvědomil si, že je to špatný nápad. Igor mohl být volavka na odlákání jeho, Brickera a Marguerite. Zatímco by se za ním honili po okolí, jeho pán by šel po Valerii. Leigh by ve svém stavu byla víceméně k ničemu, a obě ženy by byly zranitelné. Ne, že by nechtěl dopadnout toho bastarda, který ublížil Valerii, ale bezpečí bylo na prvním místě. Cestou domů však měl oči na stopkách, nicméně neviděl nic, co by naznačovalo, že se na ně někdo pověsil.

“Jestli skutečně nemůžeme jít do normální restaurace, možná bychom to aspoň mohli vzít přes nějakou tu průjezdní,” navrhla Leigh, nyní loudivým tónem. “Swiss Chalet máme při cestě. Zabralo by nám to jenom pár minut, a můžeme se pak najíst venku na verandě. Jsem si jistá, že by se to Valerii líbilo skoro stejně jako v restauraci.”

“Kriste,” zamumlal si pod nosem Anders. Cítil spáry frustrace. Zlatí psanci, sem s nimi, s těmi bude jednat třeba dennodenně. Nedělalo mu problémy říkat jim ne, a když neposlechli, mohl je zastřelit. Ale Leigh a Marguerite byly z docela jiného těsta. Odpověď: “Ne,” braly jako výzvu, a když zapojily mozkové závity, dovedly trumfnout i ony příslovečné osiny. Nejsmutnější na tom bylo, že je zastřelit nemohl.

Slůvko ne tedy fikaně vypustil a vzal to od lesa. Zkusil apelovat na rozum. “Víš určitě, že chceš další nezdravé jídlo, Leigh? Dneska jsme je měli už dvakrát, a ty bys měla jíst zdravěji. Musíš myslet na miminko.”

“Zmrzlina a káva nejsou nezdravé jídlo,” informovala ho škrobeně Leigh.

“Co tedy jsou?” otázal se suše.

“Nezbytnost.” Odpověď přišla od Valerie a v mžiku přitáhla jeho pohled jejím směrem. Líně se na sedadle narovnala, protáhla se a promnula si rukama obličej, aby se po spaní trochu probrala. Obrátila k němu rozespalé oči a usmála se. “Káva je nezbytností vždycky, zmrzlina už méně. Ale kafe každopádně ano. A Swiss Chalet vlastně ani není nezdravé jídlo. Spíš něco ve stylu nedělní večeře. Kuřata pečená na rožni, brambory a pečivo.” Pokrčila rameny. “Je to relativně zdravé, rozhodně zdravější než burger, a navíc nebudeme muset vařit.”

Ten závěr byl posledním hřebíkem do rakve Andersova odporu. Valerie byla zraněná a stále v rekonvalescenci, a Leigh byla těhotná a věčně si stěžovala na oteklé nohy. Ani jedna by se neměla ve stoje dřít v kuchyni. A co se týče jeho, nevěděl o vaření ani ťuk. Zastavit se pro večeři se rázem jevilo jako logické řešení. Logiku nadevše miloval.

“Výtečně. Zastavíme se tedy pro jídlo s sebou u Swiss Chalet,” prohlásil a odměnou mu byl úsměv od Valerie.

“S objednáváním jídla pro Brickera a pro mne se neobtěžuj,” ozvala se Marguerite o chvíli později, když vjel Anders do průjezdní restaurace Swiss Chalet, a schovala telefon. “Bricker mě musí hodit zpátky do domu vykonavatelů pro auto. Julius mi právě poslal textovou zprávu, jeho letadlo za hodinu přistává. Chci jet domů a dát se trochu do pucu, než dorazí.”

“Julius je Margueritin manžel,” sdělil Anders Valerii, zatímco Bricker vzadu zasténal a jal se bědovat, že přijde o žvanec.

“Aha,” usmála se na něj, a když se Roxy neklidně zavrtěla, protože SUV zastavilo a ona se chtěla kouknout z okna, obrátila se k ní a pohladila ji.

“Ještě nejsme doma,” zabrzdila fenku a mnula jí uši, zatímco slibovala: “Už tam brzy budeme.”

Vlčáčice se sice usadila, ale teďka se po Andersovi zle koukala, jako by mu vyčítala, že zdržuje, místo aby ji odvezl někam, kde bude moct vyskočit ven a protáhnout si nohy. Zavrtěl nad tím nápadem hlavou a ohlédl se. “Co mám komu objednat?”

“Pro mě večeři se čtvrtkou kuřete, bílé maso,” poručila si Leigh.

“Pro mě totéž,” přidala se Valerie.

Přikývl, a když se ho plechový hlas zeptal, čím může posloužit, obrátil se k mikrofonu. Sám ale neměl tušení, co by rád, proto se dal cestou nejmenšího odporu a dal na dámy: “Třikrát večeři se čtvrtkou kuřete. Bílé maso.”

“Zaokrouhli to na čtyři, Andersi,” vyhrkla najednou Leigh. ” Lucian se určitě vrátí domů hladový jako vlk.”

Změnil objednávku. S trochou štěstí by mohlo jídlo aspoň částečně zažehnat Lucianův hněv, že jsem vzal ženské do Cambridge. Sice o tom pochybuji, ale naděje umírá poslední, pomyslel si, zatímco objížděl budovu k okénku, aby zaplatil a převzal objednané.

“Sákryš, voní to hezky,” poznamenal Bricker, když o pár minut později položil Anders tašky s jídlem na podlahu mezi předními sedadly.

Anders neodpověděl, ale v duchu souhlasil. Vonělo to setsakra hezky a žaludek se mu najednou sevřel něčím, v čem vytušil hlad. To bylo něco, co hodnou dobu nezažil. Nebyl si jistý, zda se mu teď tyhle pocity zamlouvaly. Na druhou stranu začínal chápat, jak může nalezení životní družky obrátit člověku instinkty naruby. Pachy, které byl zvyklý stěží vnímat, v něm nyní vyvolávaly mimořádně rušivé reakce. A Valerie? Pohlédl na ni a zjistil, že kouká na něj. Když se usmála, ucítil, že i jemu se rty křiví do nejistého úsměvu, a pak zase rychle otočil hlavu dopředu.

Tahle záležitost s životní družkou se nevyvíjela ani trochu tak, jak čekal. Vlastně si vůbec nebyl jistý, jestli Valerie doopravdy je jeho životní družkou. Znovu po ní kouknul. Když opustili Cambridge, sundala si bundu a zůstala jen v tričku a džínech. Měla dobrou figuru a uznával, že je hezká, ale ve svém životě už potkal tisíce hezčích ženských. A pak tu byla ještě jedna věc. Decker, Mortimer a ostatní, jejichž spárování s životní družkou byl svědkem, se podle všeho nemohli svých žen nabažit. Ale on nemohl tvrdit, že stačí, aby se na Valerii podíval, a hned má neodolatelné nutkání na ni skočit a fofrem ji obskočit, jak by to vyjádřil Bricker.

Ať tak či onak, opět měl chuť k jídlu, a když prve vzal Valerii za ruku, aby jí pomohl nastoupit do vozu, pocítil zvláštní šok zjitřeného vnímání, který mu projel rukama a celým tělem jako rána elektrickým proudem. Ona to cítila také, tím si byl prakticky jistý. Nebylo to ostatně poprvé a evokovalo to v něm chuť znovu si na ni sáhnout a zjistit, co se stane.

Zavrtěl nad svými zmatenými myšlenkami hlavou. Tak je to moje životní družka nebo není?

“Samozřejmě, že je,” pošeptala mu do zátylku Marguerite, a Anders se trpce ušklíbl. Četla mu v mysli jak ve slabikáři, což bylo dalším příznakem nalezení životní družky. Himlhergot.

“Pomůžu ti odnést Valeriiny věci, než odvezu Marguerite,” nabídl se Bricker, když o několik minut později zaparkoval Anders před domem, v němž žili Lucian a Leigh.

“Není potřeba,” odtušil, vypnul motor a otevřel dveře. “Zvládnu to.”

Galantní povinnost otevřít boční dveře a pomoci ženám při vystupování přenechal Brickerovi, sám obešel vůz k zádi SUV, odkud vyndal přivezený ruksak, počítač a sportovní tašku. Přehodil si to všechno přes jedno rameno a sáhl ještě po psím krmení a igelitce s miskami a ostatními fenčinými věcmi.

“Tohle všechno přece nemůžete unést,” zaprotestovala Valerie. Přišla za ním dozadu se sáčky ze Swiss Chalet v ruce a Roxy po boku. Popadla pelíšek a pokusila se mu ulehčit ještě od tašky, ale zavrtěl hlavou.

“Jsem v pohodě,” ujistil ji, loktem zavřel dveře SUV a bradou ukázal k domu.

Zakroutila hlavou nad jeho paličatostí, mimoděk ji napadlo, že jaký pán, totiž šéf… a zamířila k domu. Ale cestou se ještě zastavila vedle Leigh před SUV, aby se rozloučila s Marguerite a Brickerem a poděkovala jim za dnešní pomoc. Anders trpělivě počkal, než si ženské do sytosti zdrbnou, a pak následoval Leigh s Valerií do domu, zatímco Marguerite s Brickerem nastoupili zpátky do SUV.

“Roxy bude asi potřebovat vyvenčit,” zamračila se Valerie, když Anders složil zavazadla a zamknul přední dveře.

“Nevadí. Budeme sedět venku,” uklidnila ji Leigh. “Napadlo mě, že se najíme na verandě.”

“Aha, to zní ovšem skvěle.” Valerie se usmála a vydala se za Leigh do zadního traktu domu, s Roxy v závěsu.

Valeriiny věci nechal Anders na později, vzal jenom igelitku s těmi Roxyinými a krmení a následoval je.

Zatímco dámy zamířily rovnou na verandu, stavil se ještě v kuchyni. Do jedné misky napustil vodu a do druhé nasypal granule, teprve potom odešel za nimi.

“Jé, to je od vás moc hezké. Děkuji,” vyhrkla překvapená Valerie, když přestala pozorovat Roxy, jak si to zvědavě očichává na zahradě, obrátila se a spatřila Anderse přinášet pro ni baštu a vodu. Ušklíbla se a sebekriticky dodala: “Mělo mě to napadnout samotnou.”

“Vy jste nesla lidské jídlo,” pokrčil rameny a položil obě misky na kraj kryté verandy. Narovnal se a pohlédl na Leigh, která právě prostírala plastové obaly na zahradní stolek. “Dojdu pro pití. Co byste rády, dámy?”

“Pro mě nic,” oznámila Leigh a chopila se druhého sáčku s jídlem. Obsahoval další dvě porce, ty však nevybalila, zamířila s nimi k francouzskému oknu. “Tohle strčím do lednice, dám si šlofíka, a až se vrátí Lucian, ohřeju to a navečeřím se s ním. Ale uvnitř je slušný výběr nápojů, Valerie. Měla byste se na ně zajít podívat a vybrat si, co chcete. Anders vám může ukázat, kde to je.”

Anders za ní zíral a divže ho netrefil šlak. To ona přece chtěla, aby se zastavili pro večeři. A teď bude čekat na Luciana? Měla něco za lubem a on nemusel dlouze přemýšlet, aby mu bylo jasné, copak to asi bude. Z toho, co začínalo jako jednoduchá večeře ve třech, se rychle vyvinula romantická večeře ve dvou. Navíc na verandě, při západu slunce.

Do dveří znovu strčila hlavu Leigh. “Jo, abych nezapomněla, zapalte si svíčky,” doporučila jim s rádoby nevinným kukučem. “Slunce každou chvíli zapadne a určitě budete chtít vidět na to, co si strkáte do pusy.”

“Díky,” usmála se Valerie, zatímco prohnaná těhule vyklízela pole. Žila v blažené nevědomosti, že tohle celé je nastrojené a nebylo divu. Nikoho tady neznala, takže ještě neměla ponětí s kým má tu čest.

Rezignovaně zakroutil hlavou a vykročil k francouzskému oknu. “Pojďte. Nejlíp bude vzít si něco k pití a najíst se, aby nám to nevystydlo.”

Valerie přikývla, ještě vrhla poslední pohled na Roxy a vydala se za ním do nitra domu.

“Bude tam venku v pohodě?” zeptal se cestou k ledničce.

“Ano. Neuteče ani nic podobného. Roxy se drží poblíž. Jestli si všimne, že jsem odešla z verandy, vlastně mě nejspíš přijde hledat,” ujistila ho.

Přikývl, otevřel dvířka lednice a zadíval se, co mají na výběr. Byly zde džusy, mléko a několik druhů nealko nápojů… a on neměl potuchy, co je co, a jak co chutná. Počkal, dokud si nevybrala cosi nazvané Dr. Pepper, a pak si vzal jednu plechovku i pro sebe.

“Skleničku a led?” zeptal se, když zaklapl dvířka.

“Ano, prosím. Jenom mi povězte, kde najdu sklenice a já je podám.”

Otevřel skříňku vedle dřezu a oba si vzali po jedné sklenici. Potom se stavili u lednice pro pár kostek ledu, a konečně zamířili zpátky na verandu. Když vyšli ven, Roxy právě přiťapala ke dveřím. Zjevně si všimla, že se jí někam zaběhla panička, a šla ji hledat, přesně, jak prorokovala Valerie.

“Hodná holka,” pochválila ji. Sklenku i plechovku držela poněkud riskantně v jedné ruce, aby měla druhou volnou a mohla fenku pohladit. Anders si nebyl jistý, zač ji vlastně chválila, ale té se to líbilo a zuřivě vrtěla ocasem, až se jí prdelka kmitala. Valerie se zachechtala, ale řekla: “Teď se běž nabaštit.”

Roxy okamžitě odešla očichat potravu, kterou jí nachystal, a se zjevnou chutí se pustila do jídla.

Anders měl hned další důvod kroutit hlavou. Následoval Valerii ke stolu a posadil se naproti ní. Zatímco otevíral plechovku a jejím obsahem zaléval led, poznamenal: “Dobře poslouchá.”

“Jo. Je to hodný pes,” přisvědčila, a jen co si nalila, koukla na Roxy.

“Dobře vycvičený,” kontroval, obraceje pozornost k otevírání víka své porce a pustil se do prohlížení obsahu talíře. Voněl úžasně.

“Mám štěstí,” pokrčila rameny Valerie a při řeči otevřela víko své večeře. “Mohla jsem si brát Roxy na kliniku a celou dobu na ni dohlížet. A ostatní zvířata tam mi také dost pomohla naučit ji slušnému chování.”

Pohlédl na fenku a přiznal: “To je jeden z důvodů, proč jsem si zatím žádného psa nepořídil. Chci ho, ale nemám zrovna pravidelnou pracovní dobu, a nechci toho ubožáka strkat na celé hodiny do klece. A co s ním udělám, když budu muset pryč na celé dny?” dodal zamračeně.

“Myslíte v prvé řadě na psa. To je známka dobrého majitele živého tvora,” pochválila ho Valerie. “Spousta lidí o těchto věcech neuvažuje, když si usmyslí pořídit si psa. Chtějí ho, tak si ho prostě koupí. Když pak nejde snadno vycvičit nebo čurá v domě, zlobí se a myslí si, že je se psem něco v nepořádku.” Otevírala igelitový sáček s vidličkou, nožem a ubrouskem a při tom se zeptala: “Neuvažoval jste o chůvě cvičitelce na prvních šest měsíců až rok?”

Tázavě zvedl obočí. “Chůvě cvičitelce?”

“Možná tady nikoho takového nemáte,” zamračila se a pak vysvětlila: “Ve Winnipegu máme jednu dívku, která od nás dostává doporučení. Bere si štěňata, zatímco majitelé pracují, a pomáhá je vycvičit. Zajistí hlídání plus trénink psů… štěněčí chůva.” Našpulila rty a přiznala: “Může to lézt trochu do peněz, ale vyplatí se to.”

“Budu muset zjistit, jestli není někdo podobný také tady,” pronesl zamyšleně, a pak oba zmlkli, neboť obrátili pozornost k jídlu.

Andersovo první sousto kuřete bylo jako zjevení. Domníval se, že zmrzlina je nejlahodnější věcí, jakou kdy ochutnal, ale kuře se jí snadno vyrovnalo. Dost možná ji i trumflo. Nutně tedy musel uvažovat, jestli to byla zásluha pokrmu jako takového nebo té záležitosti s životní družkou. Třeba mu teď bude všechno chutnat jako ta nejlepší delikatesa. Předpokládal, že k rozluštění této hádanky bude muset okusit mnohem více rozličných jídel.

Jak si tak pochutnával, napadlo ho, že by si asi měl přestat utahovat z Brickera za jeho věčné otravování, aby tu a onde zastavili na jídlo. Najednou už ty choutky chápal. Ačkoli Bricker měl hlad pouze proto, že byl dost mladý, aby ještě jedl.

Valerie si spokojeně povzdechla, což odpoutalo jeho pozornost od téměř prázdného talíře. Když ten svůj odstrčila snědený jen napůl a odsedla si, zvedl obočí.

“Dojedla jste?” zeptal se, zatímco hladovýma očima ohmatával kuře a hranolky osiřelé na jejím talíři.

“Obávám se, že ano. Vážně se mi musel scvrknout žaludek. Jsem nacpaná,” přisvědčila a nabídla: “Nechcete to dorazit?”

Když dychtivě přikývl, zasmála se a pošoupla k němu přes stůl plastový obal.

“Děkuji,” vydechl a zčerstva přesunul zbylou drůbež i s bramborovými hranolky na svůj talíř. Co kdyby si to náhodou rozmyslela… ačkoli ani on to už neměl kam dávat. Po staletích bez pevné stravy měl žaludek o velikosti hrášku a popravdě řečeno, sám už byl plný k prasknutí. Jenomže se prostě nemohl přestat tou dobrotou cpát.

Valerie se shovívavým úsměvem sledovala, jak se láduje její porcí, ale sotva dojedl, začala zívat.

“Jste unavená,” podotknul, když vrátil oba prázdné obaly do sáčku, ve kterém je přinesli.

“Ano,” ušklíbla se. “Nebývala jsem taková padavka, ale dneska věčně usínám.”

“Vaše tělo se uzdravuje, tak proto. Však ono to časem přejde,” chlácholil ji.

Přikývla a podívala se na Roxy, která se vrátila z procházky za účelem vyvenčení a usadila se vedle ní. Bezmyšlenkovitě ji hladila a při tom se zeptala: “Jak dlouho tady podle vás budu?”

S odpovědí si dal načas. Pověděli jí, že tu bydlí kvůli útěku lumpa, co ji věznil, a částečně to vážně byla pravda. Existovalo zde jisté, byť mizivé riziko, že by se pro ni mohl vrátit… pokud něco viděla a byla schopná ho identifikovat. Ale v tomto ohledu si nedělali velké naděje.

Žádná z unesených žen jim nebyla schopná říci nic užitečného. Má-li ten psanec aspoň polovinu mozku, říkal si v duchu Anders, je už za horami a začal hezky od začátku. Touto dobou už klidně mohl terorizovat další partu nešťastnic. Pravým důvodem, proč byla Valerie tady a nebyla evakuována do domu vykonavatelů, byla jeho nevymáchaná pusa. Byl totiž dost velký blázen na to, aby Lucianovi pěkně zatepla vyslepičil, že nedokázal Valerii přečíst ani kontrolovat. Ten z toho logicky vydedukoval, že by mohla být jeho životní družkou. Teď chtěl zjistit, jestli je to pravda, a pokud ano, zda bude souhlasit, a to z vlastní vůle, že se stane Andersovou životní družkou. Potřeboval to vědět dřív, než rozhodne, jak s ní naložit.

Pokud by nedokázala akceptovat čím je, a nechtěla se stát jeho životní družkou, vzpomínky na únos, uvěznění a zdejší pobyt by byly z její mysli vymazány, a vrátila by se ke svému životu. Ale pokud by chtěla…

Nedovolil si domyslet. Představit si život s touto ženou jako se svou životní družkou, by bylo nadmíru snadné. Už to viděl. Jíst zmrzlinu a všechno ostatní, a ono by to nechutnalo jako piliny. Mít společnost, a přitom si nemuset neustále hlídat myšlenky… A pak tu byl onen údajně žhavý sex vyhrazený toliko životním druhům. Obzvláště na ten byl nesmírně zvědavý.

“Haló, je někdo doma?”

Uvědomil si, že jí neodpověděl na otázku a nakonec ze sebe vypravil: “Pravděpodobně ne moc dlouho.”

“Takže si myslíte, že ho rychle dopadnete?” naklonila hlavu. “Našli jste nějakou stopu nebo tak něco?”

“Ne,” odpověděl upřímně, potom posbíral zbytky jejich hostiny a vstal. “Teď si s tím nedělejte starosti. Potřebujete odpočívat a spát, abyste nabrala sílu. Ostatní nechejte na nás. Pojďte, odnesu vám nahoru zavazadla, abyste si mohla zalézt do postele.”

Valerie váhala, očividně měla na jazyku další otázky, ale zívnutí jí ve vyptávání zabránilo. Zakryla si pusu, vstala a přikývla. “Zítra je také den. Doufejme. Budu si s tím tedy lámat hlavu až zítra.”

“Zítra,” přisvědčil a odvedl ji i s Roxy do domu. Vzal to oklikou přes kuchyni, kde vyhodil zbytky do odpadků, a pak už doprovodil obě k bagáži čekající u předních dveří.

“Můžu pomoct,” odtušila Valerie, když začal sbírat tašky. Neodpověděl, tak udělala pár kroků a přímo před nosem mu uzmula počítač se slovy: “Nejsem úplně bezmocná, Andersi.”

To bylo vlastně poprvé, co vyslovila jeho jméno. Přistihl se, že na okamžik, kdy se jí chvělo na rtech, zatajil dech.

“Stalo se něco?”

“Ne.” Narovnal se ověšen ostatními zavazadly a dal jí gestem přednost.

Pokrčila rameny a vydala se po schodech nahoru. Tentokrát ji však Roxy nedoprovodila, ale posadila se k patě schodiště. Anders se zastavil, aby se na ni podíval, ale fenka vypadala zmateně a bez hnutí těkala pohledem mezi ním a Valerií.

“Čeká na vás,” ozřejmila mu Valerie. Když si totiž uvědomila, že nejde za ní, zastavila se v půlce schodiště a ohlédla se. “Je vycvičená nechodit po schodech, dokud neprojdou lidé. Tak se vám nepřiplete pod nohy a nezakopnete o ni.”

“Aha.” Vykročil do schodů a znovu žasl, jak dobře vycvičený ten pes je. Jakmile dorazil na poslední schod, cinkání štítku s Roxyiným jménem o psí známku mu prozradilo, že se vydala za nimi. Jenom nad tím zakroutil hlavou a následoval Valerii chodbou. Teprve, až když se zastavila, aby otevřela dveře, si uvědomil, že jí celou dobu koukal na pozadí. Poněkud ho to překvapilo. Nikdy nebyl vysazený na zadky, ale svůdné houpání Valeriiných zadních tváří ho celou cestu po chodbě doslova fascinovalo.

“Nemusíte stát v noci na stráži u mých dveří, viďte, že ne?” ujišťovala se, jen co ho uvedla do svého pokoje.

“Ne. Spím hned vedle.” Zavazadla jí položil na stůl u okna. “Dost blízko, abych vás uslyšel křičet, kdybyste mě potřebovala. Ale neměl by se vyskytnout žádný problém. Zdejší alarm je ve své podstatě umělecké dílo.”

“To je dobře,” oddechla si. “Při pomyšlení, že jste přikovaný na celou noc na chodbě, bych se cítila hrozně. Nemohla bych klidně spát,” dodala s úsměvem.

Anders se otočil. Hleděl na ni a váhal. Chtěl ji políbit. Spíš ze zvědavosti než z nějaké velké touhy. Čím lépe tuto ženu znal, tím ji měl raději. Obdivoval její kuráž a sílu, a udělalo na něj dojem, jak dobře vycvičila svého psa. Oddanost, kterou dával své paní najevo, mluvila jasnou řečí. A zatím se mu na Valerii všechno líbilo. Ale netoužil po ní a chtěl zjistit, jestli by v něm líbání neprobudilo tu vášeň životních druhů, o které toho tolik slyšel. Naneštěstí už to bylo nějakou tu chvíli, co naposledy sváděl ženu, a tak si nebyl jistý, jak jít na věc. Měl by ji prostě popadnout a políbit? Nebo by měl počkat, až od ní dostane nějaký signál?

“Asi bych se měla nachystat do postele,” odtušila nakonec, a Anders se hořce pousmál. Jo, tohle tedy rozhodně byl signál, pomyslel si, ale ne takový, co by naznačoval, že by uvítala, kdyby ji políbil.

Přikývl, otočil se a zamířil ke dveřím. “Křikněte, kdybyste něco potřebovala.”

“Děkuji vám,” pronesla mazlivě Valerie, když otevřel dveře.

Na prahu se zastavil, podíval se za sebe a očima našel fenku. “Spává Roxy s vámi, nebo ji mám odvést dolů?”

“Kdepak ty věci. Spává se mnou,” řekla a mrkla na Roxy.

“Šťastný to pes,” odtušil a ještě, než vyšel ze dveří a zavřel za sebou, stačil zahlédnout Valeriin překvapený pohled.

Na chodbě se na moment zastavil. V duchu se nakopal do zadku, že ji nepolíbil, ale pak jen pokrčil rameny a zamířil ke dveřím pokoje, který dostal k dispozici na dobu svého zdejšího pobytu.

Políbím ji zítra, usmyslel si, a nebudu čekat na žádný signál. A do té doby… musel uznat, že byl sám docela unavený. Obvykle přes den spával, ale Valeriino polední probuzení mu udělalo čáru přes rozpočet. Byl vzhůru celou noc a pak celý den. Měl takové tušení, že jeho navyklý režim bude v nejbližší době vzhůru nohama. Valerie evidentně dodržovala normální, čili denní rozvrh hodin, a jestli s ní chtěl trávit čas a dávat na ni pozor, bude ho muset dodržovat i on.

Valerii probudilo Roxyino kňučení. Otevřela oči do skrovně osvětlené místnosti a zadívala se na otevřené koupelnové dveře a na světlo, které se jimi vlévalo do ložnice. Přestože s ní byla Roxy, nebyla ochotná spát úplně potmě. Bála se, že by si mohla po probuzení myslet, že je zase zpátky v té kleci.

Roxy znovu zakňučela a Valerie se zvedla na loket, aby se koukla napravo do nohou matrace, ale fenka tam nebyla. Stála na zemi u postele a nešťastně kníkala. Když se na ni Valerie podívala, otočila se, odťapala ke dveřím a zase zpátky.

“Musíš jít ven, viď?” zeptala se Valerie, neboť poznala signál. Rezignovala, vzdychla, odhodila přikrývky a posadila se. Zaskočila ji však tak ostrá bolest, až hlasitě zalapala po dechu. Docela zapomněla na svá záda. Už mnohem opatrněji vstala a rozhlédla se po županu, potom si ale vzpomněla, že je pořád v tašce. Na vybalování byla včera příliš utahaná. Akorát ze sebe stáhla šaty, navlékla si přerostlé triko, ve kterém spávala a zalezla pod deku.

Zamířila k taškám, které položil Anders na stůl, ale další, mnohem naléhavější zakňučení následované štěknutím, ji přimělo změnit směr. Tričko zakrývalo všechno podstatné a Roxy se zjevně potřebovala vyvenčit fakt nutně. To ji přivedlo na myšlenku, jak dlouho se ji ta chudinka asi marně pokoušela probudit svým kňučením.

“Už jdeme,” zašeptala, jen co došla ke dveřím. “Ale potichu. Spí tady lidi.”

Roxy zakňučela a zavrtěla ocasem a Valerie otevřela dveře. Vlčáčice byla v mžiku venku, docela zapomněla na slušné vychování. Více než o čemkoli jiném to svědčilo o naléhavosti potřeby, a tak Valerie neztrácela čas peskováním, raději utíkala chodbou za ní. Cestou chvalořečila nočním světlům v zásuvkách, díky nimž si viděla pod nohy.

U schodů si fenka opět vzpomněla, co se sluší a patří, a zastavila se, aby nechala Valerii sejít první. Na samotném schodišti žádné noční lampičky nebyly, ale u jeho paty se znovu objevily, a tak se s jednou rukou na zábradlí dostala ve zdraví dolů.

Zatímco za pomoci nočních světel vedla Roxy do zadního traktu domu, uvažovala, kolik může být hodin. Když došla k francouzskému oknu, rozhlédla se po hodinách a začala odemykat, ale nikde žádné neviděla. Konečně uspěla a otevřela prosklené dveře. Roxy vystřelila ven ve stejnou chvíli, kdy se rozječel alarm. Valerie strnula, teprve teď si vzpomněla, že Anders říkal něco o alarmu, který je hoden termínu umělecké dílo. Právě ho spustila.

6. KAPITOLA

Nečekaný jekot alarmu Anderse bleskově probudil. Štědrá dávka adrenalinu vstříknutá do žil ho katapultovala z postele. Dříve, než si pořádně uvědomil, co dělá, stál u dveří a otevíral. Jeho pozornost upoutal pohyb na konci chodby. Jen co mu došlo, že je to Lucian vycházející z panské ložnice, zpomalil.

Stejně jako on sám, neměl Lucian košili. Nicméně měl kalhoty. Nezapnuté, ale oblečené. Buďto se zrovna svlékal, aby konečně zalehl, nebo ho před odchodem z pokoje napadlo, že by nebylo od věci si je natáhnout. Což mne nenapadlo, uvědomil si Anders a najednou si byl intenzivně vědom toho, že má na sobě pouze boxerky.

“Valerie?” vyštěkl Lucian.

“Jdu tam,” zakřičel Anders a vyrazil, ale nemohl si být jist, že ho šéf slyšel. Valeriino jméno ani tak neuslyšel, jako ho spíš přečetl Lucianovi ze rtů. Ale objasňováním se nezdržoval. Znovu zrychlil, doběhl k Valeriiným dveřím a vpadl dovnitř… postel byla prázdná. Dveře do koupelny byly otevřené, ale ani tam nikdo nebyl. Valerie nikde, Roxy nikde.

Hruď se mu sevřela strachy, vykašlal se na zavírání dveří, raději pokračoval vpřed a zavrtěním hlavy sdělil Lucianovi, že v pokoji není. Na vrchol schodiště dorazil jako první a bez zastávky vystartoval dolů. Věděl, že Lucian je hned za ním.

Když nahoře uslyšela dupání, Valerie zasténala, opřela si čelo o sklo dveří a zavřela oči. Samozřejmě všechny probudila.

Povzdechla si, narovnala se a obrátila se čelem ke schodišti v přední části domu, při tom bedlivě naslouchala zvukům přicházejícím seshora. Dusot nohou, který se zpočátku ozýval na opačných koncích domu, se přiblížil k sobě, a pak vyrazil po schodech dolů.

Vážně se jí tam nechtělo stát a čekat na kartáč, ale neměla na vybranou. Nešťastnou náhodou spustila alarm. Jednou to měla na triku a nikdo jí to neodpáře. Kromě toho, co jiného mohla dělat? Utéct ven, schovat se ve křoví, a pak až do rána spát na zahradě na houpačce?

Do místnosti vrazil Anders, a když ji spatřil stát u dveří, zařval: “Valerie!” a zabrzdil smykem.

“Je mi to líto,” vykřikla, aby ji bylo slyšet přes běsnící sirény. Mezitím se jakýsi vysoký blonďák protlačil kolem Anderse a sprintoval k francouzskému oknu na opačné straně místnosti, té s obývacím pokojem, a začal mačkat čísla na ovládacím panelu. “Roxy musela ven a já na alarm dočista zapomněla!”

Poslední slovo už zaznělo do ohlušujícího ticha, jelikož sirény náhle zmlkly. Nicméně Valerie si toho stěží všimla. Měla příliš mnoho práce se zíráním na Anderse a na to, co měl na sobě. Nebo co na sobě neměl. Byl bos, nahoře bez a v těch svých boxerkách… vypadal setsakra dobře. On taky zírá, jako by mě v životě neviděl, uvědomila si a skousla si ret, načež zaostřila na blondýna. Popadl nejbližší bezdrátový telefon a nyní mačkal čísla na něm.

Volá na dispečink bezpečnostní agentury, došlo Valerii, když odříkal sedm čísel a pak zavrčel, že je všechno fajn. Alarm byl spuštěn omylem. Položil telefon a otočil se, aby ji probodl zlostným pohledem. Podráždění měl vepsané do všech linií těla.

Valerie si byla jistá, že se jí zrovna chystal zvednout mandle, ale do věci se vložil Leighin veselý hlas.

“Však se nic tak hrozného nestalo, díkybohu jsme ještě nespali,” odtušila těhotná dáma. V dlouhém růžovém župánku pelášila místností rovnou za naštvaným blonďákem, čímž si suverénně získala všeobecnou pozornost. Chlácholivě ho poplácala po ruce a pak si stoupla na špičky, aby mu cosi pošeptala do ucha. Na závěr se obrátila k Valerii a usmála se. “A tohle bezva vyšlo, protože jsem vám měla vyměnit obvaz, než půjdete do postele, ale když se vrátil Lucian a já vstala, spala jste jako dudek. Aspoň vám to teď můžu převázat.”

“Anders to udělá,” zavrčel blonďák. Mluvit normálně snad ani nedovedl. “Ty půjdeš zpátky do postele.”

“Ale no tak, Luciane, zabere mi to jen minutku. Můžu—” vypískla. Blond mrzout si bez diskuze zvedl Leigh do náručí, což byla tečka za jejími marnými protesty.

“Postarej se o to,” nařídil, když míjel Anderse. “A zajisti, aby zase nespustila alarm.”

Anders místo odpovědi zavrčel – jasně, jaký pán – a sledoval, jak šéf rázuje halou, odnášeje si Leigh do vyšších sfér. Sotva ta povedená dvojka zmizela v patře, znovu se otočil k Valerii.

“Je mi to skutečně líto,” řekla tiše a snažila se vyhnout přímému pohledu na něj. Fakt, takhle skvěle by neměl vypadat žádnej chlap, pomyslela si Valerie, ale když neodpověděl, riskla pohled. Ramena se mu uvolnila, a teď si jednou rukou unaveně prohrabával krátké vlasy.

“To se stává,” podotknul nakonec, sjel dlaní na zátylek a mnul si ho, jako by se odtud snažil vyhnat napětí. Potom ukázal za ni. “Myslím, že je Roxy hotová.”

Otočila se a uviděla, že vlčáčice se zatím vrátila a nyní stojí venku a kouká dovnitř. Vůbec si neuvědomila, že dveře podvědomě zavřela, a tak je teď zase otevřela a pustila Roxy dál.

“Raději se vám podívám na ten obvaz,” zamumlal Anders.

Znovu zavřela a ohlédla se, ale už mířil ven z místnosti. Zaváhala, pak se však vydala za ním a cestou si všímala, že má velmi hezké svalnaté nohy a pěknou kulatou prdelku. Silou vůle vypudila tyhle myšlenky z hlavy, vyšla po schodech a s Roxy za patami pokračovala do svého pokoje. Když vstoupila, měl otevřenou zásuvku nočního stolku a vyndával z ní nějaké věci. Vzápětí ji zavřel a otočil se, aby se vrátil ke dveřím, ale jakmile spatřil Valerii, na místě se zastavil.

“Hmm,” zamrkal překvapeně. “Chtěl jsem to udělat dole.”

“Dobře,” ochotně souhlasila a udělala čelem vzad, aby sešla zpátky do přízemí. Dobrý nápad. Rozhodně to tak bude lepší, než to dělat u ní v ložnici. Méně osobní. A dole není postel. Nebyla si jistá, proč to hrálo svou roli, ale neměla chuť to moc rozebírat.

“V kuchyni je lepší světlo,” ozval se Anders, který ji následoval do otevřeného prostoru kuchyně plus jídelny v jednom a stisknul vypínač, aby rozsvítil na obou stranách místnosti.

Valerie tedy poslušně zamířila do kuchyně. Roxy se jí zpočátku držela po boku, ale pak se najednou rozběhla dopředu. Někdo přinesl zvenku její misky na jídlo a na vodu a položil je na zem vedle sporáku. Roxy je uviděla a ihned vzala do čumáku tu jídelní, aby ji položila Valerii k nohám, čímž svou velitelku zastavila vedle ostrova.

“Kolik je hodin?” zeptala se Valerie zamračeně, když se shýbala pro misku.

Anders prošel kolem ní do kuchyně a pohlédl na mikrovlnku. “Šest třicet.”

Následovala jeho pohled k digitálním hodinám, jejichž číslice zeleně svítily z pravého horního rohu přístroje, a uvažovala, jak je mohla prve přehlédnout. Nemluvě o tom, jak si mohla myslet, že je hluboká noc, když obloha venku vůčihledně bledla. Sluníčko sice zatím nebylo v dohledu, ale nebe už bylo spíš modrošedé než černočerné.

“Čas krmení, hádám správně?” optal se pobaveně Anders, když se Roxy usadila před Valerii a žalostně zakňučela.

“Ano,” přiznala ironicky a s miskou v ruce se vydala kolem ostrova. “Roxy je lepší než budík. Úderem půl sedmé je každé ráno vzhůru a chce čurat a snídani.”

Vyprskl smíchy, sklonil se a ze skříňky v ostrovu vyndal pytel psího žrádla. Otevřel ho a nasypal Roxy do misky štědrou porci.

“Děkuji vám,” řekla Valerie, když byl hotov a začal krmení zavírat.

Odnesla misku a položila ji vedle misky s vodou, kterou doplnila něčí pozorná ruka. Napřímila se, ale teprve ve chvíli, kdy zavelela: “Pusť se do toho,” vrhla se Roxy, až dosud nedočkavě postávající u sporáku, na své jídlo. V mžiku měla čumák zabořený do misky a likvidovala pestrobarevné granulky.

“Má zdravou chuť k jídlu,” poznamenal suše Anders.

“Spíš je to otesánek.” Valerie se otočila, vrátila se nazpátek a opřela se o ostrov. Byl to strategický ústup. Připravila ho tím o výhled na její holé nohy. Ona osobně zarputile ignorovala jeho holé nohy… a holou hruď… a holé břicho. No, rozhodně se o to snažila. S povzdechem zvedla obočí a zeptala se: “Kde to chcete dělat?”

“Nejlepší světlo je tady,” poplácal pracovní desku ostrova, a jí nezbylo, než uznat, že je to pravda. Světlo bylo vycentrováno nad dřez uprostřed a svítilo tam jasně a silně.

Po jistém váhání obešla ostrov kolem dokola, až k němu, a naklonila se nad dřez, takže měla záda přímo pod světlem.

“Moc nízko,” odtušil lehce chraplavým hlasem.

Valerie se narovnala a zamračeně se otočila. “Nevím, co mám udě—”

Věta skončila vyjeknutím, jelikož ji Anders bez varování chytil v pase a vysadil na ostrov. Stejně rychle ji však zase pustil a málem dřív, než se vzpamatovala, se přemístil na opačnou stranu ostrova. Podívala se přes rameno a uviděla, že si chystá věci, které přinesl z jejího pokoje: velký polštářek gázy, bílou náplast a antibiotickou mast.

Obrátila se zase dopředu a při tom se zaksichtila, protože jí došlo, že si bude muset vyhrnout triko, na kterém seděla. S povzdechem se naklonila na bok, nadzvedla jednu půlku zadku, látku vytáhla, pak se naklonila na druhou stranu a zopakovala to. Potom vykasala tričko nahoru a přitáhla si ho k tělu. Vpředu sahalo těsně pod ňadra a – jak tiše doufala – ve stejné výšce končilo i vzadu. Palčivě si uvědomovala, že tam tím pádem sedí jenom v růžových kalhotkách. Kéž by si oblékla ty černé chlapeckého střihu, co trošku připomínaly šortky.

“Děkuji,” řekl za ní Anders, a Valerii mimoděk napadlo, jestli na něho něco neleze. Už prve měl hlas lehce ochraptělý, ale teď regulérně sípal.

Jakmile však začal z rány odstraňovat starý obvaz, rychle pustila tyhle starosti z hlavy. Pracoval pomalu, zjevně se snažil být nanejvýš něžný, ale náplast se jí přilepila na kůži a držela jak helvétská víra. Tolik to bolelo, že se v duchu ptala sama sebe, jestli tam neměla chloupky nebo tak něco. Skousla si ret, soustředila se na svítící číslice na mikrovlnce a snažila se ignorovat bolest, kterou jí nechtě působil. Ale i tak se jí ve chvíli, když dostal obvaz konečně dolů, hodně ulevilo.

“Jak to vypadá?”

“Hojí se to.”

To je dobře, pomyslela si. Ale skoupé: hojí se to, jí toho, pravda, mnoho neřeklo. Má tam velkou zející díru? Nejspíš ne, usoudila. Leigh tvrdila, že ji doktorka Dani sešila, takže tam nejspíš bude mít obrovský ošklivý svraštělý šev. Krása.

“Teď vám na to budu nanášet mast. Mohlo by to štípat,” varoval ji potichu.

Přikývla a obrnila se.

A zase, musela uznat, že se snažil být něžný. Andersovy prsty se jí pohybovaly po kůži lehounce jako motýlí nožky, ale měla ji natolik citlivou, že to i tak pěkně štípalo. Zatnula zuby, zatajila dech a čekala a snažila se na nic nemyslet.

“Hotovo,” oznámil, a Valerie si hlasitě oddechla, vtom však přiložil na ránu gázu, a zase lapala po dechu. První dotyk byl nepříjemný, ale pak se to zlepšilo, a když oblepoval polštářek náplastí, byla schopná dýchat normálně.

“Jsem hotov,” prohlásil vzápětí. “Úplně. Můžete si spustit triko.”

Nemusel říkat dvakrát. Hned zvedla ruce a bavlna se svezla dolů. Chtěla seskočit z ostrova, ale Anders ho mezitím stihl obejít a stál teď před ní.

“Helemese. Ahoj,” vypadlo z ní, jako by byla nějaká nemyslící kačena.

“Ahoj,” odpověděl Anders a sáhl po ní. Myslela si, že ji hodlá sundat dolů. Proklatě se spletla. Místo toho ji sevřel v pase, vmezeřil se mezi její nohy a políbil ji. Zpočátku šlo o letmé doteky rtů, poté přitlačil a vzápětí vypustil ven jazyk, a ten se jí vedral mezi rty. Od té chvíle měla všechno pořádně zamlžené. Její mozek zřejmě stáhl roletu a plně se poddal přílivu pocitů, které v ní tak nečekaně zdivočely. Ruku na srdce, ten chlap tedy uměl líbat. Dělal jejím rtům a jazyku věci, které nikdy předtím nezažila. Její ex, Larry, líbání moc nedal. Spíš ji jen tak ozobával. Má-li být upřímná, těžko říci, jestli nějaký jazyk vůbec měl. Zato Anders ho rozhodně měl a uměl to s ním.

Když Roxy zaštěkala, a oni se od sebe polekaně odtrhli, Valerie sklopila zrak a zjistila, že se na něj pokusila vylézt jako na kmen urostlého topolu. Nohy měla ovinuté kolem jeho boků, kotníky zaháknuté za stehny, paže kolem ramen, v dlaních držela šíji a hlavu, a zadek měla kousek nad pultem. A ten měl pro změnu v dlaních on. Samozřejmě její zadek, nikoli ten pult, to dá rozum. Chvíli na Anderse zírala, načež pronesla: “Mmmfph.”

Andersovou odpovědí byl úsměv. A ne jen tak ledajaký. Rty se mu zaoblily do toho absolutně nejvíc sexy úsměvu, jaký kdy spatřila. Hleděla na něj vykulenýma očima a dočista perplex. Neřekla by, že se ten mužský dovede usmívat. Ale je pravda, že bych do něho ani neřekla, že dovede líbat, pomyslela si Valerie, zatímco se jeho ústa blížila k jejím, bezpochyby na další kolo líbání. K tomu však již nedošlo, neboť Roxy znovu zaštěkala, tentokrát se však postavila na zadní packy a ty přední opřela o ně.

To stačilo, aby si získala plnou Valeriinu pozornost. Roxy na lidi nikdy nevyskakovala.

“Copak je, Rox?” vydechla a zatlačila Andersovi do prsou, aby ji dal dolů. Což také udělal. Jakmile odmotala nohy z jeho boků, postavil ji opatrně na zem.

Nyní, když si jí panička konečně všimla, se Roxy okamžitě otočila a doběhla ke dveřím, kde zaštěkala, znovu se obrátila a výmluvně se podívala na Valerii. Tlapky při tom pořád neklidně stepovaly po podlaze.

“Aha,” povzdechla si Valerie a už jí metla otevřít. Roxy potřebovala ven… zoufale, domyslela si, když fenka prosvištěla verandou a sotva doběhla na trávník, hned si přičupla.

“Budu muset někde sehnat pytlíky na odpadky,” konstatovala šeptem, vtom jí Anders položil ruce zezadu na ramena, a ona se lekla.

“Zařídíme to, až otevřou v obchodě,” slíbil, to už si ji přitahoval pozadu na hruď a skláněl hlavu, aby jí motýlími polibky posel ouško. Roztála a opřela se o něj, když vtom se jí pokusil odhrnout vlasy, aby mohl olemovat polibky také krk. Okamžitě ztuhla a odtáhla se, rozpačitě zvedajíc ruku, aby se ujistila, že ho má zakrytý.

“Nemusíš ho přede mnou schovávat, Valerie,” odtušil potichu. “Už jsem tvůj krk viděl.”

V té chvíli se vrátila odlehčená Roxy a šťouchla Valerii do ruky čumákem. Té se náramně ulevilo, že má záminku odvrátit oči od Anderse, koukla dolů a fenku pohladila. Možná už její krk viděl, ale její rozpaky se tím nijak nezmírnily.

“Pořád jsem divně unavená. Myslím, že si trochu přispím,” zalhala při spěšném odchodu z místnosti, s Roxy po boku. Neřekl ani neudělal nic, aby ji zastavil, a tak nerušeně vystoupala po schodech nahoru a pokračovala do svého pokoje. Vešla dovnitř, počkala, než projde Roxy, pak zaklapla dveře a ztěžka se o ně opřela. Oči se jí zavřely.

Ihned ji zaplavily vzpomínky na těch pár okamžiků, nebo možná víc než jen pár okamžiků, v Andersově náručí. Ta vášeň byla šokující… neskutečná. Stěží toho muže znala, ale kdyby nepotřebovala jít Roxy ven, měla podezření, že by v této chvíli vyjížděla oře jménem sex. A odkud se ta vášeň sakra vzala? Mužský je to po čertech pohledný, všechna čest, ale dokud se jeho rty nedotkly jejích, skutečně chlípné myšlenky v ní nevzbuzoval. Obdivovala jeho krásnou tvář a výstavní figuru, jako obdivujete dobře ušité šaty nebo boty, ale nebyla v tom jediná jiskérka ryze sexuálního zájmu.

Ovšem kromě toho okamžiku, kdy se naše ruce střetly na misce s polévkou… a když mě vzal v Cambridge za ruku, aby mi pomohl nastoupit do SUV, připustila v duchu. Ano, v obou případech jí probleskla žhavá zjitřenost, ale rozhodně nic podobného tomu, co se právě teď stalo dole. To bylo jako Molotovův koktejl.

O dlaň se jí otřel Roxyin mokrý nos, což Valerii probralo. Shlédla na fenku, pohladila ji a při tom své věrné společnici pošeptala: “Přišla jsem o rozum. Ty to víš, viď?”

Zakroutila nad sebou hlavou, došla k posteli a zalehla. Když šla včera na kutě, nebylo ještě ani devět večer. Spala v kuse až do šesti do rána. Víc než devět hodin. Tudíž nečekala, že znovu usne, ale chtěla se Andersovi chvíli vyhýbat. Alespoň dokud si nebude důvěřovat, že s ním dokáže být v jedné místnosti a nepokusí se na něj znovu vyšplhat jako na telegrafní sloup.

Anders padl na gauč a s povzdechem zvrátil hlavu dozadu. Zíral do stropu, ale před očima měl pořád Valeriinu tvář těsně poté, co jim Roxy přerušila líbání. Rty měla nateklé od jeho polibků, tváře zrudlé a oči pod ztěžklými víčky potemnělé vášní a živočišnou touhou. Nepochyboval, že sám vypadal stejně vzrušeně. Stačilo, aby si vzpomněl na její rty pod jeho a na to, jak dychtivě se k němu tiskla, a znovu ztvrdnul na kámen.

Zatraceně, zrovna když už jsem začínal vadnout, pomyslel si s úšklebkem. Mělo to však i svou světlou stránku. Nyní zmizela i ta poslední pochybnost, zda je Valerie jeho životní družkou. Jestli o tom v hloubi duše vůbec kdy pochyboval. Neměl by – vykazoval všechny ostatní symptomy – ale váhal s přiznáním právě pro nedostatek fyzické touhy. Podle všeho se jí musel dotknout, aby se vášeň vzňala. A nyní už také chápal chování svých druhů ve zbrani, ne nepodobné chování nadržených psů. Protože teď, když to konečně sám ochutnal, už se nemohl dočkat, až dostane nášup. A to až do té míry, že musel bojovat sám se sebou, aby nešel za ní nahoru, do jejího pokoje. Jeden polibek a roztála by mu v náručí jako máslo na horké plotně.

“Úžasné.”

Polekaně se ohlédl. O dveřní rám se opíral Lucian a pobaveně si ho prohlížel.

“Cože?” zeptal se a posadil se zpříma.

“Jak se může všechno tak bleskově změnit,” odtušil suše Lucian, vcházeje do kuchyně.

Anders přihlížel, jak si vzal ze skříňky sklenici, než se mírně optal: “A co se podle tebe změnilo?”

“Před třemi dny, když sis poprvé uvědomil, že ji nedokážeš přečíst, takže by to možná mohla být tvá životní družka, jsi z toho velkou radost neměl.” Napustil si do sklenice vodu, doušek upil a pokračoval: “Nezamlouvala se ti představa, že by si někdo přivlastnil tak velký díl tvé pozornosti, že bys náhle měl co ztratit a stal se stejnou kvočnou jako já a nechal se komandovat svým ptákem. Nyní chceš jít za tím momentálně vskutku do očí bijícím ptákem nahoru a přivlastnit si Valerii jakýmikoli prostředky.”

Anders se podíval dolů a zjistil, že má vážně stále erekci, a ta navíc v boxerkách úplně bez nadsázky bije do očí. Popadl jeden z dekorativních polštářků ležících na gauči, přitáhl si ho do klína a zamumlal: “Tos mi všechno vyčetl z myšlenek, viď?”

“Trefa do černého.”

“Jasně,” hlesl a ušklíbl se. Bohužel mu došlo, že si Lucian neopomněl přečíst jeho málo lichotivé postřehy o svém strachování o Leigh, a že chodí, kam ho pták vede. Tázavě zvedl obočí: “Dlužím ti snad omluvu?”

“Nikoli. Těžko si mohu stěžovat, když jsem ti odposlouchával myšlenky.” Upil dalších pár doušků. Když sklonil sklenici, polknul a dodal: “Ale být na tvém místě, šel bych na Valerii s citem. Nerad bych, abys to uspěchal a nadobro zpackal.”

“Dík za radu,” odsekl Anders.

“Mluvím vážně,” opáčil tiše Lucian.

Anders sklapl a nastražil uši. Lucian se totiž zpravidla omezoval na vrčení, bručení, popřípadě štěkání. Takto tiše a vážně zněl jeho hlas pouze velmi výjimečně. Když k tomu ovšem došlo, bylo moudré mu naslouchat.

Přikývl. “Poslouchám.”

“Má za sebou dva příšerné týdny v rukách lumpa, kterého v hloubi duše považuje za upíra. Příslušníka našeho druhu,” zdůraznil. “Deset dní a nocí ve skutečnosti plus tři v horečnatém spánku, který byl kaleidoskopem nočních můr.”

“Ale my nejsme upíři,” ohradil se Anders. “Jsme nesmrtelní.”

“Žonglování se slovy,” pokrčil rameny Lucian. “U ní nebude hrát žádnou roli, jestli jsme mytické prokleté stvůry bez duše, o kterých psal Stoker, nebo vědecky vyvinutí smrtelníci, které nanoboti proměnili v téměř nesmrtelné. Navíc nanoboti, které zkonstruovali dávní bioinženýři a vpravili nám je do krevního řečiště v dobách před pádem bájné Atlantidy.”

“Vědecky vyvinutí smrtelníci, kteří k pohonu těch nanobotů potřebují víc krve, než kolik jí dokáže vyprodukovat lidské tělo,” navázal sklesle Anders.

Lucian přikývl. “Máme tesáky, nestárneme, je těžké nás zabít a potřebujeme krev k přežití. Pro ni i pro mnohé další jsme upíři.”

“My teď přece pijeme krev ze sáčku, abychom přežili,” pokusil se oponovat Anders. “Ten nesmrtelný, který unesl a věznil Valerii a ostatní ženské, je psanec.”

“Pravda,” souhlasil Lucian. “Naneštěstí však Valerii první zkušenost s naším druhem zprostředkoval právě ten psanec. Zcela pochopitelně tedy nebude zrovna nejpřístupnější možnosti, že mezi našinci existují i hodní hoši. Musí nás poznat a důvěřovat nám, obzvláště pak tobě, ještě předtím, než jí toho odhalíš příliš mnoho.”

Přikývl, protože chápal moudrost obsaženou v tom, co Lucian říkal. Pak si odkašlal a zeptal se: “Mezi odhalit příliš mnoho nepočítáš—”

“Ne,” přerušil ho. Zkroucené rty dávaly tušit, že se Lucian skvěle baví, což bylo v jeho případě velikou vzácností. “V posteli si jí odhaluj, co ti libo, jenom si při tom dej na pusu zámek. Alespoň dokud si nebudeš myslet, že to dokáže holka strávit. Jinak,” varovně zvedl hlas, “bys mohl přijít o největší šanci svého života.”

S těmi slovy položil sklenici a zamířil ke dveřím.

Anders se na gauči právě uvolňoval a chystal se poklidně meditovat o tom, co zde bylo řečeno, když se Lucian na prahu haly znenadání zastavil a ohlédl se.

“Samozřejmě, pokud provedeš něco stejně hloupého, jako vzít mou velmi těhotnou manželku, která přenáší mé dítě, na další tříhodinový výlet autem, stejně nebudeš žít dost dlouho na to, aby sis tu největší šanci svého života užil.”

Na odpověď Lucian nepočkal, odkráčel pryč. Zbyla po něm jen hrozba visící ve vzduchu.

Anders zavřel oči a ušklíbl se. Lucianova výhrůžka ho nepřekvapila. Čekal, že to nakonec přijde. Když se Valerie odebrala na lože, svlékl se do boxerek, aby měl pohodlí, a také se uložil. Vlastně čekal, že se tak za hodinku probere a sejde dolů, aby si pokorně vyslechl bandurskou, bude-li už Lucian zpátky. Nebo si na ni počkal, nebude-li ještě doma. Jenomže nakonec prospal celou noc, probudilo ho až ječení domovního alarmu.

Kriste, tohle byl skutečně zážitek za všechny prachy. Po vší té panice a sprintu dolů vletěl do kuchyně, jen aby našel Valerii stát u francouzského okna. Vypadala provinile, zkroušeně a zahanbeně, a v tom obřím triku byla roztomilá jako knoflíček.

Ta vzpomínka mu vyloudila úsměv na tváři, který však rychle povadl, jen co se nad Valerií zamyslel.

Jak si jen získat její důvěru natolik, aby až se konečně odhodlá riskovat a objasní jí kdo a co je zač, neutekla s řevem za devatero hor a devatero řek.

Tohle nebude snadné.

7. KAPITOLA

Valerie zamrkala, rozloupla oči a zjistila, že zírá do Roxyiny chlupaté tváře. Fenka okamžitě zakňučela. Pravděpodobně ne poprvé. S úšklebkem se posadila a koukla na budík na nočním stolku. Bylo pár minut po poledni. Znovu usnula. Neměla to v úmyslu a nemyslela si, že potom, co tak dlouho spala, padne nanovo za vlast. Chtěla si jen na chvilku lehnout a počkat, dokud nevstanou ostatní. Připadalo jí, že nebude na škodu, mít je kolem sebe, pokud nehodlala absolvovat další žhavou etudu s Andersem.

“Promiň, holčičko,” omlouvala se a při tom se zálibně probírala Roxyinou srstí. “Musíš být k smrti znuděná a zralá na pořádné proběhnutí. Nejspíš ses moc neprotáhla, zatímco jsem byla pryč. Těžko si dovedu představit paní Ribblovou, jak tě venčí, natožpak bere proběhnout. Ale obávám se, že ani já nejsem zrovna teď ve formě na pořádnou legraci. Asi bych se do pěti minut svalila,” dodala zamračeně a pak navrhla: “Ale co tak chvíli aportovat míček?”

Roxy štěkla. S úsměvem ji znovu pohladila a vstala. “Domluveno. Podíváme se, kdo je vzhůru, a pak tě vezmu dozadu za dům a budu ti házet balónek.”

Když už Valerie kráčela ke dveřím, Roxy ji těsně následovala a pravidelně šťouchala do nohy, jako by ji popoháněla. Rozesmálo ji to a letmo pohladila fenku po hlavě. Na chodbě ani v přízemí na nikoho nenarazily. Vypadalo to, jako by všichni ještě spali. Ale na druhou stranu, když vytáčela 911, to přece také byla noc a tito muži byli v práci. Předpokládala, že pracovali na noc a většinu dne prospali. Což jí dělalo trochu starost. Znamenalo to snad, že je alarm zase zapnutý a bude zapnutý i každé ráno, kdy se potřebuje Roxy vyvenčit? Trápila si tím hlavu, dokud nedošla k ovládacímu panelu u francouzského okna v obývacím pokoji. K její velké úlevě však na displeji stálo READY, což, jak věděla z alarmu na své klinice, znamenalo, že není aktivovaný.

Hurá. Z igelitky, kterou včera večer nechal Anders ležet vedle ostrova, vytáhla Roxyin balónek a konečně ji odvedla ven, aby ho házela do dálky a fenka mohla míček aportovat. Naneštěstí se ukázalo, že ani na to nebyla v dost dobré kondici. Pokaždé když máchla rukou, daly o sobě vědět stehy v zádech. Dokonce ani házení levačkou moc nepomohlo, a tak stály její hody za psí štěk.

Když za sebou zaslechla otevírání francouzského okna, právě se chystala aportování odpískat. Hned se otočila a zpola s úlevou, zpola zklamaná uviděla, jak se na ni z kuchyně usmívá Leigh.

Brunetka vyšla na krytou verandu a vesele pozdravila: “Dobré ráno.”

“Dobré ráno,” odvětila Valerie s úsměvem. Naposledy hodila Roxy balónek, a pak se obrátila a vykročila za domácí paní. “Omlouvám se, že jsem vás ráno probudila.”

Leigh jenom mávla rukou. “Teprve jsme si zalezli do postele. Nespali jsme.”

Valerie zvedla obočí. “Noční ptáci?”

“To si pište,” zasmála se Leigh.

“Tak to se divím, že už jste na nohou, jestli jste šla spát teprve v půl sedmé,” poznamenala.

“Večer jsem si zdřímla, vzpomínáte?” pokrčila rameny a hladila si břicho, zatímco se svěřovala: “Víc než pár hodin v kuse spát nevydržím. Nemám pohodlí, a tak poslední dobou tíhnu ke spoustě krátkých šlofíků.”

“Aha.” Valerie přikývla a mimoděk sklopila zrak k Leighinu bříšku. Uznávala, že najít v jejím stavu pohodlnou pozici muselo být těžké.

“Jste zralá na snídani?” zeptala se najednou Leigh, a to už se otáčela, aby se vrátila do domu.

“Vlastně ano. Mám děsný hlad,” přiznala okamžitě Valerie, a zatímco ji následovala dovnitř, hvízdla na Roxy. Když pak na ni čekala u otevřených dveří, dodala: “Ale co kdybyste si sedla a nechala vařit mě? Jenom mi povězte, co byste ráda, a kde to najdu, a já si klidně zahraju na šéfkuchařku.”

Když Leigh váhala, ale zjevně ji to lákalo, dodala: “To je to nejmenší, co pro vás mohu udělat za to, že mě tu necháváte bydlet.”

Tomu se Leigh zasmála, vzápětí si však povzdechla. “Jste tu vítaná a nemusíte si pobyt odpracovat, Valerie.” Hned nato se však prohnaně zašklebila a dodala: “Ale pomoc se snídaní bych ocenila.”

“Bude mi potěšením,” ujistila ji Valerie.

Leigh to odkývla, došla ke skříňce, otevřela dvířka a zahloubala se nad výběrem instantních jídel v krabicích a konzerv.

“Co byste řekla na palačinky?” zeptala se, když vytáhla palačinky v prášku.

“Ty miluju,” vyhrkla Valerie.

“Bezva.” Leigh se nadšeně usmála a otevřela další skříňku, ze které vyndala velikou mísu. “Mohla byste přinést z lednice vajíčka a mléko? Já zatím postavím na kávu.”

Svorně se pustily do práce a při tom přátelsky klábosily. Jakmile měly umíchané palačinkové těsto, Leigh rozhodla, že při snídani nesmějí chybět párky, aby měli také něco naslano. Postavila na ostrov elektrický gril a přitáhla si k němu židli, aby je opekla, zatímco Valerie u sporáku pilně obracela palačinky.

“Pane Bože.”

Valerie, vylekaná Leighiným přidušeným vyjeknutím, se ohlédla. “Co se stalo?”

“Já— nic, já jen—” Nakrčila nos a přiznala barvu: “Já vím, asi máte za to, že ano, ale nekontaktovali jsme vaši rodinu a nedali jsme jim vědět, že jste v pořádku, Valerie. Musí jim být strachy špatně.”

“Aha.” Valerie se otočila zpátky ke svým palačinkám a povzdechla si. “O nic nejde. Není koho kontaktovat, nikdo se nestrachuje.”

“Nikdo?” hlesla Leigh, a po hlase jí bylo poznat, že se mračí.

Valerie zavrtěla hlavou. “Byla jsem jedináček. Prarodiče mi zemřeli jeden po druhém na infarkty a rakovinu, ještě než jsem vyrostla. A rodiče zahynuli před třemi lety při autonehodě. Zbyla jsem jenom já a jedna teta, která se před třiceti lety odstěhovala do Texasu. Od té doby jsem ji viděla jen dvakrát. Na pohřbech jejích rodičů.” Pokrčila rameny. “Kromě vánočních pozdravů nejsme v kontaktu.”

“Aha,” vydechla Leigh a odmlčela se.

“A co přátelé?” zeptal se Anders, a Valerie divže nevyskočila z kůže. Měla k tomu hned dva důvody. Jednak se jim nečekaně vmezeřil do hovoru, jednak se kolem ní natáhl, aby položil na pult ruličku igelitových sáčků, a při tom se jí otřel hrudí o záda.

“Pytlíky na odpadky,” zašeptal Valerii do ucha, a když stahoval ruku, prsty zlehka poškádlil holé nadloktí. “Jelikož tu byl Lucian, aby vás ochránil, zajel jsem ti pro ně.”

Nechápavě zírala na sáčky. Cítila, jak jí po zádech běží mráz a tam, kam zabloudily Andersovy prsty, nebo kde ji ovanul dechem, jí naskakovala husí kůže. Nutně musela žasnout, jak může zírat na něco tak absolutně asexuální a ve stejnou chvíli být tak nažhavená.

Tlumený smích přilákal Valeriin zmatený pohled k Leigh. Křenila se na ni, zatímco říkala: “To bylo od tebe milé, Andersi.”

“Ano, to bylo,” přisvědčila Valerie, jenomže z toho vyšlo jakési zakuňkání, tak zmlkla, aby si odkašlala. “Děkuji.”

“Ale prozradím ti tajemství,” pokračovala Leigh. “Červené růže by možná byly ještě milejší než červené pytlíčky na psí poklady.”

“Zapíšu si to za uši pro příště,” odvětil Anders.

Valerie zrudla a otočila se nazpátek k palačinkám. To, co navrhovala Leigh, by se hodilo, kdyby spolu chodili nebo tak něco, ale nechodili a stěží se znali. A vážně mu byla vděčná, že si dal tu práci, zajel do obchodu a sáčky jí opatřil. Nechtěla se za poskytnutí přístřeší odvděčit Leigh tím, že by jí po celé zahradě nechala rozeseté Roxyiny dárečky… A co přesně měla znamenat ta jeho reakce?

“Takže rodinu žádnou nemáte, ale co přátele?” zeptal se Anders, čímž jí připomněl předchozí otázku.

“Přátele samozřejmě mám. Ale doma, ve Winnipegu. Ti ani nevědí, že jsem zmizela.” Obrátila palačinky a navázala: “Do Cambridge jsem se přestěhovala pouhý týden před mým únosem a většinu toho týdne jsem strávila běháním a zařizováním záležitostí okolo domu a sháněním věcí, co budu potřebovat při výuce. Žádné kamarády jsem si tady zatím udělat nestačila.” Přendala palačinky z pánve na talíř strčený v troubě, aby nevystydly, nalila na pánev další dvě dávky těsta, a teprve potom přiznala: “Paní Ribblová je jediný člověk, se kterým jsem mluvila, pokud nepočítám prodavačky a lidi ve škole. A ta přišla jenom proto, aby mi sdělila, že Roxy udělá nejlépe, když nebude štěkat, jinak prý zavolá policii.”

“A pak ta stará semetrika nelenila a pokusila se ji ukrást,” zamumlala Leigh.

Valerie nad tou poznámkou zakroutila hlavou a pobaveně se ohlédla. “Nevím, co proti té paní všichni máte. Postarala se o Roxy.”

“Z čistě sobeckých důvodů,” odtušila ponuře Leigh. “Dejte na mě, ta ženská je nejsobečtější zahořklá stará bréca, kterou jsem kdy potkala.”

Valerie se otočila a podívala se na ni. “Ani jste s ní nemluvila. Copak už jste se s paní Ribblovou někdy dřív viděla nebo tak něco?”

Leigh otevřela pusu, moment zůstala zticha a nakonec řekla: “Znám někoho, kdo ji zná.”

“Hmm.” Valerie se opět zaměřila na palačinky. Když uslyšela, že je paní Ribblová stařena se zlou náturou, nijak zvlášť ji to nepřekvapilo. Udělala si o ní stejný obrázek, ještě před tímto posledním setkáním. Během toho jediného týdne, kdy žila vedle ní, viděla a slyšela, jak udělala třem sousedům scénu kvůli věcem, do kterých jí nic nebylo. Taky otravovala místní děti za hlouposti, jako třeba když náhodou sešly z chodníku a šláply na její trávník. Ta paní zřejmě ráda dělala lidem ze života peklo. A byla v tom dobrá. Má dlouhou praxi, pomyslela si Valerie.

“Takže by to chvíli trvalo, než by si někdo povšiml, že jste zmizela,” poznamenal zamyšleně Anders, a Valerie se ohlédla. Spatřila, jak si naléval šálek kávy.

“Ano, asi docela dlouho,” připustila, obracejíc se zase k pánvi. “A ostatní na tom byly zrovna tak. Žádná z nás neměla v okolí rodinu ani přátele. Jak jsme si tak spolu povídaly, došlo nám to celkem brzy. Žádná neměla nikoho, kdo by si dělal starosti nebo spustil povyk, že se ztratila. Dospěly jsme k závěru, že právě to bylo nejspíš důvodem, proč si nás vybral.”

“Evidentně správnému,” přitakala vážně Leigh. “A bylo to od něho chytré.”

“Tím se ovšem vysvětluje, proč jsme na něj nenarazili už dříve,” řekl Anders a poukázal: “Jestli se bude držet stejného schématu, bude mnohem těžší ho vystopovat a dopadnout.”

Valerie se zamračila. Zatímco si tady v poklidu vykládali, byla ta stvůra někde venku a lovila další nic netušící osamělé ženy.

“Zařídit se znovu někde jinde mu chvíli potrvá,” ozvala se Leigh, její myšlenky zjevně běžely po stejné dráze jako ty Valeriiny. “Bude potřebovat novou domovskou základnu, klece a kdovíco ještě…” odmlčela se a pak se zeptala: “Valerie, existovalo ještě něco jiného, co jste měla s ostatními ženami společného?”

“Jako co?” hlesla nejistě. Pootočila se tak, aby mohla jedním okem hlídat pánev a druhým šilhat po Leigh.

“No, musí existovat nějaký důvod, proč jste mu padly do oka. Nemůže být náhoda, že žádná z vás neměla rodinu ani přátele. Už jsme se shodli na tom, že právě proto si vás vybral, ale jak vás našel?” zvedla hlas. “Nešla zde do hry nějaká organizace, která něco pořádala, nebo tak něco? Neměly jste třeba stejnou realitku?”

“Nevím,” přiznala Valerie zamračeně. Tyhle věci neřešily. Po zjištění, že pokud jde o blízké, jsou na tom všechny víceméně stejně, většinou mluvily samy o sobě. Líčily si navzájem vzpomínky na lepší časy, své životy, litovaly toho, co zatím neudělaly a nahlas snily o tom, co udělají, až se dostanou na svobodu. Také probíraly, jaká jídla mají nejraději. Dokonce se bavily o knihách, co četly, a filmech, které viděly, prostě o všem, co jim poskytlo dočasný únik před ponurou realitou. Nyní si přála, aby ji tenkrát napadlo myslet víc dopředu a vyptávat se ostatních na detaily spjaté s dobou bezprostředně před únosem. Odpovědi by jim teď mohly pomoct při pátrání po tom muži.

“Netrapte se,” okřikla ji zvesela Leigh, zatímco kleštičkami obracela párky na grilu. “Ještě se to dá napravit. Nic není ztraceno. Dáme vás všechny dohromady a necháme vás povídat, dokud nepřijdeme na místo nebo třeba na člověka, kterého všechny znáte.”

“Obávám se, že to není možné.”

Valerie pohlédla dál za Leigh a na prahu spatřila Luciana. Vlasy měl rozcuchané spánkem a na sobě džíny, ale byl nahoře bez. Nicméně triko držel v ruce a začal si ho natahovat, zrovna když se na něj podívala.

“Pročpak by to nebylo možné, Luciane?” zeptala se Leigh. “Přece stačí zavézt Valerii do domu vykonavatelů a uspořádat těm děvčatům večer otázek a odpovědí.”

“Což by bylo jistě hezké, jenomže ty se už vrátily ke svému předešlému životu,” odtušil a zašel dát ženě pusu na čelo.

“Aha,” vydechla zklamaně.

Valerie však logicky namítla: “No, to přece ještě neznamená, že se s nimi nemůžeme sejít.”

Leigh si skousla ret, zatímco Lucian s Andersem si vyměnili pohled, a pak Lucian pronesl: “Jistěže, můžeme je kontaktovat a zeptat se jich, zda by k tomu byly ochotné, ale mám vážné podezření, že všechny budou chtít na to, co se jim stalo, prostě zapomenout a žít dál.”

“No, ano, to si dokážu představit. Ale určitě taky budou chtít, aby toho grázla, co nás unesl, dopadli a stáhli z oběhu,” zdůraznila s nakrabaceným čelem.

Lucian vydal jakýsi neutrální zvuk a obešel ostrov, aby si připravil hrnek kávy. Udělal si ji sladkou a bílou, rozkošnicky usrkl, poté se otočil a zadíval se na Valerii. “Předtím, než byly vráceny do svého života, byly všechny vyslechnuty. Měly říci, jak tamten Igor a jeho šéf vypadali. Žádná z nich na to nebyla schopná odpovědět.”

Ušklíbla se a potřásla hlavou, při řeči pak vyměnila hotové palačinky za další várku řídkého těsta. “To mě nepřekvapuje. Většinu času jsme byly potmě. Igor byl jen obrovská temná silueta, která každý den přinášela jídlo a vodu a pokaždé pak jednu z nás odvlekla. A ať už bylo v té ovesné kaši cokoli, byl to strašný dryák. Když mě vzal nahoru poprvé, byla jsem pod vlivem, a bylo to jako špatný trip na LSD. Ze zdi na mě koukaly obličeje, jejich tváře a těla byla zdeformovaná, jako když se díváte přes dno sodovkové láhve, a celý dům se se mnou točil, až jsem měla závrať.” Zatřepala hlavou, aby se zbavila nepříjemné vzpomínky.

“Ale podruhé už jste pod vlivem nebyla,” nadhodil Lucian.

Přikývla, ale několik vteřin se soustředila na vaření, než spustila: “Igorova šéfa jsem neviděla vůbec. A mám obavu, že ani Igorovi jako takovému jsem nevěnovala velkou pozornost. Hlavně jsem hledala zbraň nebo kudy utéct.”

“Prostě se ho pokus popsat, jak nejlépe dovedeš,” vybídl ji potichu Anders dřív, než stihl zase promluvit Lucian.

Povzdechla si. Slepě zírala na palačinky, zatímco nahlas vzpomínala: “Byl veliký. Dokonce větší než vy dva. A šíleně silný. Když mě udeřil, bylo to, jako by do mě narazil vlak. Proletěla jsem vzduchem ven z koupelny.”

“Dobře,” odtušil Anders, jen co klesla hlasem. “Jakou barvu měly jeho vlasy?”

“Tmavohnědou,” odpověděla, když se jí z hlubin paměti vynořila momentka, jak se skláněl nad vanou. “Měl je krátké a tmavě hnědé.”

“A co obličej? Bylo na něm něco nápadného?”

Mračila se a usilovně vzpomínala. Po cestě z klece do koupelny se na něj nedívala. Střílela očima kolem sebe a hledala, kudy by upláchla. Posunula se tedy do okamžiku, kdy se k ní obracel v koupelně, před očima však měla jen šampon, který mu vystříkla do obličeje. Ale pak ho uviděla vycházet z koupelny, když vyrazil za ní. Pořád měl na tváři šampon, ale to nejhorší si už stačil setřít.

“Myslím, že měl velký nos,” řekla pomalu. “A malá zlá očka pod vysokým čelem.”

“A ústa?” zeptal se Anders.

“Úzké rty, mám dojem,” hlesla nejistě. “A měl veliké uši.”

Když skončila, rozhostilo se ticho, které přerušil Lucian: “Budeme muset dát Valerii dohromady s nějakým kreslířem, který zvládne identikit.”

“Známe někoho takového?” zajímal se Anders.

“Můžeme si ho vypůjčit, buďto od místní policie nebo někde dál,” odtušil Lucian. “Po snídani zavolám Bastianovi a zjistím, jestli by to nemohl zařídit.”

“Když už je řeč o snídani, párky jsou hotové,” oznámila Leigh. “Valerie, jak jsme na tom s palačinkami?”

“Na pánvi je poslední duo.”

“Dobře. Podám talíře a příbory—” Leigh se začala zvedat ze stoličky, ale Lucian jí okamžitě položil ruku na rameno, aby svou boubelku zastavil.

“Talíře a příbory podáme my s Andersem. Ty seď a odpočívej,” nakázal rezolutně.

“Valerie, máš kávu?” zeptal se Anders, zatímco vyndával talíře ze skříňky.

“Ne. Dokapala těsně předtím, než jste přišli,” odpověděla, obracejíc poslední dvě palačinky. Nijak to nekomentoval, ale o chvilku později vedle ní postavil šálek čerstvě nalité kávy.

“Děkuji,” zamumlala a zvedla ho, aby zkusmo usrkla. Sotva ochutnala, vykulila oči.

“Smetana a jeden cukr, správně?” ujišťoval se Anders, když zaregistroval její výraz.

“Ano,” přitakala potichu. “Je dobrá. Jenom mě překvapilo, že sis zapamatoval, jak jsem si ji včera objednala.”

“Řídil jsem. Objednával jsem ji místo tebe,” připomenul.

“Ano, ale musel jsi objednat pět různých káv, prostě se divím, že si pamatuješ, jak ji piju já.”

“Udělal jsem si mentální poznámku,” odvětil už na odchodu.

Valerie za ním zírala, zatímco podle Leighiných instrukcí podával javorový sirup na palačinky a kečup na párky. Udělal si mentální poznámku, jak má ráda kávu? Co to znamená? Proč se tak namáhal? Kvůli ní? Znamená to snad, že se mu líbí? Má o ni zájem? No dobrá, ty předchozí polibky naznačovaly, že jistý zájem rozhodně má, ale to byla jen… chemie. Fyzická záležitost. Snaha zapamatovat si, jak pije kávu, byla…

Nevěděla, co to bylo, ale Larrymu trvalo léta, než si zapamatoval, jak má ráda kávu, a Anders si dal tu práci při první příležitosti. Měla o čem přemýšlet.

Potřásla hlavou a obrátila pozornost k přeložení posledních dvou palačinek z pánve na talíř. Snídaně byla hotová.

“Pro smilování Boží, Andersi, to tvoje chození mě přivede k šílenství,” vyštěkla podrážděně Leigh. “Sedni si na zadek.”

Anders se překvapeně zastavil a otočil se na brunetu stočenou v koutku gauče s knihou v rukách. “Já nechodím, já…”

Vyklenula obočí, čekala, a on to vzápětí s povzdechem vzdal.

“Chodím,” přiznal a složil se do nejbližšího křesla. Položil lokty na roztažená kolena, ruce svěšené mezi nimi, a zíral z okna. Po několika minutách se s těžkým povzdechem svezl dozadu a opřel se, pak se zase narovnal a netrpělivě se zeptal. “Co tam k čertu dělá?”

“Konzultuje se svým akademickým poradcem, jak na to, aby jí zmeškání prvních dvou týdnů výuky beznadějně nezhatilo celý semestr,” připomněla mu trpělivě.

“Jo, ale to by měl být rozhovor na pět minut. Je tam nahoře už dobrou hodinu,” stěžoval si. Po snídani pomohla Valerie uklidit kuchyni, pak pískla na Roxy a uprchla nahoru pod záminkou, že zavolá na veterinu, aby se ujistila, že má pořád kam chodit do školy, i když první dva týdny semestru chyběla.

“Ano, hm. Třeba ten někdo, s kým potřebuje mluvit, neměl čas, a ona teď čeká, až se jí ozve,” fabulovala Leigh. “Nebo jí možná nadiktovali domácí úlohy, aby dohnala zameškanou látku, a ona teď ryje nosem v knížce a pilně studuje.”

“Nebo se možná schovává,” odtušil nešťastně Anders.

Leigh podrážděně zamlaskala. “Proč by se schovávala?”

Neodpověděl, ale v duchu si vybavil jejich ranní polibek… spíš polibky. Nebo možná jeden polibek. Nebyl si jistý, jak ho klasifikovat. Musíte se nadechnout, aby ho šlo považovat za více než jeden polibek? Nebo je to dané počtem minut nebo vteřin? Protože se jednalo o nepřetržité vzájemné vychutnávání úst trvající rozhodně několik minut.

“Božínku, ano. Už to chápu,” vydechla Leigh.

Anders vzhlédl a zjistil, že na něj kouká, oči přimhouřené soustředěním. Čte mi myšlenky, do hajzlu.

“Ano, to by mohlo způsobit, že má teď chuť se schovat,” přitakala soucitně. “Není to tak dlouho, co jsem se sama setkala s vášní životních druhů poprvé. Bylo to pěkně děsivé. A ona neměla potuchy, co se děje. Chci říct, ty, jakožto nesmrtelný, jsi už o tom slyšel, měl jsi jistou představu, co čekat, a přesto tě to dostalo do kolen. A teď si představ, jak se musí cítit ona? Zčistajasna se ocitla v epicentru jaderného výbuchu vášně.”

Zavzdychal a jednou rukou si unaveně prohrábl nakrátko ostříhané vlasy. Leigh mu neřekla nic, o čem by už sám nepřemýšlel. Což bylo také důvodem, proč měl podezření, že se Valerie schovává. Otázkou otázek bylo, jak dlouho se bude skrývat? A jak má asi tak zařídit, aby ho poznala a důvěřovala mu, když nevystrčí nos z pokoje?

“Dobře.” Leigh odložila knihu, kterou stejnak nečetla, a vymotala zpod sebe nohy, aby se mohla postavit. “Zajdu se podívat, co bych s tím asi tak mohla udělat.”

V tu ránu byl na nohou. “Co hodláš udělat?”

“Nevím. Nejdřív musím zajít omrknout situaci,” opáčila trpělivě.

“Jasně,” přikývl.

“Ty si prostě sedni a pokus se přestat vypadat jako nastávající otec. Jdou na mě z tebe kontrakce.”

Vyvalil oči. “Ty—?”

“Dělám si srandu, Andersi,” odsekla podrážděně, zatímco se kolébala z pokoje.

Zíral za ní, dokud nezmizela na schodech, a poté zvedl oči ke stropu. V duchu ji doprovázel k Valeriině pokoji. Když Leigh uslyšel zaklepat na dveře, na okamžik zkameněl, načež se vrhl ke knihovně vedle televize a popadl náhodný svazek. Vzal si ho zpátky ke křeslu, zhroutil se na ně a otevřel knihu uprostřed, aby mohl předstírat, že čte, kdyby snad dokázala přilákat Valerii dolů.

8. KAPITOLA

“Plavat?” zeptala se nejistě Valerie.

“Jo. Mám cvičit, ale při chůzi mi otékají kotníky. A mezi námi děvčaty, nosit tohle dítě je jako tahat na břiše batoh plný brambor, ale voda ho nadnáší,” vysvětlila Leigh. “Jenomže Anders neplave a já nechci být v bazénu sama pro případ, že bych začala rodit nebo tak něco, no a tak mě napadlo, že byste se ke mně třeba ráda připojila?”

“Aha.” Valerie váhala. Neměla žádnou dobrou záminku k odmítnutí. Telefonování vyřídila hned, jak se vrátila nahoru a podařilo se jí dovolat svému poradci. Konzultace netrvala dlouho, ale při představě, že znovu stane tváří v tvář Andersovi, se o ni pokoušela tréma. Možná úplně zbytečně. Po té super puse už se s ním přece viděla. Ale když on vejde do místnosti, kde je ona, je to něco docela jiného, než když bude muset ona vejít do místnosti, kde je on. A tak přinutila ubohou Roxy celou hodinu dřepět v tomto pokoji, a to nedlouho potom, co ji tady nutila dlouhé hodiny prospat. Chudinka fenka nejspíš litovala, že se vrátila. U paní Ribblové mohla aspoň na dvorek.

Nyní uvažovala o Leighiných slovech a přešlápla z jedné nohy na druhou. Plavání. Být před Andersem v plavkách. Ale s Leigh… která se bála sama vykoupat, a v jejím stavu plným právem. A která byla tak laskavá, že jí poskytla útočiště ve svém domě, aby ji pomohla ochránit.

“Můžu vám půjčit plavky, jestli—”

“Není potřeba. Když jsem se stavila doma, vlastně jsem si plavky přibalila. Říkala jsem si, když je tu bazén…” pokrčila rameny.

“Výborně.” Leigh se celá rozzářila. “Jdu je hodit na sebe. Sraz v plavkách nahoře u schodů. Domluveno?”

“Jasně,” usmála se Valerie a vyprovodila ji z pokoje. Potom si zašla vylovit ze šuplíku bikiny. Po snídani si konečně vybalila zavazadla. Nyní vyndala plavky a rychle se převlékla. No a pak tam prostě stála a s hrůzou na sebe zírala. Celé dva týdny nebylo její tělo nikde poblíž žiletky. Sakra, je ze mě gorila!

Zaúpěla, na moment zavřela oči, načež vyrazila pro kosmetickou taštičku, kterou jí sbalila Marguerite. Když ji vytáhla z kufru a položila v koupelně na pult, ani se nepodívala, co je uvnitř. Nyní nedočkavě rozepínala zip a v duchu se modlila, aby—

“Ano,” vydechla, když první dvě věci, které z ní vykoukly, byl její holicí strojek a pouzdro s čepelkami.

“Děkuji, Marguerite,” zašeptala Valerie.

Když se ozvalo klepání na dveře, stála s jednou nohou v umyvadle. Křikla: “Dále,” a pokračovala v práci, svižně si jezdila břitem po kůži.

“Jestli si berete ručník, tak ho tady zase klidně nechejte. Mám pro nás dva plážové ručníky. Jsou větší a— Jejda.” U koupelnových dveří se Leigh zastavila. “Páni, na tohle jsem nepomyslela. No…”

“Já taky ne,” přiznala suše Valerie. Rychle si otřela první nohu a přešlápla, aby se dala do práce na druhé. “Dokud jsem neuviděla, co jsem si vypěstovala na nohách – medvídek koala hadra – ani jsem po tom nevzdechla.”

“No, nejsou tak hrozné,” odtušila Leigh.

“Ano, jsou, nebo aspoň byly,” kontrovala Valerie a při tom ji napadlo, že je Leigh vážně moc špatná lhářka.

Očividně souhlasila, protože se najednou ušklíbla a přiznala: “Ano, jsou. Holka, mohla by sis na nich skoro zaplétat copánky.”

“To ti pěkně děkuji,” opáčila se smíchem Valerie, zatímco si mydlila druhou nohu.

“Fakt ses nemusela holit. Byly bychom dokonalá dvojka. Poctivý měsíc si na nohy už ani nedosáhnu.”

Valerie zařvala smíchy, ale holila se dál. “Jo, jenže ty máš objektivní důvody. Já ne.”

“Jasně,” přikývla Leigh. “Být unesena, deset dní strávit v kleci a pak tři dny v bezvědomí, to ještě holku neomlouvá, aby měla chlupaté fajfky.”

Valerie na ni mrkla a ucítila, jak jí nesmělý úsměv zaobluje rty, ještě než přisvědčila: “Ne, holku neomlouvá lautr nic.”

Sotva byla hotová s druhou končetinou, chopila se ručníku a rychle si ji utřela, spolu se zbytky mýdla. Pak se zastavila a koukla na sebe, v plavkách a tričku se cítila trochu trapně. Což bylo opravdu hloupé. Na pláži toho na sobě mívala méně. Ale na druhou stranu, Anders nebyl na pláži. Sotva ji to napadlo, ušklíbla se. Jedna pusa a hned se před tím chlapem stydí?

“Pohni, krásko, přemohla jsi chlupaté zvíře. Teď se pojďme namočit,” hodila přes rameno Leigh, otáčejíc se ke dveřím.

“Zvíře? Hezké,” odtušila pobaveně Valerie a rozběhla se za ní. Cestou si poplácala na stehno, což byl pokyn pro Roxy, aby ji následovala.

“Ukaž, vezmu ti to.” Jakmile došly ke schodišti, ulehčila Leigh od osušek, aby se těhulka mohla držet zábradlí, a pak za ní mlčky sešla do přízemí.

Když vkročila za Leigh do obývacího pokoje, Anders seděl v křesle a četl. Vrhla na něj jeden nervózní pohled, načež se zaměřila na ženu před sebou.

“Běž napřed a zjisti, jaká je voda. Já nám jenom zajdu pro nějaký krém na opalování,” vybídla ji Leigh, která najednou zahnula ke kuchyni.

Valerie krátce zaváhala, ale pak bez ohlédnutí pokračovala k francouzskému oknu a ven, s Roxy za patami. Teprve až když zavřela dveře a zhluboka se nadechla, uvědomila si, že od chvíle, kdy vešla do kuchyně s obývákem v jednom, měla zatajený dech.

“Můžeš přestat předstírat, že umíš číst. Je venku.”

Anders nevinně vzhlédl od knihy. “Proč si myslíš, že předstírám?”

“Buď to, anebo tě zčistajasna zaujala Radost těhotenství,” odvětila Leigh suše, při tom vylovila z kuchyňského šuplíku mléko na opalování.

Zděšeně knihu otočil, podíval se na obálku a ono fakt… Radost těhotenství.

A sotva zavřela šuplík, nemilosrdně dodala: “A četl jsi to vzhůru nohama.”

S tichou kletbou na rtech odhodil průvodce pro nastávající maminky na konferenční stolek a vstal. “Takže si jdeš zaplavat?”

“Přesně tak. Poděkovat mi můžeš později,” podotkla cestou k francouzskému oknu.

“Za co?” zamračil se nechápavě.

Aha, tak znovu a tentokrát hezky po lopatě: “Běž se převléknout do plavek a zhruba za deset minut přijď ven. Tou dobou hodlám být unavená a vylézt z vody, a ty budeš muset zůstat a hlídat Valerii.” Položila ruku na kliku, ale ještě se zastavila a ohlédla se přes rameno. “Ale pamatuj, co jsem ti říkala, a jdi na ni pěkně zlehka.”

Anders ji doprovodil pohledem, a pak se vymrštil z křesla a vyletěl nahoru do svého pokoje, aby nahodil plavky. V duchu si pogratuloval, že ho napadlo přibalit si je do tašky. Lucian koupil tento dům už s bazénem a on věděl, že se v noci šéf často koupával. Po sňatku s Leigh nad něj ještě nechal nainstalovat markýzu, která blokovala UV paprsky, ale ne slunce jako takové. Mohla se tak koupat ve slunečním světle a přitom nemusela zkonzumovat ani kapku krve navíc. Byl to vpravdě boží zážitek, sám teď zcela vážně uvažoval o tom, že by si doma zřídil bazén se stejným vybavením.

To však nebylo důvodem, proč ze sebe nedočkavě rval šatstvo a soukal se do plavek. Klidně by risknul i koupání v nefiltrovaném slunci, jen aby si mohl zaplavat s Valerií. Ačkoli v popředí jeho zájmu nebylo plavání. Držet v náručí její téměř nahé a úplně mokré tělo v sluncem vyhřáté vodě, to byla přesně ta představa, která ho nabudila jako puberťáka.

Vyběhl bosky z pokoje, zdolal schody do přízemí, ale u francouzského okna se zastavil. Leigh říkala za deset minut. Znamenalo to snad, že by neměl chodit ven, dokud neuplyne deset minut? Netrpělivě přešlápnul, zkontroloval čas a teprve v té chvíli mu došlo, že se předtím, než si prve dal sprint do patra, nepodíval na hodinky. Podle jeho odhadu mu úprk nahoru trval třicet vteřin, fofr dolů také třicet vteřin a bleskové převlečení možná tak dvě minuty. Nebo tři, pomyslel si. Suma sumárum, zbývá mi šest minut.

Netrpělivě si poplácal nohu a zaostřil na ženy. Obě už byly v bazénu, povídaly si a čemusi se smály. Viděl z nich jenom hlavy. Když se Valerie otočila a najednou zmizela pod vodou, znovu zkontroloval čas. Od příchodu ke dveřím uplynuly pouhé dvě minuty.

“Kašlu na to,” zabručel a vyrazil ven.

Ve chvíli, kdy došel k bazénu, Leigh zrovna lezla po schůdcích z vody. Ze zahradního křesílka vedle vstupu do bazénu sebral jednu z úhledně složených osušek a přinesl ji zmáčené šéfové.

“Perfektní načasování,” pochválila ho, když ji chytil za loket, aby nezakopla nebo jí při vystupování na obrubník neuklouzla noha. “Plave na výdrž, takže teď nemůže protestovat, že beru roha, ani tvrdit, že je unavená a vzít roha se mnou.”

“Marguerite tě nakazila,” konstatoval suše.

“I ty jeden lichometníku. Fakt?” zakřenila se, vzala to jako poklonu a přijala podávanou osušku. Utíráním se neobtěžovala, jenom se do ní zabalila a zamířila k domu. “Příjemnou zábavu. Dám si šlofíka. Ze všeho toho čerstvého vzduchu jsem utahaná jako… březí kočka.”

Anders se pousmál nepřirozenému tónu jejího hlasu a byl rád, že to Valerie neslyšela. Okamžitě by poznala, že jim vyklízí pole, aby mohli být spolu sami. Když už je řeč o…

Udělal čelem vzad a zahleděl se na Valerii v bazénu. Plavala druhou délku, zpátky k němu. Paže protínaly vodu, nohy kopaly pod hladinou a tělo v královsky modrých dvoudílných plavkách bylo jedním slovem krásné.

Měl rád ženy s trochou masa na kostech a Valerie ho měla právě tak akorát. Nikdy nekráčela po přehlídkovém molu v Paříži, ale od toho ranního polibku se mu promenovala v hlavě. Nonstop. Jenomže se nepředváděla na žádném molu a neměla na sobě poslední výkřiky módy. Neměla na sobě totiž vůbec nic.

Do háje zeleného. Jsem v tom až po uši, stejně jako ostatní nesmrtelní mužští, které jsem viděl podlehnout kouzlu životní družky, přiznal si Anders. Chodil s nosem nahoru a povýšeně pozoroval, jak se postižení v práci potácejí od ničeho k ničemu, neschopní soustředit se na cokoli jiného než na svou životní družku. Nyní děkoval nebesům, že tady není nikdo, kdo by byl svědkem jeho vlastní idiocie, tedy kromě Leigh a Luciana. Ti si z něho nebudou utahovat ani si ho dobírat a škádlit… moc. Ale Bricker? Ó ano. Mladý nesmrtelný si ho vychutná. Přihrál mu eso.

Valerie se dotkla této stěny bazénu, nadechla se, udělala ve vodě kotoulovou obrátku a zase se odrazila směrem k protějšímu konci. Sledoval, jak se vzdalovala, a pak slezl po schůdcích do vody. Vychutnával si, jak mu chladná kapalina zalévá chodidla, šplhá po lýtkách na kolena, stoupá po stehnech nahoru… Jééé! Bazén byl sice prohřátý sluncem, ale pořád chladnější než jeho kůže, a když mu voda ošplouchla rodinné stříbro, zažil přímo šokující probuzení. Zatraceně. Skoro to stačilo, aby jeho touha po Valerii opadla. Klíčovým je zde však slůvko skoro, pomyslel si s ironickým až sebekritickým úsměvem, zatímco procházel vodou, aby zaujal strategickou pozici tam, kde se otáčela naposled. Potom už jenom stál a čekal, až udělá ve vodě na druhé straně ten svůj elegantní kotrmelec a vystartuje nazpátek.

Když se zastavila kousek za polovinou bazénu a vynořila se, byl upřímně zklamán. Odhrnula si vlasy z obličeje, zběžně si protřela oči a rozhlédla se. Nepochyboval, že hledala Leigh. Při tom se zasmála a spustila: “Páni, ty dva týdny napáchaly pěknou škodu. Nezvládnu ani polovinu délek, co jsem byla zvyklá up–”

Jen co si všimla, že Leigh zmizela, a z vody před ní se nyní noří Anders, zradil ji hlas. Viditelně polkla a hlesla: “Kde—?”

“Leigh se teď snadno unaví,” skočil jí do řeči. Pomalu vykročil vodou směrem k ní. “Požádala mě, abych ti dělal plavčíka.”

“Aha.” Tvářila se čím dál tím ostražitěji a sunula se bokem ke kraji bazénu. “No, tak to bych asi měla vylézt ven i já.”

“To není zapotřebí.” Na místě se zastavil, dávaje jí prostor. “Krom toho, jestli vylezeš, kdo pak bude dělat plavčíka mně?”

Zastavila se a zatvářila se nejistě. “Leigh tvrdila, že neplaveš.”

“Hm, tak to se spletla. Rád bych si dal pár délek, jestli budeš ochotná se zdržet a dohlédnout na mě. Nikdy není dobré plavat o samotě, a já potřebuji cvičit, jinak budu mít špeky.” Což byla lež jako věž. Ať udělá, co udělá, špeky z toho nikdy mít nebude, ale jeho slova na ni měla kýžený efekt. Vykulila oči a obkreslila jimi část hrudníku, co mu vyčnívala nad hladinu.

“Ty? Špeky? Jo, jasně,” odfrkla si posměšně. “Příště mi raději povykládej tu o perníkové chaloupce. Kolik hodin denně v posilovně tě stál ten pekáč buchet? Deset, patnáct?”

Anders zařval smíchy a zavrtěl hlavou. “Obávám se, že na tom nemám valnou zásluhu. Jenom mám dost velké štěstí na mimořádný metabolismus.” Nebyla to tak docela pravda. Trochu cvičil, aby to štíhlé a pružné tělo, které mu dali do vínku nanoboti, ještě o chlup vylepšil.

“Fakt?” odsekla znechuceně. “Nechtěl bys mi ten metabolismus na chvíli půjčit?”

Vystřihl úsměv od ucha k uchu. Jak rád by jí ho nejen půjčil, ale dal, a to na celý život, velmi dlouhý život. Nahlas to však neřekl, místo toho dělal hloupého: “Proč? Máš krásné tělo.”

Valerie se ušklíbla. “Nikdo se mi nezmínil, že máš problémy s očima.”

“A mně zase nikdo neřekl, že máš problémy se vzhledem,” kontroval mírně.

Trpce se usmála. “Existuje snad na této planetě žena, která je nemá? Když nejsou hubené, co chtějí být plnější, tak jsou plnější, co chtějí být útlejší. Ty akorát zase chtějí větší prsa, nebo si myslí, že nemají boky, nebo mají velký zadek nebo, nebo, nebo,” povzdechla si. “Smutnou pravdou je, že žijeme v éře žen neurotizovaných vlastním tělem.”

Měla pravdu, to mohl dosvědčit. Přečetl už dost ženských myslí na to, aby věděl, že existovalo jen velmi málo žen, které neměly ke své postavě žádné výhrady. Alespoň těch smrtelných. Na druhou stranu, nesmrtelné ženy, to byla docela jiná písnička. Ty věděly, že jim nanoboti vyrobili pro ně optimální tělesnou schránku, ve špičkové kondici. Připravilo je to o možnost sebekritiky. Bylo to podobné vysokému skóre při testu IQ. Máte-li glejt na to, že jste chytří, dá to pak práci cítit se hloupě. Stejně tak, když víte, že máte dokonalé tělo, těžko se pak můžete považovat za tlustou nebo fyzicky nedokonalou. Samozřejmě vám to nezabrání myslet si, že máte velký nos nebo úzké rty nebo myriádu jiných nedokonalostí, ale když nic jiného, ukousne to značné sousto z koláče sebemrskačství, kterým se lidé podle všeho tak rádi mučí.

“Anders, čeho je to vlastně zkratka?”

Zamrkáním ukončil chvilku meditace nad ženskou pošetilostí a pohlédl na Valerii. Teď, když se přestal přibližovat, vypadala uvolněněji a měla zvědavě nachýlenou hlavu. Čekala na odpověď.

Zjevně však na její vkus neodpověděl dost rychle, protože spustila: “Nebo je to příjmení, jako když Justinovi říkáš Brickere?”

“Je to zkratka příjmení,” odvětil.

Zvedla obočí. “Které zní?”

“Andronnikov.”

Oči se jí rozšířily. “A křestní jméno?”

Ještě moment mlčel, ale měl vážné podezření, že když se teď dozvěděla, že nezná ani jeho křestní jméno, jen těžko by ho byla ochotná znovu políbit, neřkuli cokoli jiného, kdyby jí ho nepověděl. Ženy dovedly být vážně legrační v tom, jak tvrdohlavě chtěly znát jméno chlapa, co jim strkal jazyk do krku, zatímco je obdělával. “Mé křestní jméno zní Semen.”

Na to jen několikrát mrkla a pak vydechla: “No nazdar.”

Alespoň se nerozesmála, pomyslel si trpce a vysvětlil: “Má baskický původ. Základem je slovo, které znamená syn.”

“Chápu,” špitla.

“Všichni mi říkají jenom Andersi.”

“Ano, chápu proč,” zašeptala, odkašlala si a odtušila: “Takže tvůj otec je Rus a matka Baskičanka, a žádný z nich nemluví anglicky?”

“Proč si to myslíš?”

“No, protože buďto neumějí anglicky, nebo mají úchylný smysl pro humor,” prohlásila suše. “To je stejné, jako by dceru pojmenovali Ova. Dokonce ještě horší. Jsem upřímně překvapená, že jsi s takovým jménem přežil střední školu.”

“Vlastně jsem se v průběhu let setkal s pár ženami, které se jmenovaly Ova,” poznamenal pobaveně.

“Pane na nebi.”

Anders se zachechtal a posunul se stranou, ani o malý kousek blíž, ale chytil se okraje obdobně jako ona, takže se ocitli tváří v tvář, natočení jedním bokem ke stěně bazénu.

Valerie se usmála a pak se zeptala: “Takže jsi vyrůstal v Baskicku, v Rusku nebo v Kanadě?”

“Zpočátku v Rusku,” odpověděl vážně a při řeči se ve vodě nenápadně posunul o krok blíž.

Přikývla, zřejmě ji to nepřekvapilo, a řekla: “Máš slabý přízvuk. Nijak silný, ale maličko ano. Domyslela jsem si, že jsi tady nežil od narození.”

“Ne, dorazil jsem sem později,” přitakal Anders. Mnohem později, ale to si prozatím nechal pro sebe a troufnul si přiblížit se o další krok.

“A existuje nějaká paní Andronnikovová?”

Otázka ho tak překvapila, že se zastavil uprostřed kroku. Dotčen samotným dotazem pronesl škrobeně: “Těžko bych tě prve líbal, kdybych byl ženatý.”

“To je dobré vědět,” odtušila a skoro stydlivě uhnula pohledem.

Hbitě zneužil její nepozornosti a překlenul vzdálenost mezi nimi. Když se Valerie vzápětí otočila nazpět, dělilo je pouhých pár palců. Byl tak blízko, že stačilo natáhnout ruku a mohl si ji přitáhnout do náručí. Ale neudělal to. Snažil se to neuspěchat a nepoplašit ji. Bylo to nejslušnější chování, jakého byl schopen. A bylo to zatraceně těžké. Ve skutečnosti ji chtěl bez řečí políbit, strhnout z ní plavky a vzít si ji rovnou tam ve vodě, opřenou o stěnu bazénu.

Což samozřejmě nemohl udělat a neohrozit ji tím na životě. Na závěr, až by oba upadli do postkoitálního bezvědomí životních druhů, by se určitě utopila. Díky tomuto faktu se choval mravně.

“Proč ses rozhodla stát se veterinářkou?” zeptal se, aby odvedl pozornost od své blízkosti.

Valerie se pousmála a napětí, které na ní bylo patrné od chvíle, kdy spatřila, jak byl najednou blízko, se pozvolna vytrácelo. “Myslím, že asi každá malá holka chce být zvěrolékařskou a pečovat o nemocná a zraněná zvířátka,” řekla ironicky a pokrčila rameny. “Já z toho jen nikdy nevyrostla.”

“Takže jsi v hloubi duše stále dítětem?” otázal se tiše.

“Možná,” připustila, a pak naklonila hlavu. “Proč ses dal k vykonavatelům zákona?”

“Každý malý kluk chce zachraňovat slečny v tísni a stát se hrdinou, když dospívá. Myslím, že jsem z toho jen nikdy nevyrostl,” navázal na lehký tón její odpovědi.

Bohužel ji to nepobavilo, jak zamýšlel. Místo toho se Valerie zamračila. “Tak mě teda vidíš? Jako slečnu v tísni?”

Otázkou ho natolik překvapila, že vyštěkl smíchy a zavrtěl hlavou. “To těžko. Vidím tě jako neuvěřitelně statečné a silné stvoření. Zachránila ses z tamtoho domu. Nepotřebovala jsi žádného hrdinu. Sama jsi hrdinka.”

Zatímco hovořil, sklonila hlavu a oči už nezvedla. Teď se pro změnu zamračil on a zeptal se: “Neměl jsem to vytahovat? Rozrušuje tě, když se o tom mluví?”

Okamžik zůstala zticha, a pak zvedla hlavu a zavrtěla jí. Líčka měla zbarvená krapet do růžova a jemu došlo, že hlavu sklonila, aby zamaskovala ruměnec.

“Ne. Kupodivu ne.” Pohlédla stranou… kontroluje psa, uvědomil si, když následoval její pohled a všiml si, že Roxy spí vedle křesílka, na kterém ležel Valeriin ručník. Měl za to, že když vyšel ven, toulala se fenka někde po zahradě, ale tehdy po ní ani nevzdechl. Nemohl se dočkat, až se dostane k Valerii.

“Nejsem si jistá, proč mi to nevadí,” přiznala ironicky, čímž si opět získala jeho pozornost. “Možná proto, že jsem byla pod vlivem drog a většinu toho všeho jsem prospala. Tím chci říci, že únos byl hodně traumatizující a první noc venku také, ale ta poslední noc…” zaváhala, a pak přiznala: “Bránit se a bojovat bylo příjemné.”

Chápavě přikývl.

“Nezapomínej, že kdyby se mi útěk nezdařil, byl by to docela jiný příběh,” dodala hořce.

“Tys jenom neutekla, Valerie,” připomenul potichu. “Ty jsi navíc zachránila ostatní ženy. Každá z nich ti dluží svůj život. Ty jsi hrdinka.”

Bylo na ní vidět, že není ve své kůži. Zavrtěla se ve vodě, a pak se optala: “Myslíš, že má Lucian pravdu a holky nebudou se setkáním souhlasit?”

Do odpovědi se nijak nehrnul. Nechtěl své životní družce lhát, ale nevěděl, jak nelhat. Lucian se těch holek na žádný sraz ptát nebude. Vždyť ani nemůže. Když řekl, že se vrátily ke svému starému životu a budou chtít prostě zapomenout, měl na mysli, že byly vráceny do svého starého života poté, co byly přinuceny zapomenout. Vzpomínky jim byly vymazány. Na nic z toho, co se jim přihodilo, si nevzpomenou. Pokud by se spolu znovu sešly, závoj, kterým jim zastřeli mysl, by se pravděpodobně potrhal, ale bylo to riskantní. Vymazali je, protože každá z nich nebyla stejně silná jako Valerie a byla zralá na zhroucení. Vymazání vzpomínek byla ta nejlaskavější věc, kterou pro ně mohli udělat. Nebude-li to naprosto nezbytné, Lucian zvrácení celého procesu nepřipustí.

“Ty si taky nemyslíš, že budou souhlasit, abychom se všechny sešly, že ne?” zeptala se Valerie, když zůstal zticha, ztracený v myšlenkách.

Dospěl k názoru, že v této situaci bude nejlepší taktikou úhybný manévr. Přitáhl si ji do náručí a políbil. Lépe řečeno, měl v plánu Valerii pouze a jenom políbit. Jedna pusa, možná dvě, aby přišla na jiné myšlenky a zapomněla na otázku, na kterou jí při nejlepší vůli nemohl dát upřímnou odpověď.

Jsem idiot, sebekriticky přiznal o několik vteřin později, když – po nepatrném počátečním zaváhání – Valerie vstřícně pootevřela ústa. Všechny bláhové představy o tom, jak se spokojí s jedním či dvěma polibky, vyletěly komínem v okamžiku, kdy mu začala polibky oplácet. Stěží si uvědomil, že se mu její ruce ovinuly okolo krku. Smysly měl otřesené následky toho, co tropila jejich ústa, a pocity, které v něm vyvolávalo Valeriino tělo, které se k němu ve vodě dychtivě mačkalo.

Se zasténáním ji otočil a přitiskl zády na chladné kachličky bazénu. Držel ji tam hrudníkem a boky, zatímco rukama brouzdal všude, kam dosáhl.

Když se prve ponořil, zdálo se mu, že je voda studená. Teď mi přijde teplá, dokonce horká, jako bychom ji svou vášní ohřáli, pomyslel si Anders, když rukama našel ňadra, polaskal je přes vršek plavek a Valerie mu zakňourala do pusy. Dlouho netrvalo a udělal jí ozvěnu, neboť její rozkoš záhy protekla i jím. S jídlem roste chuť. Chtěl víc. Otravné košíčky plavkové podprsenky odtáhl stranou a položil dlaně na obnažená ňadra. V téže chvíli přerušila Valerie polibek a v extázi zalapala po dechu. Nohy mu obtočila kolem boků, a zatímco mačkal a hnětl měkké kopečky, prsty mu cuchala kratičké vlasy. Když sjel rukama dolů, aby ji chytil v pase, zanaříkala zklamáním, hned nato však vykřikla, jelikož ji vyzvedl z vody jen o ten kousek, který scházel, aby mohl semknout rty na jedné růžové bradavce, což také neprodleně učinil.

Valeriina extáze jím proletěla jako úder slastné pěsti a trefila ho rovnou do slabin. Anders zaúpěl. Hladově sál jedno ňadro, pak to druhé, dlouho to však nevydržel a zase ji spustil dolů, aby opět zmermomocnil svůdná ústa. Tentokrát byl jejich polibek téměř surový, strhla se bitva jazyků, podporovaná pěchotou boků. Dychtivě se vrtěly, dorážely na sebe pohlavím a navzájem se o sebe otíraly. V tomto kole byl zasažen dvojitou dávkou vzrušení a potřeby. Jejich slast se mísila a v rostoucích vlnách vibrovala skrz něj.

Oběma rukama sevřel zadní tváře skvostného pozadí, mačkal ji a tisknul k sobě ještě pevněji, potom vpašoval jednu ruku pod plavky a jal se hledat středobod. Málem už to sladké místečko nalezl a tělo mu pulzovalo nedočkavostí, když vtom uslyšel, jak s ničím nezaměnitelný hlas vyštěkl jeho jméno.

Anders se proměnil v sochu. V duchu byl na vážkách, zda zasténat či od plic zaklít. Poté si pomalu vyprostil ruku a něžně Valerii odstrčil, až mezi nimi vznikla škvíra.

“Promiň,” zašeptal, když zafňukala na protest. Sám si povzdechl lítostí, upravil jí plavky a pohlédl přes ni k domu. Na prahu otevřeného francouzského okna stál Lucian. Oči vážné, tvář bezvýraznou.

“Přiveď Valerii. Kreslíř je tady,” pronesl stručně. Nekřičel. Nemusel. Anders ho slyšel docela dobře.

S povzdechem přikývl, sklonil hlavu, až se čelem dotknul Valeriina čela a na moment zavřel oči.

“Co to říkal?” zachraptěla roztřeseným hlasem.

“Přišel kreslíř.”

“Aha,” vydechla.

“Musíme jít dovnitř,” dodal mírně.

“Ano, samozřejmě,” zamumlala, ale nepohnula se. Odmotat jí nohy ze svých boků zbylo na něj.

“Promiň,” hlesla, podle všeho si teprve nyní uvědomila, kde je měla. Spustila z něho také ruce a chytila se stěny bazénu, jako by si nebyla jistá, jestli ji nohy unesou, a Anders tomu naprosto rozuměl. Sám měl nohy momentálně trochu roztřesené. A pekelnou erekci jako bonus.

“Dám si dvě délky a pomůžu ti z vody,” zacouval od ní a doufal, že vzdálenost a přeplavání bazénu poskytne erekci šanci opadnout natolik, aby to, až vyleze z bazénu, nevypadalo, že má v plavkách stanovou tyč.

Přikývla, obrátila se a vytáhla se o kousek výš, aby si mohla položit bradu na ruce složené na obrubníku bazénu. Teprve v okamžiku, kdy spatřil obvaz na zádech, si vzpomněl na její zranění.

“Neublížil jsem ti, když jsem tě přitiskl na bazén?” vyděsil se.

“Cože?” Zmateně se ohlédla přes rameno a pak se zjevně rozpomněla na svou ránu na zádech – také s křížkem po funuse – a zavrtěla hlavou. “Ne. To je v pohodě, já— Do hajzlu!”

Okamžitě se vrátil. “Co je?”

“Neměla jsem si to namočit,” zabručela mrzutě. Při řeči se pokoušela otočit dozadu a dohlédnout si na zranění. “Když mi dneska navrhla Leigh plavání, dočista jsem na to zapomněla.”

“Ona očividně také,” odtušil tiše, přešel k ní a vyhoupnul se z vody. Vstal, otočil se, chytil ji pod pažemi a rychle vyzvedl na obrubník. Když postavil Valerii na nohy, měla kukadla zvící pingpongových míčků, a chvíli se domníval, že na ni udělal dojem ukázkou síly, ale pak si uvědomil, že mu upřeně zírá do rozkroku.

Pohlédl dolů, uzřel stan, co si postavil v plavkách a ušklíbnul se. Dokonce i on sám byl jeho velikostí ohromen. Kriste Pane, díky Valerii má teď tam dole malou Eiffelovku. Smutné na tom bylo jen to, že inspirátorka oné stavby vypadala spíše vyděšeně než unešeně.

S povzdechem prošel kolem ní pro osušku a teprve v té chvíli si uvědomil, že sám si žádnou nepřinesl. Potřásl hlavou, otočil se, osušku roztáhl a nastavil tak, aby se do ní mohla zabalit, ale zavrtěla hlavou.

“Myslím, že ty ji potřebuješ víc,” odtušila, skousla si ret a dál si prohlížela erekci, ze které zjevně nemohla odtrhnout oči.

Sevřel rty, přehodil jí osušku přes ramena a pak Valerii otočil a postrčil směrem k domu. “Běž. Za minutu jsem tam. Jenom si chci dát pár délek.”

Neměla se k odchodu, ale když do ní jemně šťouchnul, poslušně vykročila. Díval se za ní, dokud nedošla k francouzskému oknu, následována věrnou Roxy, potom udělal čelem vzad a skočil do vody. Měl nepříjemné tušení, že zbavit se ztvrdlého nejlepšího přítele, který hrdě prorážel vodu, si vyžádá víc než pouhých pár délek.

9. KAPITOLA

“Uši měl trochu větší a oči zase menší,” upřesnila Valerie. Nakláněla se dopředu a pozorovala, jak se Bryanovi, uměleckému kreslíři, pod rukou rodí skica tváře.

“Lepší?” zeptal se potom, co provedl pár úprav a obrátil k ní portrét.

Několik minut na podobiznu jen mlčky zírala, ale pak kývla hlavou. Náčrtek postrádal osobnost a hrůzu nahánějící živost skutečného muže, ale měla pocit, že s kreslením už se dál nedostanou.

Jen co přikývla, Lucian se natáhl a sebral kreslíři výslednou podobenku. Chvíli na ni zíral, mračil se, a potom ji otočil k Andersovi. “Poznáváš ho?”

Valerie pohlédla na Anderse a oči jí samy od sebe sjely k uschlým plavkám. Onen zrádně výmluvný stan se mu podařilo složit dříve, než se vrátil do domu, ale trvalo mu to několik minut. Měla podezření, že k tomu potřeboval setsakramentsky víc než jen pár délek bazénu. Zmizení doličného předmětu jí však nedokázalo vymazat z paměti jeho obraz. Dobrý Bože, ten chlap byl ale obrovský. Nebo tam venku u bazénu připadal obrovský přinejmenším jí, ale na druhou stranu nelze říci, že by ho měla moc s kým srovnávat. Jeden kluk na střední, Larry… a tím to haslo.

Bože, jsem já to ale chudinka, pomyslela si nešťastně. Většina žen jejího věku měla mnohem víc zkušeností. Nebo ne? Neměla ponětí. Rozhodně ano, může-li člověk věřit Sexu ve městě a dalším seriálům, co dávali v televizi. Jejich hrdinky podle všeho střídaly muže snad každý týden.

“Ne,” řekl nakonec Anders, a Valerii se konečně podařilo odtrhnout zrak i mysl od nižších sfér k jeho tváři, takže viděla, jak zavrtěl hlavou. “Ne, nepoznávám.”

“Hmm.” Lucian ještě chvíli hleděl na obrázek, načež spustil ruku, ve které ho držel. “Dobře, nechám Mortimera pořídit kopie a pustit je do oběhu. Řeknu mu, aby portrét odfaxoval také Bastienovi do New Yorku. Může zařídit jeho rozšíření. Někdo by měl toho chlapa poznat.” Přesunul pohled k Bryanovi, který právě skončil s balením svých věcí. “Jestli jsi hotov, hodím tě nejprve zpátky na letiště.”

Bryan přikývl a vstal. “Hotovo.” Obrátil se k Valerii a podal jí ruku. “Paní Moyerová.”

“Děkuji vám,” odvětila a stiskla mu ruku. Když se poté obrátil k Leigh, vstala a v zádech při tom ucítila zatahání. Ušklíbla se. Byla to první nepříjemnost, kterou pocítila od chvíle, kdy přišla z bazénu, ale je pravda, že celou tu dobu seděla na jednom místě, ve stejné pozici, prakticky bez pohnutí, plně soustředěná na obraz, který přímo před jejíma očima vznikal na stránce skicáku.

“Zajdu se převléknout,” pronesla směrem k zaneprázdněné čtveřici, aniž by to bylo určeno někomu konkrétnímu, a zamířila ven z místnosti. Plavky jí uschly na těle. Bude prima obléknout se do čistých šatů, které nepáchnou chlórem. Ale chtěla se taky pokusit podívat se na záda a zjistit, jestli nemělo koupání neblahý vliv na její zranění. Doufala, že nová dávka masti a čistý obvaz to spraví, ale kdyby snad ne, bude lepší postarat se o to hned, než ošetření zbytečně odkládat.

Vešla do svého pokoje, zavřela za sebou a prakticky okamžitě uslyšela klepání na dveře. Zamračeně se otočila na patě, znovu otevřela, a když dovnitř proklouzla Roxy, a na prahu našla Anderse s mastí a obvazem v ruce, vytřeštila oči. Andersova přítomnost ji překvapila mnohem méně než to, že dočista zapomněla na svého psa.

“Musím se ti podívat na ta záda,” odtušil omluvným tónem, čímž přesměroval její pozornost z německého vlčáka, který zatím docapal k posteli a plácl sebou na zem vedle ní, k sobě.

Moment váhala, ale pak přikývla. Ošetřit se to muselo. Dobře věděla, jak mohla dopadnout zranění, o která se člověk náležitě nepostaral, a ať se propadne, jestli poté, co přežila ten pekelný barák, bude hloupě riskovat, že umře na banální infekci v ráně.

“V koupelně?” navrhla a odvrátila se.

“Fajn,” hlesl Anders, a jak procházela pokojem, vnímala, že jí jde v patách. Když se fenka zvedla, aby šla s nimi, vztáhla ruku a zavrtěla hlavou. “Zůstaň, Roxy.”

Ta se poslušně uložila a Valerie odvedla Anderse do koupelny. Tam pak přihlížela, jak si připravil nádobíčko, čili gázu, náplast a mast.

“Jde se na věc,” odtušil a podíval se na ni.

Obrátila se k němu zády a shodila ručník. Měla ho kolem sebe ovinutý jako sarong od chvíle, kdy vstoupila do domu a byla představena kreslíři Bryanovi. Chtěla se zajít obléknout, ale Lucian prohlásil, že je fajn a prý by jen zdržovala.

“Rychle nebo pomalu?” zeptal se Anders, a když se tázavě ohlédla přes rameno, vysvětlil: “Když jsem ti dneska ráno sundával starý obvaz pomalu, bylo jasné, že tě to hodně bolelo. Jedno rychlé škubnutí by mohlo být menším zlem.”

Skousla si ret, ale přikývla a znovu se odvrátila.

“Zhluboka se nadechni.”

Začala pomalu nabírat dech do plic, ale ani ne v polovině ostře vdechla, neboť jí bez varování strhl obvaz ze zad.

“Dobrý?” staral se hned.

Přikývla a zvolna zase vydechla. Vážně to bylo lepší než ten pomalý způsob. Bolelo to, ale šlo o jedno rychlé škubnutí a ne o dlouhatánskou tahavou agónii. Ráno měla pocit, že to vteřinu od vteřiny bolí víc.

“Jak to vypadá?” zeptala se, zvedla při tom ruku a natáhla krk, aby se pokusila na ránu dohlédnout.

“Méně zarudlé než dneska ráno,” potěšil ji. “Nanesu mast.”

Vzdala snahu uvidět to na vlastní oči, a když se obrátila zase dopředu, kývla. Cítila, jak ránu potíral mastí. Byla chladivá, ale ne studená, a už to neštípalo tolik jako ráno. Což ji přivedlo na myšlenku, jestli chlór z bazénu ránu trochu nevysušil. Koupání jí nakonec možná dokonce prospělo, pomyslela si, zatímco přikládal gázu.

Trpělivě čekala, než ji zafixuje náplastí, a jak jí konečky teplých prstů šmejdily po kůži, měla co dělat, aby ovládla chvění. Jeho precizní, metodické doteky do ní vysílaly paprsky rozkoše, které bylo těžké ignorovat. Když oznámil: “Hotovo,” byla to vlastně úleva. Ovšem pouze do okamžiku, kdy jí jeho ruce přistály na ramenou a přitáhly si ji pozpátku na hrudník.

Valerie zavřela oči a kradla si teplo, které do ní pronikalo. Vyzařovalo z míst, kde se jí tiskl hrudí na záda, ale pak jako by stékalo dolů a sbíhalo se jí v podbřišku.

“Máš tak hebkou pleť,” zašeptal jí Anders do ucha. Dechem rozvlnil vlasy a prsty klouzal dolů a zase nahoru po pažích.

Když ucítila, jak rty zavadil o ucho, naklonila hlavu mírně na stranu a vzápětí, sotva vdechl polibek na krk a poté i na ušní lalůček, zasténala. Pusinky to byly lehounké jako motýlí křídla a doteky prstů na pažích byly stejně jemné, ale rozechvěla se mu v náručí jako struna harfy.

Hladověla po jeho polibcích. Zvrátila hlavu dozadu, pozvedla k němu obličej a záhy byla odměněna, jelikož jí bez dalšího pobízení uzamknul ústa svými rty. Byl to pohříchu nešikovný úhel, ale na tom nesešlo, hlavně když pronikl jazykem mezi vstřícné rty. A když přejel rukama z paží na ňadra a vzal oba natěšené kopečky přes plavky do dlaní, vykašlala se na nepraktičnost úhlu docela. Ztuhlou krční páteř bude řešit až zítra. Ačkoliv…

Sténajíc mu do úst, otočila se v kruhu jeho paží a ňadra se na moment vysmekla z laskajících dlaní. Nicméně přesně, jak doufala, ruce se brzy vrátily. Ve stejnou chvíli, kdy ho objala kolem ramen a přitiskla se k němu, opět prsa našel a vzal do dlaní. Mačkal nedočkavou tkáň schovanou pod tenkou látkou, a navíc ji teď mohl líbat pořádně.

Valerie zakňourala a spletla si jeho jazyk s lízátkem. Prsty obtahovala svaly a linie jeho zad, hnětla je a nutila ho, aby se k ní ještě více přiblížil. Matně si uvědomovala, že jedna z rukou opouští ňadro, ale dokud předek horního dílu plavek nepovolil a nesvezl se dolů, kde uvíznul mezi jejich těly a sahal stěží k bradavkám, nevěděla proč. Tehdy propustil i druhé ňadro a chytil Valerii v pase, aby ji vysadil na umyvadlový pult. Podvědomě roztáhla nohy a vtáhla ho mezi ně, zatímco Anders svižně rozvázal spodní vázačku vršku plavek a sundal ho docela.

Nato nechal líbání a odtáhl se, aby se mohl dosyta vynadívat na osvobozené vnady.

“Bože,” vydechl a jako uhranutý sklonil hlavu, aby mohl ochutnat jednu bradavku.

Vykřikla, chodidly se opírala o dvířka skříňky a podbízela se dráždivému laskání tak nadšeně, že zvedala zadek nad pult. Okamžitě pod ni vsunul ruku. Držel ji nahoře a těsně u sebe, zatímco náruživě sál první a poté druhý prs.

“Semmy,” vydechla a přitiskla mu otevřená ústa k temenu hlavy, zatímco se spodní partie jejich těl pokoušely popřít zákon o neprostupnosti hmoty.

V mžiku znehybněl a zvedl hlavu. Zahleděl se jí upřeně do očí a zvedl obočí: “Semmy?”

Cítila, jak rudne. “No, říkat ti v takovýchto chvilkách příjmením mi připadá… ehm… divné. Nejsme na základce,” koktala a bylo jí trapně, ale statečně pokračovala: “Jenomže říkat ti Semene prostě nedokážu.” Bezmocně pokrčila rameny. “Ale Semmy zní jako celkem dobrá přezdívka. Pokud by ti to nevadilo,” dodala, horními zuby si skousla spodní ret a čekala.

Anders na ni několik dlouhých vteřin zíral a pak se zčistajasna zakřenil. “Líbí se mi to.”

“Fakt?” vydechla úlevou.

“Ó, ano,” přitakal a zvedl ruku, aby jí zlehka přejel prsty po tváři. Valerie natočila hlavu, políbila ho na ně, on se usmál, potom těmi prsty poškádlil bradavku a dodal: “Líbí se mi na tobě docela všechno.”

Ten nepatrný dotek do ní vypustil slastné šípy takové razance, že až zalapala po dechu. Zvedla ruku, aby ho chytila kolem krku a znovu si přitáhla jeho ústa. Nejprve o sebe jen letmo zavadili rty a pak… se ozvalo zaklepání na dveře ložnice. Oba strnuli. Když se však ozvalo podruhé, Valerie Anderse odstrčila a seskočila z pultu. Popadla ručník a cestou ke dveřím se do něho zabalila.

Otevřela a na prahu našla Leigh. Ani se moc nedivila. Při odchodu totiž zaslechla Luciana říkat, že až hodí kreslíře na letiště, vyrazí do domu vykonavatelů. Jestli odjel, Leigh osaměla, a tak si šla hledat společnost.

“Napadlo mě, že se ti raději podívám na ta záda,” přiznala Leigh a zašklebila se. “Právě jsem si vzpomněla, že sis to vůbec neměla namočit. A já, hlava děravá, jsem tě zatáhla do bazénu.”

“Jako by se stalo,” promluvil těsně za Valerií Anders. Ohlédla se a zjistila, že ji následoval z koupelny ke dveřím. “Vyměnil jsem jí obvaz. Vlastně to pod ním vypadalo lépe než ráno. Myslím, že se nic zlého nepřihodilo.”

“Chvála Bohu.” Na Leigh bylo vidět, že se jí hodně ulevilo. “Ale stejně budu klidnější, až se na to mrkne Dani.”

“Má se stavit dneska večer po práci, viď?”

Leigh přikývla. “Měla by se objevit okolo půl páté, a Lucian sliboval, že bude zpátky zhruba taky tak.” Ironicky se usmála. “Asi bych měla začít uvažovat o tom, co udělám k večeři pro případ, že bychom museli něco dokoupit, nebo by to dlouho trvalo. Přemýšlím, jestli by se Dani s Deckerem nechtěli navečeřet s námi.”

“Deckerem?” otázala se Valerie.

“Danin manžel,” odpověděl za ní Anders. “Je to Lucianův synovec.”

Valerii vyjelo obočí nahoru a ohlédla se na něj. “Lucian má synovce dost starého na to, aby byl ženatý?”

“Má několik synovců dost starých na to, aby byli ženatí. Plus pár neteří navrch,” odvětil s ledovým klidem.

Zvolna přikývla. Její nejlepší kamarádka ve škole byla neteří jednoho z jejich spolužáků. Bylo to nezvyklé, ale rozhodně ne neslýchané. Předpokládala, že Lucian byl nejmladší potomek svých rodičů.

“S večeří ti pomůžu,” nabídla se. “Jenom se prvně musím převléknout z plavek.”

“Jé, díky,” zaradovala se Leigh, načež kritickým okem obhlédla Anderse. “Hodláš na sebe hodit něco víc než plavky? Nebo máš v plánu promenovat se tady polonahý a předvádět se jako plnokrevný hřebeček na jarmarku, aby měli Lucian s Deckerem na koho žárlit?”

Hřebec si pohrdavě odfrkl. “Ti dva slovo žárlit ani nemají ve slovníku. Vědí, že mají tebe a Dani pojištěné na doživotí,” řekl, obcházeje Valerii. Cestou jí stiskl ruku a pošeptal: “Uvidíme se dole?”

Tiše přisvědčila: “Ano,” a když Leigh s významným úsměvem od ucha k uchu přejela pohledem z jednoho na druhého, zrudla. Dohazovačský lesk Leighiných očí Valerii neunikl. Ušklíbla se a dodala: “Raději už běž. Za minutu jsem dole.”

“Bezva,” pronesla zvesela Leigh a zavěsila se do Anderse se slovy: “Doprovodím tě ke tvým dveřím.”

“Chceš mě doprovodit?”

“Jistěže. Nechtěla bych, abys tu zabloudil a někam se nám zatoulal,” odvětila prohnaně.

Se zavrtěním hlavy za nimi Valerie zavřela dveře a obrátila se, aby prošla pokojem. Leigh zjevně neušlo, že tu šlo o něco víc než jen o nevinnou výměnu zmáčeného obvazu. Nemám vršek plavek, to jí mohlo leccos napovědět, pomyslela si, když sundala ručník, který měla omotaný kolem hrudi, a pohlédla na sebe.

“Co naplat, c’est la vie. Viď, Roxy?” koukla na fenku nataženou vedle postele. Při zvuku svého jména Roxy vstala a přiťapala za ní. Cestou si mohla uvrtět ocas.

“Hodná holka,” pohladila ji Valerie. “Nechceš mi pomoct vybrat něco na sebe?”

Roxy vyštěkla a ocasem zavrtěla ještě zuřivěji. Valerie se zakřenila. Ani na moment si nemyslela, že by snad fenka porozuměla tomu, na co se jí zeptala. Prostě jen poznala své jméno a tázavý tón hlasu, tak odpověděla. Stejně však bylo pěkné, mít na koho promluvit. Holka se pak cítí míň bláznivá, než když mluví jen sama se sebou.

Krátce meditovala, co si obléknout, a nakonec se s Roxy shodly na světle broskvových šatech s vázačkou za krkem. Bude v nich mít odhalenou valnou část zad a boků, což doktorce Dani Pimmsové usnadní kontrolu zranění. Nebude se ani muset svlékat.

Bryskně se převlékla, plavky vyměnila za broskvové kalhotky a navlékla si šaty. Ještě si projela kartáčem vlasy, nanesla trochu rtěnky a pak už se, s Roxy v závěsu, vydala dolů.

“Helemese, ahoj. To bylo rychlé,” usmála se na ni Leigh ze sedačky u ostrova. Ani Anders zde nechyběl. Zrovna vytahoval velký kastrol ze skříňky pod sporákem. Při Leighiných slovech se narovnal a kývnul Valerii na pozdrav, aniž ji opomněl uznale sjet očima. Čtěte: svléknout očima.

“Ahoj. Už jste se rozhodli, co uvaříme?” zeptala se Valerie, jen co odvedla Roxy k francouzskému oknu a vypustila ji ven.

“Co bys řekla na chilli?” otázala se Leigh. “Když se do toho pustíme hned teď, může se dusit, dokud všichni nedorazí. Potom už jenom musíme šoupnout do trouby hranolky a ukecat Anderse, aby opekl na grilu hot-dogy a voil?, podáváme Coney Island hot-dogy s chilli hranolky. Dobrou chuť.”

“Těhotenské chutě?” tipla si Valerie, když dovřela skleněné dveře a tázavě se k ní otočila.

“Těžký případ těhotenských chutí,” přiznala s povzdechem. “A ustavičně se mění. Nejprve jsem byla na sladké: zmrzlina a čokoláda. Nyní jsou to párky v rohlíku a brambůrky.”

“No a co? Mně osobně to náhodou zní skvěle,” mávla rukou Valerie a už se hrnula kolem ostrova do kuchyně. “Jak mohu pomoci?”

Valerie se na židli pohodlně opřela a usrkla vína. Dělala, co mohla, aby dokázala ignorovat, jak se jí pod stolem tiskne k noze Andersova končetina. Celý večer se jí dotýkal, otíral se o ni nebo ji potají osahával. Nejprve zneužíval toho, že vedle sebe pracovali v kuchyni, a při jídle to pak maskoval stolem. Přiváděl ji tím k šílenství.

“Díky, Leigh. Bylo to dobré,” řekla Dani a se spokojeným povzdechem si odsedla. “Chilli párky jsem jedla naposled ještě jako týnejdžerka.”

Valerie se na Dani usmála. Hodná paní doktorka se jí zalíbila. Když spolu s manželem Deckerem dorazila, právě skončili s přípravou chilli, a to si spokojeně bublalo na sporáku. Zatímco Deckerovi nabídl Anders pivo, trojlístek žen odešel nahoru, do Valeriina pokoje, aby jí lékařka mohla zkontrolovat zranění. Dani ránu prohlédla, pochválila si, jak se hezky hojí, a pak ji převázala.

Jeden by čekal, že to bude rychlovka. Nebyla. Už když stoupaly po schodech, začaly si vykládat a pokračovaly v tom i během vyšetření. Když bylo po všem, ještě hodnou chvíli jenom tak postávaly v pokoji a klevetily, než se konečně vydaly zpátky do přízemí, za pány tvorstva.

Dani se s Deckerem na přivítanou líbala a objímala, jako by byla pryč celé dny a ne jen tu hodinu, kterou nahoře bohapustě proplkaly. Potom se k sobě přitulili na gauči, a zatímco vespolek debatovali, on měl ruku kolem jejího pasu, a ona měla dlaň na jeho noze. Ti dva působili dojmem, že jsou spojeni duševně stejně jako fyzicky. Dokončovali za sebe navzájem věty, vyměňovali si láskyplné úsměvy a tu a tam i pohlazení tváře nebo vlasů. To stačilo, aby jim Valerie upřímně záviděla.

Než se vrátil domů Lucian, a zasedlo se ke stolu k večeři, dospěla k závěru, že Dani a Decker jsou vážně báječní. A že se k sobě báječně hodí.

“Hmm,” zamumlal Decker, jen co dojedl a také se na židli posunul dozadu a opřel se o opěradlo. Sáhl po ruce své choti, přitáhl si ji na područku a bezmyšlenkovitě po ní přejížděl palcem a bubnoval bříšky prstů. “Já jsem je neměl ještě nikdy. Ale bylo to dobré. Má poklona šéfkuchaři.”

“Šéfkuchařům,” opravila ho se smíchem Leigh. “Většinu práce zastali Valerie s Andersem. Já jenom nakrájela cibuli. A omlouvám se, že jsem vám nenabídla nic vznešenějšího. Menu má na svědomí Lucian. Vyčítejte si to jemu.”

Blonďák se zarazil s chilli hot-dogem na půli cesty do úst a užasle se zadíval na svou lepší polovičku. “Cože? Proč mají chilli dogy vyčítat mně? Do dneška jsem o nich dokonce ani neslyšel.”

“Slyšel neslyšel, ale tvůj syn si umanul, že je chce, a já teď mám tyhle bizarní chutě na chilli párky a hranolky,” řekla tónem, jenž naznačoval, že by to snad mělo být každému jasné.

Lucian na ni chvíli zíral, a pak pokrčil rameny: “No, aspoň že má dobrý vkus. Souhlasím s Dani. Je to dobrota.”

Leigh se zachechtala, a zatímco si nacpal do pusy poslední kousek párku a labužnicky přežvykoval, stiskla mu ruku. “Tobě připadá dobré všechno.”

“Všechno, co mi servíruješ, je dobré,” prohlásil poté, co polknul. “Naštěstí to vypadá, že máme podobnou chuť.”

“To my taky,” ozvala se Dani. “Zajímalo by mě, jestli to zařídili nano—”

“Pane Bože,” vyjekla Leigh. Zrovna v tom okamžiku totiž jako z udělání převrhla sklenku.

Zbyla v ní jenom troška vody, ale roztekla se všude po stole, a tak Valerie rychle popadla ubrousek a pomáhala utírat potopu, stejně jako Lucian vedle Leigh z druhé strany.

“Děkuji,” omlouvala se Leigh.

“Kdyby nebylo nic horšího. Byla to jenom čistá voda a nebylo jí moc,” uklidnila ji Valerie a položila zmáčený ubrousek na svůj talíř. Potom vstala a začala sklízet ze stolu. Zjevně všichni dojedli a binec na stole povede leda k dalším nehodám.

“To nemusíš,” zaprotestovala Leigh a začala se zvedat. “Oddřela jsi s Andersem všechno vaření. Já—”

“Si sednu a budu odpočívat,” dokončil místo ní větu Lucian a vstal. “Nádobí je na těch, co nenosí v břiše dalšího jedlíka.”

“Má pravdu, Leigh,” přidala se už vstávající Dani. “Když každý přiloží ruku k dílu, bude to za minutku hotové. Dej si nohy nahoru a relaxuj.”

Jak řekla, tak udělali. Bleskově uklidili stůl a nádobí přestěhovali do myčky. Valerie ještě postavila na kávu, načež se připojila k ostatním u stolu. Jakmile usedla, oslovila ji Dani: “Leigh se zmínila, že děláš zvěrolékařku ve Winnipegu, a tady prý jsi na nějakém postgraduálu, aby sis oprášila a doplnila vědomosti?”

“Ano.” Valerie se trpce ušklíbla. “Tak zněl původní plán, ale jestli toho gaunera do dvou dní nedopadnou, budu to muset pro letošek vzdát a vzdělávání nechat až na příští semestr. A v tom případě si můžu rovnou sbalit svých pět švestek a vyrazit k domovu.”

“Cože?” vyletěl Anders a otočil se k ní.

Valerie se kousla do rtu. Sama tím nebyla kdovíjak nadšená. Ráda by ho poznala lépe, ale pokud nebude moct absolvovat výuku nyní, bude se muset zapsat na další možný termín. A opustit svou kliniku na tak dlouho by nebylo fér. S povzdechem navázala: “Tohle mi aspoň povídal můj akademický rádce, když se mnou dnes hovořil. Už jsem zmeškala první dva týdny přednášek. Řekl, že jestli se tam v pondělí neukážu, můžu to rovnou nechat plavat a podat si přihlášku na příští turnus.”

Anders se zamračil a vrhl prosebný pohled na Luciana.

Byla to však Leigh, kdo starostlivým hlasem pronesl: “Domů se vrátit nemůžeš, Valerie. Vždyť se pořád potuluje někde tam venku.”

“Vlastně by to asi bylo lepší,” namítla Valerie. “Nemůže vědět, že jsem z Winnipegu, takže tam budu v bezpečí, a Anders bude moct přestat ztrácet čas mým hlídáním a raději se zapojit do pátrání.

Nato se rozhostilo hrobové ticho, ostatní si jen mlčky vyměňovali pohledy.

“Ale co tvoje škola,” prolomil ho nakonec Anders. “Chtěla sis zaktualizovat znalosti.”

“A to pořád chci, ale když nemůžu chodit na přednášky, mám smůlu,” konstatovala logicky.

Následovala další chvíle ticha, během níž si všichni vyměňovali pohledy, jimž nerozuměla, a poté najednou Lucian prohlásil: “V tom případě budeš muset chodit na přednášky.”

Když na něj překvapeně vykulila oči, dodal: “Anders tě bude doprovázet.”

“Aha.” Moment váhala a pak zavrtěla hlavou. “Nemyslím si, že mu jen tak dovolí chodit tam se mnou.”

“Mohli by,” vmísila se do diskuze Dani. “Slyšela jsem o lidech, kteří se na výuku chodili jen dívat. Dokonce jsem znala jednu holčinu, co se chodila dívat na ty moje. Ale musela získat svolení od přednášejícího, od vedoucího katedry a myslím, že také od svého programového konzultanta.”

“Tak dostane povolení,” řekl Lucian, jako by to byla ta nejjednodušší věc na světě. Když se na to Anders zamračil, vážným tónem dodal: “Buď to, nebo ji posadíme i s Roxy na letadlo domů do Winnipegu.”

Z nějakého důvodu Valerii připadalo, že ta slova zněla zlověstně. Anders rozhodně zareagoval, jako by nevěstila nic dobrého. Pochmurně stiskl rty a úsečně přikývl. Byl pátek večer, ale zřejmě přijde pondělí, ona půjde do školy a Anders tam půjde s ní. Při tom pomyšlení se usmála. Domů se jí nechtělo ani trochu a dávno ne proto, že by se chtěla vyhýbat svému panu EX. Nechtělo se jí opustit Anderse. Cítila s ním věci, které nikdy dřív nezažila, a chtěla víc.

Chtěla jeho.

10. KAPITOLA

Anders vysál druhou pintu krve, vyhodil prázdný sáček a pohlédl na hodiny na nočním stolku. Když zjistil, že je půl sedmé, zamračeně našpulil rty. Přestože kvůli Dani a Deckerovi zůstal v noci dlouho vzhůru, nastavil si budíka na šest patnáct, aby měl jistotu, že bude na nohou a dole u dveří dřív, než Roxy probudí Valerii, aby ji pustila ven. Doufal, že tak zabrání dalšímu poplachu, jako byl ten včera ráno, při kterém se rozječely sirény a probudily Luciana a Leigh. Ale sprcha a nasoukání do džínsů a černého trika mu očividně trvaly déle, než čekal. Snad je i tak předběhne.

Bosky došel ke dveřím, vyšel ven a vykročil po chodbě. Jen co se přiblížil k Valeriinu pokoji a spatřil pootevřené dveře, zpomalil. Zastavil se a tiše zaklepal. Když se nikdo neozval, otevřel a nakouknul dovnitř. Postel byla prázdná, stejně jako ložnice a otevřenými koupelnovými dveřmi bylo vidět, že ani tam nikdo není.

Polohlasem zaklel a vystartoval ke schodům. Zoufale se chtěl dostat k Valerii dříve, než otevře francouzské okno. S každým krokem čekal, že se rozeřve alarm. Ale dostal se až do obýváku a pořád nic. Všude nadále vládlo blažené ticho. Nejdříve uviděl Roxy, baštila v kuchyni. Valerie stála u skleněných dveří a s pokleslými rameny bezradně zírala na ovládací panel alarmu. Zafuněl úlevou. “Já to udělám.”

Překvapeně se ohlédla přes rameno, ale to už rázoval rovnou k ní.

“Říkala jsi, že Roxy chodívá ven o půl sedmé, tak jsem si nařídil budíka,” vysvětlil, když u ní zabrzdil.

“Jé, to je mi hrozně líto, žes musel vstát. Jsem ti vděčná, ale promiň,” řekla tlumeným hlasem, aby neprobudila ještě někoho dalšího, zatímco Anders natáhl ruku, aby zadal kód na panelu, který by jinak spustil poplach.

“Žádný problém,” ubezpečil ji. S panelem byl hotov, otočil se a pohlédl na Roxy, která už olizovala prázdnou misku a kontrolovala, jestli tam přece jen aspoň drobeček nezbyl. “Vidím, že jsi přišla na způsob, jak Roxy zabavit, když nemohla ven.”

“Musela jsem něco udělat, dokud jsem nevyčarovala mňamku, žalostně kňučela. Potom ovšem bleskově zapomněla, že potřebuje vyvenčit,” odtušila ironicky.

“Tahle psí dáma fakt ráda baští,” konstatoval suše, když se fenka otočila a zamířila k nim. Sáhl dolů, aby otevřel dveře, ale když mu oko padlo na vodítko visící Valerii z ruky, zarazil se.

Té samozřejmě neušlo, kam upřel zrak, usmála se a zvedla vodítko. “Slíbila jsem Roxy, že až se vyprázdní a nakrmí, půjdeme na procházku,” vysvětlila. “Na pořádném výšlapu nebyla od… no, dlouho.”

S kývnutím otevřel dveře a Roxy se kolem nich protáhla ven. “Dej mi moment na obutí a vyrážíme.”

“Nechtěla bych tě obtěžovat,” zaprotestovala okamžitě. “Nemusíš—”

“Tělesný strážce, vzpomínáš?” upozornil ji mírně. “Musím být s tebou, abych mohl hlídat tvoje tělo.”

“Jasně,” hlesla, rázem celá zrudlá a proklouzla kolem něho z domu za Roxy. “Počkáme na zahradě.”

Anders přikývl, zasunul za sebou dveře a mimoděk pohledem spočinul na Roxy, dřepící vedle bazénu. Zaostřil opět na Valerii. Neviděl, že by měla v rukou nějaký sáček, a věděl, že ho bude potřebovat. Svižně tedy proběhl kuchyní a ze zásuvky, kde byly uložené, vytáhl ruličku igeliťáků. Ke dveřím se dostal ve stejnou chvíli, kdy udělala Valerie čelem vzad a namířila si to zpátky k nim. Otevřel a vystrčil ven ruku s roličkou na dlani.

“Díky,” pousmála se, když po nich sáhla, “právě jsem si na ně vzpomněla.”

V témže okamžiku, kdy se sáčků dotkla prsty, upadly do zajetí Andersovy ruky. Ihned si ji přitáhl, současně ještě o kousek odsunul dveře a naklonil se, aby ji políbil. Bylo to pouhé letmé zavadění rtů o rty, nic víc riskovat nemohl. Kdyby si totiž troufnul na něco onačejšího, pak by vzhledem k intenzitě sdílené rozkoše mohli také skončit na verandě na zemi a co nevidět tam válet sudy v rouše Adama a Evy. Vždyť i ten jemný dotek rtů v něm vzkřísil touhu pokračovat, ale na poslední chvíli se mu podařilo polibek utnout a odtáhnout se s chraplavým: “Dobré jitro.”

Když odpovídala, měla hlas slabý a zadýchaný: “Dobré jitro.”

Líně se usmál, couvnul dovnitř a znovu je oddělil skleněnou přepážkou. Uvědomoval si, že se Valerie neotočila, ale dál tam stála a pozorovala ho odcházet. Když opouštěl místnost, cítil na sobě její oči.

Uslyšela, jak se otevírají dveře, a ohlédla se. Na prahu se znovu objevil Anders, tentokrát už v teniskách. Přivítala ho plachým úsměvem. Obul se rychle, ale stejně byla Roxy rychlejší. Když za nimi vkročil na verandu, byla už vyvenčená, měla vodítko a nedočkavě přešlapovala vedle Valerie.

“Silnice nebo les?” zeptal se, jakmile došel na doslech.

Nemusela se ptát, co tím myslel. Chce se s Roxy projít po ulici nebo lesem? Krátce vážila pro a proti. Les by byl zajímavější, ale neměla ponětí, jestli jím vedou nějaké stezky. Navíc je to teprve malá chvilka, co se na obloze ukázalo slunce, takže asi ještě nedokáže proniknout skrz stromy. Bude tam větší tma, možná tma jako v noci.

Nakonec se zeptala: “Bude bezpečné vzít to po cestě?”

“Dost bezpečné,” přisvědčil tiše.

“Bezva. Takže po silnici.”

S kývnutím ji vzal za ruku a odvedl kolem domu na předzahrádku. Roxy capající Valerii po boku s nimi pohotově srovnala krok. Zpočátku kráčeli mlčky.

“V kolik hodin vlastně Dani s Deckerem odešli?” pokusila se vyplnit ticho.

“Pozdě,” odvětil suše, což Valerii rozesmálo.

“Andersi, pozdě bylo už, když jsem šla do postele já, a to ti dva rozhodně ještě nevypadali, že by se chtěli zvedat. O kolik později je pozdě?”

“Plus mínus hodinu potom, co jsi odešla spát,” odpověděl a dodal: “D&D jsou noční ptáci, stejně jako L&L.”

“Páni, tak to ses vyspal ještě méně než já,” odtušila omluvně. “Je mi to líto, ale umím to ocenit. Nevím, co bych si s Roxy počala, až by všechno spořádala, kdyby ses tam jako z udělání neobjevil a neodemknul dveře. Tou dobou už by byla zoufalá. A já dvojnásob.”

Pokrčil rameny. “O nic nejde. Později si můžu zdřímnout.”

“Já se taky asi na chvíli natáhnu,” zabručela, když vykročili po příjezdové cestě k silnici, a pak se najednou zeptala: “Kolik ti je?”

Začalo jí to vrtat hlavou včera v noci poté, co odešla do postele. Každý, s kým se tady setkala od chvíle, kdy se probudila, vypadal na něco mezi pětadvaceti a třiceti lety. Většina přitom měla, alespoň podle jejího odhadu, blíž k těm pětadvaceti. Jediný Anders vypadal spíš na třicet, ale možná zde šlo z její strany pouze o zbožné přání, jelikož jí samotné bylo třicet. S nikým mladším ještě nikdy nechodila. Ačkoli byla toho názoru, že pár let rozdílu by nehrálo moc velkou roli. Babička z matčiny strany byla o čtyři roky starší než dědeček, a máma byla o dva roky starší než táta. Zdálo se, že jde o nějaký rodinný trend. Rok nebo dva věkového rozdílu by přenesla přes srdce v případě, že by to bylo vše.

“Jsem starší než ty,” řekl konečně Anders, čímž si znovu získal její pozornost.

“Mně je třicet,” odtušila čistě pro případ, že by si snad o ní myslel, že je mladší.

“Já vím. V peněžence jsi měla i řidičák,” připomněl.

“Aha, jasně,” odtušila ironicky a pak tázavě zapochybovala: “A jsi starší?” Když Anders přikývl, zadívala se mu zblízka do tváře, ale prostě se jí to nezdálo. “O kolik starší?”

“Proč je neslušné ptát se dámy na věk, ale zeptat se na totéž muže není prohřeškem proti bontónu?” odpověděl fikaně otázkou a Valerie se nad tím zamyslela.

“Myslím, že hlavně proto, že muži obvykle nebývají na svůj věk tolik citliví,” řekla po chvilce.

“Já jsem.”

Překvapeně se k němu otočila. “Vážně?”

“Vážně,” potvrdil.

“Takže mi nepovíš, kolik ti je?” optala se nevěřícně.

“Teď ne. Ale později ano.”

“Kdy později?” vyhrkla, tajnůstkaření v ní vzbudilo zájem.

“Až se lépe poznáme.”

“Žjóva,” vydechla a na moment se odmlčela. Došli na konec pásu stromů lemujících cestu a ocitli se na silnici. Tomu říkám venkov, pomyslela si, jak se tak rozhlížela okolo sebe. Nejbližší dům byl na protější straně silnice, zhruba půl pole napravo od nich. Od sousední usedlosti na této straně je dělilo pole celé, přičemž na jedno takové pole by se podle ní pohodlně vešla dvě fotbalová hřiště.

“Teď už je mi jasné, proč je všude takové ticho, když sedíme venku,” poznamenala, jen co vykročili po silnici.

Anders se usmál, ale nekomentoval to.

“No dobrá, svůj věk mi tedy neprozradíš, tak mi aspoň pověz, kolik máš bratrů a sester,” navrhla.

“Proč?” zeptal se pobaveně.

“Protože si na jednu stranu sice nesmírně užívám tvoje polibky, ale na druhou stranu nemám ráda, když mě líbají lidé, o kterých lautr nic nevím,” sdělila mu s odzbrojující upřímností a pak, když zaslechla, že zakopl a na místě se zastavil, také zůstala stát a tázavě se k němu obrátila. Musela uznat, že jeho výraz stál za to. Chvilku to vypadalo, že si spolknul jazyk.

Povytáhla obočí. “Copak? To tě tolik překvapilo, že se mi zamlouvají tvoje polibky?”

Z nějakého důvodu tím na Andersovu tvář přilákala líný úsměv. “Ne, to snad ani ne,” připustil. “Jenom mě překvapuje, že to jsi ochotná přiznat nahlas.”

Valerie si odfrkla a otočila se na patě, aby pokračovala v chůzi. “Jako bych to nedávala dost jasně najevo. Chci říct, políbil jsi mě dvakrát a v obou případech jsem se kolem tebe hned ovinula jak liána.”

“To tedy ovinula,” zakřenil se.

“Pán se baví, což?” odtušila suše, ale třpyt v očích dával tušit, že ona se baví jakbysmet. “Tak co,” vrátila se k původnímu tématu, “máš bráchy a sestry?”

“Nula bodů,” odpověděl okamžitě.

“Pane Bože, jedináček,” konstatovala a teatrálně se otřepala.

“Co je na tom špatného?” optal se překvapeně.

“Jedináčci jsou rozmazlené příšerky. Mají všechnu pozornost, veškerou péči, všechny hračky a prostě docela všecičko, o co se musejí normální děcka podělit se sourozenci,” odpověděla, načež dodala: “Já to musím vědět. Také jsem byla jedináček.”

Zařval smíchy, ale pak řekl: “No, možná to platí o tobě a většině jedináčků. Ale když jsi sirotek, nikdo tě moc nerozmazluje.”

“Ty jsi sirotek?” podivila se.

“Ano.”

Mlčky na něj koukla, za moment se obrátila opět dopředu a zašeptala: “No, to je pak docela jiná písnička.”

“Proč to zní tak špatně?” zamračil se.

“Ne špatně, jen…”

“Ne dobře?” navrhl a Valerie se zakřenila tomu, jak se kabonil. Kdovíproč ji bavilo ho popichovat. Snad proto, že tušila, že s ním nikdo moc často nešpásoval.

Už vážněji se zeptala: “Kolik ti bylo, když zemřeli tví rodiče?”

Anders rovnou minutu mlčel, v duchu se přel sám se sebou, jak na to odpovědět, a jak odpovědět na všechny otázky, které nutně budou následovat. Nechtěl jí lhát. Chtěl ji za životní družku a lhaní nebyl dobrý začátek, ale celou pravdu jí nyní prozradit nemohl. Buďto by si o něm pomyslela, že je blázen, nebo by jí musel povědět všechno i o nesmrtelných. A na to zatím nebyla připravená, alespoň si to nemyslel. Možná nikdy ani nebude.

Depresivní pomyšlení, povzdechl si v duchu a rozhodl se, že nejlepší bude říci jí tolik pravdy, kolik mohl, pouze vypustit jisté detaily, které by si logicky vyžádaly další vysvětlení… jako třeba rok narození. 1357.

“Můj otec, Ilom, zemřel ještě předtím, než jsem se narodil,” pronesl potichu a pomyslel si, že to je docela bezpečná informace. “A moje matka, Leta, když mi bylo dvanáct.”

“To je mi líto,” zašeptala. “Povíš mi o nich?”

“Otec pocházel ze Sofala,” řekl, ale to, že byl otrokem, si nechal pro sebe.

“Sofala?” hlesla nejistě.

“Je to provincie v Mozambiku. Na jih od Pemba na mořském pobřeží východní Afriky,” vysvětlil, aniž se zmínil, že se nyní, a to už hezky dlouho, nazývá Nova Sofala. I nadále pak pokračoval v duchu motta: povím, co povědět mohu. “Otec mého otce byl Arab. Jeho matkou byla domorodka.”

“A co tvá matka? Leta?”

“Baskičanka.”

“Španělka?”

Přikývl a hned se zamračil. Nebyla to tak docela pravda. Pocházela z Atlantidy, ale usadila se v Baskicku a celá staletí to tam považovala za domov. Když se setkala s jeho otcem, bylo jejím domovem.

“Jak se seznámili?” zajímala se Valerie.

“Maminka hodně cestovala. Navštívila přítelkyni, která mého otce… zaměstnávala,” dokončil větu po krátkém zaváhání, a Valerie na něj zvědavě pohlédla. Předpokládal, že vytušila, že měl na jazyku něco jiného, a tušila správně. Málem řekl, že jeho otce vlastnila. Táta byl totiž otrokem této matčiny přítelkyně, naštěstí se včas zarazil.

“Takže je seznámila ta kamarádka?” optala se. “Byli do sebe zamilovaní?”

“Byli životní druhové,” odvětil vážně. “Byli předurčeni, aby strávili život společně.”

“Jak otec zahynul?”

Při této otázce znovu zaváhal, ale nakonec to formuloval: “Byl zabit za to, že si vybral mou matku.”

Valerie zamrkala. “Cože?”

Ušklíbl se. Tady se ocitl na tenkém ledu. Nelhat dalo fušku. Otec Ilom byl otrokem jiné nesmrtelné, jménem Alecto. Přátelila se s matkou po několik století. Máti ji přijela navštívit během jednoho z období, kdy musela opustit domov, aby si nikdo nevšiml, že nestárne. Kdyby šlo všechno jako obyčejně, vrátila by se o nějakých deset až dvacet let později a prohlásila se za svou dceru nebo neteř, která všechno zdědila. Za starých časů řešila většina našinců nestárnutí obdobně.

Jenomže máma potkala tátu a uvědomila si, že je to její životní druh. Kamenem úrazu byl fakt, že otec byl jedním z otroků patřících Alectině rodině, a když upoutal její pozornost, tak Alecto, která se až do té doby o otroky zřejmě moc nezajímala, oznámila, že ho nepřečte ani ona. Prohlásila ho za svého možného životního druha, a jelikož je otrokem její rodiny, chce ho prý pro sama pro sebe. Táta se však už zaslíbil mámě a dal jí přednost před svou paní a velitelkou.

Šťastný konec se nekonal. Alecto se snažila udržet rodiče od sebe a Ilom s Letou uprchli. A než se nadáli, měli za patami lovce lidí.

Hovořil pomalu a opatrně volil slova. “Existovali takoví, kteří si nemysleli, že by měli mí rodiče být spolu. Otec s matkou byli pronásledování. Měli v plánu uniknout na lodi. Matce se to podařilo, ale otce zabili dříve, než se na ni dostal.”

Pohlédl na Valerii, aby zjistil, jak bere tuto část příběhu, a našel ji s mrakem ve tváři, hluboko ponořenou v myšlenkách. Měl podezření, že podle ní byla problémem odlišná barva pleti. Otec byl černoch a matka běloška. U ostatních lidí to skutečně mohlo být považováno za cosi nepřístojného, ale u Atlanťanů nikoli. Nicméně jestli se Valerie domnívala, že kamenem úrazu bylo právě toto, prima. Hrálo mu to do karet. Ale jen když se nezačne vyptávat na detaily a nutit ho odpovídat vyhýbavě nebo rovnou lhát. Což by neudělal.

K jeho velké úlevě nechala tuto ošemetnou záležitost být a změnila téma: “Jestli byl tvůj otec Afričan a matka Španělka, jak to, že se jmenuješ Andronnikov? Je to jméno rodiny, která tě adoptovala potom, co ti umřela máma?”

Zavrtěl hlavou. “Ne, je to jméno muže, který poskytl mé matce bezpečné útočiště, když přistála v Rusku, kde mě posléze porodila. Poté, co otce zabili, si musela změnit jméno a skrývat se. Vybrala nám tehdy jeho jméno.”

“Aha,” špitla Valerie. “Po matčině smrti tě tedy vychovával on?”

Ten nápad Anderse rozesmál. Andronik, nyní známý jako svatý Andronik, byl igumen kláštera. Což je ruský ekvivalent opata. Ne, nevyrostl v klášteře. Ani se v žádném nenarodil. Andronik poskytl jeho matce bezpečné útočiště v jedné dače poblíž kláštera a nosil jí tam jídlo. Ale nepřekročili práh kláštera, ani matka ani on. “Ne. Tou dobou byl dávno pryč,” řekl nakonec. “Nebo jsem spíš měl říct, jsme byli pryč. Matka od něho přijímala pomoc pouze, dokud mě neporodila. Jakmile se zotavila, vydali jsme se na cestu.”

“Kdo tě tedy vychovával od dvanácti let, kdy umřela?” zamračila se.

Místo odpovědi raději podotknul: “Měli bychom to otočit.”

Valerie se rozhlédla, teprve nyní si všimla, jak daleko od domu se při řeči dostali, a tak přikývla, otočila se a zamířila zpátky, odkud přišli. Po pár krocích ovšem zopakovala: “Takže, kdo tě vychovával od tvých dvanácti?”

“Byl jsem adoptován rodinou jednoho mého přítele,” odpověděl popravdě, hlasem stále chraplavějším. Měl jsem říci jediného mého přítele. Ta vzpomínka dodnes nepřebolela.

“Proč rodinou přítele? Copak vy jste neměli žádné příbuzné?” zakabonila se Valerie.

“Ne,” odvětil stručně.

Mračila se ještě víc a zeptala se: “Jak vlastně tvoje matka zemřela?”

Anders zaváhal, ale pak si povzdechl a přiznal: “Titíž lidé, kteří zabili mého otce, mi zabili také matku.”

Zděšením zapomněla dávat nohu před nohu a zastavila se. “Zavraždili ti i mámu? A dvanáct let po tvém otci… stejní lidé? Pane Bože, kdo to udělal?”

“Odhodlaní lidé, kteří neměli nic lepšího na práci?” navrhl, pokoušeje se o lehký tón, který však zoufale selhal. Co řekl, byla pravda, nebo aspoň částečná pravda. Čas nebyl pro nesmrtelné stejný, dvanáct let je mizivým množstvím času, když žijete staletí. Přesto však šlo o víc, než že by byla Alecto odhodlaná a neměla nic lepšího na práci. Ona to viděla tak, že byla okradena o potenciálního životního druha a chtěla za to někoho potrestat. Byla tím úplně posedlá. S pomocí své rodiny je honila od čerta k ďáblu, což je nutilo často se stěhovat. Příliš často. Jeho dětství s matkou bylo poznamenáno řadou různých domovů, neustálým utíkáním a skrýváním se. Na rozdíl od Alecto, neměla Leta obrovskou síť pomocníků. Přišla z Atlantidy sama a měla jen pár přátel. A nejlepší přítelkyně se teď stala jejím nejhorším nepřítelem. Zůstala docela sama.

Popravdě řečeno, jeho maminka neměla šanci a to, že přežila tak dlouho, bylo zpola štěstí v neštěstí a zpola zásluha čirého odhodlání umožnit synovi přežít.

A on přežil. Dokázala udržet oba dva naživu až do jeho dvanáctin. V den dvanáctých narozenin ho pak poprvé poslala samotného na lov dárce krve. Cvičili to už řadu měsíců, chodil ven sám a ona ho zpovzdálí sledovala pro případ, že by se dostal do potíží. Ale té noci ho vypravila na lov docela na vlastní pěst. Na odchodu mu kladla na srdce, že tam nebude, aby mu kryla záda, a tak musí být velice opatrný. A on byl. Vrátil se té noci plný hrdosti a nadšení, jen aby zjistil, že nedala na vlastní slova a nebyla dost opatrná sama. Nebo možná vyčerpala svůj příděl štěstí.

Když se přiblížil na dohled jejich srubu, spatřil povoz a několik koní. Žili tam teprve pár týdnů. Neměli přátele, nikdy si žádné neudělali. Pouze jedinkrát zůstali s matkou někde tak dlouho, aby měli čas na takové věci, a to nebyl tento případ.

Ve skrytu lesa pronikl dozadu za srub a připlížil se k oknu. Matčino tělo leželo pohozené na zemi. Zato hlavu posadili na stůl, a Alecto právě nařizovala svým mužům, že mají odjet do vesnice, aby ho, až se bude vracet, koně nevyplašili. Jeden z nich jí navrhl, ať ho nechá prostě být. Leta zaplatila, není potřeba přenášet krevní mstu i na syna, Alecto však odmítla. Ten kluk, jak ho nazvala, nastoupí na místo svého otce jako její otrok.

Odkradl se pryč a podařilo se mu proklouznout jim mezi prsty. K chatě se vrátil o několik týdnů později. Vypálili ji do základů. Ze života s matkou mu nezbylo nic. Dokonce ani žádná cetka, podobenka nebo drobnost na památku, kterou by mohl nosit u sebe. Znovu odešel a nějakou dobu se toulal. Nakonec ho však zlákaly k návratu vzpomínky na šťastné léto, které loni strávil v malé vísce ve Španělsku. Bylo to jediné místo, kde pobyli déle než hrstku týdnů. Dobře věděl, že jediným důvodem, proč tam zůstali tak dlouho, byla matčina láska. Máma prostě neměla to srdce, aby ho odvlekla od jediného kamaráda, kterého kdy měl. Jeho dětství se podobalo nikdy nekončící hře na schovávanou, a tak bylo nesmírně osamělé.

Onoho požehnaného léta roku 1368 bylo Pedrovi Alvarezovi jedenáct, stejně jako jemu. Navíc měl v sobě kousek ďábla, jak se tomu tenkráte říkalo. V současnosti by ho nazvali problémovým dítětem, hyperaktivním nebo prostě potížistou. Pedro věčně utíkal chůvě i učitelům a vykrádal se z hradu, ve kterém bydlela jeho rodina. Což udělal i té noci, kdy se s ním potkal Anders. Zatímco byla matka na lovu, měl za úkol nasbírat v lese dříví na oheň. Zkraje večera ho vzala ven, dohlédla, aby se nakrmil, a pak ho doprovodila do jejich tábora s tím, že má obstarat dříví, než si sama najde nějaké jídlo.

Ještě ani pořádně nezačal, když narazil na Pedra. Rybařil asi čtvrt míle po proudu od jejich tábořiště. Po počátečním leknutí, jelikož nečekal, že by se v tak pozdní hodinu mohl někdo vynořit z houští, ho však Pedro beze strachu pozdravil a srdečně pozval, aby s ním pojedl sýr a chléb a napil se vína, kteréžto propašoval ze zámecké kuchyně.

Byl to počátek pevného přátelství. Ti dva si byli brzy bližší než rodní bratři. Každou noc se Pedro vykrádal z hradu a Anders na něj čekal. Potom spolu běhali po lesích a po polích a vždycky skončili na břehu, kde si lehli do trávy, koukali na hvězdy a svěřovali si své sny o budoucnosti. Pedro měl v plánu být statečným rytířem a pánem svého lidu, a Anders snil o dni, kdy utratí zlou Alecto a pomstí otce. Postará se, aby máma už nemusela prchat jako štvaná zvěř, nemusela se skrývat a mohla žít na jednom místě přinejmenším déle než pár týdnů. Pedro byl jediným člověkem, kterému kdy odhalil celou svou historii. Úplně celou samozřejmě ne. Nepověděl mu, že je nesmrtelný. Jenom to, že mu žárlivá Alecto zavraždila otce a nyní jeho i matku pronásleduje, aby je ztrestala za to, že táta mámu miloval. Pedro ve vší vážnosti odpřisáhl, že mu pomůže sprovodit Alecto ze světa.

Každičkou noc, když Pedro odešel, vracel se Anders do tábořiště, kde s matkou pobývali, se strachem, že mu právě této noci oznámí, že musejí zahladit stopy a pohnout se dál. Nakonec, téměř na samém sklonku léta, skutečně pronesla ona obávaná slova. Když se instinktivně pokusil protestovat a přesvědčit ji, aby zůstali, prozradila mu, že o jeho příteli věděla. Věděla, jak pro něj bude těžké ho opustit, ale zdrželi se tu příliš dlouho a jejich pronásledovatelé je dohonili. V noci spatřila ve vesnici jednoho z Alectiných pohůnků. Museli odejít. Rychle. Ani neměl možnost dát svému příteli sbohem. Odešli okamžitě.

Když se nyní ohlížel do minulosti, měl nepříjemné tušení, že matčino měkké srdce pro ně znamenalo začátek konce. Pro všechny, včetně Pedra a jeho rodiny. Dopřála mu léto s kamarádem, což je připravilo o náskok. Alecto se svými lidmi je v té vesnici vyčmuchali a šli pak po nich jako smečka honicích psů. Následujících šest měsíců jim byli neustále v patách a dýchali jim na krk, dokud je oné osudné noci, o jeho dvanáctých narozeninách, nedostihli. Šest týdnů nato se tedy znovu ocitl u známého jezera ve Španělsku a čekal na Pedra.

Jakmile uslyšel o smrti jeho matky, Pedro nedal jinak, než že s ním musí jít domů na hrad. Byl si jist, že ho rodiče přivítají jako jeho přítele. Anders si tím už tolik jistý nebyl. Laskavost byla vzácným zbožím, kterého mu život mnoho nenadělil. Pedrově matce však bylo sirotka líto, a když se Pedrův otec dozvěděl, že ho máma naučila číst a psát, rozhodl, že poté, co podstoupí intenzivní bojový výcvik, aby dohnal ostatní pážata svého věku, bude pážetem. Posléze se prý může stát panošem a nakonec jedním z jeho rytířů, ubezpečoval ho.

To, co následovalo, bylo nejúžasnějších šest měsíců Andersova života. S trochou kontroly mysli se mu podařilo zorganizovat svůj výcvik tak, že byl vystaven slunci, jak nejméně to bylo možné. Přitom však tvrdě pracoval, aby ve funkci pážete potěšil Pedrova otce. Jednali s ním laskavě a láskyplně… až do oné neblahé noci, kdy ho dokonce i zde vyslídila Alecto se svým komandem. Pod rouškou noci pronikli do hradu a povraždili celou rodinu, včetně tří Pedrových mladších sester.

Když k masakru došlo, byli Anders s Pedrem opět venku na toulkách. Běhali, hráli si na bitvy a nakonec lovili ryby, jako to dělávali po většinu nocí. Teprve poté, co vklouzli zpátky do hradu, uvědomili si, že něco není, jak má být. Krev. Anders ji ucítil v témže okamžiku, kdy Pedro zatlačil do kamenných dveří od tajné chodby, která vedla do haly nahoře, kde se nacházely komnaty. Smrtelný přítel tu vůni neucítil, ale Anders, vybavený mimořádným čichem nesmrtelných, ano. Pach ho přiměl zůstat stát ve vchodu a polekaně očichávat vzduch.

Dokud Pedro nezasyčel: “Pojď, jinak nás chytí,” neuvědomil si, že zatímco jeho samotného vůně ve vzduchu zastavila, Pedro pokračoval dál a nyní stál u dveří své ložnice. V téže chvíli, kdy otevřel pusu, aby na něj varovně zasyčel a přivolal ho nazpět do bezpečí tunelů, kde by posečkali, dokud nezjistí, o co tu jde, otevřely se dveře Pedrova pokoje a jeho přítele polapil jeden z Alectiných mužů. Na nic se neptal, nehrozil, nevaroval. Ten bastard jen mlčky popadl Pedra zezadu za krk, zvedl ho a jediným bleskovým pohybem mu rozpáral hrdlo.

Anders zkameněl šokem a hrůzou. Přestože strávil celý život na útěku a skrýval se před těmito lidmi, nikdy neviděl Alecto s bandou v akci. Dokonce i v případě jeho matky byl v době, kdy se připlížil ke srubu, útok dávno u konce a ona již byla mrtvá. Krutost a surovost tohoto činu pro něj byla nepochopitelná, dechberoucí. Stál tam roztřesený, neschopný pohybu… dokud se neotevřely další dveře a z komnaty Pedrovy matky a otce nevyšla Alecto s několika muži v závěsu. Napočítal šest hrdlořezů, když vtom se ozvala rána, jak cosi ztěžka dopadlo na zem. Vytřeštěnýma očima zíral na Pedrovo neživé tělo, odhozené na podlahu haly jako nic víc než pouhý odpad. V tom okamžiku ho zahlédl jeden z mužů a vykřikl. Anders uskočil vzad, kamenné dveře mezi nimi se zasunuly a přehradily otvor.

Rozběhl se, bral schody po dvou a uháněl tajným průchodem, dokud nevrazil do tunelu pod hradem. Ten ústil do jeskyně na kraji mýtiny daleko za hradními zdmi. Anders jím proletěl a v hlavě měl naprostý zmatek. V mozku mu zápolil strach, zuřivost a ztráta. Dokonce ani nebyl schopen vybrat si některou z těch emocí a cele se jí poddat. Utíkal, až už neměl sílu dál utíkat a zhroutil se v lese na mech. Ležel tam a vzlykal, dokud nevyšlo slunce.

Jako omráčený se poté vrátil stejnou cestou, aniž se sebeméně zabýval tím, jak by mu mohly sluneční paprsky ublížit. Věděl, že Alecto bude i se svou smečkou už za horami. Ve skrytu duše doufal, že zjistí, že Pedro nějakým zázrakem vyvázl. Také chtěl, ne… potřeboval se dozvědět, co se stalo se zbytkem rodiny, která ho tak vlídně přijala mezi sebe.

Nemusel ani vyjít z tunelů. Když odemknul východ z tajné chodby, v hale se tlačilo plačící služebnictvo. Rychlé přečtení toho nejbližšího stačilo, aby zjistil vše, co se potřeboval vědět. Alecto spolu se svými lidmi zmasakrovala všechny členy rodiny, až po tříletou dcerku a dokonce i některé sloužící.

Zasunul kamenné dveře a pak prostě klesl do prachu na kočičí hlavy tunelu. Dusil se ztrátou a vinou. To on svou přítomností seslal na Pedra a jeho rodinu tuto pohromu. Byla to tvrdá lekce. Naučila ho, že dokud půjde Alecto po jeho stopě, nikdo v jeho blízkosti nebude v bezpečí. A zároveň si uvědomil, že ho Alecto nepřestane pronásledovat, co živa bude. Její posedlost nyní hraničila s šílenstvím.

Po dvou dnech a nocích, které strávil schoulený v temném, studeném průchodu a bez zábran se oddával svému žalu, sestoupil do tunelů, z nichž posléze vyšel na lesní mýtinu znovuzrozený a s životním cílem.

Nikdy nedopustí, aby se s ním někdo sblížil. Nikdy nezůstane nikde tak dlouho, aby ho mohla Alecto dostihnout. Vyroste a naučí se bojovat, a až bude silný a dostatečně zdatný a obeznámený s uměním boje muže proti muži, zabije tu mrchu a jednoho každého bastarda, který se s ní spřáhnul.

“Je mi to líto.”

Pohlédl na Valerii a podařilo se mu usmát. “Je to už dávno.”

“Zase tak dávno to není,” namítla, a znělo to neuvěřitelně vážně. Ale čemu se divit? Myslela si, že od té doby uplynula jedna, maximálně dvě dekády. Ve skutečnosti ho však od časů, kdy ztratil matku, dělila celá staletí. Více než 644 let. Hodně se toho za tu dobu událo. Mimo jiné poslal Alecto a všechny její muže na onen svět, za svým otcem a matkou. A to na den přesně deset let po matčině smrti, na mýtině, kde stávala chajda, ve které mu zavraždili mámu. Zvolil místo a čas, a pak se jednoduše nechal chytit.

Upřímně pochyboval, že to místo Alecto vůbec poznala, neřkuli pochopila, co chtěl jeho volbou vyjádřit. Našla jeho koně na planině, kde ho záměrně zanechal, a vyslala muže, aby prohledali les a našli ho. A on postupně sejmul jednoho po druhém, až zbyla toliko ona.

Dlouhá léta o tom dni tak často snil… Bláhově se domníval, že pocítí úlevu nebo zadostiučinění. Ale když bylo konečně po všem – poté, co se té bestii postavil, přemohl ji a setnul – necítil zhola nic. Nevrátilo mu to ani matku, ani Pedra, ani přítelovu rodinu. A připravilo ho to o smysl života. Posledních deset let žil výhradně pomstou. Teď zůstal sám, cítil se prázdný, jen zpola živý a pouze mechanicky procházel životem jako nějaký stroj. Cítil se tak velmi dlouho. Po staletí putoval od ničeho k ničemu, přidával se k tlupám žoldáků a brodil se po kolena v krvi a mrtvolách. Nechával se najímat za peníze, nikdy se moc nestaral o důvody ani o druhy ve zbrani. A tak to šlo pořád dál, dokud nepotkal Luciana.

Lucian věděl, jak na něj. Když se na vás totiž podíval, jako by vám viděl přímo do duše. A tak jednoho dne spočinul pohledem na Andersovi, nahlédl do jeho duše a nabídl mu to, co potřeboval: smysl života. Přesvědčil ho, aby se stal vykonavatelem a pomáhal nejen chránit smrtelníky, jako byl Pedro se svou rodinou, ale také zabránit tomu, aby se věci, které postihly jeho matku a otce, staly dalším nebohým nesmrtelným. Tento cíl ho vrátil zpět do života a umožnil mu znovu se cítit člověkem. Stále byl zdrženlivý a opatrný, ostatním se prakticky neotevíral, ale Luciana považoval za přítele stejně jako za šéfa. A pak tu byli ještě ti, se kterými pracoval, které nazýval svými přáteli… A nyní tu byla i Valerie. Domníval se, že jí by se otevřít mohl. Chtěl to. Rozhodně jí toho o sobě pověděl víc, než věděla většina lidí. Problém spočíval v tom, že se situace opakovala. Ten, koho měl rád, byl opět v nebezpečí. S jediným rozdílem. Tentokrát ho do nebezpečí neuvrhl on sám.

“Musíme změnit téma,” prohlásila Valerie.

Po těch slovech na ni pohlédl, hořce se usmál a vyklenul jedno obočí. “Příliš depresivní na tvůj vkus?”

“Ano,” přiznala bez zaváhání a poplácala ho po ruce. “Ale díky, že ses mi svěřil.”

Z nějakého důvodu ho to rozesmálo, což se mu nestávalo tak často. Ale pravdou bylo, že se od chvíle, kdy mu do života nakráčela Valerie, bavil hodně a často se smál… líbilo se mu to… a nechtěl ji ztratit. Bude muset uspět tam, kde v případě své matky, Pedra a jeho blízkých selhal. Bude ji muset ochránit.

11. KAPITOLA

“Myslím, že to ještě chvíli potrvá, než se Leigh s Lucianem odhodlají vylézt z kanafasu,” poznamenala Valerie, když se přiblížili k domu.

“O tom nepochybuj. Obvykle prospí celé dopoledne,” přitakal Anders. “Snídani si musíme udělat sami.”

“A nebude Leigh vadit, že jí kramaříme ve spíži?”

Zavrtěl hlavou a natáhl ruku, aby Valerii otevřel jedno z francouzských oken vedoucích do kuchyně. “Řekla, že si máme posloužit vším, na co dostaneme zálusk.”

Hlasitě si oddechla a prošla dovnitř. Při vycházce jí vyhládlo a měla strach, že bude muset s jídlem počkat, dokud nevstanou domorodci.

“Co by sis dala ke snídani?” Anders počkal, až hupsne Roxy do kuchyně a zavřel prosklené dveře.

Pokrčila rameny. “Nevím, co je k mání. Asi by mi stačil nějaký toast.”

“Toast? Po takovém výšlapu?” zastavil se před ní s udiveně zvednutým obočím. Roxy ho obcházela a zaujatě očichávala podlahu. “Máme podstatně větší výběr než jen toast. Je tu slanina, vajíčka, párky, cereálie, grapefruity a samozřejmě ty toasty, pokud je vážně chceš. Ale osobně bych raději posnídal tamty opečené párečky, co jsme je měli včera s palačinkami. Myslím, že si dám repete.”

“Ty párečky byly fakt dobré,” zazubila se, vtom se jí něco přitisklo zezadu pod kolena. Ztratila rovnováhu, klopýtla o krok vpřed a podvědomě položila ruce Andersovi na hrudník, aby nešla k zemi. Podívala se za sebe a uviděla, že to bylo vodítko. Aby se dostala Roxy ke své misce, oba je obešla a pak odcapala ještě kousek za Anderse.

“Tos ji naučila ty?” optal se a chytil Valerii v pase, aby neupadla.

“Ne! Jasně, že ne!” vyhrkla celá zděšená, že ho to vůbec mohlo napadnout. Když však uviděla, jak mu provokativně jiskří oči, nechala to plavat.

“Neříkal tady náhodou někdo, že se mu zamlouvají moje polibky?” odtušil zastřeným hlasem, a to už cítila, jak se jí jeho ruce plíží za záda. Přitáhl ji k sobě a podotknul: “Třeba by ten někdo stál o nášup.”

Valerie cítila, jak jí hoří líce. Dílem za to mohlo jeho škádlení a dílem mravenečci, kteří jí běhali po kůži všude tam, kde se dotýkala té jeho. Sklopila oči k rozložité hrudi a nervózním prstům, kterými teď bezmyšlenkovitě cupovala černou bavlnu trika a zamumlala: “Třeba jo.”

“Jak je ctěná libost,” zašeptal, a sotva k němu zvedla vykulená kukadla, přistály jí na rtech jeho rty. Upřímně řečeno, až doteď byla Valerie přesvědčená, že si tu vášeň, která se mezi nimi už podvakrát rozhořela, jakmile se políbili, musela vybájit. Že si ji oproti tomu, jaká byla ve skutečnosti, v duchu vylepšila nebo přibarvila. Ale ono to bylo přesně naopak. Vzpomínky byly jako vybledlá letitá fotografie, neschopná zachytit živost a úžasnou sílu žáru a fyzické potřeby, které vybuchly v jejím nitru, jakmile se jejich rty setkaly. Byla dospělá žena, nelíbala se poprvé, ale ještě nikdy v ní nikdo nevyvolal tak nespoutanou reakci jako on. Roztála, a zároveň se do sebe zhroutila.

Když nechal líbání a dal se do putování rty po líčku, vrátila se jí schopnost logického uvažování natolik, aby vzala na vědomí, že upustila Roxyino vodítko a vinula se teď kolem Anderse jako břečťan… a on byl okolo ní omotaný jakbysmet. Obtočil ji pažemi, dlaněmi jí brouzdal po zádech a po bocích, jednu nohu vsunul mezi stehna, druhou cítila na noze zvenku, zatímco rty našel ucho a začal ji systematicky přivádět k šílenství. Chvilku to vydržela, ale pak zvrátila hlavu dozadu a jala se hledat jeho rty.

Vyslyšel tichou prosbu a znovu ji políbil. Agresivně se jí dobýval jazykem do úst, a jedna ruka hodila zpátečku, aby vyhledala ňadro. Jakmile ho vzal do dlaně, slastí si navzájem zasténali do pusy. Když se poté noha uvízlá mezi jejími stehny zvedla a otřela se o ni, Valerie měla pocit, že ji rozkoš, útočící ze tří stran, snad zabije. Bylo to neuvěřitelné, jako by přicházela odevšad a proháněla se v ní ve stále mohutnících vlnách.

Dokud neodtáhl košíček podprsenky stranou a bradavku neofouknul chladný vzduch, Valerie si ani neuvědomila, že jí vyhrnul tričko. Mačkal a hnětl měkkou tkáň, a ona mu kňourala do pusy a podbízela se jeho dotekům. Pak ale laškovat s bradavkou.

“Semmy,” škemrala, když přerušil polibek. Opřel si ji zády o paži a sklonil hlavu, aby vzal něžný hrbolek do rtů, vtáhnul si ho do úst a vysílal do Valerie docela novou škálu pocitů, až lapala po dechu. Zaryla mu prsty do ramen a sténala, a Anders jí dělal ozvěnu. Obě ruce měl teď na jejích zádech, jednou ji podepíral, zatímco druhou… mi rozepínal podprsenku, uvědomila si, když sponka najednou povolila.

Okamžitě zvedl hlavu a opět se zmocnil jejích úst. Dychtivě mu polibky oplácela, a když na zádech ucítila chladnou kůži gauče a uvědomila si, že ji na něj uložil, tiše vypískla. O pouhý úder srdce později ji přikryl svým tělem a polibek ukončil. Zvedl se na jedné ruce a druhou sestrkal hedvábnou látku podprsenky z ňader. Očima klouzal po rozpálené kůži a Valerie se pod planoucím pohledem svíjela jako úhoř. Netrvalo dlouho a jeho rty se opět snesly níž, aby ukořistily bradavku tak mistrovsky, že Valerie nemohla nezasténat, nicméně to byl teprve začátek.

Když položil volnou ruku na druhé ňadro, zaúpěla a prohnula se v zádech. Jednou rukou ho vzala kolem krku a dlaň druhé mu položila na hřbet ruky. Mačkala, když mačkal on. Byla tak ohromená pocity, které v ní rozdmýchával, že trvalo hezky dlouho, než si vůbec uvědomila, že vlastně nedělá nic na oplátku. Nikdy nebyla sobeckou milenkou, ale právě teď vše přijímala a sama nic nedávala. Dokonale to vypovídalo o tom, jaký na ni měl vliv. Do háje, dokázala se jenom držet jako o život, aby neutonula v extázi, která ji zaplavovala.

Přestala mu drtit ruku, vzala to obchvatem na záda a dlaní sjela na pozadí. Přitlačila na jednu zadní tvář, čímž ho povzbudila, aby se k ní nebál tisknout pevněji, a pak se pokusila propašovat ruku mezi ně. Dostala se až k opasku džínů, jenomže Anders najednou všeho nechal, sáhnul dolů a ruku pokušitelku odchytil.

“Ale—” Položil rty na rty a protesty nekompromisně umlčel.

Tentokrát byl Andersův polibek odhodlaný a tvrdý. Jednou rukou sevřel obě její zápěstí a zvedl jí ruce nad hlavu. Držel je nahoře, aby se ho nemohla dotýkat. Druhou rukou mezitím přejel po tváři, přes prsa na břicho a šup do džínsů. Tehdy si uvědomila, že využil některou chvilku, kdy nedávala pozor, a rozepnul jí kalhoty. Měl tedy volnou cestu, snadno se vměstnal mezi kůži a kalhotky… a proklouznul do sladké úžlabiny nohou.

Když bříšky prstů polaskal citlivou tkáň, Valerie pod ním sebou trhla, zalapala po dechu a začala vydávat tiché kňouravé zvuky, plynoucí přímo jemu do úst. Současně dala nohy kousek od sebe, aby měl lepší přístup. Pozvání bez meškání přijal a vnořil prsty do vlhkého středu.

Svým dotekem v ní odpálil ohňostroj rozkoše, a ten pod promyšlenými tahy prstů dále mohutněl. Z epicentra se šířila jedna vlna slasti za druhou. Bylo to neuvěřitelné, omračující, nebetyčné, děsivé… Chtěla, aby přestal, a chtěla, aby to nikdy neskončilo. Chtěla se utopit v rozkoši, kterou jí dával, a bála se, že se jí přání vyplní.

Valeriino tělo se prohnulo jako luk, napjaté a rozechvělé. Oči držela pevně zavřené, a zatímco zpočátku, když položil rty na rty, mu zoufale sála jazyk, nyní už jí k tomu scházely síly. A tak jenom tiše supěla s pusou dokořán, a s každým dalším mazlivým útokem jeho prstů dýchala stále rychleji a mělčeji.

Když do ní znenadání vsunul jeden prst, aniž ji ovšem přestal laskat, napětí uvnitř ní prasklo jako příliš napnutá struna. Valerie vykřikla Andersovi do úst, divoce se vzepjala a potom konečně utonula v bezbřehé rozkoši a ponořila se do tmy.

Když si Valerie ze spaní cosi zamumlala, zavrtěla se a pokrčila nohu dosud uloženou podél něj, Anders otevřel oči a kouknul se na ni. Byla stulená na boku, měla přes něho přehozenou jednu ruku a nohu, a hlavu uloženou na jeho hrudi. Znovu se pohnula, teď si nohu pro změnu protahovala. Hezky pomalu mu přejížděla po dolní končetině. Do háje. Dokonce i takovýmto nevinným, neúmyslným dotekem, navíc ve spánku, do něj dokázala vystřelit tetelivé šípy rozkoše. Ale na druhou stranu nutno přiznat, že měl tělo stále nabuzené tím, k čemu došlo dole v obýváku.

Užil si jednu každou vteřinu rozkoše, kterou Valerii poskytl. Prožil všechna zčeření a vlny vzrušení a slasti, které jí protekly, včetně orgasmu na závěr, a ten oba omráčil. Valerie nebyla jediná, kdo dole omdlel. Ale probudil se první.

Dobře věděl, že kdyby je na gauči našla Leigh nebo Lucian, bylo by Valerii trapně. Vzhledem k tomu, že si nebyl jist, jak dlouho zůstane v bezvědomí, raději si ji zvedl do náruče a odnesl nahoru, do jejího pokoje. Sundal jí džíny, tričko a už rozepnutou podprsenku, aby se jí leželo pohodlněji. Potom se svlékl do trenýrek a vlezl si do postele za ní. Chtěl tam být, až se probudí, aby měl jistotu, že ji to, co se stalo, moc nepoplašilo.

Důvěrnosti mezi životními druhy skutečně nebyly každodenní sexuální zkušeností. Kupříkladu on sám dostal během prvních zhruba dvou století do postele stovky, možná dokonce tisíce žen, a přitom nikdy nezažil nic, co by se tomuto podobalo. Byť i jen vzdáleně.

Když se Valerie znovu pohnula a přejela si rukou po obličeji, myšlenky se mu rozutekly. Tím pohybem ho rozesmála. Poslední půlhodinu na něj totiž ve spaní slintala. Očividně se už probrala natolik, aby cítila curůček, která jí stékal po kůži, než mu skapal na prsa.

Zvedl hlavu a zahleděl se jí do tváře právě včas, aby viděl, jak mžouravě otevřela oči. O úder srdce později mu v objetí ztuhla, potom vyletěla a trefila ho temenem do brady. Se zaúpěním padl zpátky na postel.

“Au,” hlesla a rychle přidala: “Pardon.”

“To je dobrý,” odtušil s ironickým úsměvem a volnou rukou si mnul bradu.

“Jsme u mě v pokoji,” všimla si překvapeně.

“Odnesl jsem tě nahoru,” vysvětlil, a když zvedla deku, kterou byli oba zakrytí, a koukla na sebe, dodal: “A stáhnul jsem ti džíny a tak, aby se ti spalo pohodlněji.”

“Kalhotky jsi mi nechal,” začervenala se.

“Ano. Nechtěl jsem tě přivést do rozpaků.”

“Děkuji,” zašeptala a pak se rozpačitě zasmála. “Asi je směšné, že by mi bylo trapně, kdybys mi je nenechal, ale…”

“Ale bylo,” dokončil chápavě.

Přikývla a pak zaklonila hlavu, tentokrát opatrně, a nejistě ho pozorovala. “Omdlela jsem, viď? Ještě nikdy jsem neomdlela. Nikdy.”

Moment váhal a pak řekl: “Pořád máš organismus oproti normálu dost oslabený, a ležela jsi na zádech. Tlačila sis na ránu.” Všechno to byla samozřejmě pravda, ale ne důvod, proč padla do mdlob.

“Žádnou bolest jsem necítila,” zamračila se.

“Měla jsi poněkud jiné myšlenky,” připomněl jí jemně.

Valerie si co do barvy pleti zasoutěžila s pivoňkou a sklonila hlavu. Když ji o malou chvilku později opět zvedla, měla ve tváři odhodlaný výraz. “Ano, každopádně jsem měla poněkud jiné myšlenky. A pěkně sobecké. Ty ses nestihl—”

“To je fajn,” skočil jí do řeči, jelikož dobře věděl, kam tím mířila. Byla přesvědčená, že to všechno bylo jednostranné. Poskytl jí rozkoš, ale sám si nic neužil. Nemohla být dále od pravdy, ale říct jí to nemohl, jelikož jí nemohl vysvětlit, jak si mohl vychutnat její rozkoš spolu s ní.

“Je to milé, Andersi, ale není to fajn,” povzdechla si Valerie a nadzvedla se tak, aby mu viděla do tváře. Začala mu sjíždět dlaní dolů po břiše se slovy: “Mohla bych pro tebe udělat to, co—”

Když ji chytil za ruku, která se dostala skoro až k boxerkám, zmlkla uprostřed věty. Lákalo ho to, ne že ne. Ale nesměl připustit, aby se ho dotkla. Dozajista by to byla slast všech slastí, jenomže by ji spolu s ním vnímala i Valerie. Nedokázal by jí to vysvětlit, aniž by jí objasnil všechno. A vyslechnout plnou pravdu o jeho původu ještě nebyla připravená.

Zvedl si ty nezbedné prsty ke rtům a políbil je, pak jim dal svobodu. Objal Valerii kolem krku a přitáhl si její tvář. Jeho polibek byl stejně lehký a něžný, jako byly její prstíky. Oprava: polibek měl být lehký a něžný, ale v témže okamžiku, kdy se jejich rty setkaly, vášeň se přihnala nazpátek, podobná nákladnímu vlaku. Anders pod tím náporem zakolísal. Převalil se na posteli, položil se na Valerii a vtiskl ji do matrace. Doteky jejího lepého těla ho rozjařily. Nahá hruď na nahé hrudi. Holé nohy propletené s jeho… To vše mu v těle roznítilo žár touhy, kterou nebylo nemožné ignorovat.

“Semmy,” vydechla Valerie, když odtrhl rty od jejích a jal se jimi putovat dolů po krku.

Usmál se té přezdívce se rty zlehka položenými na něžné pleti hrdla. Nikdy mu tak nikdo neříkal. Matka mu vždy říkala Semene, a ostatním prozradil pouze jméno Anders a nic víc. Ale Semmy se mu líbil. Z Valeriiných rtů to znělo jako něžnůstka nebo modlitba.

Valerie se pod ním pohnula, patami mu sklouzla po zadní straně lýtek a zapřela se do matrace, aby mohla zvednout pánev a vyjít mu vstříc. Nevelkým pohybem okamžitě docílila velkého efektu. Do slabin se mu nahrnula krev a proměnila jeho zatím toliko natvrdlého nejlepšího přítele ve skutečného tvrďáka.

Hluboce hrdelně vrčel a vyšel v ústrety její provokaci. Prsty jedné ruky si zapletl do jejích vlasů a zatáhl, čímž jí zvrátil hlavu a protáhl krk. Oba zasténali pod náporem vášně a Anders ucítil, jak mu z dásní vyjíždějí tesáky. Na zlomek sekundy strnul a pak jim dovolil jemně jí přejet po kůži. Rozechvěl se spolu s ní a silou vůle je přinutil vrátit se tam, kam patřily. Poté pokračoval k jihu, kde zdolal jedno z ňader a vzal do zajetí bradavku.

“Ach můj Bože, Semmy, Semmy, Semmy,” supěla Valerie, objímajíc jeho hlavu, zatímco s vervou sál.

Zlehýnka ji kousnul a hned zvedl hlavu, aby si opět podmanil rty těsně předtím, než slanil po jejím těle níž. Rty a jazykem zkoumal a ochutnával žaludek, bříško, ponořil se do pupíku…

“Semmy?” Chvěla se pod jeho dráždivými doteky, neklidně pohybovala nohama. Když zaháknul palce pod pružný pásek kalhotek a začal je stahovat, bez říkání zdvihla zadeček, aby mu pomohla. Stáhnul je ke štíhlým kotníkům a ještě dál, a když vstal, aby shodil trenýrky, krajkové nic se odporoučelo k zemi. Jakmile byl na nohou, Valerie se zvedla a natáhla se, aby mu pomohla. Nenapadlo ho, že by to mohlo být něčemu na škodu, dokud v okamžiku, kdy byly boxerky teprve na úrovni kolen, nesáhla po erekci.

Rozkoš jím projela jako šoková vlna, že až zalapal po dechu, ale Valerie také, což ho téměř okamžitě přivedlo na jiné myšlenky. Prožila to spolu s ním. Když k němu zvedla zmatené oči, odstrčil jí ruce a vzal do dlaní její obličej, aby ji políbil. Byl to rychlý, tvrdý polibek, který měl odvést její pozornost od sdílené slasti, ale ještě dříve, než opět zvedl hlavu, poznal, že to nezabralo. Tudíž ho nijak zvlášť nepřekvapilo, když se zamračila a spustila: “Andersi, já—”

Dál se však nedostala, nedovolil jí to. Chytil ji pod koleny, přitáhl na kraj postele, padl na kolena mezi její nohy a zkusil přijít na efektivnější způsob, jak ji zabavit. V témže okamžiku, kdy se rty dotknul žhavého jádra, poznal, že tohle zabere. Našel perfektní metodu, jak ji přinutit zapomenout na to, co zažila. Hrome, když ho začaly omývat rostoucí vlny příboje její rozkoše, sám měl co dělat, aby si vzpomněl, od čeho to vlastně odváděl pozornost.

Málem je svými ústy přivedl na vrchol. Když pojednou vykřikla jeho jméno a skoro bolestivě ho zatahala za uši, rozhodně oba balancovali na samé špičce. V mžiku si vzpomněl, jak tohle všechno začalo. Valerie měla pocit, že to bylo nefér, když ji prve oblažoval, aniž by z toho sám něco měl.

Se zemitou kletbou na rtech ihned vstal, znovu ji chytil oběma rukama za nohy a pronikl do ní. Ihned poté znehybněl podoben soše, stěží si byl vědom toho, že unisono s Valerií vydal táhlý sten. V tom jedinečném okamžiku si uvědomoval pouze a jenom to, že být hluboko v ní je proklatě parádní. Byla hřejivá a mokrá a svírala ho jako kozinková rukavička. Tiskla ho a pulzovala okolo něj. Nikdy v životě nezažil nic, co by bylo takto příjemné, a jednu chvíli se nemohl hýbat, nechtěl se hýbat. Ale pak se pohnula Valerie, zapřela se mu nohama za zadkem a prohnula se proti němu.

Poté se tedy poslušně dal do pohybu, vysouval se a znovu se zasouval. Ale měli příliš velký náskok, stačilo pouhých pár přírazů, a už oba vykřikli a pohroužili se do temné tůně rozkoše.

12. KAPITOLA

Valerie otevřela oči a zjistila, že zírá do Roxyiny chlupaté tváře. Když uviděla, jak žalostně na ni kouká, hořce se usmála a zahryzalo ji svědomí. Potom Roxy přešlápla a zkroutila se, aby se mohla zadní packou podrbat na uchu.

“Zatraceně,” vydechla.

“Copak?”

Při Andersově otázce se ohlédla, a když zjistila, že leží na zádech s hlavou na jeho paži, zatímco on byl na boku a teď na ni rozespale mžoural, plaše se usmála. Na závěr, pokud si dobře pamatovala, byla rozpláclá z boku na posteli a on stál mezi jejíma nohama. Předpokládala, že ji opět přemístil poté, co— “Zase jsem omdlela.”

Anders se líně, provokativně usmál. “Že by za to mohly mé nedostižné schopnosti v roli milence?”

Při pohledu na namyšlený výraz jeho tváře vyprskla smíchy, ale komu čest, tomu čest. “Už to tak asi bude… plus moje zranění. Možná jsem si ještě nestačila obnovit všechnu ztracenou krev.”

“Možná,” přitakal mírně.

Roxy se jí opět připomněla nešťastným zakňučením, a tak se chtě nechtě začala zvedat. S povzdechem se chystala odhodit deku, když vtom si vzpomněla, že je nahá, a zarazila se.

Jemně ji popíchnul: “Stydíš se?” Sám bez mrknutí vstal dočista, nádherně a bezostyšně nahatý.

“Trošku,” přiznala a šmejdila mu očima po tělesné schránce. Do prkenné ohrady, ten chlap je ale krásný. Byl jako nějaký řecký bůh, svaly mu pod hedvábnou, bezchybnou kůží barvy poctivého Moccacina jen hrály. Jak si pak mám já ubohá troufnout ukázat mu svoje pohříchu málo dokonalé tělo?

“Tu máš.”

Valerii se podařilo zvednout zrak k jeho tváři, ale když si všimla, že jí podává šaty, zůstala na ně zírat.

“V klidu se obleč. Já musím do koupelny.”

Hladovýma očima sledovala, jak procházel místností. Žel bohu nutno přiznat, že jí neustále utíkaly k pevnému pozadí. Zatraceně. Tohle prostě není fér. Ten chlap má hezčí zadek než já. A ty nohy? Mňau. Když se koupelnové dveře zavřely a připravily ji o peep show zdarma, zatřepala hlavou a raději se co možná nejrychleji oblékla. Neměla ponětí, jak dlouho v koupelně zůstane.

Dal si docela na čas. Pohodlně se stihla obléknout, učesat se, a když vyšel ven, právě připínala Roxy vodítko. K jejímu úžasu byl už oblečený. Musel si vzít šaty s sebou. Jak jen mi to mohlo ujít? Nemusela si tím dlouho lámat hlavu. Vždyť přece měla plné oči práce s okukováním jeho zadních lící. Takže by si kliďánko mohl nasadit losí hlavu a já bych si lautr ničeho nevšimla, přiznala si ironicky.

“Předpokládám, že Roxy potřebuje vyvenčit,” poznamenal Anders, když došel až k nim a zastavil se.

“Ano. Bohužel já taky,” ušklíbla se Valerie.

“Vezmu ji ven, ty si zajdi do koupelny,” nabídl se a zabavil jí vodítko.

“Děkuji ti,” pronesla s upřímnou vděčností. Vážně potřebovala na záchod. “Za minutku jsem dole.”

“Nespěchej,” mávl rukou a zamířil ke dveřím. Roxy poslušně klusala za ním. “Dej si sprchu, jestli chceš.”

Nepočkala a nehleděla za nimi, okamžitě vystartovala do koupelny. Původně se sice sprchovat nemínila, ale poté, co si odbyla nejdůležitější část programu, všimla si, že ze sprchové hlavice pořád odkapává voda. Došlo jí, že si Anders musel dát sprchu, než se obléknul, a dospěla k závěru, že jí by koneckonců také neuškodila. Ale bude to bleskovka.

Vzhledem k dlouhým vlasům, které musela vyšamponovat a spláchnout, o oholení nemluvě, nebyla zdaleka tak rychlá jako Anders, ale stejně to celkem ušlo. Ještě se učesala, stáhla si vlasy do ohonu a pak už zamířila do ložnice, najít něco čistého na sebe. Pohled z okna jí prozradil, že venku opět panuje horký a slunečný den, a tak si místo džínů, které měla na sobě ráno, když bylo ještě chladněji, oblékla červené kraťasy a bílé tričko.

Když sešla dolů, Anders s Roxy byli pořád ještě venku, a tak se vydala za nimi. V přímém přenosu sledovala, jak si Roxy sedla a znovu se podrbala za uchem. Zamračila se. “Do háje,” zabrblala.

“Co sed děje?” zeptal se Anders cestou k ní.

“Před třemi dny měla Roxy dostat tabletky proti blechám,” vysvětlila.

Zastavil se a podíval se za sebe na slastně se drbající Roxy. Zamračeně odtušil: “Přece už nemohla dostat blechy?”

Valerie se zasmála. “Ne. Pravděpodobně se drbe, protože má suchou kůži nebo tak něco, ale jestli jí prášky nedám, klidně by je mohla chytit.”

“Předpokládám, že zůstaly v Cambridge?” ušklíbl se.

“Ano,” přiznala, ale hned rychle dodala. “Měli by je mít u nejbližšího veterináře. Není potřeba jezdit kvůli nim až do Cambridge.”

“Bezva,” kývnul Anders, kterému se viditelně ulevilo. Podíval se na dům, pak na Roxy a nakonec na Valerii a řekl: “No, mohli bychom je obstarat nyní. A možná se cestou stavit někde na snídani.”

“Nebo na brunch,” podotkla ironicky s pohledem upřeným na hodinky. Bylo něco po jedenácté. Zdrželi se nahoře celé dlouhé hodiny. Ale rozhodně to nebyla ztráta času, zakřenila se v duchu. “Roxy budeme muset vzít asi s sebou. Nechtěla bych ji tady nechávat samotnou. Mohla by provést nějakou lumpárnu.”

“Můžeš ji nechat se mnou,” ozval se Leighin hlas, což je upozornilo, že na prahu francouzského okna stojí paní domu.

“Dobré ráno,” usmála se na ni Valerie a dumala, proč se najednou červená. Ta ženská přece nemohla vědět, co se mezi ní a Andersem odehrálo, zatímco spala s manželem na druhém konci chodby. Tak hluční jsme přece být nemohli. Mohli?

“Dobré ráno,” popřála jim Leigh a natáhla se, aby jí stiskla ruku. “Vy dva neváhejte a jeďte si sehnat ty anti-blešulky. Ráda ti Roxy ohlídám, až budete pryč.”

“Víš to jistě?”

“Absolutně,” ubezpečila ji Leigh. “Roxy je miláček a aspoň mi bude dělat společnost, dokud se neprobudí Lucian.”

“Děkujeme,” řekl Anders. “Nepotřebuješ něco, když už pojedeme ven?”

Leigh zaváhala a pak se optala: “Nevadilo by vám vzít to na zpáteční cestě přes potraviny?”

“Vůbec ne,” ujistil ji. “Co je potřeba?”

Ohlédla se na dům. “Vím, že potřebujeme chléb a mléko, ale taky pár dalších věcí. Omrknu to a pošlu ti textovku se seznamem. Souhlas?”

“Souhlas,” přisvědčil pobaveně, vzal Valerii za ruku a doprovodil dovnitř. Provedl ji obývacím pokojem do haly a cestou vydal rozkazy: “Běž si pro boty a pro kabelku. Já zatím vyvezu auto z garáže a počkám u dveří.”

“Provedu,” zasalutovala Valerie a začala se obracet ke schodům, ale otočil ji nazpátek a vypůjčil si její rty. Chvíli váhala, ale když polibek prohloubil, objala Anderse kolem krku a začala mu ho oplácet i s úroky. K čertu, jedna pusa a jsem zralá odtáhnout ho zpátky k sobě nahoru.

Sotva ji to napadlo, nechal líbání a usmál se na ni. “Padej, jinak zase skončíme u tebe v posteli, a Roxy s Leigh utřou nos. Zato blechy budou mít hody.”

Ještě trochu omámená polibkem mlčky přikývla a zamířila ke schodům. Když cestou pohledem zabloudila na druhý konec haly, uviděla Leigh. Zubila se na ně od kuchyně. Jasně červený ruměnec na sebe nenechal dlouho čekat.

Kroutíc nad sebou hlavou, vyběhla rychle do schodů a pokoušela si vzpomenout, co má vlastně udělat. Byl to sice trapas, ale co naplat, jediná Andersova pusa ji proměnila ve slintajícího idiota.

“Proboha, tady není jediný volný flek,” remcal Anders. Obhlížel narvané parkoviště veterinární kliniky a nevěřil vlastním očím. “Já si snad budu muset najít místo někde na ulici.”

“Nebo můžeš zůstat stát tady, nevystupovat, a já tam zaběhnu sama,” navrhla Valerie. Když se na to zamračil, protočila oči. “Odtud uvidíš všechny, co budou přicházet i odcházet. A za minutu jsem tu zpátky jako na koni. Budu v pohodě.”

Našpulil rty, pak si dlouze povzdechl a přikývl. “Dobře, ale kdybys mě potřebovala, zaječ moje jméno. Uslyším tě.”

“Určitě zaječím,” slíbila pobaveně a naklonila se k němu, aby ho políbila, ale na poslední chvíli se zarazila. Bylo to prostě příliš riskantní. Jeho polibky ji pokaždé rozpálily. Navíc si nebyla jistá, jestli na to má vůbec právo. Zatím neměla ponětí, o co mezi nimi vlastně šlo. Měli sex, jistě. Žhavý, neskutečný sex, to však ještě neznamenalo, že ho může líbat, kdy a kde se jí zachce. Nebo s ním jednat jako se svým klukem. Doprčic, vždyť ještě neměli ani rande, a netušila, jestli ho někdy mít budou, nebo jestli o ně Anders vůbec stojí. Třeba pro něj byla jenom chvilková známost. Letní povyražení.

Nic moc situace, povzdechla si, nicméně se jí podařilo jakžtakž se vzmužit. Silou vůle se usmála a vyklouzla z auta se slovy: “Hned budu zpátky.”

Na klinice vládl čilý ruch, jak se ostatně dalo čekat už podle stavu parkoviště. Všechna místa k sezení byla obsazená a podlaha byla posetá pejsky, kočičími přenoskami a klecemi s menšími zvířaty. Další tři lidé teprve čekali na registraci svých zvířat ve frontě u přepážky.

Valerie se spořádaně postavila na konec řady a při čekání se rozhlížela kolem sebe. Byl tam dobrman se zraněnou tlapkou, kousek dál ležela sheltie a vypadala, že je jí mizerně, labrador, který zjevně ztrácel srst, nonstop mňoukající kočka… V duchu všechna zvířata zaregistrovala, jen tak od oka je vyšetřila a určila léčku. Bylo to mentální cvičení na ukrácení času, ale trochu se jí při něm zastesklo po vlastní klinice. Zvěrolékařkou byla odjakživa moc ráda. Nechodíte takovou dobu do školy, abyste pak měli povolání, které nemáte rádi, a ona zvířata milovala. Starat se o ně bylo její vysněnou prací.

“Paní?”

Pohlédla dopředu a překvapeně zjistila, že už je na řadě. Buďto byly ženy u přepážky mimořádně schopné nebo vyšetřováním zvířat strávila víc času, než si uvědomila.

S úsměvem přistoupila k pultu a vysvětlila, co potřebuje. Ukázalo se, že to bude kapku náročnější, než čekala. Zdejší klinika byla fakt přísná a striktně vyžadovala, aby pro Roxy vyplnila formulář pacientky, kde byly kolonky pro datum narození, plné jméno, datum posledních injekcí atd. Posunula se tedy o kousek dál, aby udělala místo dalšímu, zatímco rychle vypisovala požadované informace. Jedním uchem při tom poslouchala majitele mazlíčků, kteří přistupovali k pultu po ní, a zrovna končila s vyplňováním, když vtom ji zatahal za ucho ženský hlas.

Přestala psát, zvedla hlavu a podívala se vedle sebe. Zvědavě koukala na drobnou, nakrátko ostříhanou blondýnku, která teď hovořila s recepční. Měla povědomý hlas. Zněl hodně jako hlas jedné z žen, které byly spolu s ní zavřené v kleci v tamtom domě hrůzy, Cindy—

“Promiňte, slečno MacVicarová,” řekl muž v lékařském plášti, který se objevil na opačné straně pultu. Tipovala ho na jednoho z veterinářů. “Musím založit evidenční kartu.”

Valerie strnula, ještě jednou přejela po ženě očima. Takže je to ona: Cindy MacVicarová. Oko jí sklouzlo k přepravce, kterou nesla. Cindy jim vyprávěla, že má kočku jménem Mittens.

“To je v pořádku, doktore,” usmála se blondýna. “Mittens ani já nemáme naspěch.”

S kývnutím se obrátil k recepční a začal jí dávat pokyny. Valerie toho pohotově využila, popošla podél pultu a oslovila ji: “Cindy?”

“Ano?” Blondýna se otočila, a když se nejistě usmála, jizvička v koutku úst se mírně zkřivila. Naklonila hlavu, koukala na Valerii a mračila se: “Promiňte. Já vás znám?”

“Ano,” vyhrkla a pak připustila: “Ačkoli ne od vidění. Omlouvám se, to jsem já, Valerie Moyerová,” vysvětlila, a když i nadále zůstal ženin výraz nechápavý, dodala: “Z toho domu.”

Cindy zmateně potřásla hlavou. “Z jakého domu?”

Otázka Valerii překvapila. Zakabonila se, ale dala se do upřesňování: “Toho, kde byl Igor a jeho šéf.”

“Igor?” zopakovala Cindy pobaveně, ale opět zavrtěla hlavou. “Je mi líto. Nevím, o čem to mluvíte.”

Valerie na ni zírala a nechápala. Věděla, že je to ona. Její hlas byl poněkud výrazný, ostrý a rychlý. Zněla jako Cindy MacVicarová z tamtoho domu. A kolik Cindy MacVicarových může mít kočku se jménem Mittens?

Odhodlaná dopátrat se pravdy, přistoupila ještě blíž a spustila: “O klecích. Unesli vás půldruhého týdne přede mnou. Strávila jste tam nejmíň tři týdny. Musíte si to pamatovat.”

“Vážně je mi líto. Asi jste si mě s někým spletla,” odvětila mírně Cindy. Ve skutečnosti to říkala tónem, jako by si nebyla jistá, zda je Valerie úplně duševně zdravá, a pak dodala: “Až do předvčerejška jsem byla na měsíční dovolené. Právě jsem se vrátila.”

“Tady jsou ty prášky, doktorko Moyerová. Jste hotová s naším formulářem?”

Recepční položila na pult jedno balení požadovaného přípravku a Valerie se k ní zmateně otočila. Chvíli na krabičku nechápavě zírala, pak přikývla a předala formulář s Roxyinými údaji. Sáhla po prášcích, už se obracela zpátky na Cindy, ale vtom se recepční zeptala: “Chcete platit hotově nebo kartou?”

Valerie udělala obličej. Málem zapomněla zaplatit. Otevřela kabelku, vytáhla z ní peněženku a z té potřebnou hotovost.

“Děkuji. Hned vám donesu nazpátek,” řekla recepční, když jí podala bankovku, potom pohlédla na Cindy. “Slečno MacVicarová, doktor zapomněl Mittens zvážit. Kdybyste mohla jít za Joan, udělá to teď, kvůli evidenci.”

“Jistěže.”

Valerie mlčky přihlížela, jak Cindy následuje druhou recepční z čekárny, a v hlavě měla zmatek. Lucian tvrdil, že se ostatní děvčata chtěla pohnout dopředu, žít dál a zapomenout na to, co se jim stalo, ale tohle bylo směšné. Jako kdyby Cindy doopravdy neměla ponětí, o čem to mluvila. Třeba to vážně nebyla moje Cindy, pomyslela si, čelo plné vrásek. Ale ten hlas… byla si jistá, že ve tmě slýchala ten samý. Jenomže Cindy nikdy neviděla, takže si nemohla být jistá na sto procent.

“Tady máte,” upoutala recepční její pozornost. Podávala jí drobné nazpátek.

S povzdechem si je vzala, zamumlala: “Děkuji,” a otočila se, aby zamířila k východu z kliniky.

“Paní Moyerová?”

Zastavila se a koukla přes rameno.

Recepční pozvedla škatulku. “Roxyiny pilulky.”

Rychle se pro ni vrátila. Dobře si uvědomovala, jak čekárna ztichla. Všichni, včetně recepční, ji teď pozorovali a čekali, co bude dál. Předpokládala, že vykřikovat na veřejnosti něco o tom, že byla unesena, nebylo zrovna nejchytřejší. A Cindy to úplně popřela, což jí také nepomohlo. Všichni teď nejspíš dumali o stavu její mysli. Bacha na šílené ženské.

S nuceným úsměvem přijala balení tabletek a otočila se, aby rychle vypadla.

“Je všechno v pořádku?” zeptal se Anders, když o malý okamžik později nastoupila zpátky do auta.

“Ano,” špitla, prášky strčila do kabelky a rychle si zapnula bezpečnostní pás. Ale pak to nevydržela a vyhrkla: “Viděl jsi ten dům, kde nás drželi?”

Kapku zamračeně přisvědčil: “Ano.”

“Klece?”

Přikývl, otázka ho zjevně zmátla.

“Setkal ses s ostatními holkami?”

Zakabonil se. “Valerie, proč—”

“Cindy MacVicarová?”

“Malá, blond?” zeptal se nejistě. “Jizva u pusy?”

Neodpověděla, jen se na sedadle schoulila do sebe. Byla to ona. Musela být. Proč to však vypadalo, že si na tu hrůzu vůbec nevzpomíná? Nebo je to prostě vynikající herečka?

“Valerie?”

Na hlase mu poznala, že se mračil, ani se na něj nemusela dívat, ale zpočátku ho ignorovala. V hlavě jí to šrotovalo. Vzpomínala si, jak jistě to znělo, když Lucian tvrdil, že ostatní už se nebudou chtít setkat. Uvažovala, zda nevěděl, že už si na to ani nepamatují. Copak jim spolu s vykonavateli nějak vymazali paměť? Ale jak a proč by to dělali?

“Valerie?” zopakoval Anders a tentokrát to znělo ustaraně. “Stalo se něco? Na klinice?”

Okamžitě zavrtěla hlavou. Instinktivně si to, k čemu došlo, prozatím nechávala pro sebe… minimálně dokud neodhalí, proč si Cindy nic nepamatuje. Uvědomila si, že si ji podezřívavě prohlížel, proto si odkašlala a zalhala: “Jenom mě tak napadlo, když jsem čekala ve frontě, co asi dělají ostatní holky. Nikdy jsem je neviděla, víš. Kdybych na ně narazila na ulici, ani bych je nepoznala.”

K její nemalé úlevě ho to evidentně uklidnilo, což v ní naopak vzbudilo podezření. Proč by ho mělo uklidnit, že je nepozná? Vrtalo jí to hlavou, ale narovnala ramena a znovu zalhala. “Zrovna jsem si vzpomněla, že na pondělí potřebuji do školy jednu knihu.”

“Aha.” Obrátil se na sedadle dopředu a nastartoval motor. “No, do kampusu to není daleko. Mohli bychom se tam zastavit cestou do potravin.”

“Ano, prosím,” pípla a zavřela na moment oči. Hodlala to navrhnout, ale udělal to za ni. Billie říkala, že pracuje v kavárně v knihkupectví. Mínila ji vyhledat a promluvit si s ní. Jestli se jí ovšem povede ji najít.

Oběma rukama pevně stiskla kabelku. Musí ji najít. Billie byla jediná, kterou měla šanci nalézt. Laura pracovala v realitní kanceláři, ale neřekla jim, ve které, ani kde. A Kathy byla nezaměstnaná a neřekla jim vůbec nic, co by ji k ní mohlo dovést.

“Jsme tady,” odtušil Anders, když o dvacet minut později vstoupili do knihkupectví. “Jakou knížku vlastně hledáš?”

“Prvně pojďme na kafe,” navrhla Valerie energickým tónem.

“Na kafe?” podivil se a zrychlil, aby jí vůbec stačil, neboť znatelně přidala do kroku. “Kam?”

“V Pages v horním patře je Tim Hortons.” Nemínila si kupovat učebnici. Přesněji řečeno, tady si žádnou knihu do školy ani koupit nemohla. Toto bylo univerzitní knihkupectví v budově MacNaughton. Pro knihy, které potřebovala do hodin svého výukového programu, by musela jít do knihkupectví Ontarijské vysoké školy veterinární při Guelphské univerzitě, v jejím Centru celoživotního vzdělávání. Anders však o Ontarijské veterině, ani o Guelphské univerzitě jako takové, naštěstí nevěděl ani ťuk.

“Není na kávu trochu moc vedro?” funěl, když za ní doklusal k pultu s logem Tim Hortons.

Zaksichtila se. Měl pravdu. Po svižné procházce od místa, kde nechali vůz, byli oba rozehřátí a zpocení. “Tak si dáme ledové kapčo.”

“Ledové kapčo?”

“Ledové cappuccino,” vysvětlila.

“Copak to je?”

“Tys ho ještě nikdy nepil?” užasla Valerie, mezitím si už pečlivě prohlížela jmenovky prodavaček za pultem. Neměla ponětí, jak Billie vypadá. Věděla jenom to, že má vysoký, sladký hlásek. Zněla tak na dvanáct, ačkoli tvrdila, že je jí dvaadvacet.

“Ne. Je to dobré?”

“Jo,” hlesla nepřítomně. “Je to něco jako tekutá zmrzlina. Káva, cukr, smetana a kostky ledu. Smíchat, rozmixovat.”

“Hmm. Tekutá zmrzlina, to si dám líbit,” rozveselil se Anders.

Roztržitě se usmála a postrčila ho směrem k pultu. “Co kdybys nám zašel dvě objednat? Dvě velká ledová kapučína,” dodala zvýšeným hlasem, když se zatvářil nejistě.

Přikývl a zamířil k pultu, a Valerie se vrátila k pročítání vizitek. Přelouskala všechna jména všech prodavaček za pultem, přesto žádné aspoň trochu podobné Billie nenašla. Zrovna se chystala pátrání vzdát, když se zezadu vynořila vysoká, štíhlá bruneta s vlasy svázanými do culíku. Nasazovala si čapku a mířila k sendvičům. Na její cedulce stálo BILLIE.

Valerie okamžitě vyrazila na opačný konec pultu. “Promiňte.”

Tmavovláska vzhlédla a zdvořile se usmála. Hlas měla stejně vysoký a sladký, jak si ho Valerie pamatovala, když říkala: “Je mi líto. Musíte si objednat u pokladen na druhém konci pultu.”

Byla to ona. Ten hlas byl prostě příliš osobitý. U Tima Hortonse nemohly pracovat dvě Billie s takovýmto hlasem. Valerie se usmála. “Nechci si objednat, udělá to můj… ehm… kluk,” vykoktala. Nebyla si jistá, zda má právo říkat Andersovi můj kluk nebo ne. No fakt, s třicítkou na krku, říká se vůbec mužskému kluk? Asi by mohla říct můj milenec, ale tím by toho na sebe jen zbytečně moc prozradila.

Problém, jak říkat Andersovi, nechala tedy raději plavat a vážným hlasem se představila: “Jsem Valerie Moyerová… z toho domu s klecemi.”

Billie naklonila hlavu. “To je nějaký bar nebo snad kapela, nebo tak něco?”

“Ne.” Zamračeně zavrtěla hlavou. “Billie, mluvím o tom domě, ve kterém nás věznili ve sklepě v klecích. Vzpomínáš?” naléhala, když na ni Billie jen mlčky zírala. “Ty klece. Nemohly jsme se v nich ani postavit ani natáhnout. Jednou denně ovesná kaše. Bláznivý chlap a jeho šéf, co si myslel, že je—”

“Valerie!”

Andersův ostrý hlas ji umlčel. Když ji popadl pod paží a manévroval pryč, překvapeně se ohlédla. “Počkej. Ještě jsem nedomluvila.”

“To jsi na omylu,” řekl pevně a dál ji strkal kupředu.

“Ale Semmy, to byla jedna z holek. Možná můžeme přijít na to, podle čeho si nás všechny vybral.”

“Nemůže nám pomoci. Na nic si nepamatuje.”

Vytrhla se mu a obrátila se na něj. “Proč?” zeptala se pochmurně. Věděla, že měl pravdu. Celou dobu, co mluvila s Billie, pozorovala její tvář. Neobjevila se na ní sebemenší známka toho, že by ji snad poznala nebo si na něco vzpomínala. Na nic si nepamatovala. Přesně jako Cindy. A zatímco ji to šokovalo, Anderse to ani trochu nepřekvapilo.

Stiskla rty. “Co ty víš a mně jsi o tom neřekl?”

Anders zalétl pohledem nazpátek k Billie… zvědavě po nich pokukovala. Otočil se a strčil Valerii pod nos papírový tácek s kelímky. Jakmile si automaticky vzala jedno ledové kapučíno, znovu ji pobídl k odchodu. “Tady ne.”

Neprotestovala, nevzpírala se. Mlčky kráčela vedle něj, dokud se nezastavil v přízemí knihkupectví a nepohlédl jí do očí. “Skutečně si tady potřebuješ koupit nějakou učebnici?”

S odpovědí nespěchala, ale nakonec provinile zavrtěla hlavou.

Zjevně ho tím nepřekvapila, jenom usrkl z kelímku a znovu vykročil. Celou cestu k autu mlčeli, ale jen co k němu došli, otočila se na něj. “Tak co?” vyhrkla. “Nechtěl bys mi vysvětlit, proč si Billie se Cindy nepamatují, co se nám stalo?”

“Cindy?” zeptal se zostra.

“Náhodou byla v čekárně u zvěrolékaře,” odtušila. “Ani ta si na mě nevzpomínala, ani na dům a ani na Igora. Nepamatovala si na nic. A Billie zrovna tak.” Na moment se odmlčela a pak se zeptala: “O co tu jde?”

“Tady ne,” zopakoval Anders, a když otevřela pusu, aby protestovala, dodal: “Musím se soustředit na řízení… vydrž, dokud se nedostaneme někam, kde nebudeme rušeni.”

Vydechla naprázdno, usadila se na místo spolujezdce a připoutala se. Poté obrátila pozornost ke svému ledovému kapučínu. Upíjela pěkně pomalu, aby si neupletla brain freeze aneb zmrzlinovou migrénu. Myslela si, že je veze nazpátek k Leigh a Lucianovi, ale když vůz o něco později zastavil, zjistila, že parkují před zemědělskou usedlostí. Vypadala nově, podle jejího odhadu ji postavili někdy během posledních deseti let. Velké stavení z červených cihel, několik hospodářských budov, nechyběla ani stáj a výběh s půltuctem koní.

“Kde to jsme?”

“U mě doma,” odvětil a vystoupil z vozu. Rozhodnutí, zda ho bude následovat, ponechal na ní.

Valerie se za ním dívala a nevěděla, co má dělat. Už si nebyla jistá, jestli mu může věřit. Nepochybovala, že to dokáže vysvětlit, ale nejspíš hlavně proto, že měl na záhadné zapomnětlivosti ostatních děvčat svůj podíl.

Měla bych se bát?

Pohledem bloumala po muži před autem a při tom se pokoušela odhadnout, zda ji může ohrozit nebo ne. Chtěla si myslet, že ne, ale měla tolik otázek, na které ještě nedostala odpověď. Co byl vlastně zač ten tým vykonavatelů, ve kterém pracovali Anders, Bricker a Lucian? Proč ji ošetřovali v soukromém domě místo v nemocnici? Tvrdili, že proto, aby ji ochránili, protože únosce unikl, ale copak by to nezvládla policejní hlídka? A kromě toho, jestli hrozilo takové nebezpečí, proč Anders klidně navrhl, že zajedou Roxy pro prášky? Proč Leigh neprotestovala? Do háje, nejenže nic nenamítala, ještě po nich chtěla, aby se jí cestou stavili pro mlíko a pro chleba.

Takže, zeptala se nešťastně sama sebe, jsem v nebezpečí nebo ne? A jestli ne, proč jsem v domě, kde žije Leigh s Lucianem, jenom já sama? A proč jenom mně zůstaly vzpomínky? No, jestli tedy zůstaly jenom mně. Ono je také možné, že Laura a Kathy si pořád na všechno pamatují, ale mám vážné podezření, že nepamatují.

Valerie zírala na Anderse a měla pocit, že jí myšlenky uvízly v nekonečné smyčce. Pokoušela se přijít těm věcem na kloub, ale nakonec si chtě nechtě musela přiznat, že odpovědi na své otázky získá jediným způsobem. Musí Andersovi dovolit, aby jí to všechno vysvětlil. A to znamenalo, že mu bude muset důvěřovat natolik, že vystoupí z vozu a ty otázky mu položí. Nemělo by to být tak těžké. Už byla nahá za situace, kdy byli s tímto mužem… řekněme… jedno tělo, je to jen pár hodin. Svěřila mu svou tělesnou schránku, určitě mu tedy může svěřit i své blaho vezdejší, prokristapána.

Anders bezmyšlenkovitě usrkával poslední doušky ledového kapučína. Krátil si jím čekání, až se Valerie rozhodne, zda mu důvěřuje dost na to, aby vystoupila z auta. Bylo to důležité rozhodnutí. Potřeboval její důvěru a věděl, že ta je momentálně trochu otřesená. A on musel zjistit, jak moc je otřesená… a jestli ji dokáže znovu upevnit.

S povzdechem se odstrčil od vozu a ušel deset stop, které ho dělily od plotu výběhu, před kterým parkoval.

Den začal moc dobře a věru slibně. Domníval se, že má víc času, ale Valeriino setkání s Billie ho připravilo o čas navíc a přinutilo ho jednat. Lépe řečeno, setkání s Billie a se Cindy. Při pomyšlení na Cindy stiskl rty. Když vyšla Valerie z kliniky, hned ho napadlo, že se něco stalo. Zdála se… mimo. Jiná. Ale jak mohl tušit, že jedna z dívek zavřených spolu s ní v kleci ve sklepení tamtoho domu navštíví stejného zvěrolékaře a jako na potvoru ve stejnou dobu jako oni? Jaká byla pravděpodobnost, že se to stane?

K uším mu dolehlo otevírání dveří SUV a Anders zavzdychal úlevou. Zjevně mu pořád aspoň trošku věřila, teď už jenom musel doufat, že to bude stačit.

“Divím se, že žiješ na farmě,” odtušila potichu, když došla až k plotu a opřela se hned vedle něho.

“To většina lidí,” připustil s napjatým úsměvem. “Z nějakého důvodu zřejmě všichni očekávají, že vlastním hypermoderní byt v centru nebo tak něco.”

Valerie přikývla. “Chápu proč. Seš tak senza a sexy.”

Zamrkal a zabodl do ní oči. “Senza a sexy?”

“Jako bys to sám dobře nevěděl,” ušklíbla se pobaveně. “Určitě nejsem první holka, co se na tebe vrhla.”

“Nevrhla ses na mě,” odvětil vážně.

“Hmm.”

Pozoroval, jak jí rty zvlnil jemný úsměv a pak stejně rychle zmizel.

“Proč si ostatní nepamatují, co se nám stalo?”

Rovnou k jádru věci, pomyslel si hořce. “Některé z nich byly pobytem v tom domě těžce traumatizované. Lucian dospěl k závěru, že odstranění inkriminovaných vzpomínek z paměti bude v jejich nejlepšímu zájmu. Umožní jim to žít normální život, ve kterém je nebudou nadosmrti pronásledovat hrozné zážitky.”

“A ony na to přistoupily?”

Neochotně přiznal: “Nebyly požádány o souhlas.” Věděl, že tohle mu jen tak neprojde, a tak když její hlas ochladl a zpřísněl, vůbec se tomu nedivil.

“Čili jestli tomu správně rozumím, on jim ty vzpomínky sprostě ukradl. Ani se jich nezeptal, jestli to smí udělat?”

Unaveně si povzdechl, obrátil se k ní a položil otázku otázek: “Vážně si myslíš, že by si tamty vzpomínky chtěly ponechat? Tebe snad baví noční můry, co z nich míváš?”

Zamračila se a celá červená se odvrátila.

Asi by ji ve snu nenapadlo, že o tom vím, pomyslel si, ale dneska ráno u ní pokoji, když se jí o tom zdálo, mi spala v náručí.

“Tak proč ty vzpomínky neodstranili také mně?” optala se unaveně znějícím hlasem.

“Ještě mohou, budeš-li chtít,” odtušil potichu.

Váhala, okusovala si rty a pak se zeptala: “Jak to udělají? Hypnózou?”

“Ne. Jde to víc do hloubky. Budou ti muset z paměti vymazat to, co se stalo v tom domě… a také všechno, co bylo dál, až doposud,” dodal vážně.

“Všechno až doposud?” užasla a otočila se na něj.

Přikývl. “Všechno. Leigh, Luciana, jejich dům… mě. Na uprázdněné místo v paměti pak vloží jiné vzpomínky.”

“Proč?” nechápala. “Chci říct, jasně, dát pryč vzpomínky na Igora a dům hrůzy je v pohodě, ale proč i na vás, lidi?”

“Protože vzpomínky na nás by mohly vést k rozpomenutí i na to ostatní,” vysvětloval. “Domů k Leigh tě koneckonců odvezli, aby ses vyléčila a zotavila se ze zranění, které jsi utrpěla v domě hrůzy, jak mu říkáš. A my lovíme lidi, jako je Igor a jeho šéf.”

“Aha.” Mlčky si to přemílala v hlavě. Valerie byla chytrá, proto ho nepřekvapilo, když řekla: “Takže… to by znamenalo, že ty a já…”

“Nesměli bychom se už setkat,” zodpověděl otázku, kterou určitě chtěla položit, ale prostě nemohla. “Setkání se mnou by mohlo vzkřísit ostatní vzpomínky.”

“Ale ani Cindy ani Billie setkání se mnou přece vzpomínky nevrátilo,” namítla. “Možná—”

“Cindy a Billie tě nikdy neviděly,” přerušil ji mírně. “Jak jsem to pochopil, tak žádná z vás ty ostatní neviděla, jenom jako stíny a siluety v temném sklepě. A, naštěstí, máš normální hlas, takže není pravděpodobné, že by jim vrátil paměť.”

Zvedla obočí. “Normální?”

“Mám na mysli, že není ani neobvykle vysoký jako Billiin, ani ostrý a odměřený jako Cindyin. Není natolik neobvyklý, aby se člověku vryl do paměti.”

“Pěkně děkuji,” odsekla suše.

“Máš krásný hlas,” pustil se do žehlení.

“Jenom není nezapomenutelný. Sejde z uší, sejde z mysli,” řekla a dřív, než ji mohl ujistit, že pro něj tedy nezapomenutelný rozhodně je, pokračovala: “Takže Lucian povolal rotu nějakých šamanů, aby ostatním holkám vymazali paměť, a pak je vrátil zpátky do jejich života. Copak se stalo s těmi údajnými obavami z toho chlápka, co nás unesl? Myslela jsem, že u Leigh a u Luciana bydlím právě kvůli nim.”

“Ve skutečnosti nečekáme, že by psanec, který vás unesl, ještě dělal problémy. Jestli je mazaný, raději dávno táhl o dům dál, než by riskoval, že se mu dostaneme na kobylku,” přiznal Anders.

“Tak proč tedy bydlím u Leigh a u Luciana?”

Nesmírně opatrně volil slova: “Aby ses uzdravila.”

“Aha,” přikývla. “Jasně. Nemohli jste mě vrátit do starého života lehčí o vzpomínky. Zranění z domu hrůzy by mi obnovilo paměť.”

Vlastně mohli. Jednoduše by jí implantovali vzpomínku na nějakou nehodu, která by ho vysvětlila, ale Valerie nedala Andersovi šanci, aby jí to pověděl.

“Takže čekají, až se mi to zahojí, a pak mi vypulírují paměť a šoupnou mě zpátky do mého života. Zapomenu každou minutu od chvíle, kdy mě unesli.”

Škaredila se a zjevně se zlobila, ale pořád nechápal proč vlastně, dokud nedodala: “A celé tohle… tohle to, co mezi námi je, se mi z hlavy prostě vypaří, jako by nikdy k ničemu nedošlo?” Otočila se na něj a spustila: “Takže pro tebe je to jen šikovná šukačka na velmi krátkou dobu určitou? Bez citových závazků, bez dotěrné ženské, která otravuje a chce vědět, co pro tebe znamená, nebo očekává vztah?”

Jakmile Andersovi došlo, kam tím míří, vyvalil oči, ale znovu mu nedala příležitost odpovědět a rovnou vyštěkla: “Hezké. S kolika ženskýma sis už takovou mini aférku užil? Kolik holek už tady bylo? Chodí půlka ženské populace Toronta a přilehlého okolí po světě v blažené nevědomosti, že měly neuvěřitelný sex se žhavým hřebcem, který—”

Umlčel ji polibkem. Byl to nejsnazší způsob. Jednak se mu líbání s ní líbilo, jednak vážně neměl chuť poslouchat další obviňování, že jeho postelí prošlo procesí torontských žen a dívek. O to víc, že už celá staletí neměl sex, až teď s ní. Pěkná ironie, pomyslel si, příjmení po mnichovi mi dlouho padlo jako ulité.

Jen co se s ním přestala Valerie prát a začala mu polibky oplácet, nechal líbání. Musel. Ještě chvilku a spíš by nazí váleli sudy po matičce zemi, než mluvili, a právě teď bylo mluvení důležitější.

Pozvolna ji pustil, odstrčil na krok od sebe a čekal, až se jí z tváře vytratí omámený výraz. Ale sotva měla zase všech pět pohromadě a zpozoroval, že se jí s pamětí vrací zlost, spustil: “Nespávám se zraněnými oběťmi psanců, které honíme. Nespal jsem ani s žádnou jinou ženou z Toronta a přilehlého okolí. Ve skutečnosti je to už velice, velice dlouho, co jsem byl s někým intimní. Ty jsi zvláštní případ. Vysvětlím ti, jak zvláštní, a zodpovím ti všechny ostatní otázky, pokud mi k tomu dáš příležitost.”

K jeho velké úlevě se Valerie pomalu uvolnila a pak kývla hlavou. “Dobře.”

“Domluveno,” hlesl, dlouze vydechl a vzal Valerii za ruku, aby ji odvedl do domu. “Pojď. Ukážu ti svůj domov, a pak se v klidu posadíme a promluvíme si.”

13. KAPITOLA

“A tohle je kuchyně.”

Valerie se rozhlížela po útulné místnosti. Všímala si jasně žlutých zdí a teplých odstínů dřevěných skříněk. Překvapila ji stejně jako zbytek domu. Zatímco Andersův šatník se zřejmě omezoval na chladnou a neosobní pohřební čerň, jeho domov přímo hýřil barvami. Krémově bílý obývací pokoj dotvářely temně rudé doplňky. Jídelně vládla pálená umbra. Ložnici zase sytě kaštanová a zlatá. Pokoje pro hosty a koupelny byly všechny zařízeny v různých odstínech zářivě modré, zelené a akvamarínové. Byl-li jeho domov odrazem jeho osobnosti, pak se v tom tak často tichém a téměř přísném muži skrývala ohromná hloubka citů a celé moře vášně. Ale čemu se vlastně diví, vždyť se v té vášni sama vykoupala, a tak dobře věděla, že ji v sobě má. Na tomto mužském nebylo chladného zhola nic.

“Co bys chtěla k pití?” zeptal se cestou k ledničce, zničehonic se však zastavil, ani ji neotevřel. Když se zamračeně otočil, Valerie zvedla obočí.

“Problém?”

“Já— Ne,” ušklíbl se. “Jenom jsem si vzpomněl, že pro tebe nemám nic na pití.”

Pomalu přikývla. “Předpokládám, že ses nenamáhal chodit nakupovat, když teď bydlíš u Leigh a Luciana.”

“Přesně tak.” Bezradně se rozhlédl. “Co bys řekla troše vody?”

Valerie se pousmála. “Jasně. Voda je fajn.”

S kývnutím vykročil ke dřezu, ale znovu se zastavil a pozvolna se otáčel, pohledem klouzal po skříňkách, jako by se pokoušel vzpomenout, kde by mohly být sklenice. Po chvilce zamumlal: “Hned jsem zpátky,” a zamířil k zadním dveřím.

Užasle sledovala, jak vychází z domu. Přešla k oknu nad dřezem a uviděla ho jít přes dvůr a dál k něčemu na způsob bungalovu pro hosty, částečně skrytému mezi stromy na opačné straně, než byly stáje a výběh. S nakrabaceným čelem počkala, dokud jí nezmizel z očí, pak udělala čelem vzad a pustila se do inventury kuchyně. Linka byla vypulírovaná, granitový povrch nehyzdilo jediné smítko. Lednice i sporák vypadaly zbrusu nové, jediná kapénka mastnoty ani drobek jídla si netroufaly narušit jejich nablýskanou neposkvrněnost. Rozhodně to nevypadalo jako příbytek typického starého mládence.

Došla k nejbližší skříňce, otevřela ji a strnula. Byla úplně prázdná. Zaklapla dvířka, přešla k další skříňce a pak k další. Nakonec ještě postupně pootevírala zásuvky a skříňky dole. Jedna každá zela prázdnotou. Nebyly v nich žádné talíře, hrnky, sklenice, kastroly ani pánve. V těch krásných, prostorných skříňkách se nekrčila dokonce ani jedna jediná konzerva nebo aspoň krabice s něčím v prášku.

Oko jí padlo na lednici, nakráčela k ní a otevřela dvířka dokořán. Čekala, že tam najde to, co jinde, tedy nic. Ale chyba lávky. Na policiích byly úhledně vyrovnané sáčky s krví.

Zaslechla, jak se otevřely zadní dveře. Rychle lednici zabouchla a otočila se. Na prahu kuchyně stál Anders, v rukou dva kouřící hrnky plné kávy. Chvilku se žádný z nich nepohnul ani nepromluvil, a poté Anders tiše pronesl: “Mohu to vysvětlit. Prosím, důvěřuj mi natolik, abys mi to dovolila.”

Valerie na něho zírala, v hlavě jí vířila jeho slova: Prosím, důvěřuj mi natolik, abys mi to dovolila. Srdce jí v hrudi bušilo jako šílené a v mysli měla chaotickou změť zmatku a strachu. Za těchto okolností se jí zdálo, že toho od ní žádá strašně mnoho. Prázdné skříňky ji zmátly, ale pohled na všechnu tu krev v lednici jí otřásl. Z nějakého důvodu jí to připomnělo dům hrůzy, ačkoli tam žádné krevní konzervy neviděla. A přitom mohl existovat aspoň tucet dokonale rozumných vysvětlení, proč měl v ledničce místo mléka krev. Minimálně tomu chtěla věřit. Bohužel ji momentálně nenapadlo ani jedno.

“Prosím,” zopakoval a pozvedl hrnky, které přinesl. “Mám kávu.”

Uniklo jí tak ostré vyštěknutí smíchy, až se sama lekla a plácla si ruku na pusu. I jejím uším to vyznělo skoro hystericky. Zhluboka se nadechla, přikývla a mlčky přešla ke kuchyňskému stolu. Desku měl ve výši pultu a okolo stály barové židličky. Na jednu z nich si vylezla a významně pohlédla na Anderse.

Nebylo pochyb o tom, že se mu po jejím rozhodnutí notně ulevilo. Když kráčel ke stolu, aby naservíroval hrnečky a usedl naproti ní, pod tíhou okamžiku mu viditelně poklesla ramena.

“Tu máš,” přistrčil jeden k ní. “Můj správce měl zrovna uvařenou konvici čerstvé kávy.”

“Děkuji.” Vzala hrnek do zkřehlých dlaní, ale nenapila se.

“Tak jo,” povzdechl si. “Nevím, odkud začít.”

“Co takhle od začátku?” navrhla, a on bůhvíproč vyprskl smíchy.

“Od začátku. Správně,” řekl suše a pak narovnal ramena. “Dobrá, ale než zpanikaříš a utečeš, musíš mě nechat, abych ti všechno pořádně vysvětlil. Domluveno?”

Zamrkala. Nesmírně povzbudivý začátek, není-liž pravda?

“Valerie, slibuji, že ti neublížím. Nikdy bych ti neublížil,” dodal vážně. “Ale to, co se ti chystám říci, by se ti mohlo zdát neskutečné, bláznivé nebo dokonce děsivé. Tak mi prostě slib, že mě nejprve necháš odvyprávět celý příběh a teprve potom zareaguješ. Že zůstaneš sedět na této židli, dokud neskončím.”

Nesouhlasila hned. Dávala si načas. Nikdy neslibovala nic, co nehodlala splnit. Pokaždé si to pořádně rozmyslela… ale vždyť tady pro boha svatého sedí a kouká na muže, který ji nejenom našel a zachránil z domu hrůzy, ale který s ní navíc po celou dobu jednal s něžnou úctou. A nádavkem jí dal zakusit tolik rozkoše, že z toho bez nadsázky padla do mdlob. Měla ho ráda, byla s ním ráda, a to v posteli i mimo ni. A, ruku na srdce, na kterého by si nejraději hned teď zase vyšplhala jako na telefonní sloup. Když tedy překonala prvotní šok a sečetla plusy a mínusy, pozitiva z fleku trumfla to, co právě našla v kuchyni… takže bylo těžké mu ten slib nedat. Chtěla, aby jí všechno vysvětlil, a bylo zase dobře, a mohla po něm dál chlípně toužit a pošilhávat, což ostatně dělala tak jako tak.

“Jsem fakt ubohá,” vydechla.

Ihned oponoval: “Ne, nejsi,” a ona na něj polekaně koukla, celá užaslá, že stěží zašeptaná slova uslyšel.

Zakroutila hlavou a mávla rukou. “Máš můj slib. Spusť. Vysvětluj.”

“Tak jo.” Anders přikývl, potom se odmlčel a zíral na tmavé dřevo desky stolu, načež potřásl hlavou a řekl: “Dobře. Asi bych mohl začít tím, co jsem ti dnes ráno pověděl o své rodině. Můj otec byl zabit, do dvanácti mě vychovávala máma a tak dál.”

Valerie zvedla obočí, napůl čekala, že jí hodlal říci, že to všechno byla lež.

“Všechno to byla pravda,” převezl ji. “Ale vynechal jsem několik drobných detailů.”

“Jakých detailů?” zostražitěla.

Chvíli v duchu bojoval sám se sebou, ale nakonec kápnul božskou: “Jako že se to celé odehrálo ve čtrnáctém století. Narodil jsem se totiž v roce 1357.”

Valerie chvíli mrkala, zatímco se mozek pokoušel vstřebat to, co řekl, a pak rázně vstala.

Anders ji okamžitě chytil za ruku. “Co tvůj slib?”

“Pokud se budeš obtěžovat mluvit pravdu, slib ráda dodržím, ale nemůžeš ode mě přece čekat, že tady budu sedět a poslouchat nesmysly o—” hlas ji zradil, když mlčky otevřel ústa a špičáky mu najednou popojely dopředu a protáhly se, až se z nich staly dva velmi dlouhé, špičaté tesáky.

Zase si kecla na zadek, i když ani ne tak proto, že by chtěla, ale protože se jí zčistajasna podlomila kolena. Zahltily ji vzpomínky; krutý smích, blýskání tesáků, mučivá bolest…

“Dýchej,” vyzval ji pochmurným tónem Anders, hladíce ji palcem na zápěstí, a Valerie si uvědomila, že začínala hyperventilovat. Ve snaze zahnat počínající paniku se přinutila několikrát pomalu, zhluboka a pravidelně nadechnout. Jakmile pominula hrozba hyperventilace, vzala na vědomí, že na ni mluví klidným, konejšivým hlasem.

“Se mnou jsi v bezpečí. Sama jsi viděla balenou krev v lednici. Nikdy ti neublížím. Nejsem jako muž, který tě unesl. To byl psanec. Lucian, já a ostatní kolegové jemu podobné lovíme. Nikdy bych ti neublížil. Se mnou jsi v bezpečí.”

Valerie tušila, že to neříkal poprvé. Opakoval ty věty jako mantru, dokud se neuklidnila dost na to, aby je poslouchala, vnímala a akceptovala. A ona si uvědomila, že je akceptuje. Nemusel ji kousat a ubližovat jí, hned za ní přece stála lednice plná krve. Kromě toho, kdyby jí ublížit chtěl, tak to od chvíle, kdy se probrala v Leighině domě, mohl udělat už hafokrát.

“Odkud máš tu krev?” vyhrkla.

“Z krevní banky.” Odpověděl bryskně, bez sebemenšího zaváhání. Tušila, že je to pravda.

“Takže jsi upír a můj únosce je taky upír, ale ty jsi hodný upír, který honí zlé upíry, a on patří k těm zlým upírům, které ty, hodný upír, honíš?” pokusila se shrnout, co se zatím dozvěděla, a celou situaci pochopit. Zní to neskutečně, pomyslela si nevesele. Doprčic, to jako fakt začnu věřit na upíry jenom proto, že na mě Anders zablýskal tesáky? Můžou být stejně falešné jako tesáky mého únosce, utěšovala se v duchu. Jasně, že ve skutečnosti nevěřila, že jsou falešné. Ale myslet si, že jsou, trochu uklidňovalo. Pomáhalo jí to necítit se tolik jako zralá do cvokhausu.

“Dáváme přednost termínu nesmrtelný před upírem,” ošil se Anders. “Ale v podstatě ano, taková je situace.”

“Takže ten tým vykonavatelů, o kterém se zmínila Leigh—?”

“Komando nesmrtelných, které vynucuje dodržování našich zákonů a pronásleduje psance, kteří je porušují.”

“Vynucují dodržování vašich zákonů,” zamumlala, poněkud překvapená představou, že upíři mají zákony. Ačkoli vlastně nevěděla proč. Prostě jí to připadalo divné. Ale pak ji něco napadlo a ostře na něj pohlédla. “Leigh není—”

“Leigh se nenarodila nesmrtelná, ale teď nesmrtelná je,” vysypal z rukávu odpověď na nakousnutou otázku.

Valerie na něj zírala a nic nechápala. Ta sladká, velice těhotná holka odvedle Leigh je prý upírka… ale původně upírkou nebyla. Zamračeně se zeptala: “Jak se stala upírkou?”

“Byla napadena a proměněna jedním psancem. Jiným než tím tvým,” dodal rychle. “Lucian ji zachránil, když spolu s několika našimi kolegy provedli čistku v hnízdě, kde byla držena.”

“Ale je těhotná,” namítla Valerie. “Upíři nemůžou mít děti nebo jo? Byla v jiném stavu, když ji napadl? Takže bude navěky těhotná? A jsou s Lucianem skutečně pár nebo to všechno bylo jen—”

“Leigh byla proměněna už před několika lety,” vrhl se chrabře do přívalu otázek. “Tehdy dítě nečekala. Ano, naše ženy mohou otěhotnět. Její dítě je Lucianovo, a ano, ti dva rozhodně jsou pár. Jsou to životní druhové.”

Valerie ztichla. Tento termín použil už dříve, když vyprávěl o svých rodičích. Myslela si, že je to jen nějaký barvitý výraz pro životní partnery nebo pro spřízněné duše či co. Ale upíři duši nemají. “Co jsou životní druhové?”

“Životní druhové jsou…” na moment se odmlčel, pak si povzdechl a potřásl hlavou. “To je nejvzácnější poklad, jaký může jedinec našeho druhu najít.”

“Proč? Jak to?” zeptala se okamžitě.

“Abys to pochopila, musím ti nejprve vysvětlit některé další věci,” odtušil potichu.

Valerie si uvědomila, že tím žádá o svolení, a přikývla.

Anders prohlásil: “Jsme lidé jako ty.”

Nevěřícné odfrknutí jí uniklo dřív, než se stihla ovládnout. Zakryla si nos a pusu dlaní a zamumlala: “Pardon. Mluv dál.”

Škaredil se, ale po chvilce se pustil do vysvětlování: “Máme tytéž předky jako ne-nesmrtelní. Jako ty. Jenomže v hluboké minulosti žili ti naši po několik staletí izolovaně a technologicky se vyvinuli mnohem rychleji než zbytek planety.” Klesl hlasem, aby upil doušek kávy, pravděpodobně nejen proto, že měl žízeň. Chtěl jí poskytnout čas na to, aby strávila, co řekl, a pak navázal: “Jejich bioinženýři vynalezli a vytvořili nanoboty, které bylo možné injekčně vpravit do těla, aby tam opravili škody a bojovali s infekcemi a nemocemi. Práce těchto nanobotů však měla ještě jeden pozitivní vedlejší efekt, a to mimořádné prodloužení našeho života.”

Vykulila oči. Nebylo to tak dlouho, co četla článek o výzkumech za účelem využití nanotechnologie při boji s rakovinou. Anders nyní naznačoval, že nanoboty kdysi dávno vymysleli jeho předkové. Nebylo to tak docela nemožné, ale on tvrdil, že nebojovali pouze s rakovinou. Podle něho opravovali škody a bojovali s infekcemi a nemocemi. To zahrnovalo poněkud široké spektrum, což bylo asi možné.

“Prodloužili vám život, a o kolik?” zeptala se. “Přece ses fakt nenarodil v roce 1357?”

“Ano, narodil. Nelhal jsem ti a nebudu ti lhát, Valerie,” pronesl vážně, než pokračoval: “A o kolik nám prodloužili život…” bezradně pokrčil rameny. “To nikdo neví. Nemáme-li nehodu, při které přijdeme o hlavu nebo shoříme na prach, myslím, že bychom mohli žít navěky.”

“Navěky,” zopakovala slabým hlasem. Zkousnout tohle už bylo pravda trochu těžší. Pramenem věčného mládí jsou tedy nanoboti?

Anders zůstal zticha a usrkával kávu, zatímco se to snažila strávit. Trpělivě vyčkal, dokud si nepovzdechla a neřekla: “Mluv dál,” teprve poté se opět rozhovořil.

“Nanoboti byli zázračným objevem. Měli však jednu slabinu— možná dvě, protože v té době naši starší nepovažovali výslednou víceméně nesmrtelnost za nutně dobrou věc,” odtušil suše, potřásaje hlavou. “Druhou slabinou bylo, že nanoboti při práci používali krev svého hostitele jako pohonnou hmotu a zdroj energie. Bohužel jí spotřebovali víc, než kolik dokázalo vytvářet lidské tělo.”

“Takže vám ti vědci dali tesáky a všechny vás proměnili v upíry?” optala se nevěřícně.

Zavrtěl hlavou. “Ne. Naši vědci nám dávali krevní transfuze. Tesáky se nám nevyvinuly, dokud Atlantida nepropadla zkáze. Teprve pak—”

“Atlantida?” vyvřískla. Tak tohle byla setsakra silná káva.

“Chápu to tak, žes už o ní slyšela?” podotkl suchým tónem.

“Jasně, a kdo ne? Ale Atlantida byla mytická říše a existovala před hafo milióny lety,” protestovala.

“Hafo miliónů je krapet přehnané, ale před nějakou tou tisícovkou to bylo. Nicméně se nejedná o mýtus,” ujistil ji Anders.

Valerie se mračila, ale po chvilce přikývla. “Dobře. Takže v Atlantidě vám dávali transfuze, ale ta zanikla, a pak vám tedy vědci vyvinuli tesáky?”

“Ne. To udělali nanoboti,” zavrtěl zase hlavou. “Při zániku Atlantidy všichni vědci pomřeli. Přežili jenom jejich pokusní králíci. Pacienti, kterým píchli nanoboty. Žádný z nich však nebyl ani vědec ani lékař, takže už nemohli dostávat transfúze. Vyškrábali se z ruin Atlantidy a ocitli se ve světě podstatně méně vyspělém, než bývala jejich vlast. Bez transfúzí jich mnoho zemřelo, ale nanoboti těch ostatních vyvolali u svých hostitelů jakousi evoluci. Opatřili jim tesáky, aby mohli získávat krev, kterou potřebovali. Hlavním bodem jejich popisu práce totiž bylo: udržet svého pana či paní domácí naživu.”

“Tesáky a co ještě?” zeptala se Valerie, protože se jí vybavilo, jak děsivě silný a rychlý byl jak jejich únosce, tak také Igor. A ostatní holky si byly jisté, že jim umějí číst myšlenky, vzpomněla si ještě.

“Tesáky, sílu, rychlost, lepší noční vidění…” pokrčil rameny. “Všechno možné. V konečném důsledku to z nich udělalo lepší dravce, kteří dovedli nanobotům obstarávat, co potřebovali.”

“Jako například čtení myšlenek?” optala se stroze.

Když přikývl, peprně zaklela a znovu se pokusila vstát.

“Něco jsi mi slíbila,” připomněl a chytil ji za ruku tak rychle, že se jí pohyb jeho ruky jevil jen jako rozmazaná šmouha.

“Je mi líto. Vím, co jsem slíbila. Ale nejsem zrovna nadšená zjištěním, že mi umíš číst myšlenky, a já—”

“Neumím.”

Zarazila se a zadívala se na něj přimhouřenýma očima. “Právě jsi přiznal, že jednou ze schopností, kterými vás nanoboti vybavili, je čtení myšlenek.”

“To ano,” připustil. “Ale tobě myšlenky přečíst nedovedu.”

Teď se zamračila. “Proč? Copak ta schopnost přeskočila jednu generaci nebo tak něco?”

“Ne,” chabě se na ni usmál. “Dokážu přečíst většinu smrtelníků a dokonce i většinu nesmrtelných, kteří jsou mladší než já.”

“Tak proč tedy neumíš přečíst mě?” optala se podezřívavě.

Anders polknul a pak zachraptěl: “Protože jsi moje životní družka.”

Nechápavě na něj zírala. A bylo to tu zas. Jeho rodiče byli životní druhové. Leigh byla Lucianova životní družka… a já jsem tou jeho? “Co je životní družka?”

“Kdybys byla tak hodná a posadila se, tak ti to vysvětlím,” odtušil tichým hlasem.

Posadila se. Nic jiného jí ostatně nezbývalo. Musela se dozvědět, co je ta životní družka. Měla takové zvláštní tušení, že je to důležité. Dokonce životně důležité. Jenom nevěděla proč.

“Čtení myšlenek je jednou ze schopností, které se u nás vyvinuly zásluhou nanobotů. Nesmrtelní umějí přečíst většinu nesmrtelných mladších, než jsou oni, a občas dokonce i starší našince. Ale dovedou přečíst všechny smrtelníky, pokud tedy nejsou duševně nemocní nebo netrpí nějakou chorobou na způsob mozkového nádoru. Ten by mohl blokovat tu část mozku, kde se zpracovávají myšlenky.”

“Já nejsem blázen,” vytřeštila na něj oči.

Bleskově ji uklidnil: “Ne, jistěže nejsi.”

“Takže mám nádor na mozku?” vyděsila se. Ta zpráva ji zdrtila. Dobrý bože, bylo jí teprve třicet. Byla příliš mladá na to, aby—

“Dýchej,” vyzval ji dnes už podruhé. Vzal její ruce do dlaní a něžně mnul v prstech. “Nemáš nádor, Valerie. To není ten důvod, proč tě nedovedu přečíst. Leigh, Lucian a— do háje, každý, kdo tě potkal, četl ve tvých myšlenkách jako v knize. Nejsi nemocná.”

“Bezva,” oddechla si, ale hned se zamračila. Žádné bezva. Ne, že by nebyla ráda, že není nemocná, nicméně pomyšlení, že každý, s kým se setkala od chvíle, kdy se probudila v domě u L&L, jí dovedl číst myšlenky, bylo poněkud znepokojivé. Prozatím však nechala tuhle starost plavat a zeptala se: “Proč mi nedovedeš číst myšlenky?”

“Protože jsi moje—”

“Životní družka,” dokončila místo něho větu… tohle už říkal.

“Ano. A životní družka je jediná osoba, ať už smrtelná nebo nesmrtelná, kterou ten který nesmrtelný nedovede číst ani ovládat, a která nedovede číst ani ovládat jeho.”

“A to ji pasuje na životní družku?” zeptala se nejistě.

Nadšeně přikývl. “Je pro nás mimořádným darem. Se zbytkem světa si ustavičně musíme hlídat myšlenky, abychom zabránili jejich přečtení, což dává jednomu pěkně zabrat. Jenomže má na vybranou, buďto být na stráži a nebo vést samotářský život.” Na moment se odmlčel a pak řekl: “Ale s životní družkou to dělat nemusíme. Můžeme spustit padací mosty naší mysli a bez zábran si užívat společnosti toho druhého. Nemusíme se bát, že nám přečte myšlenky.”

“A já jsem tou tvou?”

“Ano, jsi,” ujistil ji, jako by to byla bůhvíjaká výhra.

Valerie se zamračila. Být klidným přístavem jí nepřipadalo ani extra sexy, ani dvakrát vzrušující. A jednoduše nechápala, jak ta vášeň, která se mezi nimi rozhořela pokaždé, když se osahávali nebo líbali, může být poklidná. Přece ji taky cítil, nebo necítil? Měla za to, že cítil, a pak tu bylo ještě— “Já si nemyslím, že jsme životní druhové.”

Anders viditelně ztuhl. “Ne?”

Zavrtěla hlavou, bylo jí vážně líto, že ho musí zklamat. “Je mi to líto, ale když jsme prve byli… ehm… v mém pokoji, když jsem… ehm… když jsem se tě dotkla,” zaksichtila se, ale statečně pokračovala: “Myslím, že jsem skutečně mohla číst ve tvé mysli nebo tak něco. Když jsem se tě totiž dotkla, jako bych dostala ránu proudem fyzické rozkoše. To musela být tvoje rozkoš, a já se na tebe nějak napojila a přečetla ji. Chci říct, sice se mi to líbilo a chci se tě dotýkat, ale asi bych neměla cítit slast, kterou sis užíval ty.”

K jejímu překvapení, místo aby to Anderse dorazilo, uvolnil se a po tváři se mu rozlil navýsost spokojený úsměv. “Tomu se říká sdílená slast.”

“Fakt?” optala se podezřívavě.

“Ano. Je to příznak životních druhů. Když se spolu fyzicky milují, tak sdílejí a prožívají rozkoš toho druhého.”

“Aha,” hlesla Valerie. Životní druhové. Ozvěna těch slov jí zněla v hlavě.

“Sdílenou rozkoš nezažiješ s nikým, kdo není tvým životním druhem,” odtušil potichu. “A je to… poněkud silné. To je také pravým důvodem, proč jsme oba ztratili vědomí.”

“Tys omdlel taky?” Tohle ji fakt překvapilo. Myslela si, že do mdlob padla jenom ona. Pokaždé, když se probudila, zdál se vzhůru a v pohodě.

Přikývl. “Ano. V obou případech jsem ztratil vědomí, ale probral jsem se dřív než ty.”

“Hmmm.” Ztichla. Třídila si v hlavě všechno, co se dozvěděla a pokoušela se vymyslet, na co by se ještě zeptala. Věděla, že stále existují věci, které neprobrali, a že jí budou později vrtat hlavou. Kupříkladu—

“Takže nejsi mrtvý?”

Pousmál se. “Ne. Jenom starý.”

“To teda jo,” kroutila nad tím hlavou. Narodil se v roce 1357? Ten chlap byl prastarý. Ale na to, že byl vlastně chodící starožitností, vypadal zatraceně dobře. A nebyl mrtvý, takže se s trochou štěstí dalo předpokládat, že měl stále duši. Starý jako Metuzalém, ale pořád ta samá duše. Od chvíle, kdy ji osud připravil o rodiče, do kostela ani nepáchla, ale stejně byla ráda, že nemá u toho nahoře vroubek, protože se zapletla s bezduchou pijavicí. Pijavice s duší je určitě lepší než pijavice bez duše, že ano?

“A nekoušeš do nás, do smrtelníků, abys získal krev, kterou potřebuješ?” přimhouřila oči.

“Už ne. Je to zakázané. Musíme vystačit s krví v sáčku,” ubezpečil ji.

“Už ne?” zvýšila hlas, ale podařilo se jí neudělat obličej. “Ale ve své době jsi kousal?”

Omluvně pokrčil rameny. “Krevní banky jsou výdobytkem dvacátého století. Předtím nám nezbylo nic jiného, než se krmit z paznehtu.”

“Z paznehtu?” zopakovala nevěřícně. “Vážně? Vy tomu tak říkáte?”

Zvedl ruce v bezmocném gestu. “Já ten termín nevymyslel. Prostě tomu tak všichni říkáme.”

Protočila oči a zavrtěla hlavou. “Hezké.”

“Mé nejhlubší omluvy,” pronesl ve vší vážnosti. “Pokusím se mít to na paměti a ten termín už před tebou nevyslovím.”

“Hmm,” zahučela, moc ji tím neuklidnil. Z paznehtu? Jako by byli krávy či co, což pro jeho druh asi fakt byli. To člověku na sebevědomí opravdu nepřidá, což? Chvíli na něj mlčky zírala, a pak se zeptala na to, co skutečně chtěla vědět.

“Co přesně obnáší to, že jsem tvou životní družkou?”

Nechápavě se na ni zahleděl. “Přece jsem ti už povídal, že životní družka je vzácný a drahý poklad. Nesmrtelný s ní může žít šťastně a v poklidu.”

“Ano, ale—” zaváhala, lehce frustrovaná snahou zformulovat to, co se chtěla dozvědět. Nakonec se vykašlala na diplomacii a vyhrkla: “Co po mně vlastně chceš, Andersi?”

“Tebe,” odpověděl stejně upřímně a natáhl se, aby vzal její ruce něžně do dlaní. “Uvědomuji si, že tvé zážitky z tamtoho domu jsou hrozné a traumatizující, a pravděpodobně tě naladily nepřátelsky vůči mému druhu, Valerie. Ale musím ti připomenout, že existují i smrtelníci, kteří jsou zlí a špatní. Všichni nesmrtelní nejsou jako ten, co tě napadl a unesl v noci z ulice, a pak držel v kleci, aby se z tebe krmil.”

Koukala na něj, mlčela a hlavou se jí honily vzpomínky na dům hrůzy. Ty byly rychle vystřídány vzpomínkami, které si utvořila s ním. Jízda do Cambridge, aneb z Toronta do Toronta, bazén, společná procházka, jídlo a kuchtění, omračující extáze, probuzení v kolébce jeho paží… Zvláštní, vedle těchto živých, pestrých vzpomínek, které si stačila pořídit po boku tohoto muže, hrůza a traumata z tamtoho domu kupodivu poněkud vybledly. Byly jako stařičké zažloutlé černobílé fotografie vedle těch nových, supermoderních barevných.

Anders pokračoval: “A také vím, že jako smrtelník jsi zvyklá na pomalé námluvy, než se odhodláš udělat takto důležité rozhodnutí. Ale u mého druhu je tomu jinak. Životní družka je pro nás dar. Vědomí, že ji nemůžeme číst ani kontrolovat, sdílíme s ní rozkoš a navrch se nám vrací ostatní choutky, nám úplně stačí, abychom uznali, že je to osoba, se kterou je nám souzeno být. Ta pravá, která se k nám hodí po všech stránkách. Ptala ses, co po tobě chci, tak našpicuj uši a poslouchej. Chci zbytek svého dlouhého života strávit s tebou. Chci tě mít po svém boku a ve své posteli. A jestli s tím budeš souhlasit, pak slibuji, že ti nikdy neublížím ani ti neuškodím. To bych spíš zranil sám sebe než tebe.” Něžně jí stiskl prsty. “Dal bych svůj život za tvůj, Valerie. Protože poté, co jsem zažil jiskrnost a okusil šťavnatost a pikantnost života s tebou, byť i jen pomyšlení na návrat do pustiny té mé nemastné neslané existence před tebou, je pro mě nesnesitelné.”

Když to říkal, vážně jí hleděl do vykulených očí, a pak pustil její ruce a odsedl si s dodatkem: “Nicméně vím, že možná potřebuješ víc času, aby sis rozmyslela, jestli jsi ochotná být mou životní družkou. A to je celá pravda o tom, proč jsi byla nastěhována k Leigh a Lucianovi domů. Mělo ti to poskytnout příležitost poznat mě a zjistit, jestli bys mi mohla a chtěla být životní družkou.”

“A co když ne?” optala se potichu.

“V takovém případě ti budou vymazány vzpomínky stejně jako všem ostatním. I ty se pak vrátíš do svého života, abys ho prožila, jak sama chceš, ovšem bez zlých zážitků, které by tě jinak pronásledovaly.”

Valerie na něj zírala. V té chvíli sama nevěděla, co vlastně chce. Nebo možná věděla, ale bála se to přiznat. Chtěla tohoto muže. Stačilo, aby se na něj podívala a hned začala slintat jako jeden z Pavlovových psů. Dokonce i teď měla sto chutí vyskočit ze židle, servat z něho šaty a užít si další dávku té úžasné sdílené rozkoše, ze které omdlévala. Úplně bez legrace, v tomto ohledu byla jako feťák bažící po dalším šlehnutí. Čili tu šel do hry faktor chlípného chtíče. Plus: měla Anderse ráda.

Doposud se projevoval jako pozorný a ohleduplný muž, který věnuje patřičnou pozornost detailům. Nastavil si budíka, aby deaktivoval alarm, což jí umožnilo vyvenčit Roxy, přestože si musel ukrojit ze spánku. Na dnešek spal pouhých pár hodin. Když poznamenala, že potřebuje psí sáčky, vyrazil do obchodu a obstaral je, aniž se ho musela prosit. Vždycky jí nosil kávu nebo při jídle doléval sklenici… Poslouchal, co říkala, a byl vnímavý k jejím potřebám. A k těm Roxyiným jakbysmet. A neseděl u stolu a nečekal, že ho bude obskakovat jako její ex, Larry, ale buďto pomohl při vaření nebo prostíral a tak.

Kromě toho byl inteligentní a podle všeho měl zdravý smysl pro humor. Všimla si, že v přítomnosti ostatních toho mnoho nenamluvil, ale zvednutím obočí nebo zkřivením rtů dovedl vyjádřit více než Bricker hodinami duchaprázdných vtípků a jalového žvanění. A pokud to mohla za tak krátkou dobu posoudit, jeho názory a úsudky prozatím ladily s těmi jejími. Minulou noc při klábosení s Dani, Deckerem, Leigh a Lucianem se jí nejednou stalo, že přikývla něčemu, co kdosi řekl, a když pohlédla na Anderse, uviděla ho kývat hlavou na souhlas. A sem tam jí dokonce vzal slova z úst, neboť se stručností sobě vlastní výstižně vyjádřil myšlenku, kterou sama někdy v minulosti vyslovila.

Sečteno a podtrženo, svádělo ji to hodit opatrnost za hlavu, skočit do toho rovnýma noha a souhlasit, že mu bude životní družkou. Nicméně rozumná ženská se do něčeho takového nevrhá po hlavě. Jestli to správně pochopila, souhlas s pozicí životní družky se rovnal souhlasu s vdavkami, a něco tak strašně důležitého přece nerozhodne po chvilkové známosti trvající s bídou hrstku dní. Nejprve je potřeba toho druhého poznat, zjistit, jak zvládá všední život, jak reaguje při krizích, jestli je náladový a život s ním je těžký, nebo je to pohodář, který životu čelí s naprostým klidem. Tak nějak vypadá moudrý postup.

Anders říkal, že mám čas na rozmyšlenou, připomněla si Valerie. Tušila, že ho nemá nijak mnoho, ale vezme, co dostane, a pokusí se jednat racionálněji, než jak jí velely instinkty. Měla totiž nepříjemné podezření, že jí všechny ty věci, co prve vykládal, vlastně ještě pořádně nedošly. Jinak by přece nemohla být tak klidná. Tenhle fešák jí bez mrknutí tvrdil, že upíři existují, tedy nesmrtelní, jak je nazýval on. Pokud však pomine Atlantidu a duši, mají tesáky a sají krev, a tak jsou to upíři a hotovo. A Igorův šéf, stejně jako Igor sám, podle něho skutečně byli upíři, jak si o tom v temném sklepě šeptaly holky uvězněné spolu s ní. Také jí pověděl, že i on sám je upír, jenomže je hodný upír a chce s ní strávit svůj dlouhý život…

O lásce však zatím nepadlo jediné slovo. Ne, že by snad padnout mělo, okřikla se hned v duchu. Neznali se dost dlouho na to, aby se do sebe zamilovali. Ale stejně, když mluví chlap o věčnosti, obvykle slovo láska použije.

Tak co, chtěla jsem, aby se zmínil o lásce nebo nechtěla?

S povzdechem si promnula obličej a snažila se utřídit si myšlenky. Momentálně v nich měla drobet nepořádek, ale jinak… no, asi by neměla být tak klidná, jak se právě teď cítila. Ale co naplat, místo toho, aby byla vyděšená, lámala si hlavu, jestli ten čas na rozmyšlenou, který jí velkoryse poskytl, znamenal, že už nebude žádná ta úžasná vášeň, kterou doposud sdíleli, protože, do prkenné ohrady, dala by si říct. Dala by si další kolo a to teď hned. Vlastně se v ní chtěla utopit a sebekriticky si přiznávala, že v tom částečně hrála roli touha nemuset myslet na to, co se právě dozvěděla.

Natáhla se, uchopila ho za ruku a jemně po ní přejela prsty, poté si ji zvedla ke rtům a políbila nejprve na hřbet a pak do dlaně. Vystrčila jazyk a dráždivě pomalu olízla úžlabinu mezi palcem a ukazováčkem. Když jí vzápětí proběhl záchvěv rozkoše, stěží potlačila úsměv.

Tentokrát ji Anders nezastavil, ale zůstal naprosto v klidu. Už nebylo potřeba zabránit, aby prožila sdílenou rozkoš. Právě naopak…

Vstala, obešla stůl a postavila se vedle něj. Okamžitě zaklonil hlavu a zadíval se na ni. Zvedla volnou ruku a zlehka mu přejela bříšky prstů dolů po krku, poté se sklonila a položila rty na rty. V tu ránu byl s klidem amen. Sevřel zvědavé prsty, otočil se na sedačce a přitáhl si ji mezi nohy, to už jí ten testovací polibek náruživě oplácel.

Valerie mu zavzdychala do úst a pohladila ho po hrudi. Když po ní sáhnul, tentokrát to byla ona, kdo ho chytil za ruku a zastavil.

“Jsem na řadě,” zašeptala. Její dech mu ovanul rty, a pak ho odstrčila.

Sice už dnes ráno dostala trošku ochutnat ze soudku prožívání rozkoše toho druhého, ale chtěla si to vyzkoušet pořádně, bez Andersova vměšování.

Díky vysoké stoličce byl ve správné výšce, mohla mu rukama pohodlně vklouznout pod tričko, vyhrnout ho a obnažit pevné tělo vespod. Jak ho tak hladila, ohmatávala svalstvo hrudníku a posléze sjela na břicho, protékaly jí drobné záchvěvy rozkoše. Ale když jednou rukou doputovala na jih a vzala ho přes džíny do dlaně, prostřelil jí slastný šíp takové síly, že málem nahlas vykřikla.

Zatraceně. Líbí se mu to, řekla si v duchu a pokračovala v hlazení přes džínsovinu. Cítila jeho rozkoš a současně ji mohla nahmatat, neboť se pod doteky jejích prstů rychle měnil v kámen. Byla to výmluvná kombinace vjemů, něco jako GPSka. Napovídala jí, kde přesně a jak ho polaskat, a kolik do toho dát síly. Dělá to ze mě dokonalou milenku, uvědomila si, a z něho dokonalého milence.

Laskání přes látku jí však brzy přestalo stačit, a tak se zaměřila na co nejrychlejší rozepnutí opasku a knoflíku džínů. Zip přišel na řadu hned potom. Jezdec sjel dolů jako namydlený, čímž jí umožnil vsunout ruku do boxerek v džínách a najít a pohladit žhavý tvrdý úd.

Už při prvním doteku jeho tělo zareagovalo, až oba zalapali po dechu. Valerie cítila, jak se mu břicho čeří rozkoší, ale to její na tom bylo stejně a poskakovalo pod kůží vzrušením.

“Valerie.” Andersův hlas zněl drsně jako rašple na tvrdém dřevě.

Místo odpovědi se svezla na kolena a vzala ho do úst. Při smršti pocitů, která se pak prohnala jejím tělem, chybělo proklatě málo a kousla by ho, ale na poslední chvíli se ovládla.

Páni, tahle sdílená rozkoš je fakt senzace, pomyslela si, když jazykem obkroužila žalud a začala se posouvat po délce penisu. Při této bohulibé činnosti byla Andersova slast její slastí, zaplavovaly ji vlny extáze a sbíhaly se jí v podbřišku, kde kapalněly. Natolik se zabrala do práce a nechala se pohltit pocity, které vyvolávala, že když ji Anders najednou chytil v podpaží a zvedl, dokonale ji tím zaskočil.

Bez přehánění zavrčela frustrací, že se jí do toho zase pletl, ale umlčel ji polibkem a začal z ní rvát šaty. A to nijak opatrně. Slyšela praskat švy a trhání látky, ale jí to bylo jedno. Bez námitek mu pomohla svléknout sebe a pak jeho, ačkoli jediné, co jí dovolil, bylo přetáhnout mu triko přes hlavu. Když sáhla po jeho džínech, odstrčil jí ruce a sám si je stáhl z boků. Hned potom ji vysadil na stůl a postavil se mezi její nohy.

“Kriste pane,” zavrčel jí do úst, když hladce vklouznul do vstřícného lůna. Poté se však zarazil a rozhlédl se.

“Co je?” vydechla a zaryla mu prsty do zadku, aby ho přiměla k pohybu.

Mlčky zavrtěl hlavou, zvedl ji ze stolu a uložil oba na zem.

Valerie ucítila, jak ji studená dlažba tlačí do zad a skoro zaprotestovala, ale pak si vzpomněla na mdloby, které půjdou extázi rozkoše v patách. Podlaha bude evidentně lepší, uznala v duchu, a hned nato už jí bylo všechno jedno, jelikož se dal do pohybu.

14. KAPITOLA

Valerie se zamračila do prázdné skříňky, kterou právě otevřela při hledání sklenice na vodu a zeptala se: “Proč tady nemáš žádné nádobí ani jídlo? Vždyť přece jíš.”

“Jídlo je u mě žhavá novinka,” odtušil potichu a přetáhl si triko přes hlavu. “Jedl jsem prvních sto nebo dvě stě let, ale potom pro mě ztratila pevná strava své kouzlo. Stejně jako sex a spousta dalších věcí. Ale teď jsi mi vplula do života ty a vzkřísila zašlé choutky,” vysvětlil Anders. “Což je mimochodem dalším příznakem životní družky.”

“Aha.” Její mysl dělala, co mohla, aby vstřebala fakt, že je jeho životní družkou, ale zatím na to nebyla připravená, a tak to nechala na jindy. Zavřela dvířka, obrátila se k němu a poznamenala: “Tím se asi vysvětluje, jak je možné, žes ještě nikdy nepil ledové kapučíno od Tima Hortonse.”

“Ano,” pousmál se. “Je moc dobré. Všechno, co jsem zatím ochutnal, bylo výborné.”

Mlčky ho pozorovala. Jezdil si dlaní po břiše a olizoval si rty. Tušila, že obojí dělal bezděčně, neuvědomoval si to, přesto lehce znervózněla. “Kdys měl naposledy krev?”

Zamrkal, ale odpověděl: “Dneska ráno. Na nějakou dobu jsem saturovaný. Ale… mám hlad na pevné jídlo. Nestavili jsme se na ten brunch.”

Povytáhla obočí. Žaludek ji trápil od chvíle, kdy vyšli z knihkupectví. Domnívala se, že to byl jen projev úzkosti a strachu, ale touto dobou už se většina jejích obav rozplynula, a v žaludku cítila hryzání pořád dál. On to nakonec bude obyčejný hlad, uvědomila si.

“Jsem si jist, že máš množství otázek,” řekl tiše, téměř škrobeně. “Ale cítíš se dost v bezpečí, abys šla se mnou na brunch, jak jsme měli původně v plánu, a pak nakoupit do potravin?”

“Utahuješ si ze mě, že jo?” zeptala se nevěřícně.

Vypadal nejistě. “Ne.”

“Ježíši,” zvedla oči v sloup. “Právě jsem se probrala z bezvědomí po dobrovolném sexu s tebou. Myslím, že z toho bys už mohl sám vydedukovat, že se s tebou cítím docela bezpečně.”

“Aha,” zakřenil se. “Víš, ono totiž jedno ještě nemusí nutně znamenat i to druhé. Sdílená slast je pěkně návyková. Třeba jsi jenom nedokázala odolat.”

“Tvým nedostižným mileneckým schopnostem?” popíchla ho, jelikož se jí vybavila jeho slova z dnešního rána u ní v ložnici.

“Přesně tak,” přitakal bezostyšně a pokročil k Valerii, aby si ji se smíchem přivinul na hruď.

“Kdepak ty věci,” uhnula před polibkem a mrštně mu proklouzla mezi prsty. “To by byla přímá cesta zpátky do oděvu Adama a Evy, což je sice báječné, ale potřebuji potravu. V žaludku mi kručí, až to bolí.”

Andersovu tvář zrůznily nelíčené obavy. “Omlouvám se. Měl jsem si to uvědomit. Pojď honem. Jedeme.”

Když ji popoháněl ke dveřím, Valerie se prohnaně usmívala. Líbilo se jí, jak se o ni staral a strachoval. Na to bych si zvykla, pomyslela si, zatímco kráčeli k SUV.

Zastavili u doslova první restaurace, kterou uviděli. Byla to malá jídelna uprostřed ničeho, s ošoupanými koženkovými lavicemi a nevrlou servírkou, ale vařili tam skutečně úžasně. Při jídle pak přátelsky klábosili, ale od témat jejího únosu a jeho původu se drželi na hony daleko. Byla tomu ráda. Umožnilo jí to předstírat, že jsou jen normální pár, co si zašel ven na pozdní snídani… oprava, na velice pozdní snídani, vzhledem k tomu, že už minula jedna hodina po obědě.

Dokud nebyli zase venku a neubírali se zpátky k SUV, nemluvili o ničem, co by mělo něco společného s nesmrtelnými, a pak to byla Valerie, kdo toto téma nadnesl dotazem: “Chápu-li to správně, pak tradiční přesvědčení, že kříže a sluneční světlo upírům ubližují, je pouhý blábol?”

“Kříže na nás nezabírají a můžeme chodit i do kostela,” ujistil ji. “Zato slunce, to je jiná písnička. Tomu se snažíme co nejvíc vyhýbat.”

“Proč?” zamračila se, pohledem při tom zalétla vzhůru ke slunečné obloze, pod kterou se beze spěchu promenovali, a pak k jeho holým pažím. “Když ti svítí slunce na kůži, tak to bolí nebo tak něco?”

“Ne. Jinak bych pod ním teď nechodil. Ale sluneční paprsky poškozují lidské tělo, moje stejně jako tvoje. Rozdíl je jen v tom, že škodu, co utrpí moje kůže, nanoboti zase opraví, což ovšem znamená, že pak spotřebují víc krve. Rychle jsme se naučili vyhýbat se všemu, co nám škodí, abychom minimalizovali množství krve, které musíme zkonzumovat,” vysvětlil Anders, zatímco ji doprovázel kolem vozu k její straně SUV. Pomohl Valerii nastoupit, dal jí pusu na nos, zaklapl dveře a obešel vůz na svou stranu předtím, než dodal: “Čím více krve potřebujeme, tím častěji se musíme nakrmit, což zvětšuje riziko odhalení. No a tak jsme se slunci zpravidla vyhýbali.”

“Ale teď konzumujete krev z krevní banky, takže zase můžete chodit ve dne ven,” tipla si, když nastartoval.

“Vlastně ano, můžeme,” přitakal, jakmile vyjel z jejich parkovacího místa. “Ale snažíme se nezatěžovat krevní banku více, než je to nezbytně nutné. Většina našinců netráví moc času na slunci. Dojít kousek k autu a pak od něj je jedna věc, ale při opalování žádného nesmrtelného nenachytáš.”

“Ale vždyť Leigh, a dokonce i ty, přece jste plavali v bazénu za jasného slunce,” vzpomněla si s nakrčeným čelem.

“Lucian nechal nad bazén nainstalovat speciální zastřešení, aby se s Leigh mohli koupat i ve dne.”

“Tu chabou markýzu?” odfrkla si, když si vybavila stříšku nad bazénem, vyrobenou z tónovaného skla.

“Na první pohled možná nevypadá nijak zvlášť, ale přestože propouští světlo, umí odstínit nebezpečné paprsky,” poučil ji.

“Fakt?” ožila, tohle ji zaujalo.

Přikývl. “Většina nesmrtelných má okna opatřená toutéž ochrannou vrstvou. Tohle SUV vlastně také,” usmál se na ni. “Už nemusíme žít ve tmě.”

“Aha.” Valerie se přistihla, že si zblízka prohlíží okna. Vypadala jako normální okna s antireflexní vrstvou. Je prima vědět, že jsem chráněná před ultrafialovým zářením, napadlo ji, a pak se zeptala: “Takže všichni spáváte přes den už jen ze zvyku? Chci říci, všimla jsem si, že Lucian s Leigh mají sklon spát dlouho, a myslím, že ty by sis taky přispal, kdybys nemusel být kvůli mně vzhůru.”

Anders chvíli váhal a nakonec řekl: “Někteří nesmrtelní pracují přes den jen minimálně. Ti, co mají práci, při které přicházejí do styku se smrtelníky, musejí žít podle jejich denního režimu. Stejně se však co možná nejvíce vyhýbají slunci. Mají okna s ochrannou vrstvou, parkují pod zemí a kdovíco ještě.”

“A ti ostatní?” zeptala se. “Co jsou jako ty. Jestli lovíš zlobivé upíry, se smrtelníky se asi moc nestýkáš.”

Přimhouřil oči a okamžik nakláněl hlavu ze strany na stranu. “Není to tak docela pravda. Jednáme se smrtelníky, třeba jako s tebou a s ostatními unesenými ženami. A navíc musíme smrtelníky vyslýchat, když pronásledujeme psance. Abychom vypátrali tvého únosce, zrovna teď máme v Torontu a přilehlém okolí lovce, kteří zpovídají lidi ve zverimexech, jestli si u nich někdo nekoupil aspoň tři velké psí klece najednou.”

Přikývla. “Takže musíte mít agenty, kteří pracují ve dne.”

“Ano, ale je víc vykonavatelů s nočními směnami než těch s denními,” odtušil Anders. “Většina psanců totiž konvertuje ke Stokerově verzi upíra. Krmení z paznehtu, brouzdání po nocích… Někteří dokonce promění větší počet smrtelníků, aby si vytvořili malou armádu oddaných poskoků.”

“Nádhera,” řekla suše Valerie a pak se zeptala: “Ale ty osobně dáváš přednost práci v noci?”

Pokrčil rameny. “Pro mě v tom není velký rozdíl. Dělám, když jsem potřeba, a poslední dobou jsem byl potřeba hodně.”

“Jasně, máte podstav,” zamumlala. Vzpomněla si, jak Bricker říkal, že přijedou noví rekruti, protože jejich lovci padají jako mouchy. Najednou se přistihla, že si strachem okusuje rty. “To lovení psanců je asi nebezpečné.”

“Může být,” pokrčil rameny a vypnul motor. Pak se na ni usmál a rozepnul si bezpečnostní pás. “A jsme tady.”

Valerie vyhlédla z okna a zjistila, že dorazili k obchodu s potravinami. “Poslala ti Leigh seznam toho, co chce kromě chleba a mléka?”

“Zapomněl jsem se mrknout,” přiznal a vytáhl z kapsy telefon. Když začal přejíždět prsty po displeji a mačkat ikonky, uviděla, že má iPhone. “Pane na nebi.”

“Co je?” naklonila se k němu, aby se pokusila kouknut, co zapříčinilo ten zděšený zvuk. Beze slova natočil telefon směrem k ní. Nechápavě na něj zírala, jen pomalu jí docházelo, že se dívá na Leighinu textovku. Na nákupní seznam. Na dlouhý nákupní seznam, uvědomila si chvilku poté, co natáhla ruku a přejížděla prstem po obrazovce, až našla konec. Do háje, ta ženská na něm má nějakých padesát položek. Předpokládala, že při Lucianově ochranitelské mánii, měla Leigh s nakupováním víceméně utrum. Nejspíš ji odmítal pouštět samotnou na nákupy a jenom cestou domů tu a tam nakoupil pár věcí. Sama si všimla, že ve skříňkách a v lednici toho mnoho nebylo.

Tiše se zasmála a sáhla po dveřích. “Myslím, že bychom se měli raději pustit do práce.”

“Dobrotivý Bože, myslel jsem, že už se odtud nikdy nedostaneme,” vydechl Anders, když otevíral zadek SUV, aby naložili potraviny navršené v nákupním vozíku.

Valerie se zakřenila, protože byl ve svém zoufalství totálně roztomilý. “Bylo to zlé, ale zažila jsem už horší. Máš vidět obchoďák o Vánocích.”

“Chceš mi snad tvrdit, že tohle nebylo to nejhorší?” nevěřil vlastním uším. Vytahoval tašky z vozíku a strkal je do zadního prostoru SUV. “V každé uličce, kterou jsme prošli, byl aspoň půltucet ženských, a všechny do jedné zřejmě ohromně bavilo blokovat ji svým vozíkem. Copak nemá žádná v makovici kouska zdravého rozumu, aby nechala místo lidem, kteří nechtějí nic víc, než spořádaně a hlavně rychle projet kolem ní? A co s takovou horou jídla hodlá Leigh, do pekla, dělat?”

Valerie mu s překládáním nákupu mlčky pomáhala, ale nakonec už ty jeho lamentace nevydržela a zařvala smíchy. Náramně se bavila hlavně proto, že jí mluvil z duše. Dostali se totiž do presu pozdně odpoledního sobotního návalu, který jako by se skládal z lidiček, co zřejmě neměli nic lepšího na práci, než postávat a mlít pantem. A to, že ani jeden, ani druhý nebyl obeznámen s uspořádáním zboží v této konkrétní samoobsluze, věru nepomáhalo. Leigh totiž své požadavky nesepsala po pořádku, ale halabala, jak ji napadaly, takže jim nezbylo, než se věčně vracet a bloudit krámem křížem krážem, aby vůbec všechno našli.

“Promiň,” zabručel Anders, nutno říci, že vyhlížel notně rozmrzele. “Jsem otravný.”

“Mně se neomlouvej,” ušklíbla se pobaveně. “Tu starou sépii s modrými vlasy v pomerančovém svetříku jsem měla sto chutí praštit. Myslím, že kdykoli jsme se k ní přiblížili, schválně nám vjela do cesty.”

“Což bylo minimálně pětkrát. Přísahám, že kdybychom se do uličky s mléčnými výrobky museli vrátit ještě jednou, tak…” Větu nedokončil a Valerie se znovu zakřenila. Do mléčné uličky museli pro mléko, pak pro máslo, potom pro sýr, časem ještě pro smetanu a také pro vejce, jelikož každá z těch věcí byla od ostatních oddělena masem, pečivem, konzervami a zeleninou. Leigh zřejmě uvedla jednotlivé potraviny v pořadí podle jídel, jak vymýšlela, co a z čeho bude kuchtit. Seznam uváděl vejce, chléb, slaninu, brambory, máslo, steaky, rajčata a tak dál. Hůř to sepsat snad ani nešlo a nejpikantnější na tom bylo, že na maličké obrazovce viděli vždycky jen pět věcí najednou a museli jít položku po položce, aby měli jistotu, že nic nevynechali.

“No, ale zvládli jsme to a přežili,” zdůraznila Valerie s úsměvem. “A zatáhli jsme to, takže se konečně nemusím cítit trapně, že nás Leigh s Lucianem nechávají u sebe bydlet.” O účet se rozdělili, každý zaplatil polovinu. Valerie ho původně chtěla zaplatit sama, ale Anders měl v úmyslu totéž, tak se nakonec dohodli na kompromisu a zaplatili nákup rovným dílem. Líbilo se jí, že bez velkých řečí přistoupil na kompromis, místo aby paličatě trval na svém, že útratu zacvakne sám, jako správný macho.

“Víš, když teď o nás víš, Valerie, vlastně už neexistuje žádný důvod, proč bychom museli bydlet u L&L,” odtušil tiše Anders, sotva naložil do vozu poslední tašku. Otočil se k ní a dodal: “Lucian s tím původně přišel proto, abys měla možnost mě poznat. Právě z tohoto důvodu mi dal za úkol dělat ti osobního strážce, a tobě zakázal vrátit se domů. Snažil se ti dát prostor a čas. Ale teď už ses o nás všechno dozvěděla, tak bychom mohli bydlet u mě. Nikdo by nás tam nevyrušoval a poznala bys mě mnohem lépe.”

Neodpověděla hned. Trochu ji tím polekal. Prakticky navrhoval, aby se k němu nastěhovala. Do háje, ještě jsme ani neměli rande. Počkat, ten brunch by se možná dal počítat za rande. Ale přesto, zatím bylo jenom jedno.

Na druhou stranu, bydlení u něj by mělo svoje výhody. Například by si nemuseli dělat starosti s rizikem, že se nechají zlákat tou sdílenou slastí a provedou něco pitomého. Třeba že budou mít sex a omdlí na gauči v obývacím pokoji, kde je mohl někdo načapat. Ne, že bychom se tentokrát pomilovali právě tam, konstatovala v duchu. Ale klidně jsme mohli a někdy v budoucnu k tomu bezpochyby dojde, což by mohlo vést k trapným situacím.

“Nemusíš se rozhodnout hned teď,” navázal Anders, zavíraje záď SUV. “Jenom o tom uvažuj.”

S úlevou přikývla. Chopila se prázdného vozíku a začala ho strkat pryč.

“Já ho dovnitř odvezu,” uslyšela říkat Anderse, který nelenil a popoběhl, aby ji dohonil. “Běž se posadit do auta.”

“Vozíky se dovnitř nevozí,” poučila ho. “Jenom támhle tam. Běž do auta, zapni motor a klimatizaci. Hned budu zpátky.”

Pohlédl na přístřešek s řadami do sebe naštosovaných nákupních vozíků, na který ukazovala, a zamračil se. Věděla, že chtěl protestovat, ale přidala do kroku a nedala mu k tomu příležitost. Cítila však, jak ji pozoruje, a tušila, že dokud se nevrátí, stejně do SUV nenastoupí. Jeho dvorné chování jí zvlnilo rty úsměvem. Náhoda tomu chtěla, že k vozíkům dorazila ve stejnou chvíli jako jistý platinově blond džentlmen s týmiž úmysly. Zpomalila, aby mohl zařadit svůj vozík, jenomže zastavil a mávnutím jí dal přednost.

“Prosím,” řekl s širokým úsměvem.

“Díky,” usmála se, dotlačila vozík na místo a zajela s ním do výklopné zadní části posledního ve frontě. Když se otočila a spatřila blondýna, kývla na něj a přidala ještě jeden úsměv navrch. Měla podezření, že při svém chaotickém kroužení prodejnou kolem něho museli projet minimálně tucetkrát. Byl jí matně povědomý a jeho úsměv lehce zaváněl flirtováním, což – soudě podle mraku v kávově zbarvené tváři – Andersovi neušlo. Svatá prostoto, on snad žárlí, pomyslela si Valerie, a její úsměv se bezděky ještě rozšířil. Jako naschvál zrovna v okamžiku, kdy míjela onoho galantního muže, což dotyčný ocenil obdobným způsobem.

Výměna zdvořilostí a úsměvů jí podstatně zvedla náladu. Nakráčela přímo k Andersovi, zakřenila se a stoupla si na špičky, aby mu vlepila pusu na tvář.

“Usměj se. Život je dobrý,” pronesla rozverně, než se odebrala ke dveřím spolujezdce.

“Nějaká hubatá,” zabručel Anders a otevřel jí dřív, než to stačila udělat sama.

S poťouchlým úsměvem nastoupila a usadila se na sedadlo. Sáhla po bezpečnostním pásu a lekla se. Anders se totiž naklonil dovnitř a jeho tvář se jí bez varování objevila před obličejem.

“Tamto nebyla žádná pusa,” informoval ji, když na něj vykulila oči. “Polibek vypadá takto.”

Položil rty na rty a hned na ně agresivně zaútočil jazykem, až se poslušně pootevřely. Zručně rozdmýchával vášeň, která v ní musela doutnat pod zdánlivě ochladlou krustou slušného chování. Valerie zasténala. Stačilo, aby se na ni podíval, a její tělo se probudilo a rozvilo jako květina rozkvétající na slunci. Nicméně to mělo ještě jeden efekt. Doteky a líbání v ní zvedly přílivovou vlnu žáru a touhy. Instinktivně se po něm natáhla, jednu ruku zvedla a objala ho kolem krku, druhou naopak zašmátrala dolů a položila mu dlaň do rozkroku.

Zavrčel jí do úst, jeho vzrušení a potřeba prostřelily jejím tělem a smísily se s její touhou. Ale pak od ní odtrhl rty a prudce ustoupil, přerušuje tak veškerý kontakt.

“Domů,” nařídil hlasem opět jemným jako smirkový papír.

Vteřinu na něj nechápavě zírala, pak se rozhlédla a vzpomněla si, že jsou na rušném parkovišti. S povzdechem vydechla vzduch z plic, zhroutila se na sedadlo a on zabouchl dveře. A zatímco Anders obcházel vůz na svou stranu, ona tam jen seděla, zhluboka dýchala a pokoušela se opět dosáhnout zdání klidu.

Cestou domů ani jeden z nich nepromluvil. Valerie měla příliš mnoho práce s restaurováním sebekontroly. Celé její tělo křičelo chtíčem, všechna nervová zakončení byla rozcitlivělá a její mysl se dožadovala jedné jediné věci… Anderse.

Dobrotivý Bože, když dojde na něj, vážně jsem jako narkoman, přiznala si, a trochu jí to nahnalo strach. Nemohla se ho nabažit a bylo jí dočista fuk, kde zrovna byli. Přestože procházeli jasně osvětleným a absolutně neromantickým obchodem, po očku ho sledovala a přála si, aby ji políbil nebo se jí aspoň dotknul. Každým pohledem, každým letmým, třebas neúmyslným zavaděním ruky nebo čehokoli jiného, v ní probouzel hlad smyslů. Byl jako šelma stočená do klubíčka v jejím nitru. Spala jen na půl oka a vyrušila ji sebemenší provokace, ale v okamžiku, kdy ji políbil, se probudila docela a zařvala hlady. Chtěla ho přitáhnout na sebe a rochnit se v rozkoši, kterou roznítil, dokud by oba opět neutonuli v blaženém bezvědomí. A naprosto ji nezajímalo, že se právě nacházeli na veřejném parkovišti.

Vlastně by asi bylo přesnější říci, že zapomněla, kde jsou. Jakmile položil rty na její hebká ústa, vše zmizelo a od té chvíle pro ni existovali pouze oni dva. V jejím mozku, který praskal ve švech vášní, nezbylo místo na nic jiného.

Pane na nebi, jak jen to zvládnou u L&L, když jsou v takovémto stavu? Ráda by věřila, že se v přítomnosti ostatních dokáže kontrolovat, ale vůbec si nebyla jistá, že je to pravda.

“Lucian je pořád doma.”

Při té poznámce se rozhlédla a uviděla, že si to šinou po příjezdové cestě k domu. Přelétla pohledem dodávku zaparkovanou před vchodem a pak se podívala ke dveřím, které se otevřely a vyšel z nich vysoký, blonďatý Lucian s Leigh v závěsu.

“Vypadají jako normální mladý manželský pár,” zašeptala pozorujíc, jak se Leigh ztěžka kolébá k manželovu boku. Lucian shlédl dolů, očividně byl překvapený, že šla za ním, a pak se zamračil a ukázal do domu. Při tom řekl něco, co Leigh jednoduše ignorovala. Určitě ji posílal zpátky dovnitř, pomyslela si Valerie pobaveně.

“Na Lucianovi Argeneau není normálního naprosto nic,” odtušil Anders ironicky, když zabrzdil před handrkující se dvojicí, načež už vážněji dodal: “Ale jsou to titíž lidé, kteří nám otevřeli svůj dům, a se kterými jsi strávila uplynulé dva dny.”

“Správně,” přisvědčila Valerie a věděla, že je to pravda. Nevylezli z rakví a neoblékli si pláštěnky s kápí. Lucian se tvářil přísně jako obvykle, na sobě rifle a tričko, které mělo co dělat, aby vůbec pojalo svalnatou hruď, a Leigh byla… no, prostě Leigh. Pěkné černé letní šaty s velkými rudými květy ani dost málo neskrývaly obrovské těhotenské bříško. A na tváři měla široký přívětivý úsměv, kterému se těžko dalo odolat. Když vystoupila z SUV, Valerie se přistihla, že se na ni na oplátku také usmívá. Nicméně když Leigh vesele zahalekala: “Ahóóój,” a překvapivě svižně se jala kolébat k zádi vozu, Valeriin úsměv se přetavil v pobavené křenění.

“Běž dovnitř a odpočívej, Leigh,” zavrčel Lucian, marně se ji snažící odvést od vozidla. Valerie je následovala.

“Jsem těhotná, ne invalidní. Můžu pomoct,” ohradila se Leigh, a když Anders otevřel zadní dveře SUV, rázně pana chotě setřásla. Obhlížela tašky s potravinami, nadšeně se usmívala a mnula si ruce radostí jako dítě nad hromadou dárků. Dříve, než mohli muži začít vykládat, popadla nejbližší kabelu, vytáhla ji ven a otevřela, aby do ní dychtivě nakoukla. “Jé, podívej, Luciane. Citrónový dort ke kávě. Ten na mém seznamu nebyl.”

“Ne, ale Anders usoudil, že vypadá dobře,” požalovala Valerie pobaveně.

“To tedy ano,” předla Leigh a tašku zavřela, aby ji mohla nést v jedné ruce.

“Co kdybys šla dovnitř a postavila na kávu, my se zatím postaráme o zbytek,” navrhl Lucian s nadějí v hlase. “Jen co to všechno vybalíme a uklidíme, můžeme si dát kousek dortu a při jídle se pak rozhodnout, co si uděláme k večeři.”

“Dobře,” souhlasila vesele, a Lucian se právě začínal uvolňovat, když vtom popadla další dvě tašky a vzala je s sebou. Bezmocně se zamračil.

“Paličatá jako mezek,” procedil mezi zuby a sledoval, jak jeho manželka kráčí pryč.

Když Valerie přistoupila k vozu, aby vzala pár kabel, sama pro sebe se usmívala, ale ve chvíli, kdy Lucian najednou odtušil: “Takže jsi jí o nás pověděl,” zmrzl jí ten úsměv na rtech a překvapeně se ohlédla.

Mluvil na Anderse a ještě dodal: “Zdá se, že to zvládla lépe, než jsem čekal.”

“Jak to víš?” vyhrkla s přimhouřenýma očima. Když místo odpovědi vyklenul jedno obočí, vybavila si, co říkal Anders. Nesmrtelní prý umějí číst všem smrtelníkům myšlenky, a vydechla: “Aha.”

Lucian přikývl, načež přikročil k SUV a chopil se několika tašek se slovy: “Ale u Anderse bydlet nebudeš, tak si ten nápad hezky rychle vyžeň z hlavy.”

“Ty ses rozhodla bydlet u mě?” vyhrkl Anders, křivý úsměv naznačoval, že ho to ohromně potěšilo. Ten úsměv ale vymizel, jen co se otočil na Luciana a kategorickým tónem prohlásil: “Bude bydlet u mě doma, jestli chce, Luciane. Neexistuje jediný důvod, proč by nemohla.”

“Kathy se ztratila,” opáčil klidně Lucian a odvrátil se od vozu obtěžkán nákupními kabelami. “Myslím, že se mnou budeš souhlasit, že by se Valerie neměla nikam vzdalovat, dokud se nedozvíme, kam se poděla její kamarádka z klece.”

Potom s nákladem potravin odkráčel do domu. Valerie za ním zírala a mračila se. Kathy se ztratila? Obrátila se na Anderse. Také se mračil.

“Pojďme,” řekl, pobral zbylé tašky a loktem zavřel dveře zadního prostoru. “Raději zjistíme, co se přesně stalo.”

Valerie přikývla a následovala ho dovnitř, ale měla smůlu. Na zjištění, co se přihodilo, si nejdříve musela trochu počkat. Hned za dveřmi na ni číhala Roxy, celá štěstím bez sebe, že se jí panička vrátila. Ve chvíli, kdy se spolu dostatečně přivítaly, a odvedla německou ovčáčici do kuchyně, Leigh šťastně vytahovala nákup z tašek a hlasitě se rozplývala nad jednou každou poživatinou. S Andersem je pak uklízeli na místo. Lucian nikde.

“Lucian je v kanceláři. Telefonuje,” řekl Anders, když pohlédla jeho směrem.

Přikývla a pomohla uklidit zbylé potraviny. Věděla, že na to, aby se dozvěděli, co myslel tím, že se Kathy ztratila, musejí počkat, až se pán domu vrátí. Poté, co dali na místo poslední věc, ještě s Andersem nachystali dezertní talířky, vidličky a kávu a přisedli si k ostrovu, kde už Leigh krájela dort.

Lucian si k návratu vybral okamžik, kdy ukrojila poslední kousek a položila ho na talířku k jeho šálku kávy, a bez úvodu oznámil: “Kathy zmizela někdy během noci.”

“Kdo ji hlídal?” zeptal se Anders.

“Nicholas a Jo.”

“Nicholas je Lucianův synovec a Jo je jeho životní družka,” informovala Leigh potichu Valerii, zatímco si Lucian dal pauzu na několik soust dortu. “Nicholas býval vykonavatelem, a pak měl padesát let cejch psance. Všichni si mysleli, že zabil jednu smrtelnici, ale před nějakou dobou se to všechno vysvětlilo, a už je zase zpátky ve službě.”

“A ten Joe, on je Nicholasovou životní družkou?” optala se Valerie, tohle ji zaujalo. Přihřátí upíři. Kdo by si to byl pomyslel?

“Jo je holka,” odtušila Leigh pobaveně. “Celým jménem Josephine. Ačkoli ano, životní druhové stejného pohlaví existují,” dodala.

“Hmm,” zamumlala Valerie a pak obrátila pozornost opět k mužům, neboť zaslechla, že se Anders zeptal: “Jak mohla být unesena, když ji hlídali?”

“Měli na ni jen zběžně dohlížet a ujistit se, že návrat do starého života proběhl bez zádrhelů. Mohli převzít kontrolu a usměrnit každého, kdo by se příliš vyptával a tak podobně. Žádné jiné problémy jsme nečekali, proto nemuseli zůstávat moc blízko, když byla doma sama.”

Anders kývnul.

“Kathy má pronajatý domek a bydlí v něm sama. Na konci dne ji Nicholas s Jo sledovali až k němu, a pak tam zaparkovali, aby drželi hlídku. Jenom pro jistotu, pro případ, že by si večer někam vyrazila a dala se do řeči s někým, z koho by se mohl vyklubat problém. Tak se tedy usadili a sledovali průčelí domu.”

“Vzadu nikdo nehlídal,” odhadl Anders.

“Ne,” zavrtěl hlavou Lucian. Odstrčil talířek a vstal, aby si dolil kávu, zatímco pokračoval: “Dnes ráno je vystřídal Bricker. Když celé dopoledne nevystrčila Kathy nos, myslel si, že si prostě přispala, koneckonců je sobota. Ale odpoledne už si začal dělat starosti a vešel dovnitř. Dům byl prázdný, ale okna v její ložnici byla dokořán.”

“Ložnice je v zadní části domu?” tipnul si Anders. Vzal svůj a Lucianův talířek a svůj hrnek a zvedl se. Talířky opláchl a dal do myčky, zatímco Lucian odpovídal.

“Postel byla zválená, takže v ní ležela. Museli ji unést potom, co šla spát, ale nejspíš předtím, než vstala.”

Anders byl u dřezu hotov a s prázdným hrnkem se přesunul za Lucianem ke kávovaru. Zamračeně se zeptal: “Je si jistý, že byla unesena? Neodešla prostě někam ven zadním vchodem nebo prostě něco na ten způsob?”

“Peněženka, klíče i mobil zůstaly tam, a zadní dveře byly zamknuté. Odešla oknem. Patrně ne dobrovolně,” dodal suše Lucian, když se vracel s Andersem ke stolu.

Valerie si všimla, že Anderse ta zpráva nepotěšila, ale to ani ji. Přešla ji chuť k jídlu a odstrčila nedojedený dort.

“A to ještě není všechno.”

“Skvělé,” zamumlala si Valerie, zatímco pánové opět vzali místo.

“Dostal jsem tu zprávu těsně předtím, než jste se vrátili,” navázal Lucian. “Do kanceláře jsem pak zašel proto, abych obvolal ostatní hlídače, kvůli okamžité kontrole žen, které jsou pod jejich ochranou.”

“A?” hlesl Anders.

“Všechny máme odfajfkované, kromě jedné,” odtušil Lucian, v jeho hlase bylo slyšet únavu. “Decker má na starosti Lauru Kennedyovou a říkal, že ještě neodešla z domu, a když jsem se mu dovolal, prý se ji zrovna chystal jít zkontrolovat. Deckerovi jsem nakázal, aby mi zatelefonoval výsledek, a tak teď čekám, až se ozve.”

“Takže už možná máme dvě pohřešované,” konstatoval pomalu Anders a dlouze vydechl. Se svěšenými rameny zakroutil hlavou a zahleděl se do své kávy. “Byl jsem přesvědčený, že je nechá na pokoji a odtáhne někam jinam. Jenom naprostý idiot by zůstával v této oblasti, když teď víme, že je tady.”

“Nebo někdo, kdo chce být dopaden a utracen,” ozval se ponuře Lucian.

“Dopaden a utracen?” podivila se Valerie.

“Většina psanců má sebevražedné úmysly,” řekl tiše Anders a pak pohlédl na Luciana. “Ale tenhle chlápek nejedná jako typický psanec. Je opatrný. Vybral si ženy, které nebude nikdo postrádat. Dům na venkově, kde snad ani lišky nedávají dobrou noc, jehož majitelé byli staří, bezdětní a bez přátel, takže se po nich nikdo nesháněl.” Zavrtěl hlavou. “Nesmrtelní, kteří v depresi sejdou na scestí a koketují se sebevraždou, nebývají takto opatrní. Nedávají si pozor, aby neupoutali pozornost. Naopak dělají, co mohou, aby na sebe upozornili.”

“Jako třeba co?” optala se zvědavě Valerie.

“Jako třeba, že nakupují rakve po tuctech a plní je čerstvými proměněnci,” utrousila suše Leigh. “Tak se dostali na kobylku psanci, který unesl mě. Prozradily ho nákupy rakví ve velkém.”

Valerie nevěřícně vytřeštila oči. “Rakví? Přece doopravdy nespáváte v rakvích, nebo jo?” vyděsila se. Po Andersově výkladu vědeckého základu jejich upírství si byla jistá, že všechny ty povídačky o rakvích, kápích a česneku jsou pouhou snůškou žvástů.

“Ne,” ujistila ji Leigh ve stejnou chvíli, kdy Anders s Lucianem unisono řekli: “Už ne.”

Valerie na ty tři zírala a nervózně těkala očima z jednoho na druhého. “Už ne?”

“No, ano…” Leigh se zašklebila a mávla rukou. “Myslím, že za starých časů, kdy domy nebyly tak bytelné jako v současnosti, spávali někteří z nich v rakvích, aby měli jistotu, že se k nim slunce nedostane trhlinami ve zdech nebo ve střeše, nebo fórovými okenicemi,” pokrčila rameny. “Nyní používá většina našinců zatemňovací závěsy a podobné vymoženosti, ale psanci mají sklon uchylovat se k praktikám upírů z hororových filmů, aby na své ovečky udělali dojem. Vím, že Morgan – psanec, který mě proměnil,” dodala na vysvětlenou, “to dělal proto, aby udržel své proměněnce v lati. Všichni si pak mysleli, že je jejich pán a kníže, věřili všem těm nesmyslům a byli úslužní jako Draculův Renfield.”

“Většina psanců to dělá přesně z tohoto důvodu,” přisvědčil Lucian suchým tónem. “Budí to strach a potažmo i poslušnost.”

“Můj psanec to nedělal,” řekla Valerie. “Žádnou rakev jsem tam neviděla, a neproměnil ani Janey ani Bethany, jenom je nechal umřít.”

“Ano. Tvůj psanec se pečlivě vyhýbal všemu, čím by mohl upoutat pozornost,” potvrdil Anders. “Právě proto jsme si mysleli, že je prostě jen ze staré školy. Preferuje krmení z— ehm… ze zdroje,” ušklíbl se a na poslední chvíli větu přeformuloval. Potom vzdychl a promnul si rukou zátylek. “Mýlili jsme se.”

“Třeba ne,” namítla Leigh. “Kathyino zmizení s tím psancem možná vůbec nesouvisí. Mohl ji unést nějaký smrtelník. Nebo si třeba v dodávce před domem všimla Nicholase a Jo, znervózněla, pomyslela si, že ji sledují z nějakých nekalých důvodů, a vyplížila se oknem, aby se uchýlila někam do bezpečí nebo tak něco,” navrhla. Bohužel, ani slova, ani tón hlasu nezněly zrovna přesvědčivě. Očividně na jedinou minutu neuvěřila, že by to, co říkala, mohla být pravda.

Soudě podle výrazu Andersovy a Lucianovy tváře, nevěřili tomu ani oni, ale dříve, než to stihl někdo komentovat, začala hrát tlumená hudba.

Když Lucian sáhl do kapsy a vytáhl mobil, hudba okamžitě zesílila. Valerie na něj pohlédla, mírně naklonila hlavu a prohodila: “To zní jako ‘Ridin’ Dirty’ od Chamillionaire.”

Lucian tiše zavrčel, a jen co si dal telefon k uchu, vyštěkl: “Mluv!”

Naproti tomu Leigh se zářivě usmála a vykřikla: “Ty tu písničku znáš!”

“Jo,” pousmála se Valerie. “Ráda si ji pouštím v autě cestou do práce.”

“Taky jsem ji poslouchala v autě,” přikývla Leigh. “Ale jmenuje se jenom ‘Ridin’, ne ‘Ridin’ Dirty’, a není to ona.”

Valerie zamrkala. “Jsem si jistá, že je. Zní jako—”

“Zní jako‘Ridin’,” uznala Leigh. “Ale je to ‘White and Nerdy’ od Weird Ala Yankovice.”

“White and Nerdy?” zopakovala Valerie s vykulenýma očima. Lucian jí prostě nepřipadal jako ten typ, co se dovede zasmát sám sobě… nebo vlastně ani čemukoli jinému. Většinou nosil přísnou a pochmurnou tvář. Ale musel mít úžasný smysl pro humor, když si jako vyzvánění nastavil tohle.

“Jasně, Lucian má báječný smysl pro humor,” potvrdila jí Leigh vesele. “Ale do telefonu jsem mu to šoupla já. Někdy minulý týden, když jsem na něho byla naštvaná.”

“Aha,” hlesla Valerie nejistě a podívala se na Anderse. Měl pevně sevřené rty. Podezřívala ho, že se usilovně snažil nesmát.

“Nakonec to zase změním,” dodala Leigh poklidně. “Ale dokud nebude dítě na světě a nepřestane se chovat jako kvočna křížená s osinou v zádi a furt jen buzerovat, tak asi těžko.”

Valerii div nevypadly oči z důlků, zato Anders vyštěkl smíchy, ačkoli se to bleskově pokusil zakamuflovat kašlem.

“Obvolej a poinformuj ostatní. Vyřiď, že odteď chci, aby měli oči na stopkách,” rozkřikl se najednou Lucian do telefonu.

Valerie ztichla a pomalu k němu otočila hlavu. Tohle byl zjevně ten hovor, na který čekal, a oči na stopkách podle ní znamenaly, že s pouhým hlídáním domů a sledováním žen na dálku je konec. Po celou dobu je nespustí z očí.

Takže Laura musela být pryč, pomyslela si. Jinak by takový rozkaz nedával. Nebo ano?

Následující Lucianova slova potvrdila, že její strach byl na místě: “A zdvojnásobte hlídky. Do hodiny chci na každou zbylou ženu dva týmy. Další už neztratíme.”

Valerie se na židli sesula a schoulila se do sebe. Laura je pryč. Takže zbývá Cindy, Billie a já.

“Vyrazila už Beth do Port Henry?” zeptal se Lucian.

“Beth je vykonavatelka z Evropy,” objasnila Leigh. Humor se vytratil, nyní už se tvářila vážně. “Měla tam za partnerku Lucianovu neteř Drinu. Ale ta odletěla do Kanady vypomoct se situací a našla tady svého životního druha, Harpera. Zůstala tu natrvalo. Takže když Lucian vyslal SOS, že počty našich vykonavatelů jdou rapidně ke dnu a potřebujeme pomoc, Beth se přihlásila. Spolu s dalším novým rekrutem, Paolem, dorazili do Toronta toho dne, kdy ses probrala.”

Valerie přikývla, ale zvědavost jí nedala: “Do Port Henry měla namířeno, aby tam nastoupila do zaměstnání jako vykonavatelka?”

Leigh zavrtěla hlavou. “Ještě předtím, než se pustí do práce, chtěla Beth navštívit Drinu. Měla v plánu odjet na jih do Port Henry, víkend strávit u Driny a Harpera, a v pondělí nastoupit do služby tady v Torontu.”

“Aha,” vydechla Valerie a pomyslela si, že by byla věčná škoda, kdyby ta návštěva skončila dříve, než vůbec začala.

“Na Niagarské vodopády? Co ji tam mají sakra co tahat?” zavřeštěl Lucian, a pak polohlasem znechuceně utrousil: “vyhlídka,” a už zase nahlas pokračoval: “Proč si aspoň nevzali mobily?”

Pravděpodobně proto, aby jim nemohli zatelefonovat a převelet je z dovolené do práce, pomyslela si Valerie.

“Obvolej hotely kolem těch zatracených vodopádů a najdi je,” zavrčel Lucian.

Valerie si skousla ret. Lucian si zjevně neuvědomoval, kolik hotelů se v okolí Niagarských vodopádů nachází. Jestli vůbec jsou v hotelu… mohli si také pronajmout chatu nebo se ubytovat v nějakém hotýlku typu nocleh se snídaní. A navíc se ani nedalo vyloučit, že vůbec nejsou na kanadské straně, ale že přejeli na americkou stranu Niagary. Nalézt je by nakonec mohlo být těžší, než najít toho psance, ušklíbla se v duchu, potom však zase věnovala pozornost tomu, co říkal Lucian.

“Prostě udělej maximum,” vyštěkl. “Do té doby… Christian s kapelou jsou zrovna u Marguerite. V průběhu staletí strávil každý z nich tu a tam trochu času jako vykonavatel. Zavolám k ní a zjistím, jestli by dva z nich nebyli ochotní vypomoct, dokud sem nedostaneme Beth a Drinu.”

“Christian je Margueritin syn a Lucianův synovec,” uvedla ji opět do situace Leigh, ale pak se zamračila. “No, technicky vzato myslím, že jeho synovcem vlastně ani není. Přinejmenším ne pokrevním, ale Marguerite je Lucianova švagrová, takže je členem rodiny a basta fidli.”

Valerie přikývla, a pak pohlédla opět na Luciana, který zrovna říkal: “Ne, ohledně ní nic zařizovat nemusíš. S Andersem to máme pod kontrolou. Ty se soustřeď na zbylé dvě.”

Nemusela si moc namáhat hlavu, aby poznala, že když Lucian řekl, že to mají s Andersem pod kontrolou, mluvil o ní.

Tak, teď jsem tedy s konečnou platností v ochranné vazbě. Ale na druhou stranu, pomyslela si, to jsem byla vlastně už od začátku.

Lucian bez rozloučení zavěsil, ale hned vstal a přešel k telefonu na konci pultu. Zvedl ho, namačkal číslo a strčil si sluchátko mezi ucho a rameno. Uvolněnýma rukama zapojil svůj mobil do nabíječky na zdi. Sotva se mu to podařilo, odložil ho na pult a popadl druhý telefon, do kterého místo pozdravu vyštěkl: “Marguerite?”

Vtom šťouchla Roxy mokrým čumákem Valerii do ruky a překazila jí odposlech následující konverzace.

Ta shlédla dolů a pohladila fenku po hlavě. “Potřebuješ vyvenčit?”

Roxy zakňučela, udělala čelem vzad a zamířila k nejbližšímu francouzskému oknu.

“To bude znamenat ano,” přeložila Leigh pobaveně.

S ironickým úsměvem přikývla a vstala, aby se vydala ke skleněným dveřím. Roxy ukázněně počkala, až vyjde ven, a pak vyběhla za ní a uháněla si najít nějaký příhodný plácek trávy.

Valerie za sebou začala zavírat, ale ve dveřích něco zavazelo. Když se ohlédla, spatřila Anderse, jak se ji pokouší doprovodit.

15. KAPITOLA

“Budu ti dělat společnost,” odtušil Anders, když vlastním tělem zabránil Valerii, aby ho přivřela do dveří.

“Díky,” zašeptala a obrátila se. Došla na kraj verandy, odkud mohla dohlížet na Roxy.

Zavřel a vydal se za ní. Také se zadíval do zahrady, ale nesledoval Roxy. Obhlížel les za domem a stromy, které se táhly po obou bocích. Do pekla, zaklel v duchu. Až nyní si pořádně uvědomil, že dokonce i podél přední strany domu byl háj vzrostlých stromů hluboký deset nebo možná i dvacet stop. Celé tohle místo bylo obklopené stromovím, které by bylo skvělou skrýší pro každého, kdo by se chtěl nepozorovaně přikrást k obydlí. Na co k čertu Lucian myslel, když si kupoval barák uprostřed zapráskaných stromů?

“Tohle nejspíš znamená, že náš psanec má zálusk na sebevraždu,” poznamenala najednou Valerie.

Anders se zamračil. “Jo, už to tak vypadá.”

“A proto je víc nebo naopak méně nebezpečný?” zeptala se nešťastně.

“Víc,” přiznal, ačkoli se mu do toho moc nechtělo.

Přikývla, jako by čekala, že přesně toto řekne. Pak se otočila čelem k němu. Založila si ruce na hrudi a potichu se otázala: “Jak moc nebezpečná je tvá práce, Andersi? Tím mám na mysli… vím, že polda je pro smrtelníka nebezpečná profese, ale ve srovnání s ním, o kolik je na tom hůř nesmrtelný policista?”

“Občas to může být nebezpečné, ale jsme velmi opatrní,” odpověděl. Doufal, že ji tím uklidní, ale moc uklidněně nevypadala, a tak dodal: “Když se to vezme kolem a kolem, patrně je to pro nás bezpečnější než pro smrtelné strážníky. Minimálně je těžší nás zabít.”

Neušlo mu, že ani po tomto dovětku nevypadala klidně. Právě naopak, vypadala přímo naštvaně.

“Fakt?” odsekla jedovatě. “Hodláš mi lhát po tom, co ses mi dušoval, že to dělat nebudeš?”

“Já nelžu,” urazil se.

“Ne?” zapochybovala nahlas. “To je legrační, protože si velice dobře vzpomínám, jak Justin onehdy prohlásil něco na způsob, že padáte jako mouchy. A není to ani deset minut, co mi Leigh řekla, že Beth a Paolo přijeli doplnit stav, protože váš počet jde rapidně ke dnu.”

“Aha.” Rozesmál se a chytil ji za paže. Klouzal po nich dlaněmi nahoru a dolů a při tom chlácholivě vysvětloval: “Špatně jsi to pochopila, Valerie. Drina, Beth a Paolo jsou tady, protože velká spousta mých kolegů našla svou životní družku či druha.”

“Cože?” vyjekla nevěřícně. “Pročpak by se museli nahrazovat lidé, kteří našli životního partnera?” Zamračila se. “Snad nejste jako kudlanky nábožné? Spářit se a umřít? To je vaše krédo?”

Byl to tak směšný nápad, že Anders bez nadsázky zařval smíchy, ale pod jejím zakaboněným kukučem mu rychle došel humor. Zvážněl a ujistil ji: “Ne, jistě že ne. Nic takového.”

“Ne? Tak o co jde?” zeptala se, a znělo to trošku útočně.

Andersovi připadal její přístup celkem sexy. Nicméně nezapomínejme, že v této fázi vztahu by se mohla Valerie vysmrkat, a i to by mu patrně připadalo sexy. Ušklíbnul se sám sobě a rozhodl se pro názornou ukázku. Bez dlouhých řečí si ji přitáhl do náručí a políbil.

Nebyl to pravda nejlepší nápad, připustil o něco později. Nevěděl jistě, kolik minut uběhlo do chvíle, kdy Lucianův hlas prořízl mlhu vášně, která mu zahalila mozek. Vzpamatovalo ho to natolik, že si uvědomil, co dělal. A co dělal? Mermomocnil Valerii opřenou o zábradlí verandy, což v praxi znamenalo, že se jí pokoušel jazykem vyšetřit krční mandle, ohmatávat a hníst ňadra a zadeček, a ještě si rozepnout džíny. A to všechno současně.

Se zasténáním ze sebe odmotal Valeriiny ruce a udělal krok vzad. Zastavil se, aby se několikrát zhluboka nadechl ve snaze dát svému mozku šanci trochu se vzchopit, načež se otočil k Lucianovi. Jakmile mu stanul tváří v tvář, jednoduše se otázal: “Cos to říkal?”

“Říkal jsem, že bych ocenil, kdyby se mé gravidní choti při pohledu z francouzského okna nenaskytl výhled na tvůj holý zadek, pokud by ti to nevadilo,” odvětil lakonicky Lucian.

Anders sklopil zrak a s úlevou konstatoval, že – jak si ostatně myslel – se mu dosud nepodařilo ani rozepnout kalhoty, natožpak spustit trenýrky. Pevně odhodlán uchovat si torzo důstojnosti narovnal ramena a pronesl: “Ujišťuji tě, že dříve, než by věci dospěly tak daleko, by zasáhla má sebekontrola.”

“Jo, jasně,” odfrkl si Lucian. “Ještě minutu a měl bys holou panímandu a oprašoval Valerii přímo tady na zábradlí.” Načež udělal obličej a dodal: “Rada do budoucna, mládeži, vřele vám to nedoporučuji. Před několika měsíci si na tomto zábradlí zadřela Leigh parádní třísky. Na tyhle vylomeniny je moc drsné.”

Jen co to Anders uslyšel, podíval se přes rameno na Valerii. Kraťasy, které měla na sobě, nebyly zrovna moc dlouhé, a tak nepochyboval, že se nohama opírala o dřevo, když ji… když na ni dorážel. “Jsi v pořádku?”

Zrůžověla a přikývla. “Myslím, že jo.”

“Potom to zkontroluji.” Myslel to dobře, mělo ji to uklidnit, ale Valeriin jemně růžový ruměnec v mžiku potemněl a nabral odstín plně vyzrálého rajského jablíčka. Rozpaky skoro bez sebe vytřeštila oči na Luciana.

“A to je přesně ten důvod, proč momentálně potřebujeme výpomoc,” sdělil jí suše. Očividně z jejich myšlenek vyčetl dost na to, aby poznal, co se jí to pokoušel Anders demonstrovat. Nicméně pro jistotu celou věc ještě ozřejmil dodatkem: “Většinu svých nejlepších vykonavatelů jsem ztratil vinou mozkové nedostatečnosti životních druhů… řečeno po lopatě, častěji, než je zdrávo, jsou zabednění jako mrouskající se kočky. Dokonce i já sám tím tu a tam trpívám. Budeme potřebovat výpomoc zhruba tak na rok, dokud nepomine to nejhorší.”

“Aha,” vydechla Valerie.

Zjevně spokojen, že porozuměla, obrátil se Lucian na Anderse.

“Christian a jeho bratranci z kapely budou všichni pomáhat. Den, dva, možná i déle. Souhlasili, že se s námi sejdou v domě vykonavatelů.”

“Proč v domě vykonavatelů?” zajímal se Anders. “Proč prostě nepřijedou sem?”

“Musíme prodiskutovat plán akcí na ulovení toho grázla, a to rychle. Chci ty ženské dostat zpátky do bezpečí. Už jsem volal Gregovi, aby naklusal a přispěl svým ostrovtipem, a chci mít u toho také Mortimera a Justina, ale ti nemohou nechat dům bez posádky. Někdo tam musí být a zajistit, aby šlo všechno hladce. Takže se s námi sejdou hoši tam.”

“Ale co ženy?” zamračil se Anders. “Nenechám Valerii—”

“Pojedou s námi,” skočil mu do řeči Lucian, nato se otočil a zamířil zpátky do domu s dovětkem: “Leigh chce vzít s sebou nějaké jídlo, aby tam pro všechny uvařila. Teď to dává dohromady a hned pak vyrážíme. Máte deset minut. Maximálně.”

Anders se obrátil k Valerii právě ve chvíli, kdy se zeptala: “Kdo je Greg?”

“Cože?” Chvilku mu trvalo, než se v duchu vrátil o pár vět nazpátek, ale pak vysvětlil: “Greg Hewitt. Oženil se s Lucianovou neteří Lissiannou. Je to psycholog. Už dříve nám jednou nebo dvakrát vypomohl, když případ vybočil z normálu.”

“Jako tento?”

“Ano. Jako tento,” přisvědčil ponuře. Jednání toho lumpa vážně nedávalo vůbec žádný smysl. Původně si byl jistý, že je to prostě nějaký postarší nesmrtelný, který se odmítl vzdát krmení z paznehtu. Existovalo hodně letitých, kteří pořád ještě nepovažovali smrtelníky za nic víc než za chodící krevní konzervy určené k libovolnému použití a využití. Jenomže většina z nich zůstala jednoduše v Evropě, kde bylo krmení z paznehtu nadále tolerováno. Ovšem krmení ze zdroje do sucha, čili vykrvení k smrti, nebylo tolerováno nikde, takže by byl psancem i tam.

Přesto se dosud domníval, že tento konkrétní nesmrtelný si ani tak nebrousil zuby na sebevraždu, jako že to byl spíš sobec bez kouska svědomí. Ale zůstat a dokonce znovu unést předchozí oběti, když přece musel vědět, že jsou hlídané… to už sebevraždou zavánělo, to zase ano.

“Raději odvedu Roxy do svého pokoje,” odtušila potichu Valerie. “Může tam zůstat, zatímco budeme pryč.”

Valeriina poznámka vytrhla Anderse ze zamyšlení. Pohlédl dolů, jelikož zmíněná psí dáma právě přiťapala a zastavila se mezi nimi. Sehnul se, aby ji pohladil a řekl: “Ještě to proberu s Lucianem, ale jsem si jistý, že ji klidně můžeš vzít s sebou, jestli chceš. Mortimer vlastně uvažuje o tom, že pořídí do domu vykonavatelů nějaké hlídací psy, aby pomohli se zajišťováním bezpečnosti a uvolnili tak ruce části mužstva, takže vím, že mu tam nebude vadit.”

“Nemám pro ni přepravku.”

“Je to bezvadně vychovaná holka. Měla by být v pohodě i bez přepravky. Z Cambridge sem přijela na podlaze před předním sedadlem bez jediného zádrhelu.”

“Já vím, ale jen tak se tam s ní objevit, to raději ne,” zamračila se Valerie. “A když nebudeme pryč nějak moc dlouho, měla by tu být v pohodě.”

Zaváhal, ale pak pokrčil rameny a přikývl. “Nemělo by nám to zabrat moc času. Nejvýš pár hodin,” odhadl a naposledy pohladil Roxy. Potom vzal Valerii pod paží a manévroval ji ke dveřím se slovy: “Tak to abychom vyrazili.”

“Ano, jak to tak vypadá, Leigh je skoro hotová,” podotkla Valerie zvláštním tónem. Proto se, když natáhl ruku, aby otevřel dveře, zadíval dovnitř. Nepřeháněla. Skutečně se zdálo, že je Leigh skoro hotová. Aspoň v to upřímně doufal. Náhodný pozorovatel by řekl, že znovu zabalila všechno, co právě nakoupili a vybalili.

Kolik lidí míní probůh nakrmit?

“Brickerův mezisoučet zní devatenáct,” oznámil Justin, vcházeje do kuchyně domu vykonavatelů. “Čtyřiadvacet, hodláš-li nasytit také hladové u brány a na stráži.”

“Díky,” řekla Valerie a koukala na Justina Brickera, jak otevřel lednici, ale když si z ní vzal sáček krve a ležérně si ho nabodl na zuby, zůstala na něj zírat v němém úžasu.

“Takže dvacet čtyři,” přikývla Leigh, odložila vařečku, kterou míchala chilli ve velkém kastrolu, mírně se sklonila a otevřela dvířka trouby, aby zkontrolovala lasagne. “Valerie, jak je na tom česnekový chleba? Bude už zralý do trouby? Valerie?”

Valerie zamrkala, pokusila se od Justina odtrhnout oči, ale prostě nemohla. Dokonce si ani nebyla jistá, na co se jí to Leigh ptala, a tak jenom vykoktala: “C-cože?”

“Valerie, já— Ježíši, Justine, co to děláš?” zaječela Leigh. Zjevně si všimla, kdo si uzurpoval Valeriinu pozornost.

“Co je?” lekl se, strhl si pytlík ze zubů a rozběhl se s ním ke dřezu, protože se propíchnutý sáček proměnil v krvavý gejzír. Mrskl ho do dřezu, podíval se z Leigh na Valerii a začal trhat z role papírové ručníky. “Co hergot blbneš? Já myslel, že o nás ví?”

“Ano, ví. Ale dozvěděla se to teprve dneska. Nikdy nás neviděla při krmení a tak vůbec,” odsekla Leigh podrážděně.

“Aha. Tak to pardon,” zabručel. Spěšně si utřel náprsenku a pak se zaměřil na podlahu. Od lednice ke dřezu vedla po bílých dlaždičkách rudá cestička.

“Valerie?” oslovila ji něžně Leigh a šla za ní. “Jsi v pořádku?”

Konečně odtrhla oči od rychle mizejících krvavých stop a mírně přikývla. “Ano. Jistě. Já jen…”

“Jenom mě trochu poplašil pohled na to, jak si Justin nabodl na zuby sáček s krví,” dokončila místo ní větu Leigh, pak vzdychla a poplácala ji po ruce. “Člověku chvíli trvá, než si na to zvykne, já vím. Česnekový chleba máš nachystaný, jak vidím. Deset minut před jídlem ho šupnu do trouby, ale možná by ses mohla pustit ještě do salátu?”

“Jasně,” vydechla Valerie a přešla k ledničce, aby si vzala potřebné suroviny. Ale když ji otevřela, přistihla se, že jako uhranutá zírá na úhledně vyrovnané sáčky krve na spodní polici, těsně nad přihrádkou s ovocem a zeleninou. A přestože se sklonila pro salát, když se narovnala, držela v ruce krevní konzervu.

Otočila se ve stejnou chvíli, kdy se vedle ní napřímil Justin, který právě dokončil úklid svinčíku, co ne zcela vlastní vinou natropil.

Přesunul pohled z Valeriiny tváře k sáčku a zpět. “Co to děláš?”

“Udělej to znovu,” požádala, čímž překvapila dokonce i sama sebe.

“A co máš konkrétně na mysli?” otázal se sarkasticky. “Krmení nebo ten brajgl, až na mě Leigh zase zařve?”

Těmi slovy jí připomněl Leigh. Mrkla na ni a zjistila, že ji pozoruje s obavami v očích. Znovu se obrátila na Justina a podala mu sáček. “Dej si to zase do pusy.”

Chvíli váhal, tázavě pohlédl na Leigh, ale když přikývla, sáček přijal. Ostražité oči upřel na Valerii, otevřel pusu, pomalu vysunul tesáky a pak si na ně plný sáček jednoduše napíchnul.

Valerie to okamžik fascinovaně sledovala, načež se přemístila vedle Brickera a pokoušela se poznat, co se děje. “Polykáš tu krev nebo je—”

Opatrně ohrnul rty a odhalil zuby. Uviděla, že se mu v puse neshromažďuje žádná tekutina. Tesáky byly ponořené do sáčku a zdálo se, že z něho tekutý obsah samy vysávají, jako by v sobě měly pumpičky na krev.

“Zajímavé,” vydechla a popošla blíž.

“Není to obvyklý psanec,” podotknul Anders. Při řeči očima zalétl ke dveřím a uvažoval, co asi dělá Valerie. Odešla spolu s Leigh, Lissiannou a Dani, aby pomohla uvařit, zatímco Jo, Carolyn a muži se sesedli v obývacím pokoji, aby tříbili mozky. Museli vymyslet plán, jak dopadnout psance. Bohužel se nemohli na žádném shodnout, protože neměli ponětí, s jakým druhem psance mají tu čest.

“Můžeš mít pravdu,” pronesl Greg. “Nezdá se, že by toužil po smrti. Lépe řečeno, nezdálo se,” dodal zamyšleně. “Zpočátku byl opatrný a dával si pozor, aby ho nechytili. Kdyby se Valerii nepodařilo knokautovat Igora a zavolat na linku 911, možná by se do centra vaší pozornosti nedostal nikdy.”

A já bych ji nikdy nepotkal. Umřela by sama ve tmě, ve studené, špinavé kleci, pomyslel si Anders a stiskl rty.

“Knokautovat?” ozval se Christian. “Takže si nemyslíte, že Igora zabila, když ho probodla?”

“Vzápětí se ale vrátil jeho šéf, pravděpodobně kolík vytáhl, a když je kolík odstraněn dost rychle, nesmrtelný přežije. Podle nás je naživu,” přitakal Anders. Christianovi, jeho životní družce Carolyn a kolegům z kapely to museli vysvětlit celé pěkně od začátku až do konce. Těžko je mohli poslat do akce, když neznali situaci, nevěděli, o co jde a proti čemu stojí.

“Jasně,” zamračil se Christian. “Takže se ve skutečnosti musíme dívat po dvou psancích.”

“Máme podobenku toho, kterému říkaly Igor,” oznámil Lucian, zatímco Mortimer promptně rozdával kopie kresleného identikitu Igorovy tváře.

“A ten druhý chlap?” zeptal se Christian.

“Žádná ho neviděla, aniž by nebyla pod vlivem drog,” odvětil Anders.

“Myslela jsem, že tu noc, kdy je odvedl nahoru, nedostaly jídlo, takže ani drogu?” zamračila se Carolyn. “V době, kdy se s ním setkaly, přece už musela přestat účinkovat?”

“Nedostaly a droga by měla vyprchat,” přisvědčil Lucian. “Ale domníváme se, že Igor jim podával nějaký opiát během koupání nebo těsně po něm.”

“Jiný než to, co dával do jídla,” objasnil Greg. “Po tomto nebyly poslušné, ale narušil jim vnímání. Valerie i všechny ostatní si totiž vzpomínají na to, jak se s ním v ložnici praly, a jak ho to bavilo. Ale vzpomínky na okolí, stejně jako na to, jak vypadal, měly pokaždé příliš zkreslené, než aby to byl následek slábnoucího účinku drog v jídle naservírovaném předešlou noc.”

“Žádná z nich se nezmínila, že by dostala drogu, když byla v noci venku z klece,” odtušil Anders a zamračil se. Nebyl si jist, koho myslel Lucian tím “my”. Tohoto rozhovoru se nezúčastnil.

“Igor je mohl mentálně ovládat, aby jim ochromil paměť,” pokrčil rameny Lucian. “Nezdál se stejně sadistický jako jeho šéf.”

“No, jestli nemáme tušení, jak ten boss vypadá, pak tedy jeho vizáž není důvodem, proč riskuje a znovu unáší tytéž ženy,” zamyslel se nahlas Greg, a pak se zeptal: “A žádné obchody, kde by prodali větší množství klecí, jste tedy nenašli?”

Anders zavrtěl hlavou. “Ne, dokonce jsme nenašli ani jeden obchod, kde by někdo koupil najednou víc než jednu velkou klec.”

“Kdyby šlo o sebevražedného nesmrtelného, který se podvědomě těší, až bude dopaden, trousil by za sebou drobky chleba. Ale on nenechal vůbec žádnou stopu,” zamračil se Greg. “Vážně si nemyslím, že chce umřít.”

“Tak proč potom riskoval únos svých předchozích obětí?” zeptal se frustrovaně Anders. “Musel vědět, že je budeme sledovat, abychom měli jistotu, že se při jejich návratu do života nevyskytly problémy, a stačilo se podívat na ulici, aby uviděl naše SUV. Nesmrtelní dobře vědí, že těmi jezdí vykonavatelé.”

“Ty první dvě moc riskantní nebyly,” poznamenal Mortimer. “Nikdo nečekal, že je unese. Nedívali jsme se po něm.”

“Zato Billie znamenala riziko,” upozornil Anders a sevřel rty do tenké čárky. Těsně předtím, než přijeli, měl Mortimer nepříjemný telefonát. Billie byla unesena rovnou z práce. Momentálně čekali na svého muže, až se dostaví do domu na kobereček, aby podal vysvětlení, ale podle všeho zašla do sekce “Vstup pouze pro zaměstnance” a už odtud nevyšla. Proč nešel vykonavatel za ní dovnitř, Anders nevěděl. Lucian nařídil mít oči na stopkách. Tím nemyslel, že ji má spustit z dohledu kvůli převlékání. Diskrétnost musela ustoupit bezpečí, nebo spíš měla ustoupit.

“Ano, Billie měla znamenat větší riziko,” potvrdil Lucian ledovým hlasem.

Mládenci, který měl Billie na starosti, Anders věru nezáviděl. Ten chlap byl zcela vážně v průseru.

“Tak proč riskovat?” zeptala se Carolyn.

“Nevím,” přiznal Greg unaveně. “Ledaže by se bál, že v tom domě možná spatřily něco, co by ho mohlo prozradit.”

Mortimer zavrtěl hlavou. “Každou jsme prověřili. Všechny jejich vzpomínky byly zkreslené. Jeho tvář v jejich paměti vypadala, jako by se na ni dívaly před dno staré skleněné sodovkové lahve nebo ji viděly v křivém zrcadle. V jejich vzpomínkách není absolutně nic k užitku.”

“Třeba mu nedělá starost obličej,” podotknul Greg. “Na nočním stolku mohla ležet obálka s jeho jménem, nebo mu při některé té postelové rvačce mohla vypadnout peněženka a otevřít se tak, že bylo vidět řidičák. Mohlo k tomu dojít i při samotném únosu. Nebo při něm mohly zahlédnout odraz jeho tváře v okenním skle nebo tak něco. Může to být naprosto cokoli.”

Anders zaklel. A nebyl sám, Lucian s Mortimerem mu dělali ozvěnu, poněvadž si uvědomili, že jim mohlo uniknout něco důležitého.

“Valerie je v kuchyni, že ano?” zeptal se Greg.

Anders přikývl a zamířil ke dveřím. “Ano, zajdu pro ni a—”

“Ne, nechoď,” zarazil ho Greg. Na místě se zastavil. “Půjdeme za ní. Bude to přirozenější. Bude uvolněná a spíš si na něco vzpomene, než kdybychom si ji předvolali sem. Mohla by se tu cítit jako u výslechu.”

“Sotva ji vyzveš, aby se vrátila do svých vzpomínek, pozná, co máš za lubem, a stejně bude našponovaná,” namítla rozumně Jo.

“To sice ano,” přisvědčil Greg, “ale nejprve jí chci položit ještě pár otázek z jiného soudku. Zkusíme zjistit, co měly všechny ty ženské společného. Jak přesně na každou z nich narazil. Mohlo by nám to o něm prozradit něco, co by nás zavedlo tam, kam se teď chystá.”

Anders přikývl. “Pojďme na to.”

Jakmile se otočil, celý pokoj se dal do pohybu. Jenom nad tím kroutil hlavou. Všichni se do kuchyně nevejdou ani omylem. Kromě něho tam byl Christian, jeho životní družka Carolyn a čtyři kolegové z kapely. K tomu Greg, Lucian, Mortimer, Nicholas, Jo a Decker. Plus Lissianna, Dani a Sam, které se nabídly, že pomohou Leigh a Valerii s vařením. Takový dav se do kuchyně za žádnou cenu nevměstná a tečka.

16. KAPITOLA

Dobrá, možná se do té kuchyně nakonec přece jenom všichni vejdeme, připustil v duchu Anders, když vkročil do obrovské, jasně osvětlené místnosti. Ve skutečnosti byla mnohem větší než v jeho vzpomínkách, ale je pravda, že sem nechodíval často.

Když se kousek za prahem zastavil, tyhle jeho starosti vzaly rázem za své. Mohl za to pohled na Valerii. Stála u ledničky a s grifem koňského handlíře si prohlížela Justina jako koníka na prodej. Mladý vykonavatel tam stál, ani se nehnul, rychle splaskávající krevní sáček v puse a oči na vrch hlavy, neboť mu veterinářka bez ostychu nadzvedala horní ret a zkoumavě šťouchala do zubů.

“Těmi zuby musí vést přímá cesta do krevního řečiště,” říkala právě zamyšleně. “Ale nechápu jak. Jak můžou nasávat krev bez něčeho na způsob čerpacího systému nebo tak něco… ledaže by vlastní nasávání krve prováděli ti nanoboti. Hmmm.”

Krevní sáček se vyprázdnil a Justin si ho s viditelnou úlevou okamžitě stáhl a zabručel: “No, to ti nepovím. Fakt nevím, jak to funguje. Já si jen užívám výhod.”

“Můžu se ti znovu podívat na tesáky?” požádala Valerie.

“Ehm…” zachroptěl, vtom spatřil Anderse a ulehčeně se usmál. “Andersi, borče. Ukaž své ženě tesáky.”

“Ty se stydíš, Brickere? Ty?” otázal se Anders suše. Když se Valerie ohlédla a usmála se na něj, opět vykročil.

Justin nezklamal: “Nééé. Jenom tě nechci ztrapnit, nemusí vidět, o kolik jsou moje tesáky větší než ty tvoje.”

“Já už vlastně Andersovy tesáky viděla, dnes odpoledne u něho doma, a má je větší než ty,” kontrovala Valerie, a když Anders došel až k ní, pohlédla na něj a nevinným hláskem se otázala: “O co jde? Platí snad: velké tesáky, velká chodidla, velký—?”

Pohotově utnul otázku polibkem, kterým Valerii něžně zacpal nevymáchanou pusinku. Bože, jak tu ženu miloval. Justin se ho pokusil ztrapnit a ona mu to elegantně vrátila i s úroky, takříkajíc levou zadní—

Když Andersův mozek zachytil a ulpěl na jedné, konkrétně první větě, která mu probleskla hlavou, myšlenka se rozplynula do ztracena. Bože, on tuto ženu miluje? Přerušil polibek, zvedl hlavu a zahleděl se do její milé tváře. Byla jako sluneční paprsek. Zlaté vlasy, porcelánová pleť, jasně zelené oči, svůdně červené rty. Připadala mu krásná jako slunce, a to on odjakživa považoval za nejkrásnější věc na světě. Možná proto, že si ho nikdy nemohl skutečně užít a směl ho jen tu a tam letmo zahlédnout nebo si vychutnávat slunce z druhé ruky, ve vzpomínkách smrtelníků, ze kterých se krmil. Teprve posledních zhruba deset let se z něho směl radovat pořádně, za pomoci oken s ochrannou vrstvou blokující ultrafialové záření.

V jeho očích se Valerie se sluncem utkala. A zvítězila. Kdyby dostal na vybranou buďto s ní být každý den, ale už nikdy nevidět slunce, nebo ji už nikdy nespatřit a slunce mít po libosti, Valerie by vyhrála na celé čáře, přiznal si v duchu.

Vždycky chápal, že když nanoboti vyberou nesmrtelnému životní družku, je to pak ta pravá. Jenom si neuvědomoval, jak pravá může ta pravá být. Když byl s Valerií, měl v duši klid a pohodu. Těšily ho její úsměvy, smích, brebentění, smysl pro humor… prostě všechno. Líbilo se mu jednoduše být s ní, dokonce, i když nemluvili. A rozhodně si užíval jejich vášeň.

“Andersi?” Gregův hluboký hlas přerušil jeho meditaci.

Narovnal se, otočil se a celou jednu minutu na Grega popleteně zíral, než konečně přikývl. “Valerie, tohle je Greg Hewitt. On je—”

“Lissiannin manžel,” usmála se Valerie a podala Gregovi ruku. “Ráda tě poznávám. Lissianna je kouzelná.”

“Také tě rád poznávám,” oplatil jí úsměv Greg, načež zvedl jedno obočí a rozhlédl se. “Když už je řeč o mé ženě, kdepak vlastně je?”

“Venku,” odpověděla Valerie. “Byla tady a pomáhala, ale Lucianě přelítlo něco přes nos, tak ji vzala ven, aby nechala malou trochu proběhnout po dvorku. Sama se prý zatím podívá za Sam a za Dani, jak si vedou při rožnění, a jestli něco nepotřebují.

“Sam s Dani obsluhují gril?” zamračil se Decker. “Proč na to nezavolaly někoho z nás?”

“Protože máte moc práce,” pokrčila rameny Valerie. “Kromě toho to nebylo potřeba. Jak řekla Sam, je doktorka práv a Dani je doktorka medicíny. Dvě diplomované doktorky by měly být schopné grilovat a nevyhodit při tom barák do luftu.

“Kriste,” hlesl Mortimer a s Deckerem v patách vyrazili z kuchyně.

Anders měl ruku stále ovinutou kolem Valerie, tak toho teď využil a trochu ji stiskl. Zahlédl totiž v jejích očích podezřele nezbedný třpyt, který oběma manželům jaksi unikl.

“Máte krásnou dceru,” řekla teď Gregovi. “S těmi zlatými kudrlinkami, naducanými růžovými tvářičkami, a hlavně s těmi nádhernými obrovskými stříbromodrými kukadly je to úplný malý cherubínek, chybí jí už jenom křidélka. Když už na to přišla řeč,” dodala a otočila se k Andersovi. “Všichni máte tak trochu kovové oči. Stříbromodré, stříbrozelené nebo černozlaté jako jsou ty tvoje. To je také práce nanobotů?”

“Ano,” odpověděl Anders.

Dříve než se mohla zeptat, pročpak jim nanoboti oči takto upravili – tušil, že už měla tu otázku na jazyku – vložil se do toho Greg a pohotově položil jednu z těch svých: “Slyšel jsem, že jsi zvěrolékařka a chceš si tady na veterinární fakultě Guelphské univerzity doplnit vzdělání?”

Valerie přikývla. “A já o tobě zase slyšela, že jsi psycholog. To musí být zajímavá práce.”

“Občas,” přisvědčil ironicky a hned pokračoval: “Jedna z žen unesených tvým únoscem prý na univerzitě pracovala. Billie, jestli se nepletu?”

“Ano, je—” Najednou klesla hlasem uprostřed věty a zamračila se, až jí obočí sjela k sobě. “Počkat. Řekl jsi pracovala?”

“Pardon, moje chyba. Myslel jsem pracuje. Pracuje tam.” Greg se opravil bleskurychle, ale už bylo pozdě.

Valerie na něj dlouhou minutu mlčky zírala a pak se obrátila na Anderse. “Je Billie v pořádku?”

Anders na sobě cítil tíhu očí všech, kteří se nacházeli v místnosti. Věděl, že chtějí, aby zalhal a řekl, že je Billie v pohodě, a oni mohli dál vyslýchat Valerii, ale to prostě nemohl udělat. Valerii lhát nebude. Ale dříve, než jí stačil povědět, že byla Billie unesena, promluvil Lucian a upoutal tím Valeriinu pozornost.

“Pořád pracuje v univerzitní kavárně a bude v pohodě.”

Anders se právě začínal uvolňovat, když vtom se Valerie otočila nazpět k němu a zeptala se: “Je Billie v pohodě právě v této chvíli?”

S trpkým úšklebkem zavrtěl hlavou. “Těsně předtím, než jsme sem dorazili, byla unesena přímo z práce.” Vytřeštila oči hrůzou a otevřela pusu, aby něco řekla, ale předběhl ji: “Zatím ještě neznáme detaily, Valerie. Jakmile se něco dozvím, dozvíš se to i ty. Do té doby má pro tebe Greg nějaké otázky. Odpovědi nám mohou usnadnit pomoc Billie.”

Okamžik mlčela, potom lehce kývla hlavou a obrátila se na Grega: “Spusť.”

Ten sjel pohledem z Anderse k Valerii a spustil: “Ty a Billie máte jistý vztah ke Guelphské univerzitě. Měly ho i ostatní? Mohla být fakulta nebo univerzita místem, kde vás všechny našel?”

Valerie tu možnost zvážila, ale pak zavrtěla hlavou. “To si nemyslím. Laura byla realitní agent a Cindy učitelka. Kathy byla nezaměstnaná. Jediná Billie se zmínila o nějaké spojitosti s univerzitou nebo fakultou.”

Greg vypadal zklamaně, ale pokračoval: “Dobře, potkala jsi Cindy u veterináře. Třeba je únosce nějak spojený s klinikou, a tak se k vám všem dostal.”

Okamžitě zavrtěla hlavou. “Ten den, kdy jsem na klinice uviděla Cindy, jsem tam byla úplně poprvé. A k veterináři jsem šla jenom proto, že jsem pro Roxy potřebovala tabletky odpuzující blechy. Nechtěla jsem mrhat Andersovým časem a jezdit pro ně až do Cambridge. Čirou náhodou to byla nejbližší klinika. Nikdy předtím jsem s ní neměla nic společného.”

Chvíli mlčel, ale nakonec si vzdychl a požádal: “Povídej nám o tom domě.”

Nejistě koukla z něho na Anderse. “Mám vám vyprávět o tom domě?”

“Všechno na co si vzpomeneš,” přitakal Greg. “Vyrozuměl jsem, žes většinu času strávila potmě v kleci ve sklepě?”

Valerie přikývla a posunula se blíž k Andersovi. Vytušil, že podvědomě hledala útěchu, a objal ji pevněji. Dlaní volné ruky jí konejšivě jezdil nahoru a dolů po paži.

“Ale dvakrát tě odvedli nahoru,” pokračoval Greg. “Chtěl bych, abys teď zavřela oči, v duchu se tam vrátila a vylíčila nám všechno, co vidíš. Budeš tak hodná?”

Trochu váhala, zjevně se jí do toho ani dost málo nechtělo, ale pak se zašklebila, přikývla a zavřela oči.

“Dobře,” odtušil Greg. “Vrátili jsme se tedy do té poslední noci, kdy jsi byla v kleci. Igor tě pustil ven a teď tě vede nahoru. První místnost nad schody je co?”

“Kuchyně,” řekla tiše.

“Můžeš popsat všechno, co v té kuchyni vidíš?”

Moment zůstala zticha, ale zblízka mohl Anders vidět, že jí cukají oční víčka, jako kdyby se rozhlížela kolem sebe. Tušil, že se v duchu znovu ocitla ve staré kuchyni a teď si ji prohlíží.

“Hledala jsem nějakou zbraň,” řekla najednou. “Měla jsem skloněnou hlavu a kryla se vlasy. Na podlaze byly černé a bílé dlaždice položené do šachovnice, starý hliníkový kuchyňský stůl s takovou tou profilovanou deskou s dolíčky, cirka ‘fakt starý‘. Skříňky obyčejné, hranaté, světle modré, jaké se používaly před padesáti lety, a na kuchyňské lince nebylo vůbec nic. Jako by to byl prázdný, neobydlený dům, který si přivlastnili nebo tak něco.”

Anders jí nepřestával mnout ruce. Nebyl to neobydlený dům. Igor a jeho šéf museli místnosti, které nepoužívali, vyprázdnit. Ale Valerii nikdo neřekl, že starý pár, který usedlost vlastnil, byl zabit a ponechán v komoře za místností s klecemi napospas rozkladu. Proč zbytečně zhoršovat její noční můry?

“Na lince nestálo vůbec nic?” ujišťoval se Greg a mračil se. “A co na lednici? Nebyly tam nějaké magnety s poznámkami nebo pošta nebo—”

“Ne. Nebylo tam nic,” potvrdila Valerie.

“Dobře,” kývnul. “Vycházíš z kuchyně. Co vidíš?”

“Chodbu prázdnou jako ta kuchyně, a pak jsme zamířili po schodech nahoru.”

“Cestou ke schodům jste museli míjet pokoje. Viděla jsi v nich něco?”

“Poblíž prahu nic nebylo a dál jsem neviděla,” řekla a připomněla mu: “Měla jsem skloněnou hlavu.”

“Dobře, takže stoupáš po schodech. Co vidíš nahoře?”

“Když jsme vyšli schody, zvedla jsem hlavu, a ocitli jsme se na další chodbě. Byl tam modrý koberec s dlouhým vlasem— Bože, nesnáším chlupaté koberce,” zamumlala znechuceně. “Jsou nevkusné a žmolkovatí.”

Greg se pousmál. “Nic víc?”

“Na stěnách kazetové obklady, na zdi laciný, falešný renesanční portrét. Igor mě nasměroval doleva a—”

“Renesanční portrét?” skočil jí do řeči.

Udiveně otevřela oči. “Jo. Ale byla to nějaká mizerná imitace, škaredá a zašpiněná.”

Zamyšleně přimhouřil oči. “Marguerite má portréty sebe a svých dětí z dávných časů. Pečuje o ně, když malby začaly tmavnout a praskat, nechávala je pravidelně čistit a restaurovat, ale pokud to ten tvůj psanec nedělal, jeho obraz by klidně mohl vyhlížet zašle a lacině.”

“Zvedla obočí. “Ty si myslíš, že by na tom portrétu mohl být on?”

Místo odpovědi tázavě pohlédl na Luciana: “Pořizovala si většina nesmrtelných svoje podobizny?”

“Někteří,” přitakal. “Tehdy ještě neexistovaly žádné fotoaparáty a namalování portrétu byl jediný způsob, jak zachytit vzpomínky. Ale stejně dobře by se mohlo jednat o levnou napodobeninu, jak si myslela Valerie. Mohli si ji tam pověsit původní majitelé.”

“Z kuchyně všechno, co patřilo těm nešťastníkům, odnesli. Proč si myslíš, že ve zbytku domu něco ponechali?” otázal se Greg.

Lucian povytáhl obočí. “Dobrý postřeh. Myslím, že by to mohl být on. Tím by se vysvětlovalo, proč chce ženy zpátky. Mohly by být schopné popsat jeho portrét.”

“Ale žádná se o něm slovem nezmínila, nemám pravdu?” vmísil se do debaty Anders. Až do této chvíle mu o obraze nikdo nepověděl.

“Ne,” potvrdil Lucian.

“Ale ty ostatní byly pod vlivem drog, pravděpodobně měly nejisté nohy, a proto se koukaly, kam šlapou. Valerie měla čistou hlavu a rozhlížela se po zbrani, která by jí usnadnila útěk,” zdůraznil Greg. “Přesto nemohl mít jistotu, že se některá z nich nepodívala nahoru. Alespoň dokud jim neprohledá vzpomínky. A na to je potřeboval znovu zajmout.”

Anders se zamračil. Tohle pro ty ubožačky nevěstilo nic dobrého. Jestli je unesl jenom proto, aby jim prohledal vzpomínky a ujistil se, že o tom portrétu nikomu nic neřekly, pak neměl žádný důvod nechávat je naživu. Se slušnou pravděpodobností měl v plánu všechny je polapit, zabít a poté se přesunout na nové, bezpečnější pastviny.

“Pravda,” řekl Greg.

Zvedl hlavu a uviděl, že psycholog mluví na něj. Čte mi myšlenky, uvědomil si podrážděně.

“Ale všechno zlé je k něčemu dobré,” pokračoval Greg. “Když mu ten portrét dělá takové starosti, znamená to, že by ho na něm mohl někdo poznat.”

“Možná, ale Igora zatím nikdo nepoznal,” upozornil Anders.

Greg pokrčil rameny. “Může to být bažant. Nový proměněnec, kterého si psanec opatřil, aby se mu staral o ženy a dělal nepříjemnou a těžkou práci, do které se jemu samotnému nechtělo.” Odmlčel se, aby nechal svá slova patřičně vyznít, a pak dodal: “Ale on sám by mohl být k poznání o trochu lépe… obzvlášť, jestli se tu vykytuje už nějakou tu chvíli, a byl dost bohatý a mocný, aby si mohl dovolit nechat se portrétovat. Mám takové tušení, že to nebyl zrovna levný špás.”

“Ne, to nebyl,” přisvědčil Lucian a pohlédl na Valerii. “Popiš ten portrét. Nazvala jsi ho renesančním. Jsi si tím jistá nebo to byl jenom odhad?”

“Kolem krku měl takovou tu nařasenou naškrobenou věc, co nosívala královna Alžběta.”

“Okruží,” přeložil Lucian. “Ty se nosily před koncem renesance. Šestnácté století. Co dál?”

Valerie zaváhala, potom si skousla ret a zavřela oči. “Kožešinový límec, tmavé šaty, možná kabátec, ale na obraze byl jenom od ramen nahoru.”

“Tvář, Valerie,” napověděl něžně Anders.

Odevzdaně si povzdechla a pak svraštila obličej. Nedokázal povědět, jestli bolestí nebo jen tak úporně přemýšlela.

“Bradka a knír, velké uši a ztrápený výraz.”

“Tehdy vypadal ztrápeně každý,” odtušil Anders pobaveně.

“Jo, ale nevzpomínám si, že by hrabě Roztrhnu-ti-hrdlo měl vousy,” řekla, když otevřela oči a rozpačitě zvedla ruku ke svému krku.

Sáhl po té ruce, odtáhl ji od zmučeného krku a políbil na kotníky. Bojovala s tím, a on si přál, aby to nemusela v duchu prožívat celé znovu, ale dokud toho chlapa nenajdou, nebude v bezpečí.

“Od té doby si mohl vousy oholit,” odtušil Greg chlácholivým tónem. “Zkus si raději vzpomenout na jeho oči, nos a na barvu vlasů.”

“Jasně,” zašeptala a zavřela oči. “Oči, nos, barva vlasů. No, obraz byl zašlý, ale vypadalo to, jako by měl strašně světlé vlasy.”

“Blond?” zeptal se Anders.

“Světlejší než blond. Skoro bílé, ale ve tváři staře nevypadal. Měl rovný nos a jeho oči byly tak trochu jako— Bože,” skočila náhle sama sobě do řeči.

“Co je?” vyhrkl Anders. Vnímal, jak všichni v kuchyni najednou ztichli a zvědavě se nakláněli dopředu.

“Zrovna jsem si uvědomila, proč mi byl tak povědomý,” řekla užasle. “Vypadal jako ten muž na portrétu.”

“Kdo?” polekal se Anders. “Ty jsi toho muže z obrazu spatřila někdy po tom, co ses dostala z domu?”

“Ano.” Otevřela oči a otočila se k němu. “U potravin na parkovišti. Byl to ten chlápek s vozíkem.”

“Krucifix,” zavrčel, přesně věděl, koho myslela. Toho umaštěného bastarda, o kterém se domníval, že po ní házel očkem, když vracela vozík na místo. “Já věděl, že je na tom chlapovi něco špatného.”

“Tys ho viděl taky?” zeptal se zostra Lucian.

Přikývl. “Ale nepoznal jsem ho. Na druhou stranu je ale pravda, že jsem mu neviděl moc do tváře. Držel se ke mně zády nebo bokem.”

“V tom případě jde i po Valerii,” kývnul Greg, a když se k němu Anders otočil, řekl: “Přece si nemyslíš, že byl na tom parkovišti čirou náhodou, že ne? Musel vás sledovat.”

“Jak?” zakabonil se Anders. “Nemohl vědět, že Valerie bydlí u Luciana, takže odtud nás sledovat nemohl.”

“Třeba šel po Billie, a když se s ní Valerie dala do řeči, uviděl ji. Nebo mohl sledovat Cindy a jenom čekat na příležitost, ale pustil se pak raději za vámi, protože Valerie už ve svém domě nebydlí,” fabuloval. Zamyšleně našpulil rty a dodal: “Mám vážné podezření, že kdybys Valerii celou dobu tak pozorně nesledoval a nastoupil do SUV, abys nastartoval, jak navrhovala, pravděpodobně by teď měl i ji.”

“Jak to víš—?” spustila Valerie, ale pak zabručela: “Aha. Čtení myšlenek,” zamračila se. “Číst mi věčně myšlenky je od vás poněkud nezdvořilé, nemyslíte? Ocenila bych, kdybyste toho mohli všichni nechat. A když ne, mohla bych vám nachystat několik opravdu hnusných.”

“Hnusné myšlenky?” ozval se pobaveně Justin.

“Takové, že budeš litovat, žes je našel, dej na mě,” ujistila ho.

“No páni, vzbudila jsi ve mně zvědavost,” zakřenil se a zaostřil na její čelo.

Valerie přimhouřila oči a výzvu přijala. Zadívala se na mladého nesmrtelného, stiskla rty a zavřela oči. O úder srdce později Justin vyjekl a se zděšeným výrazem couvnul.

“Fúúúj, to je nechutné,” vykřikl. Třepal při tom hlavou, jako by se z ní snažil dostat nějaký obraz.

“Kdykoli si to budeš chtít zopakovat, můj mozek je ti k dispozici,” sdělila mu sladce, načež zlověstně dodala: “Jsem veterinářka. Tam, odkud pochází tohle, je spousta dalších.”

Anders se jí chystal zeptat, na co myslela, ale její slova mu to dostatečně ozřejmila. Měl farmu. Sám si dovedl představit pár nepříjemných věcí. Jenom ho nikdy nenapadlo bombardovat jimi ostatní za to, že mu čtou myšlenky. Zato Valerii to napadlo, mazaná malá lištička. Zatraceně, jak já ji miluju.

“Hej hola, všichni,” zahalekala najednou Leigh a zatleskala. “Za deset minut bude hotová večeře. Luciane, máš akorát tak čas zavolat Bastienovi, ať nám zase pošle toho milého kreslíře, který načrtl podobenku Igora. Tak získáme obrázek hraběte Roztrhnu-ti-hrdlo, aniž bychom se museli prodírat detailními záběry štěněčích vnitřností a průjmu jistého dobrmana ve Valeriině mysli,” zakřenila se. “Ostatní si běžte umýt ruce, ať můžete pomoct nosit talíře, pepř, sůl, hořčici, kečup a bla, bla, bla.”

“Nemyslím, že po tom, co mi ukázala Valerie, budu schopen jíst,” skuhral zhnuseně Justin.

“To je škoda,” prohodila Leigh, která se právě skláněla, aby nakoukla na něco do trouby. Podle tónu jí to ale velkou starost nedělalo. “Máme lasagne, chilli, česnekový chleba, salát, bramborový salát a pak hamburgery a hot-dogy na grilu. Doufala jsem, že při takovém výběru si každý najde něco podle svého gusta.”

“Tvoje lasagne? Domácí?” ožil Justin, jemuž se zjevně vracel zájem i apetit. Ale to se ostatně dalo čekat, Justin má hlad pořád, pomyslel si Anders.

“Tak se mazej umýt,” zasmála se Leigh a pomalu se narovnávala, při tom si jednou rukou hladila břicho a druhou podpírala bedra.

“Jsi v pořádku, Leigh?” zeptala se Valerie. Ještě stiskla Anderse v pase a pak už mu vyklouzla zpod paže a vydala se za ní.

“Jo, v pohodě,” řekla, ale znělo to hodně unaveně. “Jenom už jsem asi moc dlouho na nohou.”

Valerie okamžitě vyhrkla: “Pojď se posadit,” vzala ji pod paží a doprovodila k jedné ze stoliček kolem ostrova uprostřed dlouhé kuchyně. “Já to tady převezmu.”

“Převezmeš?” odtušila pobaveně Leigh. “Odvedla jsi většinu práce od samého začátku.”

Valerie pokrčila rameny, popadla vařečku, aby zamíchala chilli a zažertovala: “Až budu v jináči já, můžeš mi to oplatit.”

Anders civěl na Valerii jako bacil do lékárny a její slova mu zněla v hlavě. Až bude v jináči? Okamžitě si to začal představovat. Rozzářená překrásná Valerie s bříškem zakulaceným jeho dítětem.

“Souhlasila, že se stane tvou životní družkou?”

Pohlédl na Grega, který potichu pronesl onu otázku otázek, a potom se obrátil, aby se opět podíval na Valerii a zavrtěl hlavou.

“No, ať už si to uvědomuje nebo ne, akceptovala to, čím jsme, a nebojí se nás. Myslím, že za to můžeš poděkovat Leigh,” odtušil Greg.

“Leigh?” zeptal se překvapeně. Tak trochu doufal, že to bylo díky němu samotnému.

“Je mi líto, Andersi, ale takto ženská mysl nepracuje. Ty jsi pro ni temný, tajemný a sexy upír, a žádné z těch slov se nevyrovná důvěře a pocitu bezpečí,” upozornil suše. “Zato Leigh…” Greg se zahleděl na nastávající maminku a zvedl koutek úst v křivém úsměvu. “Momentálně je to ten nejméně hrozivý upír na planetě Zemi. V Leigh může Valerie vidět samu sebe. To, že se z nich stávají dobré kamarádky, ti pomůže. Myslím, že ti nakonec dá své slovo.”

Anders zabručel. Jenom doufal, že má Greg pravdu. Dlouho byl sám a vlastně mu to nikdy nevadilo… dokud do jeho života nevpadla Valerie. Teď už o budoucnosti bez ní nechtěl dokonce ani uvažovat.

17. KAPITOLA

“Vypadáš unaveně.”

Valerie se Andersově poznámce ušklíbla a vydala se za ním. Seděl docela sám na gauči v obývacím pokoji domu vykonavatelů, který jí připadal jako normální dům. Přesněji řečeno jako normální obrovský drahý dům s mořem ložnic v patře, s nejmodernějším alarmem plus s hlídkami u vstupní brány a se strážnými, kteří obcházeli perimetr, nemluvě o další velké budově, která byla zpola vězením plným cel a zpola garáží, ačkoli tu ještě neviděla.

Vyrozuměla, že Mortimer, který byl šéfem vykonavatelů – jemu šéfoval Lucian – tady žil se svou životní družkou, právničkou Sam. Pracovala teď po jeho boku a také vypomáhala s právními záležitostmi, které se tu a tam vyskytly. Navíc bylo Valerii řečeno, že ložnice pro hosty často využívají vykonavatelé odjinud, nebo smrtelníci a nesmrtelní, kteří potřebovali azyl.

“Jsem trochu unavená,” přiznala, když se svezla na gauč vedle něho. “Ale nejsem jediná.”

“Leigh?”

“Jo, leží nahoře. Říká, že nemůže najít dost pohodlnou polohu, aby prospala den, tak skončila u série několika šlofíků.”

Přikývl. “Ale je v pořádku?”

“Říká, že je,” povzdechla si zamračeně.

“Ty si to nemyslíš?”

Zaváhala, ale pak znovu vzdychla a pokrčila rameny. “Co já vím? Jsem jenom zvěrolékař. Když říká, že je jí fajn, tak je jí nejspíš fajn.”

Minutu mlčel, pak se natáhl a vzal ji za ruku. “A jak je tobě?”

“Mně?” hlesla překvapeně. “Mně je fajn.”

“Takže ses mi tu hodinu, co utekla od chvíle, kdy jsme skončili s úklidem kuchyně, nevyhýbala?” otázal se vážně.

“To byla hodina?” podivila se. Po jídle všichni zůstali, aby pomohli, ale potom naložil Lucian Christiana, jeho životní družku a kapelu, a odjeli. Hudebníky odveze na místo, kde vystřídají dva týmy, které momentálně hlídaly Cindy, a ukáže jim co a jak. Potom vezme domů Christiana s Carolyn a na závěr přiveze zpátky muže, které nahradí muzikanti. Ti tady neměli vozy, tak Lucian s Mortimerem vymysleli prostou výměnu týmů.

Poté, co s nimi Lucian odjel, zbytek jedlíků se celkem rychle zhostil úklidu, a všechny páry zamířily k domovu. Nikdo nečekal, že by do zítřka k něčemu došlo. Nemysleli si, že sem do té doby dostanou toho kreslíře. Jakmile budou mít obraz psance, rozjedou se po okolí a budou ho ukazovat… pokud ho ovšem někdo z nich nepozná.

Sotva poslední z nich zvedli kotvy, Leigh prohlásila, že se potřebuje natáhnout. Sam ji doprovodila nahoru do pokoje a Valerie šla s nimi, aby měla jistotu, že je těhulka v pořádku. Nedovedla vysvětlit proč, ale prostě měla pocit, že Leigh není dobře. Ta ji však ujistila, že je jí fajn, a pak začala povídat, aby přivedla Valerii na jiné myšlenky. Jak se teď ukázalo, rozprávěním s unavenou dámou na rozsypání strávila celou hodinu.

“Trochu jsme si s Leigh vykládaly,” přiznala. “Ale nenapadlo mě, že to byla hodina. Promiň.”

“Není potřeba se omlouvat. Leigh je hodná, stojí za to si s ní promluvit.”

“Je milá,” usmála se Valerie. “Takhle bych si upírku nikdy nepředstavovala… kdybych si tedy představovala, že upíři existují,” dodala ironicky. “Ale na druhou stranu, všichni jste milí. Teda všichni, které jsem potkala potom, co jsem zdrhla hraběti Roztrhnu-ti-hrdlo.”

“Jsme jenom lidé, Valerie. Mezi námi jsou hodní, zlí a něco mezi,” odtušil potichu.

S křivým úsměvem na tváři zavrtěla hlavou. “Jestli si to vážně myslíš, lžeš si do kapsy, Andersi.”

Když mu přes obličej prokmitlo leknutí, poplácala ho po ruce na uklidněnou. “Věřím, že tomu chceš věřit. Ale nejste jenom lidé. Jenom lidé nežijí staletí nebo dokonce tisíciletí. Nevidí potmě, ani skoro bez námahy nezvedají malá auta. A nečtou ostatním myšlenky, ani je neumějí ovládat. A jenom lidé se nepotřebují krmit z jiných jenom lidí, aby přežili.”

“Já—”

“To je v pořádku. Takhle ses už narodil, takže nemáš ponětí, že jsi jako nějakej superhrdina z bijáku. Nejspíš si ani neuvědomuješ, jak odlišně vidíš svět. Že tvé vnímání času je o tolik jiné než u ne-nesmrtelných, protože má nad tebou tak malou moc.” Tohle nebylo z její hlavy, zmínila se jí o tom Leigh. Prý jedna z věcí, kterých si od doby, kdy se stala jednou z nich, na nesmrtelných všimla, je odlišný pojem o čase u starých našinců. To, co by ona považovala za dlouhou dobu, byl pro ně pouhý okamžik. Usoudila, že když žijete tisíce let, pak je pro vás den jako lusknutí prsty a týden není o moc víc.

S úšklebkem navázala: “Evidentně ti nedochází, o kolik méně strachu a obav tě trápí ve srovnání se smrtelníky. Rakovina, srdeční choroby a všichni další oškliví zlodějíčci života si u tebe ani neškrtnou. A určitě ses nikdy nebál, že by ti ublížil nějaký smrtelník.”

Valerie klesla hlasem a sklopila oči k jejich spojeným rukám. “Leigh mi řekla, že na to, abych mohla být tvou životní družkou, budu muset být proměněna.”

“Ano.” Hlas měl ochraptělý, tak si odkašlal a dodal: “Ale nemusí to nutně být hned teď. Sam se také nenechala proměnit bezprostředně po tom, co souhlasila být Mortimerovou životní družkou.”

“O tom mi Leigh taky povídala, ale Mortimer prý měl celou dobu nervy na pochodu. V jednom kuse se bál, že dřív, než kývne na proměnu, umře mu Sam při nějaké banální nehodě či co.”

“Ale neumřela,” namítl. “A já bych to byl ochotný podstoupit, kdybys potřebovala víc času.”

Pousmála se a zavrtěla hlavou. Vážně ho nechtěla trápit, ale s touto situací měla problém. Nenapadlo ji, že aby mohla být s ním, bude se muset stát upírem. Moje hloupost, připustila si v duchu. Přece jí jasně řekl, že Leigh bývala smrtelník. A ještě jí pověděl, že s ní chce strávit zbytek života. V jeho případě mohl zbytek života představovat setsakra dlouhou dobu. Rozhodně to bylo déle než nějakých plus mínus padesát let, které zbývaly jí. Přesto si nepřipouštěla, že když po ní chtěl, aby byla jeho životní družkou, rozumělo se samo sebou, že ji promění v nesmrtelnou… dokud se nedala do řeči s Leigh. Rozhodnutí stát se mu životní družkou bylo rázem mnohem závažnější.

Už nešlo jen říct: “Ech, hrome, praštíme do toho,” a pak se k němu nastěhovat s vědomím, že se kdykoli může zase odstěhovat. Nedalo se to přirovnávat dokonce ani k riziku sňatku. Když se totiž ukáže, že vdavky byly velkým omylem, pořád se to dá napravit rozvodem. Ale tohle bylo nenapravitelné. Musela by se stát jednou z nich. A od Leigh se dozvěděla, že je to nevratný proces. Musela učinit rozhodnutí, které ovlivní celý zbytek jejího života.

Chci se stát upírkou a strávit s tímto mužem věčnost?

Do háje, v dnešní době mělo manželství velkou kliku, když přetrvalo deset, v lepším případě patnáct let. Samozřejmě existovaly výjimky. Člověk se čas od času dočetl v novinách nebo doslechl ve zprávách o párech, které spolu byly padesát nebo i více let. Ale to byly jen výjimky potvrzující pravidlo, a tenhle chlápek po ní chtěl, aby s ním strávila setsakra víc než padesát let. Zkuste za to číslo přidat nulu. Nebo dvě. Po jednom či po dvou tisíciletích přece musí vychladnout dokonce i ten neuvěřitelný sex životních druhů.

“Leigh říkala, že proměna byla nejstrašnějším zážitkem jejího života, ale nakonec se z toho vyklubala nejlepší věc, která se jí kdy stala,” odtušila tiše.

“Je Lucianovou životní družkou. Byli si souzeni. Sama jsi viděla, jak jim to klape, a jak moc se milují,” přihříval si nenápadně polívčičku.

“Ale vždyť jsou spolu teprve pár let. Prakticky jsou to pořád ještě novomanželé, pro všechno na světě.”

Anders si povzdechl, Valerie se nedala jen tak opít rohlíkem. “Samozřejmě máš pravdu. Nejsou spolu dlouho,” uznal. “Ale kdyby ti to při rozhodování pomohlo, mohl bych tě vzít na návštěvu k životním druhům, kteří jsou spolu už milénia.”

Překvapeně se na něj podívala. “Ty znáš životní druhy, kteří spolu žijí takovou dobu?”

Přikývl.

“A pořád jsou šťastní?”

“Ano,” ujistil ji, ale pak se zamračil. “Netvrdím, že se nikdy nehádají nebo že se neporafají. Ale—” zmlkl, když zvedla ruku.

S potutelným úsměvem naklonila hlavu a řekla jenom: “White and Nerdy?” Potom ho ujistila: “Chápu, že ke zdravému vztahu sem tam nějaká ta třenice patří.”

Anders se usmál a stiskl jí ruku. “Vím, že tohle je velké rozhodnutí, a nebudu na tebe tlačit, abys ho urychlila. To není zapotřebí. Čekal jsem staletí a můžu počkat ještě trochu déle. Ale nesmíš o nás nikomu nic povědět.”

“Jako by mi to někdo uvěřil,” odfrkla si, ale pak mu zcela vážně slíbila: “Tví lidé a jejich tajemství jsou se mnou v bezpečí.”

“Děkuji,” vydechl a naklonil se dopředu.

Valerie si byla jistá, že se ji chystal políbit, ale na poslední chvíli se zarazil a otočil se ke dveřím. Ze zvědavosti se podívala tam, kam on. Na chodbě přede dveřmi se objevil Mortimer. Leigh se jí prve zmínila, že nesmrtelní mají neuvěřitelný sluch. Očividně to byla pravda. Nezaslechla, jak se Mortimer blíží. Do prkýnka, neslyšela ho ani teď, když vešel do pokoje a kráčel za nimi.

“Andersi, potřebuji, abys zajel na letiště,” oznámil, když se před nimi zastavil. “Právě jsem dostal zprávu, že Bastien posadil kreslíře do linkového letadla, a to přistane za pětačtyřicet minut, ale Sam odjela na nákup a SUV, kterým jezdí Nicholas a Jo, potřebovalo údržbu, tak jsem Justinovi nařídil, aby je hodil domů. Momentálně nemám nikoho jiného, koho bych tam poslal, jenom tebe.”

“Copak je ten kreslíř už na cestě?” užasl Anders. “Nečekali jsme ho dřív než zítra.”

“Očividně měl volno hned,” pokrčil rameny Mortimer. “Ale všechna firemní letadla byla obsazená, tak ho Bastien poslal linkovým.”

“Které přistává za čtyřicet pět minut,” odtušil suše Anders a vstal. “To nám nemohl dát vědět víc dopředu?”

“Dostával prý toho muže do letadla osobně, aby se mohl postarat o každého smrtelníka, který by snad měl výhrady k pasažérovi navíc, takhle na poslední chvíli. Od okamžiku, kdy ho úspěšně propašoval na palubu, čili zhruba poslední třičtvrtěhodinu, volal Lucianovi, ale ten mu nebral telefon, proto nakonec zavolal sem.”

“Před hodinou byl Lucian ještě tady,” zamračil se Anders. “Neslyšel jsem, že by mu zvonil mobil.”

“Má ho totiž doma v kuchyni, položený na lince, na nabíječce,” ozvala se Valerie, protože si vzpomněla, jak ho viděla dávat telefon nabíjet, zatímco volal z pevné linky Marguerite.

“Tím se tedy vysvětluje, proč se mu Bastien nedovolal,” odtušil naštvaně Mortimer, ale pak jen mávl rukou. “To už je teď jedno. Aspoň, že jsem se o tom vůbec dozvěděl. S trochou dobré vůle mám pořád dost času na to, abych tam pro něho někoho poslal. V tuto hodinu to vzhledem k torontskému provozu bude těsné, ale měl by ses tam dostat dřív, než letadlo přistane… jestli vyrazíš hned teď.”

“Dobře,” zabručel Anders, ale ještě se otočil a ustaraně pohlédl na Valerii.

“Tady je v bezpečí,” poznamenal tiše Mortimer.

“Samozřejmě, že ano,” přikývl a sklonil se, aby ji letmo políbil. “Vrátím se, jak nejdřív to půjde.”

Valerie pokývla a sledovala, jak odcházel za Mortimerem, který mu cestou diktoval číslo letu a brány, kde měl na letišti čekat. Zůstala stát, i když zmizeli z dohledu, a dokud neuslyšela, jak za nimi zapadly přední dveře, neposadila se. Teprve potom se s povzdechem svezla na gauč a hned se v duchu vrátila k osudovému rozhodnutí, které ji čeká a nemine. Má strávit život – přesněji řečeno dobu zvící několika set životů – s mužem, který právě odešel, nebo mu dát kopačky a vrátit se do svého nudného, osamělého života?

U toho posledního se zamračila. Nikdy dřív svůj život za nudný nepovažovala. A neměla by si to myslet ani teď. Normálně vězela až po pás ve zvířatech a pracovala na tom, aby je vyléčila a uzdravila. Zvířata byla zřídkakdy nudná. Alespoň předtím jí nudná nepřipadala. Pravda, život místní veterinářky mohla jen těžko srovnávat s představou mnohanásobného života s upírem. Nikdy nezestárnout, nikdy si nemuset dělat starosti s nemocemi, nikdy nemuset držet dietu… u posledního argumentu se zakřenila.

Při hodinovém holčičím pokecu nahoře ji na to Leigh zvlášť upozornila, a nutno přiznat, že tím teď byla dočista fascinovaná. Měla celkem slušnou figuru, ovšem žádná kostnatá supermodelka ani nic na ten způsob nebyla. Měla pár faldíků a nějakou tu celulitidu, ale suma sumárum nelze říci, že by své tělo nenáviděla. Ale musela na tom pracovat. Nedržela dietu pořád, jenom každých pár měsíců, a obecně si dávala pozor na to, co jí. Hodně si toho odpírala, aby si postavu uchovala. Od chvíle, kdy se probrala v Leighině domě, jedla snad nejhůř, kam až její paměť sahala, tedy z hlediska správného stravování. Takže představa, že by se už nikdy nemusela hlídat ani omezovat, nebyla nepříjemná. Nicméně to nebyl dostatečně dobrý důvod, aby se stala Andersovou životní družkou.

A pozitivum absence odříkání navíc přebíjelo jasné negativum povinné denní dávky krve… to vážně nebylo nijak lákavé pomyšlení. Vlastně bylo tak trochu odporné, i když ji Leigh ujišťovala, že ještě nikdy nemusela krev ochutnat. Jenom si nabodla sáček na tesáky, jak to viděla udělat Justina, a nechala je pracovat.

Tesáky. Valerie se zaksichtila a pak zvedla ruku a přejela si prstem po zubech. Jak bych asi vypadala s tesáky?

Když zaslechla otevírání a zavírání předních dveří, spustila ruku do klína a vyhlížela na chodbu, dokud se znovu neobjevil Mortimer.

“Vyrazil na cestu. Za hodinu, za hodinu a půl by měl být zase zpátky,” usmál se na ni.

Přikývla, a když Mortimer zaváhal a pohledem bezděky zalétl do míst, kde, jak věděla, měl kancelář, pousmála se a řekla: “Jestli máš něco na práci, dokážu se zabavit sama.”

“Jo, mám,” přitakal omluvně. “Ale v tamté skříňce je televize,” ukázal na opačný konec pokoje. “Dálkové ovládání je v zásuvce konferenčního stolku. Kdyby sis raději četla, kousek dál po chodbě najdeš knihovnu se spoustou knížek, a kdybys dostala hlad nebo žízeň, posluž si čímkoli, na co dostaneš chuť. Do kuchyně trefíš.”

Neurčitě odtušila: “Bezva,” a když i přesto pořád dál přešlapoval u dveří, usmála se a slovně ho popohnala: “Budu v pohodě. Běž pracovat. Nemusíš mi dělat chůvu.”

Dlouze vydechl a kývnul. “Díky. Kdybys něco potřebovala, zakřič.”

Z legrace mu zasalutovala: “Provedu,” a pak se Mortimer konečně otočil a odešel.

Jen co byl pryč, zhroutila se na pohovku a zavřela oči. Okamžitě ji obklíčilo tíživé ticho a tak je zase rychle otevřela.

“Je to jako život s Larrym,” povzdechla si zírajíc do stropu, a hned se té myšlence ušklíbla.

Samota jí normálně nevadila. Po rušném dni v tom shonu na klinice plné zvířat a lidí se obvykle těšila domů na trochu klidu a ticha, ale vždycky tomu tak nebylo. Dokud žila s Larrym…

Zamračila se na strop a posadila se. Necítila se tady ve své kůži, protože byla v cizím domě. Sloužil sice jako azyl a ústředí vykonavatelů, ale hlavně to byl domov Mortimera a Sam. A neměla tady ani pokoj, který by byl její, třebas jen na čas, kam by se mohla uchýlit a mít drobet soukromí. Za daných okolností se tu cítila jako nevítaný host. Takhle jsem se cítila i s Larrym, došlo jí najednou. Po celou dobu, kdy s ním bydlela, měla stejný nepříjemný pocit.

Popravdě řečeno měla podezření, že kdyby jí nezemřeli rodiče, rozešli by se s Larrym ještě před promocí. Ale byl to hodný kluk, a když přišla o mámu a o tátu, jeho rodina ji vzala mezi sebe. Zvali ji na prázdniny do Winnipegu a tak. Stala se členem rodiny a Larry vlastně neměl žádný skutečný důvod ani motivaci se s ní rozcházet.

Navíc v duchu připouštěla, že ani životní pojistka a její dědictví, které měli k dispozici, což jim po ukončení studia výrazně usnadnilo otevření kliniky, nebyly na škodu. Ne, že by považovala Larryho za zlatokopa a myslela si, že s ní vědomě zůstával právě kvůli tomu, ale – ať už se jí to líbí nebo ne – nepochybně to sehrálo svou roli, třebas jen podvědomě.

A co se týče jí samotné, po ztrátě rodičů se Larryho držela, jako by to byl záchranný člun v bouřce. Nebyla do něho šíleně zamilovaná, dokonce jí ani nepopletl hlavu, ale měla ho celkem ráda a zbožňovala jeho rodinu… a chtěla do ní patřit. Dokud měli plné ruce práce ve škole, aby získali titul, a pak při otevírání kliniky, stačilo to a jejich vztah, byť trochu kulhavě, pokračoval, víceméně ze setrvačnosti. Jakmile se však klinika rozběhla, už to nestačilo.

Po celou dobu v hloubi duše tušila, že to nemůže jinak dopadnout. Věděla, že přijde konec a zůstane na tomto velkém děsivém světě docela sama. Nejspíš právě proto se vždycky cítila jako na trní. Věděla, že svým způsobem žije vypůjčený čas.

S Andersem nic takového necítila. Měla pocit, že ji chce a skutečně se mu líbí. Jeho společnost ji těšila dokonce, i když nakupovali nebo jen tak klábosili o ničem při jídle. Cítila—

“Do háje, když se snažím vstát z postele, cítím se jako velryba na suchu.”

Překvapeně se ohlédla a uviděla, jak se do pokoje kolíbavě valí Leigh. Budoucí matička si držela břicho, aby se jí při chůzi nehoupalo ze strany na stranu. Chudinka veliká, pomyslela si, soucitně se usmála a vstala. “Nemůžeš spát?”

Leigh se ušklíbla, a když jí Valerie podala ruku, vděčně se jí chopila. Sesula se na gauč a využila při tom Valerii jako protiváhu. “Jsem nafouklá, mám větry, šíleně nateklé kotníky a jsem už za hranicí vyčerpání, ale v cizí posteli prostě neusnu.”

“Obvykle na tom bývám stejně,” svěřila se Valerie. “Ale ve vašem domě tento problém zdá se nemám.”

Paní zmíněného domu se pousmála. “Díky. Ale tobě se hojí zranění. Teď bys asi usnula i v psí boudě.”

Valerie sice vyprskla smíchy, hned ale zvážněla a ustaraně přihlížela, jak se Leigh marně pokouší zaujmout pohodlnější polohu.

“Nechceš něco podat?” zeptala se. “Třeba něco k pití nebo—?”

“Mou vlastní postel a Roxy, aby mi zahřála nohy,” skočila jí Leigh do řeči, a když na ni Valerie v šoku vytřeštila oči, okamžitě se začala omlouvat: “Promiň, ona nesmí do postele? Nenapadlo mě, že by ti to mohlo vadit. Zábly mě nohy a Roxy to musela poznat, protože vyskočila nahoru a uložila se na deku rovnou na ně. Je to ta nejlepší zahřívací dečka na světě, na mou duši.”

“Ne, já— Normálně sice do postele nesmí, ale tohle je v pořádku. Vůbec mi to nevadí. Já jen, že— Úplně jsem na ni zapomněla,” přiznala upřímně zděšená Valerie. “To ubožátko zůstalo celé hodiny zavřené v mém pokoji. Bez jídla, bez vody a bez možnosti se vyvenčit,” vysvětlovala provinile. “Jak jen jsem na ni mohla takhle zapomenout?”

“Měly jsme práci,” chlácholila ji Leigh a začala se v sedě houpat. “Můžeme to dát hned teď do pořádku… a taky mě dostat do mojí postele, abych si mohla odpočinout,” dodala a zase se zhoupla dopředu.

Valerie na ni nechápavě zírala, lámala si hlavu, co to pro lásku boží dělá, a pak jí to najednou došlo. Pokoušela se vstát, ale šlo to těžko, protože Leigh zavazelo břicho.

“Počkej moment,” vyhrkla, vzala ji pod paží a pomohla těhulce vstát. Jakmile ji dostala na nohy, zamračila se a zavrtěla hlavou. “Ale mám strach, že domů odjet nemůžeme. Lucian se ze střídání stráží ještě nevrátil, a Anders právě odjel na letiště.”

“A co Justin? Ten by nás tam vzít mohl,” prohlásila Leigh a těžkým krokem se vydala ke dveřím.

“Vyřizuje pro Mortimera jeden odvoz. Proto jel na letiště Anders. Nikdo jiný, kdo by tam zajel, tady totiž nebyl,” zkazila jí radost Valerie v závěsu.

“K čertu,” ulevila si Leigh a zastavila se na prahu. Rozladěně našpulila rty a pak dostala skvělý nápad. “No co, můžeme si zavolat taxíka.”

Valerie se tomu nápadu zakřenila, ale zavrtěla hlavou. “Tak nějak si nemyslím, že by se to pánům vykonavatelům dvakrát zamlouvalo.”

“To asi nezamlouvalo,” souhlasila Leigh a vzdychla. “A pořád je tu ten psanec. Nechat se zavézt domů od Justina, který tam s námi může počkat, než se chlapi vrátí, je jedna věc, ale pláchnout na vlastní pěst, to je jiná. Právě teď nejsem ve formě, abych tě udržela v bezpečí, a smrtelný taxikář by byl hůř než k ničemu, kdyby se, nedej bože, něco semlelo.”

“Nechceš se zkusit znovu natáhnout?” navrhla Valerie. “Připravím ti hrnek kakaa nebo teplého mléka. Třeba ti pomůže usnout.”

“Ne, já—” Leigh zmlkla a pohlédla ke dveřím, které se najednou začaly otevírat. Když se v nich objevil Justin, nadšeně se usmála a zahlaholila: “Zrovna tebe jsem chtěla vidět.”

Mladý nesmrtelný poslechl varovný signál pudu sebezáchovy, znehybněl na prahu jen napůl otevřených dveří a s ostražitým výrazem ve tváři hlesl: “Proč?”

“Mortimer má pro tebe další pojížďku,” sdělila mu Leigh, to už přidala do kroku a spěšně se kolébala jeho směrem.

“Jakou?” zamračil se.

“Odvézt Valerii a mě domů,” oznámila, při řeči ho chytila pod paží a otočila ve dveřích zpátky, odkud přišel. Belhala se ze schodů, Justinovu ruku používala místo berle a jejího majitele bez okolků vlekla s sebou. “Valerie musí nakrmit a vyvenčit Roxy, a já se musím natáhnout a ulevit tělu, ale oba naši mužští mají práci. Takže nás hodíš domů ty a zůstaneš tam s námi, dokud se nevrátí.”

“Může být,” kývnul Justin, přesto se však i nadále snažil vyprostit si paži ze zajetí. “Jenom mi dovol, abych si prvně promluvil s Mortimerem.”

“Zavoláš mu cestou,” prohlásila Leigh a dál se ho držela jako pravda poněkud obří klíště.

“Ale—” zkusil hrát o čas.

“Justine, přenáším, jsem k smrti vyčerpaná a chce se mi čurat. Dostaň mě domů,” naléhala neuvěřitelně nevrlým hlasem.

“Propánakrále. Vraťme se dovnitř. Hezky se vyčuráš,” okamžitě začal kout železo. “A zatímco budeš v koupelně, dám řeč s Mortimerem.”

“Ne,” odsekla.

“Proč?” vyštěkl podrážděně.

Zavzdychala, ale pak kápla božskou: “Prve jsem při vstávání z klozetu zažila ďábelsky pernou chvilku. Už jsem myslela, že budu muset volat o pomoc. Povedlo se, ale jen taktak, a nejsem si jistá, že budu mít takové štěstí i příště. Doma mám těsně vedle toalety pult, takže se ho můžu držet a při vstávání se o něj opírat. Chci domů a vyčurat se pěkně v pohodlí beze strachu, že se nebudu schopná zvednout na svoje chudinky oteklé nohy,” přiznala a vyhlížela při tom dočista zoufale.

Valerie si skousla ret, teď už chápala, proč se Leigh zdála tak nesvá a nešťastná. Až do této chvíle šla těm dvěma za patami, nyní ji však dohnala a tiše navrhla: “Leigh, můžu ti v koupelně pomoct, jestli bys chtěla jít předtím, než vyrazíme.”

Leigh udělala obličej. “Díky, jsi hodná, ale problémy se sedáním a vstáváním z gauče jsou pro mě dostatečně ponižující. Vážně bych se raději obešla bez toho, aby mi někdo musel pomáhat sednout a zvednout se z toalety, když můžeme prostě odjet domů.” Potom se otočila na Justina a bryskně přeladila na výhružnou notu. “A přísahám, že jestli mě tam nedostaneš do deseti minut, tak buďto počurám sedadlo tvého SUV, nebo donutím tebe vejít do koupelny na nejbližší pumpě nebo v kavárně a pomoct mi usádlit se na míse a také z ní po akci vstát… a potom to na tebe povím Lucianovi.”

Hrozba se neminula účinkem. Justin doslova zezelenal a znovu se dal do pohybu, nutno říci, že poněkud svižnějším tempem. Hnal teď Leigh kvapíkem a koktal: “Mortimerovi zavolám po cestě.”

Valerie zatínala zuby do rtu, aby nedostala záchvat smíchu a mlčky tu povedenou dvojku následovala k dodávce zaparkované před domem.

“Moje SUV je spolu s párkem soukmenovců v servisu, tak se musíme spokojit s dodávkou,” omlouval se Justin, zatímco pomáhal Leigh vměstnat se na přední sedadlo.

“Jsem si jistá, že dodávka je fajn,” řekla Valerie, když to Leigh nijak nekomentovala. Odsunula boční dveře, vlezla dovnitř a zase za sebou zavřela. Potom se usadila na zadní sedadlo na řidičově straně. Když si zapínala bezpečnostní pás, pomyslela si, že takto aspoň uvidí na Leigh a bude si s ní moct lépe povídat.

“Promiň,” zamumlala Leigh, když Justin zavřel její dveře a poklusem obíhal vozidlo. “Vím, že jsem protivná a otravná.”

“Omluv netřeba,” mrkla na ni Valerie. “Taky bych byla nevrlá, kdybych byla nafouklá, vyčerpaná, musela čurat a navíc měla v útrobách větrnou hůrku.”

Leigh se pousmála a pak si vzdychla: “A taky mě hrozně pálí žáha a celé odpoledne jsem měla Braxton Hicksovy kontrakce.”

Valerie se na ni starostlivě koukla a zeptala se: “To jsou falešné porodní bolesti, viď?”

“Ano.”

Pomalu přikývla, ale po chvilce jí to nedalo a zeptala se: “Jsi si jistá, že to jsou Braxton Hicks a ne pravé porodní bolesti? Chci říct, přece už přenášíš.”

“Ano,” přisvědčila Leigh a pak se zamračila. “No, jsem si tím celkem jistá. Moc to nebolí a mám je už celé hodiny, ale nejsou o nic horší než na začátku, při cestě do domu vykonavatelů.”

“Tys je měla celou tu dobu?” užasla Valerie. Když se totiž vydali na cestu, bylo půl čtvrté odpoledne, a teď zrovna před chvilkou odbila sedmá. Naklonila se na sedadle dopředu a optala se: “Proč jsi něco neřekla?”

Leigh netrpělivě mlaskla jazykem. “Sama jsi viděla, jak se chová Lucian. S tou svou starostlivostí to fakt přehání, i kvočna by z něho měla komplexy. Nechtěla jsem, aby vyšiloval a dělal z toho vědu. Jsem si jistá, že to jsou jen Braxton Hicks. Bude to fajn.”

“Co jsou to ty Braxton Hicks?” zeptal se Justin, který zaslechl závěr hovoru, když se soukal za volant.

“Nic,” okřikla ho Leigh. “Prostě nás dostaň domů. Vážně potřebuju jít.”

Přikývl a nastartoval. Rozjel se po příjezdové cestě k bráně, potom sáhl jednou rukou do kapsy a poslepu vylovil mobil.

“Dej to sem. Zavolám tam sama,” řekla hned Leigh. “Ty se věnuj řízení.”

Justin poslušně předal přístroj a Leigh rychle zadala číslo. “Vzal to záznamník,” odtušila, když už čekali, až se brány otevřou.

“Mortimer musí mít druhý hovor,” poznamenal Justin.

“Hmm, nechám mu zprávu,” rozhodla, sotva je provezl sérií bran na silnici a okamžitě dupl na plyn.

Nemůže se chudák dočkat, až nás dostane zpátky domů a hlavně ven z auta, pomyslela si Valerie pobaveně, když už uháněl po silnici.

“Ahojky, Mortimere,” zazpívala Leigh, jaksi divně bodře. “Jenom ti chci dát vědět, že se Justin vrátil z pojížďky a bere nás teď domů. Já si chci lehnout a Valerie se musí postarat o Roxy, tak jsme mu pověděly, že chceš, aby nás odvezl. Až se vrátí Lucian s Andersem, pošli je za námi, jo? Hodnej. Čau.”

Justinovi se rozbřesklo. “On teda nechtěl, abych vás odvezl, že ne?” otázal se podezřívavým tónem, jen co si odtáhla telefon od ucha.

“Jsem si jistá, že by— kruciš!” vyprskla, když chtěla ukončit hovor a upustila telefon.

Valerie ještě zahlédla, jak se jí odrazil od kolena a pak už nenávratně zmizel někde dole na podlaze. “Nech ho ležet,” ozvala se, když se Leigh začala pokoušet předklonit a chňapnout po něm. V jejím stavu nehrozilo, že by na něho dosáhla.

Zčistajasna procítěně vydechla: “Do prdele!”

“Copak?” vyděsil se Justin a zašilhal po Leigh koutkem oka. “Praskl mi mobil?”

“Ne, mně praskla voda,” povzdechla si.

“Cože?” vykřikl, tentokrát unisono s Valerií.

“Myslím, že to nakonec přece jen nebyly Braxton Hicks,” zamumlala Leigh. “Zatraceně.”

“Já— ty— seš si jistá, že ti praskla voda?” dostal ze sebe na třetí pokus. Z toho leknutí mluvil fistulkou a v jednom kuse těkal očima mezi silnicí a rodičkou.

“No, pořád se mi chce čurat, takže si troufám hádat, že ta louže, ve které sedím, je plodová voda,” řekla suše.

“Dívej se na silnici, Justine,” nakázala Valerie, rozepnula si bezpečnostní pás, svezla se na zem a poklekla mezi přední sedadla.

“Otáčím to. Jedeme zpátky do domu,” varoval je Justin a zpomalil.

“Proč bys to sakra dělal?” optala se Leigh jízlivě. “Potřebuji Rachel nebo Dani. Žádná z nich v domě není. Tak kdo to dítě odrodí? Ty?”

“Pane Bože,” zaúpěl a znovu šlápl na plyn. “Dům, kde bydlí Rachel s Etiennem, je blíž. Dostanu tě tam za dvacet minut. Ne, za patnáct. Pevně se drž a netlač nebo co.”

Vozidlo vystřelilo kupředu a Valerii nezbylo, než se chytit Leighina sedadla, aby neudělala kotrmelec. Vtom se začala Leigh posouvat a snažila se dát nohy na bok místo dopředu.

Valerie na ni vytřeštila oči. “Co to děláš?”

“Chci přelézt na zadní sedadlo,” vysvětlila. “Můžu se na něm víc rozvalit. A není tam mokro.”

“Tak jo, pomalu, pomůžu ti,” kývla Valerie, uhnula z cesty a chytila Leigh za paži.

K její velké úlevě se jim přesun dozadu zdařil, aniž by to s nimi nějak moc házelo. Nepotloukly se, a když Justin bez varování dupl na brzdy, dokonce ani neproletěly čelním sklem. Na závěr ještě pomohla Leigh se zapínáním bezpečnostního pásu, potom už jen připoutala sama sebe a měla hotovo. Teď jí nezbývalo, než držet rodičku za ruku a snažit se nefňukat, když jí při každém stahu drtila prsty. Bolestně si uvědomovala, že se drtička spouštěla v pravidelných, rychle se zkracujících intervalech. Dokud však nezačala Leigh podbarvovat každou torturu sténáním a křikem, statečně odolávala panice.

Dala by krk na to, že krásnější slova, než Justinovo zachroptění: “Už jsme tady,” nikdy v životě neslyšela. Podívala se z okénka na dům, před kterým zastavili, ale když Leigh znovu zaúpěla a pokusila se jí rozmačkat prsty na kaši, rychle se ohlédla zpátky na ni.

“Pane Bože!” Leigh vykřikla bolestí, načež začala hořce lamentovat: “Proč vlastně musíme rodit děti my ženské? Měli by je mít mužští. Co jsme kdy komu udělaly, že jsme si tohle zasloužily?”

“Eva zbaštila jablko,” odpověděl Justin, zabrzdil a zaparkoval dodávku.

“Sklapni, Justine, nebo přísahám bohu, že ti jednu vyzrálou Renetu strčím do—”

“Au, au, au,” zařvala Valerie, protože jí kůstky v prstech při řeči skoro rozdrtila na kostní moučku.

“Promiň,” zkrotla Leigh a dala zmučeným prstům svobodu. “Snažila jsem se nemačkat moc silně.”

“To je dobrý,” hlesla Valerie.

“Jdu pro Etienna a Rachel,” oznámil Justin, otevíraje dveře. “Nemyslím, že bychom dokázali dostat Leigh do domu bez pomoci.”

“Protože jsem velryba na suchu,” zakňourala Leigh. Vztek se vypařil a její hlas najednou zněl slzami.

“Ne, zlato,” bleskem namítla Valerie. “Dělá mu starosti, že bys mohla mít stahy zrovna ve chvíli, kdy bychom tě vedli dovnitř. Bude lepší, když budeme mít někoho, kdo by nám tě tam pomohl odnést.”

Leigh si nevěřícně odfrkla. Plačtivý tón zmizel a na scénu se vrátila zlost. “Justin by mě dovedl odnést jednou rukou. Prostě má nahnáno, že ho kousnu nebo tak něco.”

“Jsem si jistá, že—“nenamáhala se větu dokončit. Leigh totiž znovu zalapala po dechu bolestí a celá se nahrbila, se skloněnou hlavou si zoufale mačkala břicho. Odepnula si pás a klekla si před ni, připravená pomáhat, až se muži vrátí.

“Dýchej,” řekla a masírovala Leigh paže a ramena, ale když uslyšela, že se přední dveře znovu otevřely, zamračila se. Pokračovala v masáži a při tom odtušila: “Já myslela, žes šel pro Etienna?”

Když nastartoval motor, Valerie zasténala sborem s Leigh. Etienne nebo hlavně Rachel určitě nebyli doma, pomyslela si zděšeně a navrhla: “Možná bychom měli jet prostě do nemocnice.”

“Do nemocnice jet nemůžeme. Nanoboti,” vyrážela ze sebe Leigh mezi těžkými nádechy.

“Jasně,” zamumlala Valerie. Pootočila se na kolenou, aby viděla na Justina a zeptala se: “Jak daleko odtud bydlí Dani s Deckerem? Dani—”

Když spatřila šoféra, hlas ji zradil. Nebyl to Justin.

Již podruhé se toho dne kabinou dodávky rozlehlo procítěné: “Do prdele.”

18. KAPITOLA

“Cože?” Anders zíral na Mortimera, v hlavě jako vymeteno, a pokoušel se strávit zprávu, kterou se právě dozvěděl.

“Valerie a Leigh pověděly Justinovi, že dostal za úkol dopravit je domů—”

“Jo, jo, to chápu,” přerušil ho stroze, kolečka se mu v mozku konečně zase roztočila. “Přeskoč na tu část, kde nějaký bělovlasý chlap odjíždí pryč s mou životní družkou a s Leigh. Kdo to k čertu byl?”

“Myslíme si, že to byl ten psanec.” Mortimer provedl SUV branami a vjel na silnici.

“Samozřejmě,” zamumlal Anders a pak se ponuře otázal: “Jak je to dlouho?”

“Justin mi zavolal z Etiennova telefonu v té samé minutě, kdy se to stalo. Bylo skoro dvacet minut po sedmé. Podíval jsem se na hodiny,” dodal suše. “Ačkoli vlastně nevím proč.”

Anders jen kroutil hlavou, jak rychle se může člověku obrátit život naruby. Ještě před pár okamžiky, když dorazil i s kreslířem do domu, byl jeho svět v naprostém pořádku. Bláhově se domníval, že je Valerie v bezpečí, a všechno jde jako na drátkách. Měl velkou naději, že vznikne identikit, identifikují a seberou psance, a že mu za nějaký čas Valerie řekne ano a stane se jeho životní družkou. Ale sotva vystoupil z SUV, připochodoval Mortimer a zamířil k jinému SUV, které čekalo před vchodem. Šéf vykonavatelů dokonce ani nezpomalil. Na Sam vyštěkl, ať se postará o kreslíře, a jemu pak nařídil, ať nasedne. Jen co přistál zadkem na sedadle, vystartoval Mortimer k bráně. Dveře spolujezdce se ještě ani pořádně nezavřely. Potom už mu bylo jasné, že se vyskytl nějaký problém, ale toto rozhodně nečekal. Zanechal přece Valerii v absolutním bezpečí domu vykonavatelů. Měla by tam ještě pořád být. Nebyla. Stále se to snažil pochopit.

“Jsou v dodávce a všechny naše vozy mají GPS,” konstatoval Mortimer, oči přilepené na silnici, po které si to svištěli s větrem o závod. “V počítači na zemi mezi námi běží sledovací program. Když jsem odcházel z domu, mířili na jih. Zkontroluj to a zjisti, kde jsou teď. Potom zavolej Justinovi a Lucianovi a pověz jim, kam mají jet.”

“Lucian o tom ví?” zeptal se Anders a sehnul se pro otevřený notebook, položený na podlaze.

“Když jsem zavolal domů k Marguerite, zrovna odtud odjel. Nemá s sebou mobil,” připomněl Mortimer. “Christian s Carolyn ho dohnali a jedou s ním. Budeš muset zavolat na Christianovo číslo. Použij můj telefon. Mám ho v seznamu,” dodal, poslepu vylovil přístroj a podal mu ho.

Anders si telefon vzal, ale jeho pozornost patřila počítači na klíně, který přešel do režimu STANDBY. Zatímco netrpělivě čekal, až se zase nastartuje, tiše si mumlal: “Měl jsem jí to povědět.”

“Povědět komu co?” zeptal se nepřítomně Mortimer.

“Valerii, měl jsem jí říct, že ji miluju. Ale došlo mi, že podle ní je na to moc brzy a—” Nenamáhal se dokončit větu. Počítač byl opět on-line. Zíral na puntíky šmejdící po obrazovce. “Který je dodávka?”

“Ten zelený.”

“Pořád směřují na jih. Jsou na 401,” oznámil a začal mačkat číslice na telefonu, aby to sdělil ostatním.

“Co to děláte? Obě zpátky na svá místa. Hned.”

Příkaz muže, který unesl dodávku, Valerie prostě ignorovala a dál pomáhala Leigh protáhnout se kolem lavicového sedadla do otevřeného prostoru vzadu. “Rodí. Musí si lehnout.”

“Běžte zpátky na místo, jinak nad vámi převezmu kontrolu a přinutím vás vrátit se na sedadlo,” přišla strohá odpověď.

“Polib si,” odsekla Leigh. “Mám v sobě kopačák, který se snaží dostat na svobodu. Teď si lehnu a ty s tím nenaděláš lautr nic. Nemůžeš ji ovládat a současně řídit, a mě nemůžeš kontrolovat vůbec… doufám,” zamumlala si pod nosem.

Psanec neodpověděl, ale Valerie si toho stěží všimla. Sotva se v podřepu přesunuly dozadu, ustaraně koukla na Leigh a zašeptala: “Mohou se nesmrtelní navzájem ovládat?”

“Myslím, že ti fakt staří dovedou někdy kontrolovat ty mladší,” připustila šeptem zdráhavě. “Vím, že Margueritin první manžel ji ovládal.”

“Aha,” špitla nešťastně a rozhlédla se po něčem, co by položila na podlahu dodávky. Spatřila deku a lékárničku připevněnou pod zadním sedadlem. Sebrala obojí a nejprve rychle rozložila deku.

“Pojď, Leigh, pomůžu ti,” řekla a popolezla, aby ji mohla vzít za ruku a pomoct ulehnout na připravenou pokrývku.

“Nedělej si starosti, Lucian s klukama si pro nás přijdou,” ujistila ji Leigh, když si k ní pak Valerie klekla.

“Co když nepřijdou včas?”

“Přijdou,” prohlásila skálopevně.

“No, čistě pro případ, že by to nestihli, myslím, že bychom měly vymyslet vlastní plán,” navrhla Valerie, přikrčená vedle ní. To už si mohla oči vykoukat, jestli neuvidí nějakou potenciální zbraň.

“Jo,” souhlasila Leigh skrz zaťaté zuby. “Hlavně o tom moc nepřemýšlej, mohl by ti číst myšlenky.”

“Správně,” zabručela Valerie a v duchu začala recitovat slova písničky. První, co jí přišla na mysl, byla “Ridin’”. Jenomže místo Ridin’ dirty pořád v hlavě slyšela refrén White and nerdy. Bylo to poněkud k vzteku.

“Kéž by tady byla Dani nebo Rachel,” povzdechla si Leigh, když skončila další kontrakce.

“Je mi líto,” zamumlala Valerie a pokusila se ji přivést na jiné myšlenky dotazem: “Kdo je Rachel?”

“Etiennova životní družka. To je Lucianův synovec. Pracuje sice v márnici, ale je to taky doktorka,” vysvětlila Leigh.

Valerie přikývla, ale poznamenala: “Podle všeho má Lucian celé hejno neteří a synovců.”

“Ano, on— aúúú!” vyvřískla Leigh a chytila se jí za ramena. Zaryla do nich prsty tak silně, že i Valerie vykřikla bolestí a dostala strach, aby jí nepropíchly kůži. Panenko skákavá, ta má ale sílu.

“Dýchej,” vybídla ji Valerie napjatým hlasem, jakmile nejhorší fáze kontrakce odezněla a tlak prstů zeslábnul.

“Vždyť dýchám,” zafuněla Leigh.

“Evidentně ano,” odtušila konejšivě, při tom střílela očima po kabině. Nic, co by mohly použít jako zbraň, nespatřila, ale dostala nápad, o kterém se snažila nepřemýšlet. Kdyby jen tak přišla na nějakou záminku, proč se vrátit do přední části dodávky—

“Měly bychom… stopnout… stahy,” supěla Leigh.

“Dobrý nápad,” souhlasila roztržitě. Když nic jiného, aspoň to Leigh zaměstná. Mrkla na ni. “Máš hodinky?”

“Ne.”

“Já taky ne.” Podívala se přes rameno dopředu a snažila se, aby jí po hlase nebylo poznat, jakou má z toho radost. Jejich únosce nejspíš hodinky měl.

“Valerie?”

“Hmm?” Když ji zatahala Leigh za ruku, obrátila se dozadu a naklonila se k ní blíž.

“Křič,” zašeptala Leigh a významně se na Valerii podívala. Hned potom ze sebe vyrazila táhlý, bolestný výkřik. Tentokrát se však nechytila Valerie za rameno ani za ruku. Klidně jí hleděla do očí a výmluvně při tom vlnila obočím, dokud to Valerie nepochopila a nezačala ječet spolu s ní.

“Držte huby tam vzadu,” zavrčel únosce.

Leighin křik pozvolna odezněl, a když zmlkla i Valerie, Leigh mu dala návrh, který skutečně nebyl fyzicky možný.

“Já rodím,” vyštěkla. “Bolí to. Když se mi zachce, klidně si vykřičím plíce. Jestli se ti to nelíbí, tak nás pusť.”

Potom znovu zavyla bolestí, ale tentokrát opravdovou. Valerie to poznala podle toho, že ji zase popadla za ruku a teď jí efektivně drtila zápěstí. Himlhergot, budu mít štěstí, když z toho vyjdu bez zlomených kostí, a to ne od toho parchanta, pomyslela si Valerie. Nedělala si násilí a vřískala spolu s rodičkou.

Vzápětí dodávku naplnila hlasitá hudba. Klasická. Vytáhl hlasitost na maximum a snaží se přehlušit ten rámus, co tu tropíme, usoudila Valerie. A přesně v to Leigh doufala, uvědomila si, když o chvilku později Leighin řev se spokojeným zamručením utichl. Leigh si ji přitáhla blíž a zasyčela: “Musíme se odtud dostat.”

Valerie přikývla. Byla si docela jistá, že je bělohlávek neunesl, aby ji zase strčil do klece a pomalu se z ní krmil. S největší pravděpodobností mu dělalo starosti, že viděla ten portrét. Nahánělo mu to až takový strach, že riskoval Leighino unesení. Teď nemohl pustit ani jednu z nich.

“Musí mít v plánu zabít nás obě dvě,” dodala Leigh. “Viděla jsem ho.”

“Já vím,” souhlasila Valerie, přitom si vůbec nebyla jistá, že ji Leigh přes tu hudbu slyšela. Sama ji sotva slyšela a většinu odezírala ze rtů.

“A miminko,” dodala Leigh, koukala teď dolů a hladila si břicho. “Nemůžeme mu dovolit, aby zabil miminko.”

“Ne, jistě že ne,” přitakala chlácholivě.

Valerie právě zjihle meditovala nad tím, jak je úžasné, že mají matky se svými dětmi citové pouto dokonce ještě před jejich narozením, když vtom Leigh zavile dodala: “Ne po tom, čím vším jsem si prošla, abych ho donosila.”

“Aha,” vydechla a dumala, jestli z ní teď promluvily hormony nebo je Leigh posedlá. Tohle fakt nebyla ta žena, která jí byla milou a laskavou hostitelkou od první chvíle, kdy se probrala z horeček. Ale jestli v tom jsou hormony nebo posedlost, to bůh suď. S těhotnými matkami neměla valné zkušenosti, alespoň ne s těmi dvounohými. Fenky, kočky a krávy se takhle nechovaly.

“Ve všech SUV jsou schránky se zbraněmi a krví,” zasyčela Leigh. “Třeba jsou v dodávce taky.”

“Nic nevidím.” Valerie se marně rozhlížela kolem sebe.

“Proklepej podlahu a obložení bočních stěn. Jsou ukryté pro případ, že by vůz ukradli smrtelníci.”

“Chytré,” podotkla Valerie a začala popolézat po zemi, klepat sem a tam a hmatat podél stěny. Zrovna se to chystala vzdát, když si všimla spoje v panelu na boku kabiny, který osahávala. Letmo si ho prohlédla a pak mačkala podél okrajů. Bohužel to nemělo žádný efekt, tak do něho instinktivně vtiskla prsty a zatáhla doleva. Když se panel pohnul a vznikla několik palců široká štěrbina, tiše vydechla úlevou.

Nervózně pohlédla dopředu, ale lavicové sedadlo ji krylo, tak si skousla ret, odsunula panel úplně a zadívala se na to, co odhalila. Pod tenkou deskou byla schránka na nářadí. Na děrované zadní stěně byly připnuté šroubováky, francouzáky, ruční pily, kladiva, palice, lepicí pásky…

“Vezmi tu pilu,” poradila něžná dárkyně života, která se za ní mezitím připlazila. “Můžeš mu ufiknout makovici.”

Valerie na ni vrhla nevěřící pohled a raději si vybrala palici a stříbřitou lepicí pásku. Obojí položila na zem, zasunula panel a obrátila se k Leigh. “Musíme tě nějak zapřít pro případ, že dostaneme smyk nebo tak něco.”

Obě se zamyslely, jak nejlépe to v rámci daného prostoru provést, a pak Valerie navrhla: “Přesuň se napříč a zapři se o kola.”

Jak Valerie řekla, tak Leigh udělala a zapřela se chodidly o podběh kola, ale kabina nebyla dost široká, aby si mohla lehnout. Podle Valeriina odhadu měřila jenom asi čtyři stopy a čtyři nebo pět palců. Podběh druhého kola sahal nějaké dva palce pod krční páteř.

Valerie se k ní naklonila a navrhla: “Pokrč nohy a lehni si rovně na záda.”

Nebyla si jistá, jestli ji přes hřmění orchestru Leigh uslyší, ale zřejmě ano. Buď to anebo jí také odezírala ze rtů, protože poslechla.

“Myslíš, že se takhle udržíš?” znejistěla Valerie.

Leigh zaváhala a pak zvedla ruce za hlavu a dlaněmi se opřela o stěnu. Následně se zapřela nohama o kov nad podběhem kola na protější stěně. Na moment se napnula, zatlačila oběma směry a pak se uvolnila a souhlasně kývla na Valerii.

“Bezva.” Valerie se zmohla na povzbudivý úsměv a hned nato už pohlédla dopředu. Když ji však najednou popadla Leigh za ruku těsně pod loktem, znovu se otočila. Leigh se rozječela a přešla do drtícího módu, což osvětlilo důvod, proč Valerii zadržela.

Ta zaúpěla a odevzdaně vyčkala, až skončí poslední kontrakce, pak si rychle zastrčila pásku i palici vpředu za rifle a řekla: “Tohle si fakt musíme stopnout. Zjistím, jestli hrabě Roztrhnu-ti-hrdlo nemá hodinky.”

Nechtěla, aby to znělo, jako že něco chystá, tak to řekla normálním, hovorovým hlasem a doufala, že to nesmrtelný sluch jejich únosce zachytí i v tom kraválu. Pak si vyměnila pohled s Leigh a přikrčila se. V předklonu, aby zamaskovala boule vpředu na kalhotách, vyrazila zpátky dopředu. Celou cestu si v duchu opakovala: “Potřebuji hodinky, potřebuji hodinky, musíme změřit, jak dlouho trvají stahy, potřebuji hodinky,” pořád dokola a dokola v naději, že na povrchu myšlenek nemá žádné pozůstatky svého plánu.

Nevěděla, jestli ji zahlédl ve zpětném zrcátku nebo jen vycítil, že se blíží, ale zrovna když obcházela lavicové sedadlo, psanec na ni něco zakřičel.

Přes hlučnou hudbu ho neslyšela, ale tušila, že jí říkal, aby se vrátila dozadu. Ironie, pomyslela si, ještě před chvilkou po nás chtěl, abychom zůstaly sedět, ale jenom zaječela: “Neslyším vás. Potřebuji hodinky.”

Když pokračovala vpřed, znovu vykřikl a otočil se, aby ji probodl pohledem. Dělala hloupou, zakroutila hlavou, ukázala si na ucho a zařvala: “Neslyším vás. Potřebujeme hodinky! Musím změřit její kontrakce!”

Netrpělivě se natáhl dopředu, utnul koncert a zase se na ni rozkřikl. Shodou okolností ve stejnou chvíli, kdy začala vřískat Leigh.

Valerie se zastavila, otočila se a naklonila se přes zadní sedadlo. Opřela se o ně kolenem a zahleděla se na Leigh. Když uviděla, jak se tváří, a došlo jí, že to hraje, hodně se jí ulevilo. Jenomže všeho do času. O pouhou chvilku později Leigh náhle vytřeštila oči a zařvala mnohem hlasitěji, protože teď na ni přišly skutečné stahy. A bylo po úlevě.

Zatraceně, nikdy nebudu mít děti, zapřísáhla se v duchu zděšená Valerie, když se Leigh chytila za břicho a začala se v bolestech téměř svíjet na podlaze.

“Něco je špatně,” vydechla Leigh, sotva byla zase schopná promluvit.

Valerie váhala, má za ní honem utíkat zpátky dozadu nebo postupovat vpřed? Ale na to existovala jediná odpověď: musí pokračovat. Jestli se teď vrátím, ten lump nás všechny zamorduje, zatímco se budu snažit pomoct dítěti na svět. Jen co kontrakce skončily, Leigh se uvolnila, trochu si zakňourala, a hned potom znovu zaujala nacvičenou pozici. Valerie cítila, jak se jí napjaly všechny svaly v těle. Teď nebo nikdy.

“Běž dozadu!”

Levou rukou popadla prostřední bezpečnostní pás a nadvakrát si ho obtočila kolem zápěstí. Druhou rukou vytáhla z kalhot palici. Odstrčila se od lavice a obrátila se k řidičově sedadlu. Palici držela dole a tak, jak tiše doufala, aby na ni neviděl.

“Potřebuji si půjčit vaše hodinky na stopnutí stahů,” řekla vážně a nenápadně při tom obhlédla silnici před nimi. Byli na dálnici, ale viděla, že zpomaloval a mířil k výjezdu. Očima vyhledala tachometr, rychlost klesala z jednoho sta kilometrů za hodinu k devadesáti… osmdesáti… sedmdesáti…

Byli v zatáčce, pořád jeli příliš rychle, ale rychlost se stále snižovala, když vtom k ní najednou otočil hlavu. Z nějakého důvodu měla dojem, že to nevěstí nic dobrého. Ze strachu, že ji hodlá přečíst nebo – ještě hůř – převzít nad ní kontrolu, sevřela bezpečnostní pás pevněji a ohnala se palicí po bílé hlavě.

Mysleli byste si, že trefila volant a palicí ho otočila, a ne šoférův spánek. Hlava mu odletěla doleva, nicméně volant ji následoval stejným směrem. Když dodávka vyletěla ze silnice a zamířila k pásu stromů nějakých deset stop od krajnice, Valerie vykřikla, upustila palici a volnou rukou se chytila předního sedadla spolujezdce, aby nelevitovala po kabině.

Navzdory pálivé bolesti v zápěstí a v levé paži, jak s ní cloumal bezpečnostní pás, byla ráda, že si ho předvídavě ovinula kolem ruky. Jinak by určitě proplachtila předním oknem. Takhle to s ní házelo mezi sedadly a otloukala se tu o jeden polstrovaný předmět, tu o druhý, zatímco se řítili po travnaté zemi a na závěr vrazili do stromu.

Při nárazu to s ní hodilo dopředu a Valerie vykřikla, byla si jistá, že má vykloubené rameno. Když vzápětí padla pozadu na sedadlovou lavici, pro změnu si málem ukousla jazyk. Ale jakmile se zastavili, nezůstala sedět dlouho. Věděla, že si takový luxus nemůže dovolit a odstrčila se od sedadla. Natáhla se pro upuštěnou palici a při tom se svezla koleny na podlahu.

Chtěla zkontrolovat Leigh. Měla pocit, že ji slyšela během bouračky křičet, ale sama křičela také, takže si tím nemohla být jistá. Jenomže na to teď nebyl čas. Hrabě Roztrhnu-ti-hrdlo vypadal její ranou trochu otřesený, ale před dalším zraněním ho uchránil airbag, a tak se hýbal.

Bez otálení sebrala ze země palici, narovnala se a znovu ho udeřila, tentokrát pěkně rovnou do temene. K její velké úlevě zaúpěl a zhroutil se na splasklý airbag a volant.

“Leigh?” zavolala a současně vytáhla lepicí pásku. “Jsi v pořádku?”

Zezadu se ozvalo zasténání a Valerie se zamračila, ale neztrácela čas ohlížením se a svižně začala přilepovat řidiče k sedadlu. Přetáhla mu pásku přes hrudník, zezadu kolem opěradla, znovu křížem přes prsa a tak pořád dokola, znovu a znovu. Při práci pokřikovala: “Vydrž. Hned tam budu… Slyšíš mě?” dodala ještě ustaraně.

Odpovědí jí bylo další zasténání a Valerie se kousla do rtu, ale obtočila únosce páskou ještě tucetkrát, než se rozhodla, že už to stačí. Nechala ji pak viset podél zadního opěradla, vzepřela se jednou rukou o sedadlo řidiče, druhou o zadní sedadlo a vrávoravě se zvedla.

Nepříjemným překvapením bylo, že se jí bezmála podlomila kolena. Zatnula zuby, silou vůle se udržela na nohou a v předklonu obešla lavicové sedadlo.

Leigh ležela na podlaze, mačkala si břicho, ale aspoň na první pohled to nevypadalo, že by byla nějak moc zle pochroumaná nebo domlácená. Neviděla žádné tržné rány, boule ani modřiny.

“Co ten hajzl?” starala se hned Leigh, když si k ní Valerie klekla.

“Přilepila jsem ho k sedadlu,” uklidnila ji. “Jak je ti?”

Leigh vykulila oči leknutím. “Páska ho neudrží. Je to nesmrtelný.”

Valerie se zamračila a pohlédla dopředu, ale přes polstrovanou lavici z tohoto úhlu nic neviděla. Skousla si ret, zvedla se na kolena, aby lépe viděla a s úlevou zaznamenala, že se nehýbá. Obrátila se a řekla: “Nejdřív jsem ho omráčila.”

“V bezvědomí dlouho nezůstane, a až se probudí, lepicí páska ho neudrží,” pokazila jí radost Leigh. “Běž se podívat, jestli už není vzhůru.”

Odvrátila se, aby únosce znovu překontrolovala. “Nevypadá.”

“Mohl by to předstírat. Jestli se probere, všechny nás pozabíjí,” poslední slova téměř zařičela a zase si svírala břicho.

Další kontrakce, uvědomila si Valerie. Dělalo jí to starosti.

O chvíli později, když začaly stahy slábnout, skřípajíc zuby Leigh zavrčela: “S tím děckem je něco v nepořádku. Potřebuji tě tady, ale ne, když ten zmetek není mimo provoz. Běž mu uříznout hlavu nebo tak něco.”

“Cože?” zachraptěla nevěřícně. “Za koho mě máš? Za Srdcovou královnu?”

“Ne, kdybys jí byla, už dávno bys mu tu kebuli ufikla,” odsekla Leigh a hned nato zanaříkala bolestí.

Valerie váhala, odvrátila pohled od Leigh a koukla na řidiče. Nakonec si povzdechla a zvedla se na nohy. “Moment.”

S palicí v ruce rychle obešla lavici a pozorně se zadívala na psance. Na první pohled se zdálo, že zůstal tak, jak ho tam nechala, ale pak měla najednou dojem, že zahlédla, jak mu cuklo oční víčko. Ze strachu, že bezvědomí jenom předstíral, jak říkala Leigh, ho znovu praštila palicí do hlavy. Když tiše vydechl a hlava mu klesla níž na prsa, spokojeně konstatovala, že měla pravdu. Hrál to.

Do hajzlu. Co mám proboha dělat? Nemůžu mu uříznout hlavu. To je prostě—

“Zatraceně,” zabručela, a když Leigh znovu vykřikla, střelila pohledem dozadu do kabiny. Tohle bylo prostě směšné. Nemohla hlídat současně psance i Leigh, když jí v cestě stálo sedadlo. A nemohla jen tak uříznout hlavu muži v bezvědomí, ať už si je to darebák nebo není.

Tiše si slovně ulevovala a zírala na lavicové sedadlo, vtom si všimla demontovatelných nohou. Podívala se na posuvné boční dveře. Do stromu narazili předkem, konkrétně přední částí řidičovy strany. Dveře nic neblokovalo. Přešla k nim, vzala za kliku a odsouvala je dozadu, až zapadly na místo, pak se vrátila k lavici.

Málem už si klekla, ale na poslední chvíli se otočila k psanci a znovu ho bouchla palicí do lebky, čistě pro jistotu. Spokojená, že získala minimálně pár minut, poklekla a zvedla západky, čímž uvolnila sedadlo.

“Co to děláš?” těžce vydechla Leigh, když jí skončily kontrakce.

“Co je v mých silách,” odtušila a začala manévrovat sedadlo ke dveřím. S trochou námahy se jí ho podařilo dostat až na kraj a pak do něho prostě strčila, až se překotilo na trávu.

Dveře nechala otevřené, otočila se a znovu přetáhla psance po hlavě palicí. Neměla z toho špatný pocit. Byl to nesmrtelný. Ti se uzdraví. Kromě toho to bylo pořád lepší, než se mu pokusit upižlat hlavu ruční pilou. Otřásla se při pouhém pomyšlení, a tak se raději přikrčila a šla dozadu za Leigh.

“Přitáhnu tě za sedadla,” oznámila, než se sehnula a chytila rohy deky, na které ležela. Když už ji vlekla dopředu, ještě dodala: “Tak ho budu moct průběžně knokautovat, zatímco se ti budu snažit pomoct.”

Z nějakého důvodu ta slova Leigh rozesmála. Nutno přiznat, že její smích zněl kapku hystericky a Valerii to neušlo.

Jakmile měla rodičku hezky uloženou za předními sedadly, pustila deku, otočila se a opět majzla bělohlávka do kokosu, což Leigh rozchechtalo ještě mnohem víc. Zakroutila nad ní hlavou a naklonila se přes přední sedadlo spolujezdce, aby se podívala po telefonu, který tam předtím ta nešika upustila.

“A teď děláš co?” škytala smíchy Leigh.

“Hledám Justinův mobil, abych vyslala SOS. Měl by být někde tady. Tys— Helemese, tady je!” zajásala, sotva ho spatřila.

“Kriste!” zaúpěl Anders do telefonu, když ve stromech vedle zatáčky spatřil havarovanou dodávku. Mortimer ujížděl jako ďábel, aby ji dohnal. Ve chvíli, kdy uviděl, že dodávka hodila blinkr, měl zrovna Anders na telefonu Luciana a okamžitě mu oznámil číslo exitu, ke kterému se blížili. Potom zavěsil, aby zavolal Justinovi na Etiennův mobil a předal mu tutéž informaci.

“Co se tam děje?” zeptal se ustaraným tónem Justin na druhém konci linky.

Nic mu nevysvětloval. “Co nejrychleji sem dostaň Rachel,” vyštěkl a típnul hovor.

“Není to sedadlová lavice?” zeptal se Mortimer. Po hlase mu bylo poznat, že se mračí. “Proč by ji do pekla vyhazoval?”

“Koho to zajímá? Pohni, sakra. Potřebují nás,” seřval ho Anders, který měl nervy na pochodu. Počítač šoupnul zpátky na zem a slezl ze sedadla. Když sjel Mortimer ze silnice a SUV se začalo kodrcat po hrbolaté půdě porostlé trávou, zabručel a zaklekl na zadní sedadlo. Naklonil se přes ně a sáhl dolů, aby otevřel skříňku na zbraně. Stačil vyndat dvě pistole, pak mu začal zvonit mobil. Vzal obě zbraně do jedné ruky, vytáhl telefon, a když na displeji uviděl Justinovo jméno, zamračil se.

“Co?” vyštěkl netrpělivě.

“Semmy?”

Nikdy mu tak nikdo neřekl, jenom Valerie. I kdyby nepoznal její hlas, samo o sobě by to stačilo, aby věděl, kdo volá, ale on její hlas poznal, stejně jako stres v něm. Zaslechl tlumené: “Kdo je Semmy?” pronesené hlasem, který tipoval na Leigh.

“Valerie, zlatíčko?” vyhrkl dřív, než mohla odpovědět. “Jsi v pořádku?”

Otočil se na sedadle a zahleděl se na dodávku, zatímco za ní Mortimer zastavoval.

“Ano,” hlesla Valerie a pak spustila: “Ten psanec nás unesl i s autem.”

“Já vím, miláčku,” řekl a vroucně si přál, aby ji mohl skrz telefon nějak protáhnout k sobě do bezpečí. Ten prevít je určitě uviděl přijíždět a přinutil ji, aby zavolala a řekla jim, že se mají stáhnout. Mortimer musel mít stejné podezření. Zaparkoval SUV, ale pak se jen pootočil na sedadle a poslouchal jeho stranu rozhovoru. Mlčky čekal, až uslyší, jaká je situace.

“Fakt?” Znělo to překvapeně. “No—”

“Valerie!” uslyšel odněkud zezadu vykřiknout Leigh.

“Doprčic,” zanadávala Valerie, a pak bylo slyšet chrastění, jak odložila telefon, a nějaké zvuky v pozadí, mimo jiné hlasité bouchání. Anders zoufale civěl na dodávku. Snažil se podívat dovnitř malými tónovanými zadními okny a zjistit, co se tam k čertu děje.

“Promiň,” vydechla Valerie o chvilku později.

“Přísahám, že jsem viděla, jak mu cuká víčko,” řekl slabý Leighin hlas, a Anders se zamračil. Nechápal, o čem mluvila, ale víc mu vadil tón, jakým to říkala. Jako kdyby cedila slova skrz zaťaté zuby, a hned nato se buďto ona nebo Valerie rozkřičela, a v telefonu znovu zapraskalo. Musela ho někam položit.

“Valerie?” zařval.

“Kdo to křičí?” zeptal se Mortimer. Natahoval uši a tak i z místa, kde seděl, zaslechl, co se line ze sluchátka.

Anders zemitě zaklel, podal Mortimerovi jednu pistoli, druhou si zastrčil za opasek džínů, a pak se otočil a otevřel dveře vedle sebe. Když vystupoval z SUV, pořád měl mobil na uchu a neustále hulákal: “Valerie!” Rozběhl se k dodávce a cestou vytáhl pistoli. Matně si uvědomoval, že Mortimer vyskočil z SUV a utíká za ním.

Jakmile se přiblížil k dodávce, uviděl, že posuvné dveře jsou stále otevřené, a běžel rovnou k nim. Na uchu telefon, v srdci hrůzu a v ruce zbraň… a pak tam jenom stál a němě zíral. Leigh ležela schoulená na podlaze, svírala Valeriinu ruku a vřískala. Valerie klečela, kvílela spolu s ní, ale přímo před jeho očima se otočila a bouchla do řidičova sedadla něčím, co vypadalo jako palice.

Ne, ne do sedadla, došlo mu, když sklonila palici a ztěžka dosedla na paty. Tou palicí totiž mydlila po hlavě onoho obávaného psance.

“U Jóviše,” zabručel vedle něho Mortimer. “Jak to tak vypadá, holky se nám zachránily samy.”

19. KAPITOLA

“Potřebuju svůj telefon.”

Ve virválu, který vycházel z dodávky, ta slova skoro neslyšel, ale otočil se a nechápavě pohlédl na Mortimera, který už k němu natahoval ruku.

“Tu věc, co máš na uchu,” upřesnil s laskavostí sobě vlastní. “Chci zavolat Lucianovi a dát mu vědět, že jsme ženské dohonili, a obě jsou naživu.”

“Jasně.” Anders spustil ruku a předal přístroj. Potom sledoval, jak Mortimer obchází dodávku na řidičovu stranu a mačká čísla.

Bolestné výkřiky začaly slábnout a ustávat. Anders si oddechl, pistoli zastrčil dozadu za kalhoty a přistoupil k otevřeným postranním dveřím. Pro jistotu ještě počkal, dokud neztichly docela, než se zeptal: “Jste obě v pořádku?”

Valerie trhla hlavou směrem k němu. Kukadla jí div nevypadla z důlků, pusinku dokořán. Očividně si neuvědomovala, že když mu volala, byli hned za nimi. Ale je pravda, že dodávka má zadní okna vysoko, a tak z kleku neviděla ven.

“Jak ses sem tak rychle dostal?” nechápala a při řeči si vyprostila ruku z Leighina nyní už volného sevření. Když si ji chtěla promnout, trhla sebou bolestí. Jakmile spatřil otisky, které na ní zanechala Leigh, rázem pochopil, proč vřískala. Fakt mu to nešlo do hlavy. Leighinu křiku rozuměl, ale nebyl si jist, jestli Valerie křičela jen ze solidarity nebo z jiného důvodu.

“Byli jsme kousek za vámi, když jsi mi zavolala,” vysvětlil a bezděčně střelil pohledem po Mortimerovi, který se právě objevil za okénkem na šoférově straně. Podle všeho už dotelefonoval. Teď sáhl do okna, chytil psance za hlavu a otočil ji k sobě, aby si ho mohl prohlédnout. V příštím okamžiku zase rychle ucukl a zařval: “Bacha!” Valerie totiž bez varování pozvedla palici, aby opět uzemnila únosce, a málem to vzala jedním vrzem i s Mortimerovou končetinou.

“Jejda,” špitla překvapeným tónem. “Promiň, zaslechla jsem pohyb a myslela jsem si, že se zase vrtí.”

Anders se kousnul do rtu a naklonil se do kabiny. “Možná bys mi měla tohle raději odevzdat.”

Palici mu předala bez odporu, dokonce se zjevnou úlevou, a hned řekla: “Musíme dopravit Leigh buďto k Rachel nebo k Dani. Rodí a nejde to moc dobře.”

“Etienne s Justinem už sem vezou Rachel. Měli by tu být každou chvíli,” ujistil ji a konečně se odhodlal pohlédnout na rodičku. Ležela na zemi, třásla se a ve tváři byla bledá a zpocená. Od chvíle, kdy se naklonil do otevřených dveří, cítil krev. Zpočátku měl za to, že teče únosci ze zraněné hlavy, ale teď si začínal myslet, že možná pochází i z Leigh. Když se sklonil, aby se na ni podíval zblízka, pach zesílil.

“Leigh? Jsi v pořádku?”

Zasténala a slabě zavrtěla hlavou, zůstala však ležet na místě. “Myslím, že je něco špatně. Hrozně moc to bolí.”

Zamračil se, ale když říkal: “Vydrž. Rachel tu bude, co nevidět,” své obavy z hlasu pečlivě vytěsnil.

Když neodpověděla, přešlápl a cítil se nadobro k ničemu. Byla to Valerie, kdo se k ní sehnul a zeptal se: “Můžeme něco udělat, aby ses cítila příjemněji, než se sem dostane?”

“Můžete vytáhnout toho bastarda ze sedadla a ufiknout mu hlavu,” odtušila slabým hlasem.

Valerie se ušklíbla a koukla na Anderse. “Je v deliriu. Pořád si myslí, že jsem Jeffrey Dahmer nebo tak něco.”

“Ne. Srdcová královna, vzpomínáš?” opravila ji s tichým smíchem Leigh a pak unaveně dodala: “Prostě ho dostaňte odtud pryč a hlavně se postarejte, aby neutekl nebo se nezvedl a všechny nás tu nepovraždil, zatímco vy tři nedáváte pozor a jenom zbůhdarma civíte, jak se pokouším vytlačit Lucianova obrovitého potomka.”

“Jdu na to,” ohlásil Mortimer, a když na něj Anders pohlédl, už otevíral dveře na řidičově straně.

“Nepotřebuješ pomoct?” zeptal se s nadějí v hlase.

“Ne, já— Ježíši, tys ho zamotala do leukoplasti,” konstatoval znechuceně Mortimer a začal trhat stříbrnou pásku. Celou dobu si pak stěžoval, že je to horší než dárkové balení ? la Justin.

Anders zakroutil hlavou a obrátil pozornost k ženám. Valerie zrovna přemisťovala Leigh na opačnou stranu dodávky, kde se mohla opřít o postranní panel. Oko mu padlo na místo, kde prve ležela, a na čele mu hned naskočily vrásky. Sehnul se a sáhl na tmavé místo uprostřed deky. Bylo velké a lesklo se. Když zvedl ruku, měl ji červenou od krve.

“Mortimere!” houkl a narovnal se.

Vykonavatel se zarazil s psancem napůl zvednutým ze sedadla a vyklenul jedno obočí. “Problém?”

Výmluvně mu ukázal dlaň. “Je v SUV krev?”

Mortimer sevřel rty a zavrtěl hlavou. “Tohle bylo absolutně nečekané. Cestou z baráku jsem popadl akorát počítač.” Psance upustil zpátky na sedadlo a vylovil z kapsy mobil. “Zavolám Lucianovi a zjistím, jestli má krev. Když ne, ještě je tu Rachel. Možná ji napadlo vzít nějakou s sebou.”

“Šetři si kredit. Luciana se na to můžeš zeptat osobně,” informoval ho. Blížící se zvuk motoru totiž přitáhl jeho pohled k silnici právě včas, aby mohl sledovat, jak na trávu vjíždí SUV mířící jejich směrem. Za volantem nadskakoval Lucian.

Mortimer jen cosi zabručel, nicméně telefon schoval, psance vytáhl z vozu a hodil si ho přes rameno. Potom rázným krokem vyrazil k přijíždějícímu SUV a odnesl svůj náklad z dohledu.

Anders ho sledoval, dokud se neobjevil za dodávkou, a pak obrátil pozornost k interiéru kabiny. Valerie nechala ležet Leigh v zadním prostoru a lezla za ním.

“Jak dlouho potrvá, než se sem dostane Rachel?” zajímala se ustaraně. “Něco je vážně v nepořádku a Leigh rychle ztrácí sílu.”

“Nemůžeš jí pomoct ty?” zamračil se. Věděl, že Justin, Etienne a Rachel jedou dobrých deset minut za Lucianem. Před odjezdem z domu nedala jinak, než že si vezme lékařskou brašnu se vším, co by mohla potřebovat, a nachystat ji chvilku zabralo. Justin se mu o tom zmínil do telefonu.

“Já nevím. Možná ano,” přitakala zdráhavě. “A chtěla jsem to navrhnout, ale ona v jednom kuse opakuje, že by chtěla, aby tady byla Rachel nebo Dani. Nejsem si jistá, jestli by jí nebylo nepříjemné, kdybych ji vyšetřila já.”

“Rachel ani Dani tady nejsou,” podotknul potichu. “Ty ano.”

“Kde je?” Najednou se vedle nich zhmotnil Lucian, obočí strachy spletené dohromady.

“Uvnitř,” řekl Anders a chytil Valerii v pase, aby ji sundal z dodávky, protože stála Lucianovi v cestě. Sotva ji postavil na zem, Leigh znovu zakřičela a začala se na podlaze svíjet.

Než bys okem mrkl, byl Lucian u ní. Když si ji zvedal na klín a choval při náporu porodních bolestí, tvář měl skoro stejně bezkrevnou jako Leigh sama.

“Valerie,” vyštěkl ve vteřině, kdy dozněl Leighin křik, a ta se mu zhroutila do náručí jako vyčerpaná hromádka neštěstí.

Anders vyzvedl Valerii zpátky do dodávky a vylezl tam za ní. Poklekli vedle Luciana, každý z jedné strany.

“Něco je špatně,” zavrčel Lucian. “Leigh má příliš velké bolesti.”

I přes obavy, o kterých se zmínila Andersovi, se ho pokusila uklidnit. “Leigh rodí, Luciane. To bolí.”

“Tolik ale ne,” oponoval pevným tónem.

“Ztratila spoustu krve, Valerie,” ozval se tiše Anders. “Neměla by tak strašně krvácet.”

Překvapeně na něj pohlédla. “Krvácet?” Teprve nyní si uvědomil, že si krve nevšimla. Mělo mu to dojít. Její smysly nebyly tak citlivé jako jeho a deka byla tmavá, stejně jako černočervené mateřské šaty, které měla Leigh na sobě.

Ukázal na deku, na velkou skvrnu trochu tmavšího odstínu. Valerie na ni mlčky zírala a pak se zase obrátila na Luciana. “Kde je Rachel?”

“Právě teď příliš daleko, než aby mohla pomoct,” pronesl pochmurně. “Pomoz jí.”

Nejistě koukla na Leigh. “Nebude ti vadit, když tě prohlédnu?”

“Hlavně, ať to přestane,” zaškemrala ochraptělým hlasem.

To Valerii stačilo. Narovnala ramena, pohlédla na Anderse a nařídila: “Prohledej lékárničku. Zkus najít nějaký antibakteriální gel, dezinfekci na čištění ran nebo prostě něco na ten způsob.”

Kývnul a šel splnit rozkaz, ale jeho pozornost stále patřila jí, neboť se otočila na Luciana a nakázala: “Sundej jí kalhotky a posaď si ji mezi nohy. Můžeš Leigh podpírat záda a utěšovat ji, tak bude mít aspoň trochu pohodlí, zatímco ji budu vyšetřovat.”

Bez řečí poslechl. Nacvičeným pohybem připravil choť o kalhotky a usadil mezi svoje nohy na deku rozprostřenou na zemi. Potom ji něžně objal a ruce si položil na vzedmutý život. Na spánek jí vtiskl polibek a do ucha mumlal tichá slůvka na povzbuzení.

“Andersi, našel jsi něco, čím bych si mohla očistit ruce?” zeptala se Valerie. Mezi řečí si klekla k Leigh. Nohy ohnuté v kolenou jí dala od sebe, až měla chodidla zvenku vedle Lucianových nohou, které teď fungovaly trochu jako třmeny u gynekologa a bránily jí přinožit.

“S tím si nedělej starosti,” zavrčel Lucian.

“Ale mohla by dostat infekci a—” zmlkla a potřásla hlavou. “Jasně. Nesmrtelná. Nanoboti se o každou infekci postarají,” zamumlala.

Když se pustila do prohlídky, Anders se obrátil k lékárničce. Probíral se obsahem a hledal něco, co by jim mohlo být k užitku, ale nečekal, že něco najde. Hlavně chtěl poskytnout Leigh zdání soukromí.

“Dítě je napříč,” ohlásila po chvilce Valerie a hlas měla zlověstně vážný. “Kriste, hrozně moc krvácí. Kde je do pekla ta Rachel?”

“Dostaň to dítě ven,” vyštěkl Lucian a Valerie trhla hlavou nahoru, aby se na něj podívala.

“Potřebuje císařský řez, Luciane. Nemám na to nástroje.”

“Nemohla bys to dítě otočit?” zeptal se Anders.

Zamračila se. “Možná, kdyby jí nepraskla voda, a kdybych měla léky na uvolnění dělohy… a epidurál na zmírnění bolesti. Ale…”

“Je jako na mučidlech, Valerie. Nemůžeš to zhoršit,” odtušil ponuře Lucian. “A má-li dítě přežít, musíš ho okamžitě dostat ven.”

“Cože?” V šoku na něj vytřeštila oči. “Ale je to nesmrtelné dítě. Já myslela, že tím pádem je jeho přežití hotová věc?”

“Obvykle ano,” přisvědčil tiše Anders. Vrátil se za nimi a lékárničku vzal s sebou. “Plody s genetickými anomáliemi nanoboti vypudí během prvního trimestru, ale potom už je dítě v pohodě, stačí, když matka přijímá dost krve.”

“Tak o co—”

“Ztrácí příliš mnoho krve,” přerušil ji Lucian. “A pokud nanoboti vyhodnotí dítě jako věc, která ohrožuje Leighino zdraví, napadnou ho a pokusí se mimino zabít. Nanoboti dítěte budou svého hostitele bránit a zaútočí. Zajde-li to příliš daleko a nanoboti se navzájem pozabíjejí, mohli bychom ztratit dítě nebo matku nebo dokonce oba dva.”

Když na Luciana jen nechápavě zírala, vložil se do výkladu Anders: “Uvažuj o tom jako o jaderné válce uvnitř těla. Dokud nikdo nestiskne červený knoflík, je klid a mír. Ale když je svržena atomová bomba a spustí se řetězová reakce, nebo v našem případě, když se začnou nanoboti vzájemně napadat, nevyjde z toho živý nikdo.”

“Ježíši,” vydechla pobledlá Valerie.

Nato položil Anders otázku otázek: “Dokážeš dostat dítě ven?”

Zaváhala. “Mohli bychom se pokusit o císařský řez, ale budu potřebovat nůž a—”

“Další velká ztráta krve by zvýšila riziko, že nanoboti zaútočí dřív, než se nám podaří dítě vytáhnout,” přerušil ji Lucian. “Musíme ho otočit a ihned dostat ven.”

Mlčky na něj zírala vážnýma očima, ale pak řekla: “Je plně otevřená. Můžu zkusit plod ručně otočit, ale je to riskantní a budeš ji muset udržet v klidu, nesmí se mi hýbat.”

Lucian okamžitě kývnul.

S povzdechem ještě moment váhala, pak se otočila a vylezla ven z dodávky. U otevřených dveří se postavila a poplácala na podlahu. “Přines ji sem dopředu.”

Když se i s Leigh přesunul na kraj kabiny, Valerie přikývla a klekla si do trávy, ale dříve, než mohla něco udělat, přišly na rodičku další stahy. Prohnula se Lucianovi v náručí a rozkřičela se, jako by ji na nože brali.

“Pomoz jí!” zařval Lucian.

“Musím počkat, dokud neskončí kontrakce,” namítla bezmocně, a tak všichni čekali. Andersovi to připadalo jako věčnost, ale konečně přešel křik ve sténání, a vzápětí Leigh zemdlela Lucianovi v náručí.

Valerie se na něj významně podívala: “Roztáhni jí nohy a drž je od sebe,” a sotva to udělal, pustila se do práce.

Se zatajeným dechem čekal Anders za nastávajícími rodiči. Přesně věděl, co Valerie dělala. Používala techniku, kterou viděl před lety, když se jedna klisna dostala při hřebení do potíží. Vsouvala ruku do těla rodičky, aby se pokusila otočit hlavu dítěte dolů, a ono se mohlo narodit. Jenomže také věděl, že jestli na Leigh přijdou stahy ve chvíli, když v ní bude mít Valerie ruku… kosti smrtelníka drtivě sevřené svaly nesmrtelného, to nikdy nevěstí nic dobrého, pomyslel si pochmurně a zvedl oči k Mortimerovi, který se vynořil za Valerií.

“Justin je tady— No, nazdar!” skočil sám sobě do řeči, jen co si uvědomil, k čemu se to nachomýtl, a velký vůdce vykonavatelů předvedl bleskové čelem vzad.

“Zjisti, jestli mají krev,” zavelel Lucian a hned se zase soustředil na Valerii, protože zamyšleně krabatila čelo a tiše si mumlala: “Je tady něco, co tlačí na…”

“Tlačí na co?” vyzvídal Anders, když se odmlčela se zpola zmateným výrazem ve tváři. O zlomek sekundy později vykulila oči a vykřikla: “Je tady ještě druhé dítě, a to tlačí to první dolů. Proto se nemohlo otočit.”

“Dvojčata!” zahulákal Mortimer, zapomněl se a obrátil se nazpátek. V tu ránu však zezelenal a zopakoval si čelem vzad. “Přinesu krev, jestli ji teda mají.”

Valerie svraštila obličej soustředěním. “Myslím, že můžu— mohlo by to jít takhle,” myslela nahlas a mírně se zaklonila.

“Co to děláš a funguje to?” otravoval Anders. Neobtěžovala se odpovídat. Stejně by ji Leighin srdceryvný výkřik přehlušil. V příštím okamžiku už se první potomek L&L ocitl v jejích rukou. Ležel naprosto tiše a klidně.

“Je ten kluk v pořádku?” vyhrkl Lucian, úzkostí málem bez sebe. Choval Leigh, která mu bezvládně padla na hruď, a mírně ji kolébal ze strany na stranu.

“Ta holka žije,” opáčila Valerie, tiskla si nehybnou drobulenku na prsa a třela jí zádíčka, dokud miminko nezakašlalo a nezačalo normálně dýchat a mávat miniaturními ručičkami.

Anders postřehl na Valeriině tváři úlevu a poznal, že jí holčiččina nehybnost nahnala pořádný strach.

“Potřebuji něco na přestřižení pupeční šňůry.”

“S tím ti mohu pomoci já,” oznámila Rachel, která se zničehonic vynořila za Valerií a teď zamračeně koukala na Leigh.

“Valerie, tohle je Rachel,” představil je Anders a natáhl se Lucianovi přes rameno, aby převzal krevní sáčky, co mu podávala. První předal hrdému otci a druhý držel, zatímco Lucian nabodl pytlík Leigh na zuby. Všiml si, že snad ani nebyla při vědomí.

“Ráda tě poznávám, Rachel. Jestli máš něco na pupeční šňůru, měly bychom to udělat rychle,” řekla Valerie. “Myslím, že druhé dítě se k nám připojí co nevidět.”

“Dvojčata?” vyhrkla Rachel s úsměvem na rtech. Ale nezareagovala hned a nedala Valerii požadovaný instrument. Místo toho pozorně sledovala, jak Lucian sundává prázdný sáček Leigh ze zubů a nabodává na ně plný. Anders nevěděl, na co se dívala, ale za okamžik se uvolnila a otočila se. Kývla na někoho, na koho neviděl. Etienne, uvědomil si, když mu vešel do zorného pole i s obrovskou sportovní taškou, kterou nesl v ruce. Tu teď otevřel a Rachel v ní začala štrachat. Za moment se obrátila nazpátek a v rukou měla chirurgické nůžky a svorky.

Valerie držela dítě, zatímco se Rachel zručně postarala o pupeční šňůru, a pak navrhla: “Ošetřím malou, jestli to tady chceš převzít.”

Rachel se zakřenila, ale zavrtěla hlavou. “Děláš si srandu? Odvedla jsi všechnu těžkou práci. Teď už to bude radost a zábava. Nikdy bych tě o ni nepřipravila,” prohlásila a převzala novorozenou holčičku. Jakž takž ji otřela vlhkými ubrousky a zabalila do deky.

Valerie mlčky přihlížela, ale když Leigh zasténala do sáčku v puse, obrátila se zpátky k ní.

“Jdeme na to, Leigh, zatlač,” nařídila. “Tlač!”

Během pouhých pár okamžiků se do tohoto slzavého údolí podívalo robátko číslo dvě a Valerie ztěžka dosedla na paty. Tohle miminko od první chvíle vřeštělo, mrskalo se jí v rukou a nadšeně si protahovalo ručičky a nožičky.

“Je to kluk,” oznámila a s úsměvem se mu podívala do očí.

Když psí zakňučení probudilo Valerii z hlubokého spánku, zvedla jedno víčko a zamračila se do chlupaté tváře před sebou.

“Děláš si srandu, viď?” vyprskla otráveně. “Nemůžeš mě pro jednou nechat vyspat? Jenom tentokrát? Když jsem si v noci konečně mohla zalézt do postele, byly už čtyři ráno. Ale ty mě nemůžeš nechat spát?”

Roxy znovu zakňučela, poposedávala a Valerie si odevzdaně povzdechla.

“Fajn.” Unaveně se zvedla na ruce a na kolena, aby vstala. Vtom zaregistrovala muže ležícího v posteli vedle ní a ztuhla. Anders. Zatraceně. Když lezla do postele, tak tam nebyl. Dokonce ani nebyl v domě. Jakmile se narodilo druhé dítě a nakrmili rodičku třemi nebo vlastně čtyřmi sáčky krve, dospěli k závěru, že je nejvyšší čas zmizet, a všichni odjeli zpátky do sídla L&L. Tedy všichni kromě Mortimera, který odvezl psance do domu vykonavatelů, aby ho tam dal pod zámek. Ale o něco později se vrátil i on, pochopitelně se Sam, aby se mohla podívat na děti.

Osobně měla dojem, že se v noci přijela na novorozence podívat snad půlka Toronta. Byla představena minimálně dvěma tuctům nových lidí, a všichni byli tak či onak spříznění s Lucianem a Leigh. Zůstali celé hodiny a pokoušeli se pomáhat, zatímco hrdí rodiče diskutovali o jménech potomků.

Podle všeho odmítla Leigh vybrat jméno dřív, než se dítě narodí. To předchozí potratila, a tak teď dala na pověry. Podle jedné totiž nesmí dítě dostat jméno dřív, než přijde na svět, jinak na svět nepřijde. Nebo nepřijdou, vzhledem k tomu, že se z obřího jedináčka nakonec vyklubala dvojčata.

Rozhodnutí nakonec nepadlo, ačkoli zde bylo několik návrhů, o kterých Leigh s Lucianem uvažovali. Sešlost skončila ve čtyři ráno, kdy Lucian s Andersem usoudili, že je nejvyšší čas vyslechnout polapeného psance.

Ještě předtím, než se připojil ke gratulantům v casa bambino, pokusil se Mortimer dostat z polapeného únosce odpovědi na otázky: kde jsou Laura, Billie a Kathy, a zda jsou dosud naživu, ale psanec mírně řečeno nespolupracoval. Odmítl mu sdělit dokonce i své jméno. Takže poté, co si trochu odpočinul a užil si nové přírůstky do rodiny, se Lucian rozhodl, že nastal čas ty odpovědi získat. Anders, Mortimer, Sam a Justin, spolu s pár dalšími muži odešli s ním.

K Valeriině velké úlevě se rozešli i všichni ostatní, kromě Rachel a Etienna. Ale doktorka a její manžel, živící se tvorbou počítačových her, se hodlali den nebo dva zdržet, aby pomohli Leigh s dětmi, z čehož Valerie vydedukovala, že konečně může jít na kutě. Byl to mimořádně dlouhý – plodný – den a byla vyčerpaná, takže vyvenčila Roxy, vyběhla schody, shodila šaty a padla do postele. Sama.

Teď zírala na Anderse a nemohla přehlédnout, že byl oblečený a ležel nahoře na pokrývkách. Ale když Roxy znovu zakňučela, udělala na ni pšššt a opatrně vylezla z postele.

Než by potmě prohrabávala zásuvky nebo riskovala rozsvícení a probuzení Anderse, raději poslepu nahmatala svršky ze včerejška a navlékla se do nich. Byla tak utahaná, že i kdyby měla něco naruby, bylo by jí to ukradené. Vynechala také česání a čištění zubů a honem odvedla Roxy z pokoje. Měla v úmyslu zalézt zpátky do postele v tu samou minutu, kdy se Roxy nají a udělá svou potřebu. Dvě hodiny spánku jednoduše nestačily na to, aby její organismus fungoval aspoň trochu na úrovni. Kromě toho si spánek zasloužila. Včera přechytračila zlosyna a porodila dvě děti.

Při tom pomyšlení se musela usmát. Byly to rozkošné malé ranečky, všichni se nad nimi rozplývali a Lucian se naparoval jako vítězný býk na výstavě Země živitelka. Co se týče Leigh, jakmile si v klidu domova dala dalších pár sáčků krve, všechny stopy po ženě s krvelačným mottem: Tomuhle hlavu dolů, jako zázrakem vymizely. Zase z ní byla ta sladká usměvavá Leigh. Mně osobně se díky tomu notně ulevilo, konstatovala v duchu Valerie.

Já o vlku, pomyslela si, když vešla do obývací kuchyně a spatřila Leigh u ostrova s jedním z jejích uzlíčků štěstí v náručí. Holčička, uvědomila si při pohledu na růžový povijan.

“Čas krmení?”

“Spíš čas říhání,” opravila ji trpce. “Krmení skončilo před čtvrt hodinou, ale pořád si ještě neodříhla, a tak nemůže jít spinkat.”

Valerie přikývla, ale zamračila se. “Není moc brzy na to, abys už vstávala? Nemám ji vzít?”

“Jsem v pohodě,” zasmála se Leigh a ironicky dodala: “Nesmrtelná, vzpomínáš? Půl tuctu pytlíků krve a nanoboti mě postavili na nohy. Jsem jako nová.”

Valerie zvedla obočí. “To zírám.”

“Jo,” uculila se novopečená maminka.

“Ale musíš být unavená.”

Zavrtěla hlavou. “Když se předávkujeme krví, vydržíme beze spánku.”

“Fakt?” hlesla Valerie s úžasem a nemalou závistí.

Leigh přikývla. “Samozřejmě se to snažíme nedělat moc často. Znamená to větší spotřebu krve a tou je potřeba za všech okolností šetřit. Ale občas, jako třeba teď, se tomu těžko vyhneme.”

“Hmm. Tohle tedy musí mateřství podstatně usnadnit. Na nedostatek spánku si stěžuje většina čerstvých maminek a tatínků,” poznamenala Valerie, vtom ji však šťouchla Roxy mokrým čumákem do ruky, a tak k ní sklopila oči.

“Můžeš ji klidně pustit ven,” řekla Leigh a usmála se na Roxy. “Když jsem vás uslyšela nahoře chodit, vypnula jsem alarm.”

“Díky.” Valerie došla otevřít francouzské okno a vypustila Roxy na zahradu, pak zase zavřela a opřela se o ně. “Už jste se rozhodli, jaká jim dáte jména?”

“Ne,” povzdechla si Leigh a na okamžik přivinula svou korunní princeznu blíž k sobě. Jakmile ji přestala mačkat, svěřila se: “V životě by mě nenapadlo, že to bude tak těžké. Neměl by se člověk na děcko prostě podívat a hned vědět, jak by se mělo jmenovat?”

Valerie vyprskla smíchy. “Jasně. Tak přišlo ke svým jménům sedm trpaslíků: Kejchal, Stydlín, Rejpal, Štístko, Dřímal, Šmudla a Prófa.”

Leigh se zakřenila, ale pak ohrnula nos. “V tom případě by se tahle malá měla jmenovat Smrďulka… nebo Kakulka. Asi ji bude potřeba přebalit.”

“Jo. Když už na to přišla řeč… raději si najdu pytlíky a zajdu posbírat nadílku po té mé malé,” odtušila Valerie. Odstrčila se ode dveří a vydala se do kuchyně.

“Příjemnou zábavu,” popřála jí Leigh cestou ke dveřím.

“Nápodobně,” zavolala za ní se smíchem, vyndala ze šuplíku sáčky a zamířila ven.

Sotva vyšla na krytou verandu, nadšeně se k ní přihnala Roxy. Pohladila ji a slíbila: “Hned tě nakrmím. Jenom mě prvně nech posbírat všechny tvoje dárečky, cos tu nechala v noci a dneska ráno.”

Roxy vyštěkla a přitiskla se jí k noze, čímž si vysloužila úsměv a další pohlazení.

Ne, nemyslela si, že fenka porozuměla tomu, co říkala. Snad kromě nakrmím. Byla si docela jistá, že tomuhle slovu Roxy dobře rozuměla. Ale nikdy jí to nezabránilo si s ní povídat. Vedla se svou vlčáčicí dlouhé hovory, vylévala si srdce a líčila jí své problémy a starosti. Roxy na ni pokaždé koukala bystrýma očima, vyplazovala jazyk a občas štěkla. Zdálo se, že je prostě a nekomplikovaně šťastná, když jí milovaná paní věnuje pozornost. Byla to součást kouzla její psí osobnosti.

“Takže,” spustila Valerie, když vykročila po zahradě, aby se pustila do honby za Roxyinými poklady. “Co si myslíš o Andersovi? Měla bych souhlasit, že budu jeho životní družkou nebo neměla?”

Roxy vyštěkla a utekla kousek dopředu, tam se zastavila a koukla dozadu.

Valerie zvedla obočí a šla za ní. Když uviděla, že se fenka zastavila vedle pokladu číslo jedna, jenom zakroutila hlavou.

“Mělo to být ano, měla, nebo ne, neměla?” zeptala se, když nabírala psí požehnání. Roxy vybafla a šla dál, cestou očichávala zemi a za okamžik se znovu zastavila a významně se po ní podívala.

“To je od tebe moc hezké, že mi tak pomáháš,” odtušila suše Valerie, když došla až k ní a sklonila se, aby nabrala hromádku ležící fence u pacek.

Příštích několik minut tedy strávila chozením za Roxy a uklízením exkrementů. Byla si docela jistá, že právě našly poslední, když vtom se Roxy najednou zastavila, zvedla hlavu, nastražila uši a pak vystartovala vpřed a zahnula za roh domu.

“Veverka,” vydechla a potřásla hlavou. Obvykle takto reagovala jenom na ně. Zavázala sáček, zahvízdala na Roxy a vydala se okolo domu. Obešla roh právě včas, aby viděla, jak lovkyně peláší kolem průčelí a horlivě pronásleduje kdovíjaké malé chlupaté stvoření, které jí padlo do oka.

“Pitomej pes,” ulevila si Valerie a vyrazila za tím svým velkým chlupatým stvořením. Byla utahaná a nemohla se dočkat, až se vrátí do postele, a zřejmě proto si právě dnešek musela Roxy vybrat na to, aby si zahrála na loveckého psa. Ach jo.

Než oběhla předek domu, stihla už si Roxy čumákem pootevřít dveře od garáže a protáhla se dovnitř. Valerie zaklela, uháněla za ní a otevřela.

“Roxy?” zamračila se do tmy v garáži. Sáček se psími výměšky vyhodila do popelnice těsně za dveřmi a pak hmatala po zdi po obou stranách zárubní a hledala vypínač. Marně. Být otevřené jedny z velkých, automatických garážových vrat pro auta, bylo by uvnitř vidět podstatně lépe. Světlo pronikající těmito dveřmi však pouze zředilo tmu ve všudypřítomné stíny.

“Zatraceně, Roxy, kde seš?” vykřikla naštvaně. Dokonce ji ani neslyšela šmejdit uvnitř, a ta tma a ticho začínaly Valerii lézt na mozek. Vědět, kde je ovládací panel, v té chvíli by asi otevřela oboje velká vrata dokořán.

Povzdechla si do ticha, udělala krok vzad a uvažovala o tom, že zavře dveře, chvilku počká a pak je zase otevře a zavolá na Roxy. Třeba ji strach, že by tady mohla zůstat zavřená, vyláká, pomyslela si a zrovna se chystala vyjít ven, když vtom se ze zadního kouta garáže ozval rachot. Roxy musela shodit plechovku nebo tak něco. Valerie udělala pár kroků dopředu a ještě jednou na ni zavolala.

Nemohla se dočkat, až se vrátí do domu a hlavně do postele, tak se vydala hlouběji do garáže. Opatrně se proplétala mezi Lucianovou dodávkou napravo od ní a policemi plnými nářadí, chemikálií na čištění bazénu, barev a nejrůznějších jiných věcí nalevo. Došla asi do poloviny dodávky, když vtom se dveře od garáže zničehonic zabouchly.

V té chvíli by se v ní krve nedořezal. Ve tmě se pomalu otočila k dodávce a špicovala uši.

“To byl vítr,” pošeptala si.

“Ne, nebyl.”

Hlas přicházel zprava a nepříjemně zblízka. Leknutím zalapala po dechu a srdce se jí rozbušilo. Otočila se na patě a poslepu se rozběhla opačným směrem. Stihla udělat jen půltucet kroků, pak ji někdo popadl za vlasy a trhl dozadu, takže zády přistála na velmi široké a velmi tvrdé hrudi. Okamžitě ucítila závan pižmového pachu, na který už pozapomněla, ale rychle si ho zase vybavila.

“Igor,” vydechla. Zaplavila ji ledová hrůza. Byl naživu.

“Igor?” zopakoval poněkud zmateným hlasem.

“Kde je Roxy?” zeptala se zdrceně.

“Mrtvá,” odsekl a kontroval: “Kde je Ambrose?”

Valerie neodpověděla. Nemohla, i kdyby chtěla. Zpráva jí vystřelila do hrudi šíp takové bolesti, že dokázala jenom stát a lapat po dechu.

“Kde je Ambrose?” zopakoval Igor a využil toho, že ji držel za vlasy a surově s ní zalomcoval, aby si získal její pozornost.

“Nevím, kdo je Ambrose!” zařvala a chytila se za vlasy na bocích hlavy, aby to tolik nebolelo. Tím kudlením si rozhodně získal její pozornost. Zburcoval mozek ochromený žalem. Sotva však pomyslela na nebohou Roxy, zármutek byl bryskně vytěsněn vztekem. Její holčička teď ležela mrtvá někde tam, v temné garáži. To mu nedaruje. Zareagovala bez přemýšlení. Zvedla nohu a vší silou kopla za sebe, kde měl Igor nohy. Zásah, pomyslela si s ponurým zadostiučiněním, když zařval bolestí a klopýtl dozadu. Bohužel ji vzal s sebou.

Sotva chytil balanc, Igor zavrčel, otočil se a praštil s ní o dodávku. Navíc na ni zezadu nalehl plnou vahou. Valerie si vyrazila dech a šokové vlny bolesti jí vibrovaly od ňader až ke kolenům. Zmohla se jen na tiché sténání.

“Koho asi myslím? Co bys řekla?” soptil vzteky vedle jejího ucha.

“Svého šéfa,” vydechla. Skoro ji nebylo slyšet. Na mluvení jednoduše neměla dost dechu.

“Kde je?” naléhal Igor a nepatrně se nadlehčil, aby jí dopřál trochu vzduchu. Ve stejné chvíli zaslechla velmi slabé štěknutí. Znělo z dálky nebo tlumeně, jako by přicházelo zvenčí, ale rozhodně to bylo štěknutí. Roxy není mrtvá. Sotva se jí ta myšlenka zrodila v hlavě, Igor zaklel a za vlasy ji odtáhl od dodávky.

“Kde je?” vrčel a odvlekl ji několik stop, pravděpodobně ke dveřím.

Hrála o čas, ale když se zastavil a chytil ji pod krkem, rychle odpověděla: “V domě vykonavatelů.”

Proč by mu to vlastně neřekla? Nehrozí, že by odtud dokázal šéfa vysvobodit. A jestli to zkusí, aspoň budou mít příležitost ho dopadnout. Vběhne jim rovnou do náručí. V duchu si tu představu vychutnávala a při tom se zeptala: “Cos udělal s Billie, Laurou a Kathy?”

“Brzy sama uvidíš,” ujistil ji. “Kde je dům vykonavatelů?”

“Neznám adresu,” odsekla. Když ji začal zvedat za vlasy ze země, urychleně vyvřískla: “Neznám. Odvezli mě tam. Adresu mi neřekli.”

“Tak to mi asi budeš muset ukázat cestu,” odtušil ponuře, pak pustil její krk a pokračoval směrem, kam ji táhnul, než se zastavil.

“To bych fakt raději nedělala,” řekla upřímně, ale potom se zamračila a položila otázku otázek: “Proč mi prostě nepřečteš myšlenky a nepřevezmeš nade mnou kontrolu?”

“Proč se namáhat?” opáčil suše.

“Protože bys mě tady nemusel tahat za vlasy a ubližovat mi,” zdůvodnila vyprahlým tónem.

“Ale já ti ubližuju k smrti rád. Tiší to bolest, cos mi způsobila, když jsi mě probodla.”

Valerie si skousla ret. Znělo to pobouřeně, dokonce dotčeně. To mě teda podrž! Jako by si to nezasloužil a já byla ta zlá či co. Stiskla rty a přitlačila na pilu: “Nebo jsi mezi nesmrtelnými možná úplný bažant a kontrolovat ani číst smrtelníky ses ještě nenaučil.”

Napadlo ji to díky klábosení s Leigh v domě vykonavatelů. Leigh se zmínila, že se obojí teprve učí, ale docela se v tom prý zlepšuje. Tak teď uvažovala, jestli nebyl Igor relativně nový proměněnec, co tyhle věci prozatím nezvládl. Proč by jinak nad ní tehdy v koupelně, když mu vystříkla do očí šampon, prostě nepřevzal kontrolu? Nebo aspoň potom, co vyšel z koupelny, aby ji odchytil?

Když Igor zakopl a odsekl: “Drž hubu,” usoudila, že trefila hřebík na hlavičku.

“Donuť mě,” zamumlala. Vtom nečekaně rozrazil dveře a vyvlekl ji na jasné sluneční světlo, a jí nezbylo, než mžourat a rychle mrkat. Náhle byla volná, což ji poněkud zaskočilo. Zpola oslepená nenadálým jasem klopýtla a upadla na kolena. Tolik ji to překvapilo, že skoro propásla zahekání, které vyšlo z Igora ve chvíli, kdy ji pustil. Ale zvuky krátké rvačky, která následovala, rozhodně slyšela. Otočila hlavu a s úžasem sledovala, jak Anders vrazil Igorovi do prsou dřevěnou tyčku s vyřezanou slunečnicí na jednom konci a s ostrou špicí na druhém, nejspíš defraudovanou na zahradě. Padl jako podťatý naznak na betonovou příjezdovou cestu, kousek vedle ní, až to zadunělo.

“Příjemný pocit,” podotkl Anders pochmurně, a když k němu zvedla udivené oči, pokrčil rameny a bez uzardění přiznal: “Je pěkné moct tě pro změnu jednou opravdu zachránit a ne se jen objevit s křížkem po funuse, protože ses už stihla zachránit sama.”

Valerie vyprskla smíchem, který však záhy skončil polekaným vypísknutím, když ji bez varování uchopil v podpaží a zvedl na nohy.

“Děkuji,” vzdychla, objala ho kolem pasu a položila si mu hlavu na hruď. “Jsi můj hrdina.”

“Hmm,” utrousil pochybovačně a pak Valerii odstrčil, aby jí mohl dát pusu na nos. S úsměvem na půl úst poznamenal: “Zdá se, že máš sklon vyhledávat maléry.”

“Tentokrát za to nemůžu. Jenom jsem šla za Roxy. Ona— Roxy!” strnula a vytřeštila ustarané oči. “Tvrdil, že ji zabil, ale pak jsem měla dojem, že ji slyším štěkat.”

“Je v pohodě,” uklidnil ji. “Čeká v domě. Přišla za mnou nahoru do ložnice a probudila mě. Tak jsem vůbec zjistil, že lítáš v maléru. Nebyla jsi s ní, proto jsem tě šel hledat.”

“Aha.” Úlevou se jí podlomila kolena. Opřela se o něj, ale zavrtěla hlavou. “Nemám ponětí, jak se dostala do domu. Viděla jsem ji mizet v garáži, ale když jsem tam doběhla, už v ní nebyla, a chytil mě tenhleten zmetek.”

“Z garáže vedou dveře do prádelny. Musel je otevřít, nějak ji přilákat do garáže a pak do domu, potom za ní zavřít a počkat si na tebe.”

“Aha,” povzdechla si, a když Anders najednou ztuhl a pohlédl k domu, následovala jeho pohled. Spatřila, že se přední dveře otevírají a o zlomek sekundy později z nich vyrazila Roxy. Za ní se ubírali Lucian s Leigh, ovšem mnohem pomaleji. Chlupatá kamarádka pádila rovnou cestou ke garáži a šťastně vrtěla ocasem. Valerie nechala Anderse Andersem a dřepla si, aby se mohla přivítat se svou vlčáčicí.

“Hodná holka,” vrkala, hladila ji po tvářích a drbala na krku. “Hodná holčička sehnala Anderse. Ano,” chválila ji a narovnala se teprve ve chvíli, kdy domácí pán a paní došli až k nim.

“Igor?” zívnul Lucian a jednou rukou se škrabal na rozložité, holé hrudi. Zjevně se právě vykulil z postele. Na sobě měl akorát spodek zeleného pyžama a vlasy mu trčely do všech stran.

Anders přikývl.

Lucian koukal na obra, kterému z prsou trčela dřevěná tyčka nahoře zakončená slunečnicí, a podotknul: “Mňo, zajímavá to realizace starodávného úsloví: čichat ke kytkám zespodu.”

Leigh pohoršeně zamlaskala a protáhla se kolem Luciana, aby si mohla muže na zemi lépe prohlédnout. Potřásla hlavou a spustila lamentaci: “Tos musel brát zrovna tu se slunečnicí? Tyhle tyčky k rajčatům prostě zbožňuju a se slunečnicí mám jednu jedinou. Měl sis vzít některou z těch se žábou. Ty mám tři.”

“Budu si to pamatovat pro příště,” odtušil Anders kajícným tónem.

Lucian si vmezeřil ruku kolem těla matky svých dětí a krátce ji k sobě přitiskl. “Zavolám mládencům, aby si pro něj přijeli. Můžou z něho tu tvou slunečnici vytáhnout, ještě než ho odvezou… A taky jim dám za úkol, aby ti z ní umyli krev,” dodal, když znechuceně svraštila obličej.

“Možná bychom měli tu tyčku vytáhnout hned,” odtušil Anders. “Když ji v něm necháme moc dlouho, jednak se krev vpije do dřeva a nikdo už slunečnici nevyčistí,” mrkl na Leigh a přeladil na vážný tón: “Jednak by se nám už Igor nemusel probrat a my pořád ještě potřebujeme informace. Z jeho šéfa jsme zatím nedostali ani to, jak se jmenuje.”

“Ambrose,” oznámila Valerie.

Překvapeně se na ni podíval a zavrtěl hlavou. “Ksakru, ženská, vždyť jsi s ním v té garáži byla jenom pár minut. Jak jsi to z něho dostala?”

“Díky vrozenému šarmu?” nadhodila se širokým úsměvem.

“Co udělali s těmi ženskými, jsi čirou náhodou nezjistila, že ne?” ozval se Lucian.

Valeriin úsměv povadl, když zavrtěla hlavou: “Ne. Obávám se, že ne.”

“V tom případě z něho slunečnici raději vytáhni hned,” nakázal Lucian. Tón však dával tušit, že z toho velkou radost neměl.

Když se Anders skláněl, aby uchopil dřevěnou slunečnici a vytrhl ji Igorovi z hrudi, nevypadal tím o nic nadšenější. No a Leigh se při pohledu na krvavý hrot jen mlčky zaksichtila, tak jí slíbil: “Ostříkám to na zahradě hadicí. Bude jako nová.”

“Dobrý nápad,” pochválil ho Lucian. “Pohlídám ti zatím Igora.”

Anders zvedl obočí. Očividně mínil někdy později, ale teď přikývl a zamířil kolem garáže do zahrady se slovy: “Za minutu jsem zpátky.”

Leigh potřásla hlavou a stoupla si na špičky, aby mohla políbit Luciana na tvář. “Zavolám Mortimerovi místo tebe. Stejně musím zkontrolovat dvojčata.”

“Děkuji, lásko,” odtušil Lucian a díval se za ní, dokud nezmizela v domě. Potom se otočil a pohlédl do očí Valerii. “Tak co? Kdy chceš absolvovat proměnu?”

“Já přece s proměnou ještě nesouhlasila!” vyjekla užasle.

“Ještě ne, ale je to jen otázkou času,” pokrčil rameny.

“Proč si to myslíš?” zostražitěla.

“Protože v opačném případě ti budu muset vymazat vzpomínky a vrátit tě do tvého života. A to nikdo z nás nechce.”

“Anders říkal, že si můžu vzít čas na rozmyšlenou,” ohradila se, a pak jí na čele naskočily vrásky. “A cos myslel tím, že to nikdo z nás nechce? Proč vám na tom záleží?”

“Zachránila jsi mi ženu a děti, Valerie. A Leigh tě zbožňuje. Teď jsi členem rodiny.”

“Aha.” Zírala na něj celá popletená a dumala, jestli to myslel vážně.

“Myslím to vážně,” prohlásil pevně. “Leigh rozhodla, že to tak je, tak to tak je a tečka. Byla by zklamaná, kdyby ses nestala jednou z nás. A já nechci, aby byla zklamaná.”

Valerie se trošku zamračila. Na její vkus znělo to poslední kapánek moc hrozivě.

“A co se týče toho času na rozmyšlenou, co ti nasliboval Anders,” pokračoval Lucian. “Nač potřebuješ čas? Nanoboti vás spárovali, takže jste si souzeni.”

“Od tebe to zní strašně jednoduše,” namítla unaveně.

“Je to jednoduché. Zbytečně to nekomplikuj.”

“Paráda, nanoboti nás spárovali. Ale co láska?” položila otázku otázek.

Netrpělivě přešlápl a pohotově kontroval: “Máš ho ráda?”

“Ano,” připustila.

“Respektuješ ho?”

Přikývla.

“Věříš mu?”

“Samozřejmě,” přisvědčila bez sebemenšího zaváhání.

Kývnul a suše konstatoval: “Jestli ho chceš sexuálně, se ani ptát nemusím.”

Zrudla a zvedla bradu.

“Smícháš-li tyto věci dohromady, dostaneš lásku,” poučil ji. “Ať už si to uvědomuješ nebo ne, miluješ ho.”

Těžce polkla. V hloubi duše věděla, že měl pravdu. Chvilku si okusovala rty a pak vyhrkla: “Ale miluje on mě?”

“Aha,” přikývl Lucian. “Tak o to jde, že ano? On ti to ještě neřekl.”

Vzdychla a uhnula pohledem. “Když mě žádal, abych byla jeho životní družkou, pořád mlel jenom o nalezení klidu a o možnosti odpočívat a být v poklidu. Byl to furt samý klid, klid, klid,” dodala frustrovaně a pohlédla na Luciana. Když ho přistihla, jak mu cukají rty, přimhouřila oči. Jestli se mi vysměje, tak—

“Copak ty v jeho společnosti necítíš poklid?” zeptal se a hned dodal: “Mám na mysli, když zrovna nejste v akci.”

“No, to jo, ale—”

“Ale ty chceš slyšet, že tě miluje,” odtušil Lucian a pokrčil rameny. “Tak to se ho na to asi budeš muset zeptat.”

“Zeptat se ho, jestli mě miluje?” zachraptěla vyděšeně.

Podrážděně zavzdychal. “Přemohla jsi Igora a probodla ho, čímž jsi zachránila sebe a šest dalších žen—”

“Čtyři,” opravila ho nešťastně. “Dvě umřely, vzpomeň si.”

“A pak,” zvýšil hlas, její skákání do řeči pro tentokrát blahosklonně přehlédl, “jsi převezla Ambrose a nabourala dodávku, ve které jste obě jely, a mydlila ho hlava nehlava, dokud nepřišla pomoc, čímž jsi zachránila mou manželku a nenarozená dvojčata, která jsi navrch přivedla na svět. Nejsi žádný srab, Valerie, tak se tak přestaň chovat. Zeptej se ho. A když řekne, že ano, že tě miluje, osobně dohlédnu na proměnu a zaplatím svatbu.” S těmi slovy udělal čelem vzad a odkráčel k domu.

Valerie za ním užasle zírala, pak se otočila, podívala se na Igora a zase zpátky. “Haló! Co bude s—?”

“Anders ho pohlídá,” hodil přes rameno, aniž zpomalil.

Ohlédla se právě včas, aby viděla, jak se za garáží vynořil Anders. Lucian ho musel slyšet přicházet, uvědomila si.

“Většina z toho šla dolů,” řekl, když došel na doslech. Tedy na doslech smrtelníků. “Večer vezmu slunečnici domů, trochu špičku ošmirgluju a přetřu barvou. Měla by být fajn.”

“My dneska odjedeme k tobě?” podivila se.

Spustil ruku podél těla, nepřítomně tyčkou pohupoval a s vážnou tváří upřesnil: “Já odjedu. Ale myslím, že ty bys měla zůstat tady. Podle mě to tak bude nejlepší… dokud se nerozhodneš.”

Valerie se zakabonila. “Co tím myslíš?”

Ušklíbl se a podíval se stranou. “No, napadlo mě, že sex životních druhů je dost fantastický a taky návykový.”

“Všimla jsem si,” připustila suše a sehnula se, aby pohladila Roxy, která ležela na zemi vedle ní, ale teď vstala a přitiskla se jí k noze.

“Právě z toho důvodu,” pokračoval opatrně, “jsem si říkal, že by možná bylo nejlepší, abychom abstinovali, dokud se nerozhodneš.”

Pomalu se narovnala a vytřeštila na něj oči. “Abstinovali?”

“Ano,” přitakal vážně a dodal: “Na rozhodování o záležitosti tak závažné, jako je tahle, potřebuješ mít čistou hlavu. A když jsi neustále bombardována rozkoší, tělo a mysl křičící slastí… no, darmo by ti to zamlžilo úsudek a oddálilo rozhodnutí.”

Zamračila se. “Ale—”

“Je to pro tvoje dobro,” pokračoval stále tím smrtelně vážným tónem.

Přimhouřila oči. “A jak dlouho máme podle tebe abstinovat?”

“Jak už jsem řekl, dokud se nerozhodneš.”

“Ale co když mi to nějakou chvíli potrvá?”

“Tak nějakou chvíli počkáme. Roky, když budeme muset,” ujistil ji. “Miláčku, chci, abys byla šťastná, a ty mi za to čekání stojíš.”

“Ale já jsem šťastná, když se spolu—” Zrudla, konec věty spolkla a místo toho řekla: “A když se rozhodnu, že jsem ochotná být tvou životní družkou?”

“Tak z tebe servu šaty a budu tě milovat, až se neudržíš na nohou,” pronesl konverzačním tónem, jako by klábosili o počasí.

“A co když dojdu k závěru, že nejsem ochotná riskovat roli tvé životní družky?”

Tvář se mu propadla frustrací. “Valerie, tady nic neriskuješ. Nanoboti chyby nedělají. Tohle je sázka na jistotu. Jediná hra, ve které nemůžeš prohrát. Musíš být jen ochotná přijmout dar, který nám nabízejí.”

Mlčky na něj zírala. Přesně jako Lucian. Znělo to tak jednoduše. Nanoboti rozhodli. Je to hotová věc. Bla, bla, bla. Muži občas dokážou být takoví pitomci. Ona potřebovala něco víc než—

Její pozornost upoutalo Igorovo zasténání. Koukla dolů, a když do něho Anders s klidem džentlmena zase vrazil už opláchnutou tyčku k rajčatům, překvapením zalapala po dechu.

“Andersi, potřebujeme ho živého,” zaprotestovala a sáhla po rozkmitané slunečnici, trčící obrovi z hrudníku.

“Za minutu to zase vytáhnu,” odstrčil jí ruku. “Když sténá, znamená to, že se uzdravuje. Chci ho jen trochu zpomalit. Alespoň dokud sem nedorazí kluci.”

Jako by je těmi slovy přivolal, ozval se zvuk motoru. Valerie pohlédla na příjezdovou cestu, blížilo se k nim tmavé SUV. Mortimer s Brickerem si přijeli vyzvednout Igora, konstatovala v duchu, když zaparkovali vedle Andersova vozu a vystoupili.

“Konečně jsme z našeho psance vypáčili jméno,” pochlubil se s úsměvem Mortimer, sotva došli s Brickerem až k nim.

“Ambrose,” vypálil od pasu Anders.

Mortimerovi okoral úsměv a rty překvapením vytvořily předpisové “O”. “Jak to k čertu můžeš vědět?”

“Valerie to vypáčila z Igora,” sdělil jim pobaveně.

“Aha.” Mortimer pohlédl na muže ležícího na příjezdové cestě a pak se podíval Valerii do očí: “Takže… dozvěděla ses něco o holkách?”

“Ne,” přiznala zamračeně. “Vy jo?”

“Ano, to si piš.” Mortimerovi se vrátil úsměv na rty. “Jsou naživu a v pořádku v domě asi deset minut odtud. Nicholas, Jo a Decker jsou teď na cestě tam. Vezmou je zpátky do domu vykonavatelů, kde je prohlédneme, vymažeme a pošleme nazpět do jejich života. Tentokrát už nadobro.”

Valerie si hlasitě oddechla. Teprve teď si uvědomila, že celou dobu tajila dech. Strašně se bála, aby nestihl Ambrose děvčata povraždit.

“Ne. Měl v plánu zabít jenom tebe,” řekl Mortimer, zjevně jí čtoucí myšlenky. “Ty jediná jsi mu dělala starosti, protože jsi viděla ten portrét. Žádná z děvčat si nevzpomínala na nic, co by ho mohlo prozradit.”

“A proč je vůbec unášel?” zeptala se, tohle jí prostě nešlo do hlavy. “Jestli to chápu správně, tak k tomu, aby je přečetl, nepotřeboval holky unášet. Stačilo, aby se k nim přiblížil na dohled. Proč tedy riskovat jejich únos, když mu bylo jasné, že nevědí nic, co by na něj mohlo ukázat?”

Bricker se zaksichtil. “Má poněkud zvláštní způsob uvažování. Považoval vás, dámy, tak trochu za svůj majetek.”

“Chceš říct dobytek,” opáčila pochmurným hlasem.

“V podstatě,” přisvědčil omluvně a pokrčil rameny. “Chtěl vás mít tam, kam jste podle něho patřily.”

“Aby nám mohl dál vysávat krev, dokud bychom nepomřely?” přimhouřila oči.

Bricker přikývl. “Obávám se, že ano.”

Na to jenom cosi znechuceně zabručela.

“Zjistili jste, jak na ně přišel?” zeptal se Anders. “Jak se dozvěděl, že nemají rodinu, a vybral si je?”

“Ano,” přikývl Mortimer. “Valerie, vyrozuměl jsem, žes chtěla pracovat ve fakultní nemocnici?”

“Ve fakultní nemocnici?” pohlédl na ni Anders.

“Vysoká škola má fakultní nemocnici pro zvířata, v podstatě je to veterinární klinika, kde si studenti v praxi vypilovávají to, co se naučili ve škole. Zákroky provádějí studenti, ale jsou pod dohledem pedagogů, kteří mohou zasáhnout, pokud se vyvrbí problém. Mínila jsem tam pár dní v týdnu pracovat, abych si jednak osvěžila to, co umím, jednak si procvičila nové techniky, které se tento rok, doufejme, naučím na přednáškách,” vysvětlila. “Vlastně jsem se ve fakultní nemocnici stavila právě to odpoledne, kdy mě unesli.”

Mortimer přikývl. “To je to místo, kde si hledal své oběti. Je tam zaměstnaný. Cindy, Laura a Kathy vzaly z toho či onoho důvodu své mazlíčky do nemocniční poradny, a on toho využil. Dal se s nimi do řeči, aby zjistil, zda jsou vhodnými kandidátkami na jeho oběti nebo ne. A jedno odpoledne si zašel do knihkupectví a v místní kavárně potkal Billie. Zapředl s ní rozhovor, vyrozuměl, že je sama, a když se ztratí, nebude nikomu chybět, a…” Pokrčil rameny.

Anders se zamračil a otočil se k Valerii. “Ale ty jsi přece viděla Cindy na tamté klinice, kam jsme přijeli. Proč by chodila tam i tam?”

“Do fakultní nemocnice vzala svou kočku pravděpodobně na nějakou operaci, na kastraci nebo tak něco,” odtušila vážně. “Největší výhodou je, že si tam za zákrok neúčtují tolik jako normálně. Tím lákají lidi, aby k nim nosili svá zvířata. Ale na dlouhodobou péči, každoroční očkování, pilulky proti blechám a tak dál, potřebovala řádného veterináře.” Valerie se na moment odmlčela, podívala se na Mortimera a zavrtěla hlavou. “Ve fakultní nemocnici jsem se s ním nesetkala. Mluvila jsem se ženou, ne s Ambrosem.”

“Potají vás poslouchal. A co se nedozvěděl přímo, to si našel v mysli paní, která tě zpovídala. Zřejmě jsi jí pověděla, že máš kliniku ve Winnipegu a tady bydlíš jen přechodně?”

“Ano,” přikývla a udělala obličej. “Řekla jsem jí, že tady nemám rodinu ani přátele, tak bych mohla pracovat přesčas, kdyby chtěli.”

“Takže se jmenuje Ambrose… a jak dál?” zeptal se Anders. “A kdo to do pekla vůbec je?”

“Jenom Ambrose,” pokrčil rameny Mortimer. “Nic jiného si ze smrtelného života nepamatuje. A klidně to může být příjmení. Tvrdí, že ho měl na jmenovce na uniformě.”

“Na uniformě?” zamračil se Anders.

“Byl vojákem za první světové války,” objasnil Bricker. “Říká, že první, na co si pamatuje, je probuzení se uprostřed bitevního pole. Všude bouchaly bomby, kolem něho ležela mrtvá těla a na něm jeden Němec, rozstřílený na mraky. Prý ho celého zakrvácel.”

“A do pytle,” zamumlal Anders.

“Cože?” nechápala Valerie.

Místo odpovědi vyklenul obočí na Mortimera. “Náhodná proměna?”

Přikývl. “Aspoň si to myslíme. Tvrdí, že si vzpomíná, jak ze sebe shodil toho německého vojáka a horko těžko se zvedl na nohy. Bolela ho hlava, a když si na ni sáhl, byla na omak měkká a na kaši. Buďto měl proraženou lebeční kost nebo mu kus hlavy ustřelili. Měl závrať, sžíravé bolesti v břiše a hlava mu třeštila. Ztratil vědomí, a když se zase probral, vysával nějakému vojákovi otevřenou ránu… a bylo mu už mnohem líp. Čím více krve zkonzumoval, tím lépe se cítil, a rána se mu zahojila jako by sama od sebe. Uvědomil si, že je upír a od nynějška musí žít po vzoru stvoření noci. Zjistil si o nich, co mohl a používal pak ty informace jako manuál.”

“Což musely být ty směšné fantasmagorie o Drákulovi a tak podobně,” podotknul Bricker zhnuseně.

Anders zkroutil pusu, ale zeptal se: “A na život, který vedl předtím, než se probral na bojišti, se neupamatoval nikdy?”

Mortimer zavrtěl hlavou. “Tvrdí, že ne.”

“Je to vůbec možné?” zeptala se Valerie. “Já si myslela, že nanoboti všechno opraví.”

“Však ano, a fyzické škody očividně opravili, ale jestli bylo to zranění na hlavě dost vážné…” našpulil rty. “Vzpomínky ze zničené mozkové hmoty nemuseli být schopní obnovit.”

“Domnívám se, že to je možné,” zamyšleně pronesl Anders, pak si vzdychl a celou tu záležitost odbyl pokrčením ramen.

“Počkat…” zamračila se Valerie. “Chápu, že ho nanoboti opravili, ale nejsem si jistá, že rozumím tomu, jak se do něho podle vás vůbec dostali.” Těkala pohledem z jednoho na druhého a nejistě se zeptala: “Myslíte si, že ten voják, co na něj krvácel, byl nějaký nesmrtelný, a že mu tak předal nanoboty? Dostali se mu do ran a prostě se… rozšířili jako nějaký virus nebo co?”

“Do ran, možná do pusy. Ale ano, pravděpodobně se to stalo takhle,” potvrdil Mortimer.

“Dochází k tomu často?” zeptala se užasle.

“Doposavad jsem slyšel o jednom jediném případu, jako je tento,” ozval se Bricker, zvedl obočí a tázavě se rozhlédl po ostatních.

“Elvi je jediná, o které vím,” přitakal hned Mortimer.

“Já zrovna tak,” přidal se Anders. “Ale to ještě neznamená, že neexistuje víc takových, jako je on.”

“Kdo je Elvi?” optala se zvědavě Valerie.

“Victorova životní družka,” odpověděl Anders a vzápětí dodal: “Victor je Lucianův bratr.”

“A ona se proměnila náhodou?” vyzvídala dál, zjevně ji to fascinovalo.

“Dlouhý příběh. Později ti ho povyprávím,” slíbil potichu.

Když přikývla, pohlédl na kolegy. “Takže se probudil uprostřed válečné zóny – upír bez vzpomínek – a podařilo se mu prožít bez povšimnutí skoro sto let?”

“Už to tak vypadá,” přisvědčil Mortimer a zakroutil hlavou. “Ten zkurvysyn měl fakt ďábelské štěstí, že celou tu dobu úspěšně unikal naší pozornosti.”

“To bych řekl,” utrousil Bricker.

“A co Igor?” pohlédl Anders na chlapisko, stále ležící na zemi. Když popatřil na slunečnici trčící mu z hrudi, zamračil se, ale nevytáhl ji.

“Jmenuje se Mickey Green,” řekl Mortimer. “Ambrose se s ním seznámil v baru, před nějakými šesti nebo sedmi měsíci. Padl mu do oka, usoudil, že by z něho byl dobrý poskok, a proměnil ho.” S pohledem upřeným na slunečnici čouhající Igorovi – nebo Mickeymu Greenovi – z prsou, se zeptal: “Jak dlouho má ten kolík?”

“Tohle je už druhé kolo. Z toho prvního se pěkným fofrem otřepal. Vrazil jsem to do něj zpátky těsně předtím, než jste vjeli na příjezdovou cestu,” informoval ho Anders a při řeči sáhl po slunečnicovém kůlu, ale Mortimer ho zabrzdil.

“Vyndáme mu to teprve, až ho budeme mít připoutaného v SUV. Je to obr. Bude to tak bezpečnější.”

Anders přikývl. “Slíbil jsem Leigh, že jí tyčku vyčistím. Většina krve jde spláchnout, ale dřevo na špici potřebuje trochu osmirkovat.”

“Zařídíme to, až se vrátíme do domu,” ujistil ho Mortimer a pak dodal: “Což mi připomíná, že bychom nejspíš měli Igora naložit do SUV a odvézt ho tam. Máme pro něho útulnou celu hned vedle Ambrose. Budou sousedé, dokud Rada nerozhodne, co s nimi.”

Anders to odkýval. “Doprovodím Valerii dovnitř a povím Lucianovi, že jste tady. Možná s vámi bude chtít mluvit.”

Na Mortimerovu odpověď nepočkal, nýbrž vzal Valerii pod paží a směroval ji k předním dveřím. Roxy se zatím natáhla do stínu opodál a pozorovala je chytrýma očima, teď však bez říkání vstala a přidala se k nim.

Valerie mu dovolila, aby ji odvedl k domu, ale myšlenky jí běžely v hlavě jako o závod. Měl v plánu zavést ji dovnitř, povědět Lucianovi, že mužstvo dorazilo, a pak ji opustit a zamířit k sobě na farmu… a to nechtěla. Chtěla— vlastně si nebyla jistá, co přesně chce. Zato věděla, co nechce. Nechtěla tady zůstat sama, bez něho. Ale nevěděla, co si má počít. Byl rozhodnutý poskytnout jí čas na rozmyšlenou a na rozhodování a— otevření předních dveří jí přetrhlo nit myšlenek. Viděla, jak z domu vyšel Lucian.

“Mortimer s Brickerem dostali z Ambrose nějaké informace,” oznámil Anders, a když šéf zavřel dveře, zpomalil. “Ale ať ti o tom povědí sami. Byli by zklamaní, kdybych je připravil o okamžik slávy.”

Lucian přikývl, ale když se přiblížil, přejel očima z Anderse na Valerii. Jakmile došel na jejich úroveň, zvolnil krok a zamračil se na ni. “Pořád ses ho ještě nezeptala?”

Na odpověď nečekal, jenom zakroutil hlavou a pokračoval k příjezdové cestě.

Anders po ní zvědavě loupnul očima: “Nezeptala na co?”

Moment váhala a pak prostě vyhrkla: “Miluješ mě?”

Znehybněl, doslova mu tím vyrazila dech. Poté tam jen mlčky stál a zíral na ni, až dostala strach, že odpověď zní ne, a jemu se to jen nechce přiznat.

“Jestli ne, prostě to řekni—” spustila ochromená úzkostí, ale větu nedokončila, protože najednou měla na rtech jeho rty, a ty ji hladově líbaly.

Valerie rychle zapomněla na Igora, a jestli ji Anders miluje nebo ne, a prostě na všechno ostatní.

Když o chvíli později přerušil polibek a zvedl hlavu, zasténala na protest, ale když pronesl ona vytoužená slova: “Miluji tě,” otevřela oči.

“Fakt?” užasla a rty jí zvlnil úsměv.

“Jistěže ano. Jsi dokonalá. Jak bych tě mohl nemilovat?”

Ihned namítla: “Nejsem dokonalá.”

“Pro mě dokonalá jsi,” nedal si to vymluvit. “Jsi krásná, sexy, chytrá, statečná…” Potřásl hlavou. “Jsi všechno, co bych si mohl přát a ještě mnohem víc, Valerie. Když jsem s tebou, jsem šťastný. Miluji tě.”

“Jé,” vydechla a položila si hlavu na jeho hruď. “Lucian si myslí, že tě taky miluju.”

“Bezva,” odtušil suše. “Ale co si myslíš ty?”

Trochu se odtáhla, zadívala se mu do očí a vážně řekla: “Myslím si, že má Lucian pravdu. Taky tě miluju, Andersi.”

Na okamžik zavřel oči, jako by si ta slova vychutnával, potom je znovu otevřel a opatrně se zeptal: “Takže souhlasíš, že se staneš mou životní družkou?”

“Tvou životní družkou už očividně jsem,” odtušila ironicky. “Ale pokud ses chtěl zeptat, jestli budu souhlasit s proměnou, jestli si tě vezmu, a jestli spolu strávíme zbytek našeho velmi dlouhého života, tak ano. Třikrát ano.”

Zahlédla, jak se mu tvář roztáhla do širokého úsměvu, a vzápětí už vypískla leknutím, neboť si ji bez varování zvedl do náručí a vykročil se slovy: “Jdeme, Roxy.”

“Počkat! Co to děláš?” vykřikla Valerie, svírajíc mu ramena.

“Beru tě do svého— do našeho domu,” opravil se a pak jí připomněl: “Slíbil jsem ti, že když řekneš ano, servu z tebe šaty a budu tě milovat, až se neudržíš na nohou. A hodlám ten slib dodržet. Ale ne tady.”

“Ne, tady rozhodně ne,” souhlasila upřímně a začervenala se. Když se s ní miloval, nebývala zrovna zticha. Kromě toho se jí zamlouvala představa, že ho bude mít celého jen pro sebe.

Sotva se Anders zastavil vedle svého SUV, vzala za kliku a otevřela mu.

“Vidíš, jsi perfektní,” zakřenil se, když ji posadil na sedadlo spolujezdce. “Ani jsem ti nemusel říkat. Jsme dobrý tým.”

Jenom zavrtěla hlavou a zasmála se.

S úsměvem ustoupil a pohlédl dolů. “Nastup, Roxy.”

Fenka si okamžitě vyskočila nahoru a usadila se Valerii mezi nohama jako tehdy, když ji přivezli z Cambridge. Ta se na Roxy usmívala, když vtom se před ní objevila Andersova tvář. Zlehka zavadil rty o rty a zašeptal: “Bezpečnostní pás,” než zabouchl dveře.

Poslušně se připoutala a sledovala, jak obešel vůz, nasedl vedle ní, zapnul si pás a nastartoval SUV.

Sáhl po řadící páce, ale když uviděl, jak tam tiše sedí a usmívá se na něj, zarazil se. Tázavě naklonil hlavu: “Copak?”

“Víš o tom, že tohle je naprosté šílenství, viď?” zeptala se rozjařeně. “Známe se teprve pár dní.”

Zavřel dveře a nejistě si ji prohlížel. “Máš strach?”

“Trochu,” připustila.

“Rozmyslela sis to?”

“Ne, to rozhodně ne,” uklidnila ho se smíchem.

Spadl mu kámen ze srdce, a nic by za to nedal, že to bylo slyšet až venku. Naklonil se přes otevřený prostor mezi nimi, aby ji letmo políbil, ale když se začal zase narovnávat, vzala jeho tvář do dlaní a zašeptala:

“Miluji tě.”

“A já miluji tebe,” pronesl slavnostním tónem a znovu ji políbil, ale tentokrát se z toho vyvinul pomalý, měkký a sladký polibek. Když skončil, oba byli roztoužení a hladověli po dalších. Tázavě zvedl obočí: “Domů?”

“Domů,” přisvědčila.

Anders zařadil rychlost a Valerie se otočila, aby předním oknem SUV vyhlédla ven, vstříc jejich budoucnosti… jejich společné budoucnosti.