Lynsay Sands

Argeneau 19. Jeden šťastný upír

1. KAPITOLA

“Poslední den téhle fušky.”

Jake mlčky přikývl, ale nedíval se na svého blonďatého partnera Dana Shepharda, stojícího vedle něj. Očima pročesával dav shluklý kolem vchodu do hotelu, před kterým stál jejich klient a odpovídal na otázky. Mělo to vypadat přirozeně a nepřipraveně. Klient se jen tak zastavil, aby spatra zodpověděl něco málo z toho moře dotazů, co na něj pokřikovali lidé od tisku. Během návštěv, jako byla tato, je měl za patami v jednom kuse. Cílem akce bylo vylepšit veřejné mínění o své osobě. Měl působit přístupněji a otevřeněji, a nepůsobit tolik jako nebezpečný diktátor, kterým ve skutečnosti byl. Ale ne, nebylo to ani zdaleka tak improvizované, jak by se snad mohlo zdát náhodnému kolemjdoucímu. Jakovi, Danovi a zbytku bezpečnostního týmu bylo řečeno, že se tentokrát zastaví a zodpoví otázky. Prý ho nemají nahnat do vozu a bleskově odvézt pryč, jak by to udělali normálně. Mají ho nechat, ať si udělá to svý, a jenom mít oči na stopkách pro případ, že by se vyskytl problém. A přesně to teď Jake dělal. Měl oči na stopkách a vyhlížel potenciální nebezpečí.

“Dobře, že to máme skoro za sebou,” dodal trpce Dan. “Muset dalších čtyřiadvacet hodin dávat bacha na tohohle arogantního, náročného čuráka, mohl bych dostat chuť odkrouhnout ho sám.”

Jakovi pobaveně zaškubaly rty. Dan to vystihl dokonale. Jejich klient rozhodně byl otravný, arogantní a náročný bastard. Ale na druhou stranu, co jiného můžete čekat od cizího diktátora? Kromě toho, pracovat jako profesionální osobní strážce v Ottawě znamenalo, že spousta lidí, které vás pošlou chránit, bude otravná, arogantní a náročná. Alespoň navenek. Někteří byli ve skutečnosti z jiného těsta a velkopanské manýry jim diktoval strach nebo stres. Neplatilo to ale o všech. Konkrétně tento klient byl v nitru stejně protivný, namyšlený a panovačný, jak se choval navenek. Ale najali nás, abychom odvedli práci, a všechny klienty rádi mít nemůžeme, pomyslel si filosoficky.

“Odlétá v osm, že jo? Pak máme padla?” ujistil se Dan.

Přikývl, ale přimhouřil oči a zaostřil do davu na jednoho člověka. Chlapík měl baseballovou kšiltovku a džínovou bundu. Upřeně zíral na klienta. Jasně, zírala na něj většina lidí, ale na tomto okšiltovaném maníkovi bylo cosi, co mu v hlavě spustilo poplach.

“Takže ještě čtyři hodiny,” zabručel Dan s očima sklopenýma k náramkovým hodinkám. “Čtyři hodiny… a máme hotovo,” dodal suše. “Nechceš si pak zajít na skleničku? Po týdnu s tímhle bastardem jsem zralý na paná— Kam jdeš?”

Otázku slyšel, ale nezastavil se, aby odpověděl. Mrštně se proplétal davem a nejkratší cestou mířil za kšiltovkou. Když chlap vytáhl pistoli schovanou za opaskem na zadní straně džínů a chystal se zamířit na klienta, napjal se mu každý sval v těle. Kéž bych se tam dostal včas.

“Tomu říkám husarský kousek, všechna čest,” poplácal ho Dan po zádech, když o šest hodin později vyšli s Jakem z luxusních kanceláří firmy Protection One a blížili se k výtahům. Díky tomu, že Jake zastavil a zadržel atentátníka v baseballové čepici, se jim původní čtyři hodiny práce protáhly na šest. Nejprve jim nezbylo, než se popasovat s policií a všemožnými otázkami, a potom ještě museli o všem informovat svého šéfa Hanka Lathama.

Teď tedy, o dvě hodiny později, než předpokládali, konečně odcházeli z práce.

Když se dveře výtahu otevřely a oni nastoupili do kabiny, Dan potřásl hlavou. “Nevím, jak jsi to udělal,” přiznal. “Doprčic, vůbec jsem toho borce nevyhodnotil jako problém, ale i kdyby jo, jsem si setsakra jistý, že bych se nedovedl pohybovat takovou rychlostí jako ty. Tys tím davem jenom prosvištěl.”

“Adrenalin,” zabručel Jake a mrkl na hodinky.

“Musíš adrenalin milovat,” poznamenal Dan, a když stiskl Jake tlačítko přízemí, znovu ho poplácal. Jen co se dveře zavřely, zeptal se: “Takže, před dalším úkolem máme pár dní volna. Chceš to zajít oslavit skleničkou?”

“Nemůžu. Jdu s někým na večeři a už teď mám zpoždění,” opřel se zády o stěnu výtahu a založil si ruce na prsou. Vlastně nijak nelitoval, že musel odmítnout. Dana měl rád, byl to dobrej kluk, ale on sám pití moc nedal. Alkohol na něj měl jen minimální účinek.

“S někým? Jako s dámou?” zakřenil se Dan.

“S někým tak trochu na způsob příbuzné,” odpověděl vyhýbavě.

“Tak trochu na způsob příbuzné?” vyzvídal Dan.

Jake zaváhal. “Jo. Však víš, taková ta postarší dáma, která ve skutečnosti není příbuzná, ale rodiče tě nutí, abys jí říkal teto.

“Aha,” ušklíbl se Dan. “Jo. Sám mám jednu takovou. Kamarádí s mámou snad od plínek. Se svým starým a s našima věčně něco podnikají, a pro mě to odjakživa byla teta Betty. Teďka už spíš chudák stará popleta Betty, ale pořád je moc hodná.”

“Jo, tohle je stejný případ,” odtušil Jake, a špatné svědomí ho za to hned dloublo do žeber, ale ignoroval ho. Zmíněná dáma sice byla pekelně stará, ale nálepka chudák stará popleta se k ní nehodila ani dost málo.

“Hmm…” Dan ho chvíli mlčky pozoroval, a pak se ironicky usmál. “Docela rád o téhle tetě ne-tetě slyším. Nikdy o rodině nemluvíš. Začínal jsem si myslet, že ses vylíhl nebo tak něco.”

“Kdepak. Jenom není moc o čem mluvit,” pokrčil rameny. “Většina mé rodiny žije na západním pobřeží nebo v zahraničí. Posledních pár let jsem se s nimi moc nevídal.”

“Jo tak,” přikývl Dan. “No a… sourozence máš? Rodiče jsou pořád naživu? Co pár sestřenek k zulíbání?”

Právě v tom okamžiku k Jakově nemalé úlevě dorazili do přízemí a dveře se začaly otevírat, což ho zachránilo před nutností odpovídat na šťouravé dotazy. Na nic nečekal a vystartoval z kabiny, jen ještě hodil přes rameno: “Uvidíme se za pár dní.”

“Jo,” odtušil za ním Dan, který opouštěl výtah o poznání pomaleji.

Jake chvátal k východu, ale nebylo mu do zpěvu. Zatraceně dobře totiž věděl, že tímhle to neskončilo. Dostal jenom odklad. Dan ty otázky při první příležitost zopakuje a bude mít tucet dalších.

Prozatím však odsunul tyto starosti do pozadí. Protlačil se dveřmi na ulici, zahnul doprava a vyrazil rychlou chůzí po chodníku. V restauraci měl být před deseti minutami. Naštěstí byly kanceláře Protection One v centru, jen za rohem a kousek cesty po ulici od místa, kam měl namířeno. Tří, maximálně čtyř minutová procházka, když přidá do kroku.

Bylo ovšem klidně možné, že spěchal pro nic za nic. Dáma, se kterou měl povečeřet, to už možná vzdala a odešla. Nemohl tvrdit, že by toho litoval. Na setkání se nijak netěšil. Nepochyboval, že se “teta” pokoušela spunktovat šťastné rodinné shledání. Od chvíle, kdy opustil náruč rodiny, sice uplynul dobrý půltucet let, ale na návrat dosud nebyl připravený. Ne, teď rozhodně ještě ne.

Zatímco se tuto skutečnost snažil v duchu nějak zdvořile zformulovat, došel k restauraci a vrazil dovnitř. Hned za dveřmi se však zastavil a zapátral pohledem mezi hosty.

“Ahoj. Chtěl byste stůl nebo se tu máte s někým sejít?”

Prohlédl si mladou ženu, která ho vlídně přivítala. Od hlavy k patě v černém, na rtech zářivý úsměv a čilá byla jako lasička. S široce otevřenýma očima a nakloněnou hlavinkou čekala na odpověď.

“S někým sejít,” odpověděl a opět obrátil pozornost k interiéru restaurace. Krásky s kaštanovými vlasy u stolu v zadním rohu si nemohl nevšimnout, poněvadž na něj nadšeně zamávala.

Neodešla. Do háje, pomyslel si unaveně a zamířil ke stolu. Než se k ní dostal, byla na nohou a bez meškání ho šla obejmout.

“Je mi líto, že jsem se opozdil,” omluvil se poté, co objetí rozpačitě opětoval. “Sotva jsem se vymotal z práce.”

“Omluv netřeba, Stephano. Potěšilo mě, že jsi souhlasil se schůzkou,” pronesla Marguerite Argeneau. Lehce se zaklonila, aby mu viděla do tváře a vřele se na něj usmála. “Ráda tě vidím.”

“Nápodobně,” opáčil, když ji pustil, a přátelským hlasem dodal: “Už si neříkám Stephano.”

“Ano, jistě, promiň,” nakrčila nosík. “Nyní žiješ pod svým druhým jménem. Jacob.”

Když k nim přicupitala další černá lasička s jídelními lístky v ruce, se slovy: “Říkej mi Jaku,” doprovodil Marguerite zpátky na židli, načež se uvelebil naproti ní. U stolu se jim věnovala brunetka, ale usmívala se na ně stejně oslnivě jako ta blondýnka u dveří.

“Dobrý večer!” pozdravila vesele a před každého položila jídelníček. “Dáte si něco k pití, zatímco si budete vybírat z menu?”

“Vodu,” požádal tlumeným hlasem.

Dívka přikývla a otočila se k Marguerite. “Co váš čaj? Chtěla byste čerstvý nebo raději něco jiného?”

“Ještě jeden čaj, prosím, a sklenici vody,” objednala si Marguerite s úsměvem stejně širokým, jako byl ten dívčin.

Servírka kývla, znovu je ozářila tím svým radioaktivním úsměvem a odspěchala.

Poté se Marguerite obrátila zase k němu. Nutno dodat, že už s mnohem přirozenějším úsměvem. “Jake. To jméno ti sluší. A vyrozuměla jsem, že nyní používáš jméno Colson, tedy příjmení svého otce raději nežli Notte?”

Celý nesvůj se zavrtěl, přikývl, a pak už jenom čekal, až mu začne vyčítat, jaký je nevděčný spratek, že odvrhl jméno muže, který mu byl od pěti let tátou.

Jenomže Marguerite ho převezla. Chápavě se usmála a pronesla: “Nové jméno pro nový život.”

Nelíčené překvapení se mu muselo odrazit ve tváři, protože se zaculila a pokrčila rameny.

“Vím, žes nechtěl být nesmrtelný, Steph— Jaku.” Přeřeknutí rychle napravila, přidala omluvné našpulení rtů a Jake to odbyl mávnutím ruky. Ne, nechtěl být nesmrtelným. V den, kdy mu bylo rovných osmnáct, mu matka všechno vysvětlila a nabídla, že ho promění, ale odmítl. Narodil se smrtelný a chtěl tak zůstat. Ale pak si jedno takové nesmrtelné vyžle vyřizovalo účty s jeho tehdejším šéfem Vincentem Argeneau, Margueritiným synovcem. A co čert nechtěl, Stephano se jí připletl do cesty. V rámci vendety ho bodla do prsou. Vincent ho našel umírat na zemi v kanceláři a použil na něj svou jedinou proměnu. Jake se tudíž stal nesmrtelným. Byl to jediný způsob, jak ho mohl Vincent zachránit, a on chápal, proč to udělal. Z čistě rozumového hlediska dokonce věděl, že by mu za to měl být vděčný. Ale nebyl. Nebo možná byl. Prostě to nevěděl. Od té doby povětšinou nedělal nic jiného, než že se nový stav věcí snažil ignorovat a předstírat, že se to nestalo. Že je normální člověk a ne zrůda, která aby přežila, se musí krmit lidskou krví.

“Vím, že jsi s tou změnou bojoval,” pokračovala Marguerite. “A respektuji to. Nepřišla jsem tě sem soudit ani přesvědčovat, aby ses vídal s matkou. Nechci v tobě ani rozdmýchávat pocity viny poznámkami o tom, jak tě má ráda a jaké si o tebe dělá starosti.

Jakovi pobaveně zaškubalo ve rtech, jak šikovně to formulovala. Těch několik mírných slůvek úplně stačilo na to, aby samy o sobě rozjitřily slušné pocity viny… a ona to dobře věděla. Ale tušil, že prostě nemohla odolat. Koneckonců, sama byla matkou. Přesto to nechal bez povšimnutí a pouze se zeptal: “Jak dlouho všichni vědí, kde jsem a co dělám?”

Když se probudil a zjistil, že je z něj upír, zareagoval víceméně stejně jako zraněné zvíře. Zalezl do kouta, aby si lízal rány. Tím koutem se mu stala Ottawa, což bylo na hony daleko od Kalifornie, kde tenkrát žil. A místo lízání ran usilovně předstíral, že se nic nezměnilo. S výjimkou stručných emailů matce a bratrovi o narozeninách a na Vánoce, přerušil s rodinou veškeré kontakty. Nic víc však pro to, aby novou situaci strávil, ve skutečnosti neudělal. A než se nadál, uteklo sedm let. Ale na druhou stranu, no a co? Čas teď nehrál žádnou roli. S novou situací se mohl sžívat, jak dlouho chtěl.

“Nikdo to neví,” uklidnila ho Marguerite, a když pochybovačně vyklenul obočí, dodala: “Samozřejmě kromě mě a Bastiena.”

Jake stiskl rty. Bastienovi, prezidentu Argeneau Enterprises, to prozradit musel. K přežití potřeboval krev, a přestože teď byl příšerným upírem, ať se propadne, jestli bude běhat po okolí, útočit na smrtelníky a kousat je. Stručně řečeno, potřeboval dodavatele krve a Argeneau Enterprises měla krevní banku, která zásobovala nesmrtelné. Byl si jistý, že existovali i jiní dodavatelé s podobným sortimentem, ale Argeneau byla jediná, o kom věděl. A vzhledem k tomu, že upíří krevní banky neinzerovaly ve Zlatých stránkách, neměl moc na výběr. Sjednal si tedy pravidelné dodávky, ale osobně zavolal Bastienovi a požádal ho o utajení místa pobytu a nového jména. Jak to tak vypadá, důvěřoval jsem nesprávné osobě.

“Bastien mi to nepověděl,” zastala se syna vážným hlasem Marguerite. “Zachoval tvé tajemství, jak slíbil.”

“Tak potom jak—?”

“Jsem jeho máma,” jak prosté. “Všechny svoje děti umím přečíst stejně snadno jako knížku. Nedokáže přede mnou nic utajit. Třebaže se o to snaží,” zakřenila se.

Jake se trpce pousmál a ztěžka se opřel o opěradlo židle. To ho mohlo napadnout. Když byl ještě kluk, potkala máma Roberta Conti Notte, ten ji proměnil, a pak byla také taková. Od té doby už před ní nikdy nic neutajil, což byla pro dospívajícího chlapce plného hormonů učiněná katastrofa. Vědět, že máma pozná, co jste dělali, vás v oblasti sexu značně omezovalo.

“Od samého počátku jsem věděla, kde jsi, a respektovala jsem tvou potřebu soukromí při řekněme… aklimatizaci.”

“Až doteď.”

“Až doteď,” přisvědčila vážně. “Protože tě potřebuji.”

To ho probralo. Napřímil se na židli a povytáhl obočí. “Ty potřebuješ mě?”

“Ano.” Vážně přikývla, ale potom poposedla dozadu a podívala se někam za něj.

Ohlédl se a uviděl, že se vrací servírka s jejich pitím.

“Chcete si objednat nebo ještě potřebujete pár minut?” otázala se, jakmile jim naservírovala nápoje.

Pohlédl na Marguerite, která se zadívala do svého jídelního lístku. Měla ho otevřený, ale podle něj ho zatím neměla možnost prostudovat. Na druhou stranu on menu ani neotevřel, nepotřeboval ho. Jedl zde už mnohokrát. Personál tu byl sice k vzteku radioaktivní, zato jídlo pokaždé výtečné. Proto také navrhl, že se sejdou tady.

“Já vím, co si dám,” prohlásil, “ale Marguerite by mohla potřebovat—”

“Safra, křepelka, to zní báječně,” přerušila ho Marguerite.

Servírka se zachichotala a s kývnutím přijala jídelníček, načež se tázavě otočila na Jaka. “A pro vás grilovaný Hanger steak?”

Ten zamrkal údivem. “Já— ano,” přisvědčil pomalu, lehce znepokojený faktem, že to poznala.

“Při posledních třech návštěvách jste si ho tu objednal pokaždé,” odtušila servírka, když si od něj brala menu. “Alespoň při těch třech, kdy jsem měla směnu.”

“Jasně,” hlesl a zahryzalo ho svědomí, že to děvče nepoznal. Před proměnou se vždycky snažil zapamatovat si takovéto detaily. Pečlivě si všímal lidí, kteří ho obsluhovali, aby jim pak dal náležitě najevo, jak si dobré obsluhy váží. Ale po proměně se změnil. Obvykle byl zamyšlený a zahloubaný do sebe a zřídkakdy věnoval pozornost okolí nebo dokonce lidem, pokud ovšem nebyl v práci, kde to byla nezbytná součást jeho profese.

Odkašlal si, vystřihl omluvný úsměv a kývnutí. “Děkuji vám… Melanie,” dodal poté, co mrkl na její jmenovku. Dám si záležet, abych si ji pro příště zapamatoval.

“Bylo mi potěšením,” zacvrlikala, blýskla úsměvem a otočila se na podpatku.

“Má tě ráda a připadáš jí atraktivní,” zakřenila se Marguerite, jakmile dívčina zmizela z doslechu.

“Jo, od proměny se mi to stává často,” řekl suše. “Hádám, že nesmrtelnost s sebou nese něco jako magnet na kočky?”

“To přesně ne,” potřásla hlavou. “Ačkoli vědci v Argeneau Enterprises přišli na to, že produkujeme vyšší hladinu jistých hormonů a feromonů, které by mohly působit na smrtelníky a to jak na muže, tak i na ženy.”

“Jistě,” přisvědčil hořce. “Dělá to z nás lepší lovce.”

Marguerite zvedla čaj a usrkla. Když polkla a postavila šálek na stůl, opatrně odtušila: “Musíš mít spoustu otázek v souvislosti s tím, jak ses oproti dřívějšku změnil.”

“Ne,” odsekl. “Dokud jsem byl malý, matka s Robertem se postarali, abych neměl o ničem nejmenší tušení. Ale v osmnácti jsem se dozvěděl o existenci nesmrtelných a za těch bratru třicet let, než jsem opustil Kalifornii, jsem se toho dozvěděl dost a dost. Myslím, že většinu věcí znám. Jenom jsem si nikdy neuvědomil, že můj brácha Neil byl takovým magnetem na holky díky tomu, co je zač, a ne díky vrozenému šarmu a vtipnosti.”

“No vidíš, alespoň jednu výhodu to má,” podotkla rozverně. “Teď je z tebe magnet na kočky.”

Jake to nekomentoval a vrátil se k původnímu tématu: “Neříkala jsi, že potřebuješ mou pomoc?”

Na Marguerite bylo vidět, že má na jazyku fundovaný rozbor výhod, které proměnou získal, ale s povzdechem ho spolkla a otázala se: “Pokud vím, děláš teď osobního strážce?”

Přikývl. Před proměnou byl viceprezidentem V.A. Inc. v Kalifornii, společnosti s různorodými zájmy. Vincent Argeneau byl prezidentem, ale ve skutečnosti byl jen o málo víc než formální figurka. Vlastní řízení společnosti přenechával Jakovi a jeho mladšímu bratrovi Neilovi. Jake býval denním prezidentem, večer funkci přebíral Neil. Ale po proměně… noční směnu už měl Neil, a většina společností nepotřebovala denního i nočního viceprezidenta. Dva viceprezidenty potřebovaly pouze společnosti ve vlastnictví nesmrtelných. Například ty, co zajišťovaly služby jak ve dne pro smrtelníky, tak v noci pro nesmrtelné. Ale tehdy nechtěl mít s nesmrtelnými nic společného. Jestli něco chtěl, pak dostat se od nich co nejdál. Ale ve společnosti smrtelníků se o podobném místě nedalo ani uvažovat. Upíři ve dne nepracují.

Potřeboval nové zaměstnání, které by se hodilo ke změněnému jménu, mohl ho vykonávat v noci a vyžadovalo minimální zácvik. Vždycky ho zajímala bojová umění a trénoval je od šesti let. Osobní strážce na první pohled vypadal jako dobrá volba: zajímavá práce, dokonce vzrušující. Páni, víc se splést skoro ani nemohl. Většinou jenom postával a celé hodiny pročesával očima dav. Ale byl to důvod každé ráno vstát z postele.

Večer, opravil se v duchu. Byl to důvod každý večer vstát z postele. I po sedmi letech měl s tou spoustou životních změn pořád problémy. Nikdy nebyl noční pták. A teď z něj chtě nechtě byla sova.

“Mám někoho, kdo potřebuje ohlídat.”

Tou větou ho Marguerite efektivně vytrhla ze zamyšlení. Překvapeně vytřeštil oči. “Lucian určitě pošle lovce psanců na ochranu každého nesmrtelného, který potřebuje—”

“Ne,” skočila mu do řeči. “Tento problém nemá nic společného s nesmrtelnými. Je to smrtelnice, stejně jako osoba, která ji ohrožuje.”

Poposedl dozadu a pouze tázavě zvednutým obočím naznačil, aby to vysvětlila. Marguerite byla totiž nesmrtelná, stará nesmrtelná. Domníval se, že měla minimálně sedm set let, ačkoli to nevěděl jistě. Byl si vcelku jistý, že se narodila ve středověku. Pokud věděl, tak každý, koho znala, byl nesmrtelný. Marně uvažoval, o jakou smrtelnici by mohla mít strach.

“Jmenuje se Nicole Phillipsová. Její matka Zaira je sestrou mojí hospodyně Marie,” sdělila mu Marguerite, a pak dodala na vysvětlenou: “Zaira se provdala a odstěhovala se s manželem na sever těsně předtím, než pro mě začala Maria pracovat. Ale když bylo Nicole patnáct, dostal její otec infarkt, a obě se sem vrátily, aby měly blíž k rodině. Od té doby až do konce studia na vysoké škole chodívaly Nicole a Mariina dcera Pierina pomáhat Marii s jarním úklidem mého domu a také s přípravami těch pár velkých oslav, které jsem pořádala,” zasmála se. “Jsou to hodná děvčata, velmi zdvořilá a pracovitá.”

Jake slyšel v jejím hlase náklonnost, a když se odmlčela, kývnutím ji pobídl, aby pokračovala.

“Obě dívky dospívaly společně a časem se z nich staly spíš sestry než sestřenky. Pierina milovala vaření. Navíc to byla rozená organizátorka. Rozhodovala, kde má co být, a kdo má co dělat.” Občasné pobavené úsměvy jasně dokazovaly, jak si je Marguerite oblíbila. “Nicole měla naopak spíše umělecké sklony. Vyrostla z ní úžasná umělkyně a nyní je to velmi úspěšná portrétistka. Její práce jsou respektované a hojně vyhledávané.”

Nemohl si nevšimnout hrdosti a lásky v jejím hlase. Bilo do očí, že měla o obě dívky nepředstíraný zájem a cítila k nim náklonnost. Přistihl se, že se usmívá zápalu, s jakým mu o nich vyprávěla.

“A pak, je to pár roků, byla tehdy na dovolené v Evropě, potkala jednoho okouzlujícího Itala. Podle všeho to vypadalo, že ji zbožňuje. Byla to velmi romantická, blesková známost. Mluvil, jako když medu ukrajuje, sliboval, že jí ukáže svět a vyznával jí lásku těmi nejvášnivějšími slovy… a ona naletěla. Zamilovala se. Potom se vzali.”

Poslední tři slova vyslovila výrazně odlišným tónem. Vyzněla hluše a ponuře. Jake našpulil rty: “Budu hádat. Po svatbě se všechno změnilo?”

“Uhádl,” povzdechla si. “Nicole se to snažila skrývat, ale—”

“Před tebou nikdo nic neutají,” dopověděl tiše.

“Nebyla jsem to já, kdo na to přišel jako první,” zkazila mu radost. “Jak už jsem se zmínila, Nicole si byla s Pierinou vždy velmi blízká, ale odstěhovala se nakrátko do Itálie, aby byla s Rodolfem—”

“To je ten výřečný Ital?”

“Ano, Rodolfo Rossi. Chvíli s ním žila v Itálii, pak se vzali a přestěhovali se zpátky do Kanady, ale do Ottawy. Ne do Toronta, kde měla celou rodinu… byl to jeho nápad,” dodala pochmurně. “Tvrdil, že v Ottawě snáze najde práci ve svém oboru. Ale až nyní mi došlo, že ji chtěl jenom izolovat od rodiny.”

Jake mlčky přikývl. Nic nového pod sluncem. Naprosto běžná strategie despotických partnerů. V prvé řadě ženskou zpitomět a odstěhovat daleko od příbuzných a přátel. Tím ji připraví o psychickou oporu a o zastání, které by mohla najít u blízkých lidí. A mají vystaráno, nikým nerušeni ji mohou po libosti zneužívat.

“Naštěstí se Pierina nedala odradit vzdáleností a vyrazila za Nicolou do Ottawy,” pokračovala Marguerite. “Z toho, co tam našla, velkou radost neměla. V prvé řadě došla k názoru, že Nicole příliš těžce pracuje. Vést to takhle dál, zcela bez legrace by se udřela k smrti. Na nic nečekala a přesvědčila ji, že s ní musí odjet do Toronta na holčičí víkend, aby si odpočinula, a nebrala ne za odpověď. Pozvala jsem je i s matkami na večeři. Chtěla jsem Nicolu poprosit, aby mi namalovala portrét mého syna Christiana s jeho snoubenkou Carolyn,” vysvětlila.

“A tys jí přečetla myšlenky a rychle sis uvědomila, že problémem není práce,” zkusil znovu hádat.

“Uvědomila jsem si, že to není jediný problém,” upřesnila Marguerite. “Ale ano, přijímala příliš mnoho zakázek a moc se dřela… na Rodolfovo naléhání. Je velmi vyhledávaná zákazníky z celého světa. Obvykle musela valnou část odmítat nebo objednávat na léta dopředu, tak moc je žádaná. Ale Rodolfo trval na tom, že by mohla pracovat víc. Prý by je měla přijmout všechny. Tvrdil, že musí kout železo, dokud je žhavé. Jednoho dne by zdroj zakázek mohl vyschnout, a tak by měla vydělávat co nejvíce, dokud to ještě jde. Nutil ji pracovat od nevidím do nevidím… a sám po celou tu dobu nedělal lautr nic.”

“Hezké,” zabručel Jake.

“Ano, práce měla na vysávání její energie svůj nemalý podíl. Nicméně skutečný problém, který se pokoušela utajit, vězel v něčem jiném. Rodolfo byl hyperkritický manipulátor. Na jednu stranu naléhal, že má brát všechny zakázky, a na druhou stranu si stěžoval, že se mu vůbec nevěnuje. Navíc jí nabourával sebeúctu a nezávislost a… Stručně a jasně, přiváděl ji k zoufalství. V době, kdy přijela do Toronta, ji stačil demoralizovat až do té míry, že by od něj podle mého názoru nedokázala odejít čistě z vlastní vůle, a tak…” odmlčela se, uhnula pohledem, a pak kápla božskou: “Tak jsem ji mentálně pošťouchla, aby ho opustila.”

“Aha,” zamumlal. Nic jiného na to říci nemohl. Z arogantního zvyku nesmrtelných ovládat mysl smrtelníků a nutit je dělat věci, které by jinak možná neudělali, nebyl nikdy nijak nadšený. Obyčejně se mu to vůbec nelíbilo. Ale v tomto konkrétním případě musel uznat, že Marguerite měla srdce na pravém místě. Myslela to dobře.

“Už se to nese.”

Když připlula servírka s jejich jídlem, Jake ji omrkl a poposedl dozadu, aby nezavazel.

“Děkuji,” odtušil, jen co před něj položila talíř.

“Nemáte zač. Mocinky rádo se stalo,” zašveholila, přidala radioaktivní úsměv a vytratila se.

Nejprve chvíli v absolutní tichosti ochutnávali, copak dobrého jim to přinesla. A ano, bylo to dobré. Přesně jak Jake čekal, steak byl úžasný. Ale to tu byl vždycky. Byla to první věc, kterou tady ochutnal, a také poslední. Když mu něco káplo do noty, měl tendenci zůstat tomu věrný. Ačkoli teď, jak tak po očku pokukoval po Margueritině křepelce, ho napadlo, jestli by tady neměl ochutnat také něco jiného. I ta totiž vypadala lahodně.

“Je lahodná,” potvrdila a Jake se zašklebil. Pořád mu četla myšlenky. Přestože byl teď nesmrtelný, byl ještě zelenáč. Dobře věděl, že většina starších nesmrtelných ho dokáže přečíst stejně snadno, jako by byl smrtelník.

“Pardon,” pípla.

S kyselým úsměvem pokrčil rameny. Spolknul sousto steaku a navázal: “Takže jsi Nicolu postrčila a ona toho svého Rodolfa opustila?”

Marguerite přikývla a usrkla doušek vody. “Zpočátku se zdálo, že je všechno na dobré cestě. Odešla od něj a zahájila rozvodové řízení. Začala také navštěvovat psychologa, aby se pokusil napravit škody napáchané panem chotěm.” Marguerite se usmála. “Zabírá to. Z trosky Nicoly se pomalu stává stará Nicole. Šťastná, silná mladá žena, jakou byla před svatbou.”

“Ale?” napověděl. Věděl, že nutně musí přijít nějaké ale. Kdyby bylo všechno tak růžové, nepotřebovala by Marguerite jeho pomoc.

“Ale došlo k nehodám,” povzdechla si a vztekle se zařízla do masa nebohé křepelky.

“Nehodám?”

“Tři výbuchy plynu, odvrácené na poslední chvíli.”

Zvedl obočí. “Ty si myslíš, že se ji Rodolfo pokouší zabít?”

Stiskla rty do úzké čárky a místo přímé odpovědi řekla: “Jde po jejích penězích. Tvrdě. Prohlašuje, že opustil svou vlast, rodinu et cetera, aby se s ní mohl oženit a odjet do Kanady, a ona mu teď bezdůvodně dává kvinde. Nikdo mu to nežere,” dodala zavile. “Ve skutečnosti byl na volné noze už před svatbou a návrat do Kanady sám navrhl. Krom toho mu ještě dřív, než přistáli v Kanadě, zařídila Nicole pohovory ve firmách podnikajících tady v jeho oboru. Odmítl tam jít a tvrdil, že chce změnit profesi. Ale pak si nehledal práci v žádném oboru, místo toho žil na její účet. Jedním slovem, příživník.”

Znechuceně potřásla hlavou. “Její právník je toho názoru, že nic moc nevysoudí. Jenomže kdyby zemřela před ukončením rozvodového řízení…”

“Dostane všechno,” dokončil místo ní a tentokrát trefil do černého. Marguerite vážně přikývla. “A ty si myslíš, že má takové úmysly?”

“Ano,” povzdechla si.

Kývnul, ale zeptal se: “Tak proč nenapíše závěť a neodkáže všechno někomu jinému?”

“Protože prostě nevěří, že by něco takového udělal,” vyhrkla nešťastně.

Chvíli mlčel a pak se zase pustil do hádání: “A ty máš pocit viny, protože jsi to byla ty, kdo ji postrčil, aby ho opustila.”

Znovu přikývla a prohlásila: “Vůbec toho nelituji. Jak už jsem povídala, vrací se jí sebevědomí a mění se v tu veselou, silnou holku, kterou byla před svatbou. Je mnohem šťastnější. Ale—”

“Ale je teď v nebezpečí, což by nebyla, kdyby ses do toho nepletla,” dopověděl tiše a Marguerite vzdychla a přikývla.

Krátce o tom pouvažoval, zatímco si strčila do úst sousto křepelky, a pak poznamenal: “Upřímně žasnu, že ses o toho manžela nepostarala osobně. Vymazat paměť a posadit na první letadlo do Evropy, například.”

Skousla si ret, zaksichtila se a přiznala: “Právě proto jsem v Ottawě. Julius se domnívá, že jsem přijela, abych prošla fotografie na portrét Christiana a Carolyn, který Nicole maluje, a ona si myslí totéž, ale ve skutečnosti jsem měla v plánu postarat se o Rodolfa a poslat ho šupito presto zpátky do Evropy. Bohužel ho nemůžu najít. Nicole se odstěhovala a zpočátku mu nechala dům. Dohoda zněla, že Nicole bude platit účty, on tam bude bydlet a dělat domovníka, dokud se dům neprodá… a výtěžek si pak rozdělí. Ale bydlet zadarmo se mu očividně zalíbilo, a tak dělal, co mohl, aby k prodeji nedošlo. Nicole tedy nezbylo, než ho z domu vyplatit. Kam se potom odstěhoval, prý nemá tušení.”

Marguerite se zamračila a potřásla hlavou. “Říkala jsem si, žádný problém, Rodolfovu adresu vytáhnu z jeho rozvodového právníka. Tak jsem si od Nicoly zjistila jeho jméno a stavila se za ním na kus řeči. Představ si, že ani ten právník jeho současnou adresu nezná. Kontaktuje ho přes P.O. box a mobilem. Telefonní číslo je však stále registrováno na ten jejich dům.” Nakrčila čelo. “Jako by se skrýval. Nicole mi povídala, že když se ho zeptala, kam se odstěhoval, odmítl jí to povědět. Prý jen zažertoval, že by za ním mohla poslat nájemného vraha.”

Jakovi vyjelo obočí nahoru. Odjakživa pevně věřil ve správnost úsloví: podle sebe soudím tebe. Jestli Rodolfa napadlo, že by ho mohla nechat zlikvidovat, naznačovalo to, že o tom sám uvažoval. S největší pravděpodobností se skutečně snažil raději dědit, než se rozvádět, ale… “Proč já?”

Marguerite právě nesla k ústům vidličku plnou tuřínu, teď se však zastavila a vrhla na Jaka nejistý pohled. “Nevím, co tím míníš.”

“Míním tím, proč já?” zopakoval. “Proč si Nicole nenajala bezpečnostní agenturu? A proč s tím jdeš za mnou? Já pro agenturu pracuji, neřídím ji, Marguerite.”

“Jasně. Ano, chápu.”

Šupla si tuřín do pusy a se zamyšleným výrazem se ho jala kousat a žvýkat. Jake usoudil, že si třídí myšlenky a obrátil pozornost k jídlu. Jaké však bylo jeho překvapení, když zjistil, že při řeči stačil sníst půlku talíře. A to byla zatracená škoda. Steak byl moc dobrý, měl být náležitě vychutnáván a ne bezmyšlenkovitě spořádán během rozhovoru, aniž by ho člověk pořádně ochutnal. Rozhodl se to napravit. Uřízl si sousto, strčil ho do úst a tentokrát si lahodnou chuť opravdu užíval.

“Víš,” řekla nakonec Marguerite, “ono to má totiž háček. Nicole je v tomto ohledu totálně slepá a hluchá. Paličatě to popírá a odmítá uvěřit, že jí něco hrozí.”

Zvedl obočí a polknul dříve, než prohlásil: “Nějak se mi nezdá, že by takovou věc šlo prostě nevidět. Říkala jsi, že stačilo málo a došlo by ke třem výbuchům.”

“Ano.” Položila vidličku, očividně se připravovala na dlouhé vysvětlování a spustila: “Minulý měsíc Nicole vyplatila Rodolfa z domu a nastěhovala se tam zpátky. Přijela i Pierina, aby jí pomohla vybalit. Vyprávěla, že po tom stěhování seděly a povídaly si, orvané jak borůvky, a všechno je bolelo. Prý navrhla, že by nebylo od věci dát si sklenku vína a zalézt do vířivky. Takže odešly otevřít posuvné skleněné dveře, aby pro jistotu zkontrolovaly, zda je vana v provozu, ale nešlo to. Do kolejniček byl narvaný kus dřeva, který je zablokoval.”

“Fůra lidí to tak dělá, aby se dovnitř nedostali zloději,” pokrčil rameny Jake.

“Dům je asi pětadvacet let starý a posuvné dveře zrovna tak. Jsou naopak. Skleněné dveře, které se otevírají, mají sítě proti hmyzu zevnitř. To dřevo bylo do drážky nacpané zvenku,” zdůraznila suše. “Zloděj by ho mohl vytrhnout. Znemožňovalo otevřít dveře zevnitř.”

“Aha.”

Marguerite přikývla. “Tak odešly do ateliéru, že vyjdou tudy, a tam to byla stejná písnička. Každé zasouvací dveře v přízemí byly zvenku zablokované.”

“Zajímavé.”

Kývla. “Pierina říká, že tenkrát si jenom pomyslely, že je Rodolfo idiot, a strašně se tomu nasmály.”

“Ale potom něco změnilo jejich názor?”

“Když se druhý den ráno probudily, zjistily, že zhasl kotel. Venku nebylo žádné vedro a dům rychle vychládal. Nicole zavolala topenáře, a od toho se pak dozvěděly, že někdo z kotle něco vyndal. Pierina to vysvětlovala, ale—” Marguerite pokrčila rameny. “Nemohu si vybavit, co to bylo. Nicméně to bránilo plamínku, aby se znovu zapálil. Pierina si hned vzpomněla na zablokované dveře a pojala podezření. Zeptala se, jestli by ta chybějící součástka mohla způsobit nahromadění plynu v domě a případně výbuch. Opravář ji uklidnil, že ne, protože novější kotle mají automatické zavírání přívodu plynu. Ale kdyby tady byl nějaký starší typ kotle, pak prý ano. Kdyby se plyn vznítil, tak by mohlo dojít k požáru, nebo by se v domě mohl kdokoliv plynem otrávit a zemřít. Přestože v tomto případě nebezpečí nehrozilo, byl celý vyjevený, jak mohl tu věc někdo dát pryč. Prý musela být fyzicky demontována. Nemohla prostě upadnout, a i kdyby snad ano, někdo musel tu součástku odnést. Nikde tam neležela, jak by tomu bylo, kdyby sama odpadla.”

Jake chvilku mlčel, a pak namítl: “Nechápu—”

“Někdo tu součástku vyndal,” zdůraznila Marguerite. “Proč? Rodolfo zřejmě vycházel ze zkušeností, které měl s kotlem doma v Evropě. Patrně byl postarší a neměl to nové automatické uzavírání plynu. Kdyby se s ním provedlo totéž, co tady s tímto, výbuch by byl na spadnutí. A Pierina má podezření, že se Rodolfo domníval, že tento kotel zafunguje stejně… A dveře byly zablokované,” připomněla. “Kdyby začalo hořet nebo kdyby se Nicole přiotrávila, zůstala by uvězněná v domě.”

“V domě určitě musejí být ještě nějaké jiné dveře,” zamračil se Jake. “Přece tam nemají jenom ty zasouvací skleněné. Kupříkladu přední vchod—”

“Je na klíč. V přízemí jsou troje pevné dveře a všechny jsou na klíč. Bez klíče se nedají nijak otevřít, a to zvenku ani zevnitř. Pokud by v noci začalo v domě hořet, nevylezla by z postele s klíči v ruce. Doklopýtala by dolů oslepená a přidušená kouřem, jen aby si uvědomila, že bez klíčů dveře neotevře. Ještě by to zkusila zasouvacími a zjistila by, že jsou zablokované. V tom kouři by musela najít cestu zpátky nahoru a klíče, aby se pak zase horko těžko dostala dolů a odemkla dveře.”

“Chápu,” odtušil a skutečně chápal. Za této situace existovalo slušné riziko, že by se Nicole otrávila kouřem mnohem dřív, než by se dostala ven. “A co ty další dva skoro výbuchy?”

“V kuchyni je vestavěný plynový gril. Druhý den měla Nicole v plánu ogrilovat sobě a Pierině k večeři steaky. Když však gril zapnula, místo, aby se normálně zapálil, plameny jí vyšlehly rovnou do obličeje. Přišla o obočí. Naštěstí měla dost duchapřítomnosti, gril rychle vypnula a nic víc se nestalo.

Přivolaly dalšího odborníka na plynové spotřebiče, aby zjistil, co je špatně. Mezi místem, odkud vycházejí plameny, a grilem nahoře byla prý vložená fólie. Zeptal se, proč tam je. Nicole pokrčila rameny. Ona ji tam nedala. Když ji uviděla, pomyslela si, že ji tam dal její ex, aby zachytávala, co ukápne. Ušetřilo by mu to čištění vany grilu. Nic zlého ji nenapadlo.”

“Ale přes fólii by se plameny nedostaly k masu,” zamračil se Jake.

“Přesně,” přisvědčila pochmurně Marguerite. “Dokud na to nepoukázal, tohle jí vůbec nedošlo. Rodolfo zřejmě vždycky dával fólii do trouby pod topné těleso, a ona si nevšimla, že by překážela plamenům.”

Přikývl. Předpokládal, že jestli byla roztěkaná a zaměstnaná klábosením s Pierinou, nemuselo jí to dojít.

Marguerite upila čaje a pokračovala: “Opravář odstranil fólii a okamžitě uviděl, v čem je problém. Hadička přívodu plynu byla vytažená z ústí, plyn vycházel rovnou z trubky, plamének ho zapálil a plameny vyšlehly nahoru skrz otvory. Řekl, že měla štěstí. Mohla to prý odnést mnohem hůř než lehce ožehnutým obočím. Pierina tvrdí, že se potom ve vší vážnosti Nicoly zeptal, jestli neví o někom, kdo ji nemá v lásce. Pierina mu hned vybreptala, že se rozvádí. Údajně pomalu kývnul a pak řekl, že to bude oprava na dvě minuty. Jenom nasune hadičku zpátky tam, kam patří. Ale podle něj by pak měl zkontrolovat všechny plynové spotřebiče v domě.”

“A našel něco dalšího,” odtušil tiše. Začínal souhlasit, že ten Rodolfo chtěl dostat svou bejvalku pod kytičky. Neměl ponětí, jestli to byl diletant, nebo jestli měla Nicole prostě štěstí, ale tohle byly dvě “nehody”, které mohly být smrtelné.

“Plynový krb v hlavní ložnici,” povzdechla si Marguerite. “Pierina neví, v čem byl problém, ale pán se jednou podíval, cosi zabručel, a pak začal Nicole vykládat, že si musí nechat nainstalovat alarm. Kompletní bezpečností systém s kamerami. Říkal, že lidem při rozvodu jednoduše hrábne. Ona prý potřebuje kamery, spoustu zabezpečení, možná dokonce pár hlídacích psů et cetera. A po celou tu dobu krb nejprve rozebíral a pak zase skládal dohromady, z čehož Pierina usoudila, že s ním bylo něco v nepořádku.”

“Nicole se ani nezeptala, co?” zamračil se Jake.

Marguerite zavrtěla hlavou. “To Pierina měla podezření, ale dokonce i ta byla v šoku a na nic se nezeptala. Nicole prý mlčela jako zařezaná a tvářila se utrápeně. Krom toho je podle Pieriny nepustil ke slovu. V jednom kuse kázal. Ale poté, co odmítl vystavit Nicole účet a přijmout peníze za celodenní práci, poznala, že to myslel smrtelně vážně. Chci říci, kdo to dneska udělá?” zvedla obočí. “A Pierina povídala, že na Nicolu pořád vrhal takové ty ustarané, soucitné pohledy a opakoval, že si musí sjednat ochranku, cituji: hned teď. A když konečně odcházel, úplně bez legrace Nicolu objal. Pierina tvrdí, že to vypadalo, jako by si myslel, že ji vidí živou naposled.”

“Takže plynový krb byl evidentně také nějak poškozen, a to byl třetí skoro výbuch,” poznamenal zamyšleně Jake.

Nešťastně přikývla. “Ale Nicole se tomu jenom směje. Je si jistá, že to všechno byly pouhé náhody a nehody. Jenom jednou tak trochu připustila, že by Rodolfo možná raději všechno zdědil, než získal půlku peněz rozvodem. Tehdy řekla, že jestli něco z toho fakt udělal on, pak je to děsný nešika, a ona si s tím nemusí dělat starosti.”

“Totální popření.”

Udělala obličej a povzdechla si. “Muset si přiznat, že jsi při volbě manžela udělala chybu, je dost těžké samo o sobě. Ale muset připustit, že to nejen není ten muž, jak sis myslela, ale že je to ve skutečnosti parchant zlatokop, kterému na tobě záleží tak málo, že tě pro peníze, kvůli kterým si tě vlastně vzal, klidně zabije, to už je absolutní ponížení.”

Na moment se odmlčela, a poté smutně dodala: “Ale ty myšlenky kvasí pod povrchem. Že ji nikdy nemiloval. Že je tak bezcenná, že má pouze hodnotu svých peněz. Že je ochotný připravit ji o život, jen aby je dostal. Ale vědomě to nepřipustí. Nemůže. Za dobu manželství jí dokázal téměř dokonale rozbourat sebevědomí. Kdyby si teď přiznala pravý stav věcí, veškerá práce, kterou odvedl psycholog, by přišla vniveč. Zničilo by ji to.”

“A najmout si ochranku by v podstatě znamenalo, že to všechno uznává, což udělat nemůže,” pochopil Jake.

“Přesně tak,” přikývla rázně. “Takže nemohu prostě zavolat do bezpečnostní agentury a poslat k ní ochranku. Vyprovodila by ji ze dveří s tím, že nic nepotřebuje.”

Kývnul. “A co čekáš, že udělám já? Mě přece pošle pryč jakbysmet.”

Prohnaně se usmála. “Nepošle, když jí nepovíš, že jsi osobní strážce.”

Zajel na židli až dozadu a nakrabatil čelo. “Jestli se ji snaží pan manžel zabít, a souhlasím, že už to tak vypadá—”

“Jsem si jistá, že snaží,” prohlásila kategoricky. “A nyní, když všechny dosavadní pokusy selhaly, bude muset zkusit něco jiného.”

“Tím pádem Nicole potřebuje čtyřiadvacetihodinovou ochranu až do ukončení rozvodu. Jakmile to bude uzavřené, neměl by už existovat žádný důvod, aby po ní šel,” konstatoval Jake.

“Rozvodové řízení se uzavře za dva týdny,” vyhrkla Marguerite.

“Dva týdny, říkáš?” zamumlal, ale potom zamračeně potřásl hlavou. “Přesto, jestli osobního strážce ani nepustí do dveří, co čekáš ode mě?”

“Osobního strážce nepřijme, ale potřebuje muže pro všechno. Kuchaře, domovníka a zahradníka v jednom… v tuto roční dobu tedy spíš někoho, kdo odhrabe sníh,” vyjmenovala suše. “A já jsem jí pověděla, že znám toho pravého chlapa, který by zastal všechny tři profese za jeden plat.”

Jakovi klesla čelist. Hodnou chvíli trvalo, než tuhle ohromující novinu strávil, a pak zavřel pusu, zatřepal hlavou a zachraptěl: “Kuchaře a domovníka v jednom?”

“Tvoje máma se tebou chlubívá, Steph— Jaku. Vím, že jsi moc dobrý kuchař.”

“Jsem její syn. Máti přehání,” odsekl. “Umím špagety. A to znamená usmažit hamburger, ohřát omáčku z konzervy a uvařit těstoviny. Jí to připadá úžasné. Ale není to skutečné vaření.”

“Jsi chytrý, můžeš si vzít k ruce kuchařku a improvizovat. Dva týdny ustojíš,” nenechala se zviklat. “Kdyby Rodolfo Nicolu zavraždil, nikdy bych si neodpustila, že jsem nezasáhla, Jaku. Je to velmi milá, z gruntu hodná osoba. Takových moc po světě nechodí. A jde o pouhé dva týdny.”

Jake se zase zhroutil na zadní opěradlo. Poznal, že prohrál. Nakonec si povzdechl. “Myslím, že bych si mohl vzít dva týdny dovolené. Stejně mi zhruba pět týdnů dluží a otravují, abych si ji vybral.”

“Zaplatím ti tolik, kolik bude společnost za tvůj čas požadovat,” řekla Marguerite větou oznamovací, následně přeladila a už mnohem veseleji dodala: “Bude to aktivní odpočinek. Můžeš se motat po kuchyni, zkoušet nové recepty—”

“Odhazovat sníh, uklízet dům a dávat bacha na pokusy o vraždu,” dokončil realisticky.

Zvážněla. “Skutečně si toho vážím,” pronesla, zatímco lovila v kabelce na stole a vytáhla šekovou knížku.

Jake obrátil oči v sloup a položil jí dlaň na ruce, aby ji zastavil. “Nemusíš mi platit, Marguerite,” řekl suše. “Když jsem odcházel, dostal jsem od Vincenta pěkný balík odstupného. A to navrch k té spoustě peněz, které jsem tam za dlouhé roky vydělal a úspěšně investoval. Nepotřebuji peníze. Popravdě řečeno, vlastně už ani nemusím pracovat, ale je to pořád lepší, než sedět doma na zadku a motat palci mlýnek.”

“Ne, trvám na tom, že zaplatím,” trvala tvrdohlavě na svém. Vytáhla ruce z jeho dlaně a položila šekovou knížku na stůl. “Za domácí úkol jsem si zjistila, kolik si agentury účtují za dva týdny čtyřiadvacetihodinové ochrany. Tohle je služba, které si nesmírně cením.”

Pokrčil rameny a odsedl si dozadu. Ať si dělá, co chce. Proč se handrkovat? Může vypsat šek, to ještě neznamená, že si ho on musí nechat proplatit. Když mu posléze šek podala, přijal ho, strčil do kapsy, a pak si založil ruce na prsou.

“Fajn, teď mi vyklop všechno, co víš o Nicole a o Rodolfovi.”

2. KAPITOLA

Nicole nesla nahoru plnou náruč použitého nádobí, špinavého prádla a dalších drobností, když vtom zazvonil telefon. S tichou, leč peprnou nadávkou vyběhla posledních několik schodků do otevřeného obývacího pokoje, kde si dala sprint k telefonu na mramorovém pultu na opačném konci místnosti. Natáhla krk a trochu se naklonila, aby přes náklad v náruči viděla na displej. Když spatřila známé číslo a jméno, zasténala. Tak trochu doufala, že to bude některé z 1–800 nebo 1–888 čísel, které by mohla beztrestně ignorovat, ale byla to Pierina. Pierinu ignorovat nemohla.

Váhu hromady věcí částečně přenesla na stěnu a na pult, čímž si uvolnila jednu ruku, kterou zvedla sluchátko a dala si ho k uchu: “Ahoj, Pierino.”

“Nicolo?” zeptala se Pierina nejistě.

“Jo. Jsem to já,” zazpívala, a když se vachrlatá kupa začala rozjíždět, přidržela si telefon ramenem. Díky tomu ji mohla volnou rukou stabilizovat a ukáznit. Zvládla to na poslední chvíli, ale zvládla. Oddechla si a zeptala se: “Jak se máš?”

“No, oni jsou— seš v pohodě? Zníš legračně.”

“Jo, klid,” přisvědčila rychle. “Já jenom— momentálně mám obě ruce plné, takže držím sluchátko mezi krkem a ramenem. Možná proto mi zní hlas legračně.”

“Ty seš fakt děsná. Tak si to polož, pro smilování Boží. Já počkám,” zavelela Pierina pobaveně a podrážděně zároveň.

“Hm…” Nicole se zašklebila, přechytila svéhlavé břemeno, aby ho lépe unesla a vydala se do ložnice. Sluchátko si vzala s sebou. Díky bohu za bezdrátový telefon, pomyslela si, když odnesla všechno do šatny ke koši na prádlo. Špinavé nádobí patří do kuchyně, zamračila se na koš. Měla je naskládané na špinavých svršcích.

“Nicolo?”

“Jo, vteřinu,” zafuněla do sluchátka. Došla k sušičce a naklonila se, aby nádobí sjelo z prádla na horní desku, ale krapet ten náklon přehnala. Když miska při sešupu málem rozbila skleničku, kterou tam právě postavila, sklo nebezpečně zacinkalo a Nicole sebou trhla.

“Co to bylo? Rozbilo se něco?” polekala se Pierina na druhém konci linky.

“Ne,” vydechla úlevou a zbytek hromady odložila na sušičku vedle nádobí. Odklopila víko pračky, jednou rukou do ní začala házet svršky a do druhé vzala telefon. “Bezva. Hlásím volné ruce.”

“Co to tam pro všechno na světě vyvádíš?” zasmála se Pierina. “Zaslechla jsem cinkat sklo a taky slyším, že pořád něco děláš. Cosi tam šustí nebo—”

“Házím věci do pračky.”

“A to harašení?”

“Špinavé nádobí, taštička s malovátky, kulma a další ptákoviny, co jsem právě přinesla z ateliéru sem nahoru,” odrecitovala. “Marguerite mi našla člověka na vaření a na úklid, tak trochu gruntuju, než přijde.”

“Posloucháš se vůbec? Ty gruntuješ předtím, než ti přijde nový člověk na úklid?” obořila se na ni Pierina. “Uvědomuješ si, že je to tak trochu jako vytrhnout si zub předtím, než půjdeš k zubaři, viď?”

“Ne, není,” namítla se smíchem.

“Jo, je… ale to seš holt celá ty,” poškádlila ji, a pak něžně řekla: “Zlato, prostě nech ten nepořádek být. Tvrdě pracuješ. Proto potřebuješ pomocnici v domácnosti. Jsem si jistá, že to Marguerite té paní všechno vysvětlila.”

“Pánovi,” upřesnila Nicole. Natáhla se pro prací prášek a nasypala ho do příslušné přihrádky.

“Cože? Pánovi? Jakému pánovi?” nechápala Pierina.

“Kuchařka a hospodyně, kterou přivede Marguerite, je mužský, ne ženská.”

“Kecáš!” zapištěla Pierina. “Jééé, to se ti jako v kalhotkách bude probírat nějaký žhavý mladý hřebeček?”

Nicole strnula, pomalu odložila prášek a vrátila se k házení šatstva do pračky.

“Nicki?”

Povzdechla si a zavrtěla hlavou. “Myslím, že je to nějaký starší pán, žádný sexy mladík,” odtušila nakonec, ale upřímně řečeno, nebylo jí proto o nic lépe. Nechtěla, aby se jí v kalhotkách vrtal ani ten starý pán. Ušklíbla se. “Prát si můžu sama.”

“Nicolo,” ozvalo se z aparátu. Pierina vyslovila její jméno zvýšeným hlasem a každou slabiku vyčítavě protáhla. “To je prostě směšné. Přece někoho nenajmeš, abys pak tu práci dělala sama. A jenom jsem si z tebe utahovala. Chci říct, určitě se ti v nich nebude hrabat. Jestli se tím živí, vypral už hory prádla pro celou armádu lidí. Těžko ho bude zajímat zrovna tvoje spodní prádlo.”

“Jasně,” zamumlala Nicole, ale v duchu se zařekla, že aspoň osobní prádlo si stejně bude prát sama. Kalhotky a podprsenky, co teď nosila, byly většinou obyčejné, bílé a bavlněné. Pěkná nuda, připouštěla, ale když opustila Rodolfa, všechny ty krajkové sexy nesmysly vyházela. Právě na sex ji totiž ulovil – na skvělý sex, na sladká slovíčka a na prázdné sliby dávané hlasem se sexy přízvukem. Teď měla k těmto věcem trochu averzi. Příští chlap, se kterým se dá dohromady, a to ještě kdoví jestli, bude milý, normální, prakticky založený kanadský kluk. Žádný přízvuk a žádné exotické prostředí, co by mu jen pomáhaly rvát jí klíny do hlavy. A žádné sexy negližé a žádný bláznivý opičí sex, který ji leda připraví o rozum, takže z ní zbude nemyslící kačena a snadný úlovek.

Místo tečky za větou rozmáchlým gestem furiantsky zaklapla dvířka pračky. To rozmáchlé gesto bylo bohužel rozmáchlejší, než bylo záhodno. Loktem trefila nádobí, které prve postavila na sušičku vedle pračky, a shodila je na zem. Rozbité sklo si hlasitým zařinčením postěžovalo na tragický osud.

“Do hajzlu,” zamumlala, když jí Pierina zavřeštěla do ucha.

“Co to bylo? Seš v pořádku? Co se stalo?”

“Já jo,” povzdechla si a suše dodala: “Sklo… je na tom hůř. Smetla jsem na zem dvě misky a tři skleničky. Jsou napadrť.”

“Bože, kočko. Vidíš! Kdybys to nechala na toho pána, tohle by se ti nestalo.”

“Jo,” souhlasila nahlas, ale v duchu konstatovala, že kdyby nejdřív odnesla nádobí do kuchyně, a teprve pak šla sem, tak by se to také nestalo. Lenoch se holt nejdřív strhá. Nebo kdyby nezazvonil telefon. Nebo kdyby byla pořádnější. Nebo dávala větší pozor. Stručně a jasně, kdybys používala hlavu. Poslední argument na ni mysl nevykřikla jejím hlasem, ale basbarytonem s italským přízvukem. Paráda, pomyslela si. I po roce sezení s psychologem mám pořád v hlavě malého Rodolfa, co na mě pořvává kritické poznámky.

Skřípajíc zuby popadla koš na odpadky stojící vedle sušičky a poklekla před hromádku střepů. Telefon dala na hlasitý poslech a položila ho na zem, aby měla volné ruce na úklid ostatků skleniček a misek.

“Čemu vlastně vděčím za to, že mi voláš?” zeptala se a začala opatrně sbírat větší kousky skla.

“Prostě jsem na tebe myslela… a máma se zmínila, že Marguerite vyrazila za tebou na sever, abyste probraly fotky Christiana a Carolyn a rozhodly, kterou použiješ na portrét, a prý zůstane přes noc. Tak mě napadlo, že zjistím, jak vám to jde.

Nicole se pousmála. “Dobře. Vybraly jsme fotografii a já udělala hrubý náčrt,” pochlubila se. “Marguerite se mě pořád snaží přesvědčit, že nemusím dodržet harmonogram a udělat Christiana s Carolyn hned, ale raději bych to měla z krku. Aspoň si je budu moct škrtnout ze seznamu zakázek.”

“Ví, jak máš napilno, zlato. Snaží se ti břímě trochu ulehčit,” odtušila Pierina laskavě.

“Jo, ale pilná práce mi brání myslet víc, než je mi zdrávo, a to je momentálně dobrá věc. Takže mi ten šílený rozpis vlastně ani nevadí. Ale,” zvýšila rychle hlas, neboť vycítila, že se Pierina nadechuje, aby jí dala kázání, “odmítám spoustu budoucích zakázek. Příští rok se tak budu moct vrátit k zvládnutelnějšímu rozvrhu. Spočítala jsem si, že tou dobou už bude rozvod minulostí, a měla bych být z toho nejhoršího venku. Mohla by se mi vrátit chuť na společenský život, minimálně v doprovodu kamarádek.”

“Měla by ses přestěhovat zpátky k nám,” odtušila Pierina vážným tónem. “Chybíš mi a mohla bych tě tahat do kina a—”

“Možná časem, Pierino,” skočila jí klidně do řeči. “Ale potřebuji aspoň rok na to, abych si vyčistila hlavu. Dřív ode mě žádná důležitá rozhodnutí nečekej.”

“Chápu,” hlesla Pierina neochotně.

“Navíc bychom měly využít toho, že tady bydlím,” navrhla. “Mohla bys přijet na návštěvu a můžeme…” Ušklíbla se, netušila, co by mohly dělat. Neměla ponětí, co je v Ottawě k vidění. Její život v manželství byl poněkud omezený. Pracovala, a tím to haslo. Nakonec vymyslela: “No, vím, že v zimě se bruslí na řece,” a hned rychle pokračovala: “Mohly bychom držet holčičí víkendy. Na některý bychom mohly vzít taky svoje mámy. A pozveme Marguerite, to je vážně miláček.”

“Ano, to je,” souhlasila Pierina. “Vždycky jsem měla Marguerite ráda. Když jsme byly ještě menší a máma nás brala k ní domů, pokaždé na nás byla moc hodná.”

“A pořád je,” ujistila ji Nicole. Větší kousky skla měla posbírané, tak se opatrně pustila do malých střípků, o kterých si myslela, že jsou na vysavač moc velké. “Marguerite se dneska chystala přespat v hotelu, ale já jí řekla, že je to hloupost, a že má zůstat na noc tady. A pak jsem se omluvila, že tu mám nepořádek, a zabrblala jsem, že bych potřebovala kuchařku a hospodyni v jednom a – voil?! – Marguerite hned zbystřila. Prý si myslí, že ví o perfektní osobě, ale bude muset zjistit, jestli je tak narychlo volný.

“A on byl, viď že jo?”

“Jo. Volala, je to asi půl hodiny. Pověděla mi, že se s ním sešla. Na posledním místě jako z udělání dneska skončil a může hned začít. Souhlasil zatím na dva týdny, na zkoušku.”

“Na posledním místě dneska skončil?” zasmála se Pierina. “To zní, jako by dělal krátkodobé fušky, chvilku tuhle, hned zas támhle. Já myslela, že hospodyně mívají trvalý pracovní poměr. Máma pracuje pro Marguerite… vlastně… odjakživa.”

“Jo, taky mi to vrtá hlavou,” připustila Nicole. “Ale věřím Marguerite. Třeba jeho minulý klient umřel na sešlost věkem nebo tak něco, a tak bral brigády a čekal, až najde dobré podmínky. Nevím. Marguerite mi to určitě vysvětlí.

“Nebo bych mohl já.”

Poslední větu pronesl hluboký hlas. Nicole zamrkala. Prudce se ohlédla přes rameno, a když spatřila muže, který stál za ní, oči jí lezly z důlků. Byl nádherný. Pískově hnědé, nakrátko ostříhané vlasy, pěstěná bradka a knírek. A ty úplně nejúžasnější oči. Možná to bylo jen světlem v místnosti a úhlem pohledu, ale z místa, kde klečela, měly překrásnou temně tyrkysovou barvu se stříbrnými pablesky. Kouzelné. Navíc byl svalnatý a mimořádně vysoký… ačkoli to druhé se jí mohlo jenom zdát, protože stál, zatímco ona klečela na podlaze. To—

Pane Bože, ještě před vteřinou jsem měla zadek v luftu, uvědomila si Nicole zděšeně, jak jsem se skláněla, abych posbírala střepy. A to bylo to první, co ze mě uviděl.

“Nicki? Kdo to byl? Jsi v pořádku? Co se tam děje?”

Sklopila oči k telefonu, ze kterého se linulo Pierinino vystrašené vřískání. Teprve v tom okamžiku jí došlo, že nemá ponětí, kdo ten fešák vlastně je… ani co dělá u ní doma. Ale dřív než stačila zpanikařit, otočil hlavu a zavolal: “Našel jsem ji, Marguerite. Jsme v šatně.”

Uvolnila se a Pierině sdělila: “Ehm, myslím, že by to mohl být ten kuchař.”

“Nezní staře,” opáčila Pierina zaujatým hlasem.

“Ne, není starý,” přisvědčila, vzhlížejíc na mužův profil, zatímco čekal, až Marguerite odpoví nebo se objeví.

“Zato zní udělaně.”

“Je udělaný,” potvrdila. Když se k ní okamžitě otočil, zvedl obočí a probodl ji pohledem, uvědomila si, co právě vypustila z pusy a začervenala se.

“Děkuji,” pronesl s jižanskou intonací, přidal široký úsměv a podal jí ruku.

Zrudla ještě víc, ale ruku přijala a zvedla se na nohy. Když pak v rozpacích mumlala: “Děkuji vám,” pečlivě uhýbala před jeho očima.

“Páni,” řehonila se Pierina. “To je celá Marguerite. Má-li ti najít kuchaříčka lomeno skřítka hospodáříčka, vezme to od podlahy a dovede rovnou taky pastvu pro oko.” Rozpustilé nadšení hlaholící zezdola Nicole připomnělo, že nechala sluchátko na zemi.

“Promiňte,” omluvila kamarádku a rychle se sklonila pro telefon. Sotva vypnula reproduktor, pustila se do hubování: “To je sexuální harašení, Pierino. Ten pán není žádná pastva pro oko, je to—” odmlčela se, koukla po něm, a pak se otočila a rychle utekla na opačný konec sedmnáct stop dlouhé šatny, kde do telefonu zašeptala: “Dobře, je to pastva pro oko, ale takové věci se neříkají, když je na doslech.”

Šatnou se rozlehl sytý, hluboký smích. Zamračila se přes rameno. Přece mě neslyšel až ode dveří, nebo jo? To by ji tedy ve snu nenapadlo, ale pobavený výraz vousaté tváře tomu bohužel nasvědčoval. Obrátila se zpátky k telefonu a zamumlala: “Brnknu ti později.”

“Ne, počkat—” zaprotestovala Pierina, ale Nicole už stiskla tlačítko ukončení hovoru. Zhluboka se nadechla, aby se pokusila aspoň trošku se uklidnit a udělala čelem vzad. Zdvořile se na hezouna s knírkem usmála a s rukou nataženou na pozdrav vykročila zpátky k němu: “Ahoj, jsem Nicole Phillipsová. Vy musíte být ten kuchař a domovník, o kterém mi Marguerite— Au, au, auvajs!”

Na skleněné střepy na podlaze si vzpomněla v tomtéž okamžiku, kdy ji popadl za nadloktí. Bolest, která vystřelila z chodidla nahoru, jí občerstvila paměť. A ona do toho zatraceného skla šlápla, teď tam poskakovala dokolečka na jedné, té nezraněné noze. Zraněnou měla zvednutou po vzoru čápů. Jenom pevný stisk svalnaté ruky ji uchránil před pádem na zem. Alespoň do chvíle, kdy si ji bez varování lehce zvedl do náručí.

“Jé,” vydechla a ucítila, jak jí růžovějí líce. Telefon opět zazvonil a Nicolu překvapilo, že ho slyší z podlahy.

“Když jste šlápla na střepy, upustila jste ho,” řekl muž, který ji teď držel v bezpečí ve vzduchu, a pak se i s ní sklonil, takže mohla sebrat aparát ze země.

“Jejda, vy jste ale silák,” vydechla obdivně, když zvedla zvonící přístroj. Jakmile se opět napřímil, mrkla na displej. “Pierina. Zase.”

Zrovna když zmáčkla čudlík, aby přijala hovor, někdo za nimi vyjekl: “Božínku, copak se přihodilo?”

Vousáč se s Nicolou v náručí ihned otočil. Uviděla, a nijak zvlášť ji to nepřekvapilo, jak na prahu šatny stojí Marguerite a s pootevřenou pusou užasle zírá na ni v kuchař/domovníkově náručí. Alespoň se domnívala, že je to on. Vlastně to zatím ani nepotvrdil, ani nevyvrátil, ale na druhou stranu, koho jiného by sem mohla Marguerite přivést? Tvrdila, že jí obstará šikulu na pomoc v domácnosti.

“Co se stalo?” vyvřískla ze sluchátka Pierina, čímž Nicole připomněla, že hovor automaticky vzala. “Nebyla to Marguerite? Proč to znělo tak šokovaně? Co se tam děje?”

“Dejte mi telefon k uchu,” požádal muž, který měl obě ruce plné její maličkosti.

Nicole zaváhala, ale pak prostě udělala, co po ní chtěl.

“Pierino, tady je Jake Colson,” představil se tím svým hlubokým, sexy hlasem. “Marguerite mě požádala, abych na dva týdny na zkoušku přijal práci Nicolina kuchaře, domovníka a uklízeče sněhu. Marguerite a já jsme tady. Nicole je fajn, ale šlápla na střepy, a ty jí teď budu muset vytahat ze šlapky. Proto vám zavolá později a podělí se s vámi o všechny šťavnaté detaily. A jelikož mě neznáte, předám vás Marguerite, která vás tak bude moct ujistit, že je to pravda. Hezky jsme si popovídali,” dodal, odtáhl hlavu a kývnul bradou směrem k Marguerite.

Nicole předala telefon, Marguerite si ho s úsměvem vzala a vykročila ze šatny se slovy: “Pierino, drahoušku, jakpak se máš? Tehdy mě to nenapadlo, ale měla jsi přiletět do Ottawy se mnou. Vím, že Nicole by se to líbilo, a bylo by pěkné, mít tam i zpět v letadle společnost.”

Marguerite dál švitořila, ale Nicole už z toho nic víc nezaslechla. Jakmile opět osaměla s mužem, o kterém teď věděla, že se jmenuje Jake, rozpačitě zvedla oči a podívala se mu to těch jeho tyrkysových studánek. “Můžete mě už postavit na zem.”

“Abyste tu mohla hopsat po jedné noze?” otázal se pobaveně a vynesl ji ze šatny, jako by nic nevážila. Což ovšem nebyla žádná pravda, jak nemilosrdně dokazovaly cifry na osobní váze v koupelně a kritické poznámky jejího budoucího bývalého manžela. Nebýt tak vynervovaná z toho, že ji drží v náručí, ohromně by si ten zážitek užila.

Jake se však v koupelně, která spojovala šatnu s ložnicí, nezastavil, jak očekávala, ale pokračoval ven a rozlehlou podkrovní místností, která byla současně jídelnou i obývacím pokojem, došel až do kuchyně. Tam ji posadil na ostrov a nakázal: “Seďte a ani se nehněte,” a zase odešel.

Zírala za ním a jenom kulila oči. Na kuchaře byl pěkně panovačný. Také moc pěkně voněl a byl učiněné lamželezo. Nebyla žádná vychrtlá modelka. Byla plnoštíhlá a nikdy ani jiná nebyla. Vlastně teď byla mnohem plnoštíhlejší než kdy dříve. Ustavičnou kritiku očividně nesnášela dobře. V manželství přibrala, což vedlo jen k dalším kritickým připomínkám. Zatím se ještě nenamáhala manželská kila shazovat. Zpočátku měla na práci příliš mnoho jiných věcí, než aby si lámala hlavu s nadváhou. Alespoň se tím doposavad utěšovala. Teď ji však napadlo, že by fakt měla najet na dietu… a ten parádní, k sežrání hezky voňavý mužský, který právě odchvátal z mojí kuchyně, s tím nápadem nemá absolutně nic společného, ubezpečila sama sebe.

Skoro tomu věřila… dokud fešák Jake nenakráčel zpátky do kuchyně a nenašel ji sedět rovně jako svíčka, se zataženým břichem.

“Alkohol, pinzeta, jehla, dezinfekce a obvaz,” vyjmenovával, zatímco pokládal na linku zmíněné předměty, pocházející podle všeho z koupelny. “Myslím, že máme všechno, co potřebujeme.”

“Ale to nemusíte—” Když si před ní najednou dřepl a uchopil ji za chodidlo, aby se na ně pořádně podíval zblízka, Nicolina slova skončila zalapáním po dechu. A jen co začal prstem šťouchat do šlapky, musela se kousnout do rtu, aby nevykřikla. Jakékoli další protesty tím efektivně umlčel.

“Bolí to?” zeptal se a jemně přitlačil.

“Ne,” pípla, ale ani ona sama nevěřila, že to znělo věrohodně.

A také, že ne. Jake ji pokáral pohledem. “Musíte mi povědět, jestli to bolí, jinak nepoznám, kde to sklo máte. Máte v noze několik střípků, které vidím, ale patrně také pár těch, co vidět nejsou. Takže očekávám klidné ne nebo upřímné ano, domluveno?”

Mlčky přikývla a skousla si spodní ret.

Potom se vrátil k práci. Předpokládala, že začal střepy, které viděl, protože se jí už znovu nezeptal, jestli to bolí. Nicméně dobývání viditelných kousků skla z tkáně bolelo celkem dost. Když se jí posléze začal vyptávat, určitě ji tím jenom chtěl přivést na jiné myšlenky. Tou dobou si už zatínala nehty do dlaní a silou vůle se snažila nefňukat.

“Marguerite povídala, že jste umělkyně?”

“Ano. Maluji portréty,” odpověděla s odvrácenou hlavou. Doufala, že když se na to nebude koukat, nebude to tolik bolet.

“Jste dobrá,” pochválil ji. Zvedla koutek úst v křivém úsměvu.

“Jakpak to víte? Mou práci jste přece neviděl,” namítla pobaveně.

“Viděl,” převezl ji. “Když jsme našli přední dveře odemknuté a na volání se nám nikdo neozýval, prohledali jsme s Marguerite dům. Začali jsme v přízemí… a nevynechali jsme ani váš ateliér.”

“Aha,” hlesla, ale zamračila se. “Přední dveře byly zamčené. Když Marguerite odcházela, zamknula jsem za ní.”

Jake zvedl hlavu a pohlédl jí do očí, hned nato se však podíval ke dveřím. Následovala jeho pohled a v klenutém průchodu mezi kuchyní a obývacím pokojem spatřila Marguerite. Ruku s telefonem měla volně podél těla. Očividně už s Pierinou dohovořila. Nyní si vyměnila vážný pohled s Jakem.

“Když jsme sem přišli, bylo odemknuto,” pronesla Marguerite tiše, jako by chtěla potvrdit, že si to jen špatně nezapamatoval.

“No, to je prostě—” Nicole potřásla hlavou. “Vím určitě, že jsem ty dveře zamykala.”

“Marguerite, jestli to tady převezmeš, pro jistotu ještě jednou zkontroluji dům,” odtušil Jake a napřímil se.

Nicole se zamračila. “Jsem si jistá, že to není potřeba.”

“Zamknula jste dveře, a přesto byly odemknuté, když jsme sem dorazili,” zopakoval fakta. “Opatrnost je matkou moudrosti.”

“Ano, ale nikdo nemá klíče, jenom já. Hm… a Marguerite,” zamračila se a zdráhavě dodala: “Třeba jsem si jen myslela, že jsem zamkla. Nebo jsem možná omylem odemkla, když jsem vytahovala klíč z dírky.”

“Rodolfo už klíče nemá, viď že ne?” zeptala se Marguerite s ustaraným výrazem ve tváři.

“Ne. Když jsem ho z domu vyplatila, vrátil mi je,” uklidnila ji.

“A nechala jste potom vyměnit zámky?” Otázku otázek položil Jake.

Vytřeštila oči. Překvapilo ji, že dokonce věděl o existenci manžela, tedy budoucího bývalého manžela. Marguerite mu očividně pověděla o její životní situaci… což pro ni neudělala. O svém novém kuchaři lomeno domovníkovi nevěděla ani ťuk. “Ne, nevyměnila jsem zámky. Nebylo to zapotřebí. Rodolfo mi svoje klíče vrátil.”

Marguerite si s Jakem vyměnila další pohled a vydala se k nim, aby převzala pinzetu.

“Hned jsem zpátky,” zabručel a zmizel.

“Opravdu není nutné prohledávat dům,” zopakovala Nicole unaveně. Marguerite si zatím přitáhla jednu z židlí, posadila se před ni a začala odstraňovat střepy z chodidla. “S největší pravděpodobností jsem to zpackala při zamykaní. Mimoto Jake před chvilkou řekl, že když jste sem přišli, prohledali jste to tu.”

“Opatrnost je matkou moudrosti,” opáčila Marguerite nepřítomně. “Krom toho, starat se o takovéto věci dělá mužům dobře na duši. Jenom ho nechej, aby předváděl chlapa a ochránil nás, slabé ženy,” zakřenila se na ni spiklenecky, načež podstatně vážněji dodala: “Nyní zatni zuby, drahoušku, některé ty střípky zajely nepěkně hluboko.”

Nicole zatnula zuby, ale moc to nepomohlo. Když se Marguerite pustila do vytahování sklíček z poraněné šlapky, musela se držet se všech sil, aby nevřískala bolestí jako dvouletá holčička.

Jake nejprve zkontroloval horní podlaží, znovu nakoukl do panské ložnice, přilehlé koupelny a šatny. Chtěl být důkladný. Než se vydal do pokoje pro hosty hned vedle a do jeho koupelny, pečlivě prohlédl zasouvací skleněné dveře v ložnici paní domu, aby měl jistotu, že jsou zamknuté.

Marguerite s Nicolou byly v kuchyni, takže tam to kontrolovat nemusel, ale když na zpáteční cestě zamířil přes obývací jídelnu ke schodům a míjel dveře do kuchyně, neodolal a pohlédl tím směrem. Nicole Phillipsová nebyla vůbec taková, jak očekával. Po tom všem, co mu dnes večer povykládala Marguerite, čekal nějaké zubožené, politováníhodné stvoření. Ona mu zubožená nepřipadala.

Kdyby nic jiného, pak to sladce kulaté pozadí, které ho uvítalo po vchodu do šatny, nevyhlíželo uboze ani trochu. Ani jeho majitelka kolem sebe nešířila atmosféru ubohosti. Právě naopak. Znal ji sice s bídou pár minut, a moc toho s ní nenamluvil, ale celkově v něm budila svěží a veselý dojem. Nicolin dům měl spoustu velkých oken, které sahaly téměř až nahoru, k osmnáct, možná dokonce dvacet stop vysokému klenutému stropu. Pokoje byly zařízeny v odstínech smetanově bílé. Nebezpečí fádnosti úspěšně zažehnávaly rafinovaně rozmístěné rudé a tu a tam i černé dekorativní drobnosti. Naproti tomu ateliér doslova hýřil barvami stejně jako oblečení, které zahlédl v šatně.

Nic z toho, co zatím viděl, nenasvědčovalo tomu, že by tu měla bydlet žena v depresi, která se horko těžko vyprošťuje z trosek nešťastného manželství s despotickým lenochem. Ale počkat, zkraje náborového pohovoru mu přece Marguerite svěřila, že si Nicole okamžitě našla psychologa, aby se vypořádala se škodami, které v manželství utrpěla. Jak to tak vypadá, sezení nesla ovoce. Ale s konečným úsudkem pro jistotu ještě počká. Však ono se časem uvidí, jak je na tom holka doopravdy.

Prošel všechny místnosti přízemí, zkontroloval skříně a ujistil se, že jsou pozamykané dveře. Hlavní vchod nechal na konec, poněvadž ho poté, co s Marguerite přijeli, osobně zamknul klíčem, který jí za tímto účelem dala Nicole. Tudíž ho mírně řečeno překvapilo, když našel dveře opět odemknuté. Otevřel, vyhlédl na silnici a podíval se postupně oběma směry. Nikde nebylo nic vidět, ale on to ostatně ani nečekal.

S pochmurnou tváří zavřel dveře a znovu zamknul. Potom vylovil z kapsy telefon a zavolal místnímu zámečníkovi, se kterým už v minulosti spolupracoval. Ještě dnes večer nechá vyměnit vložky ve všech zámcích v domě. Bude to nejrychlejší a nejsnazší způsob, jak problém vyřešit. Ten povedený pan manžel možná vrátil Nicole své klíče, ale očividně si nejdřív nechal udělat duplikáty. Řekla, že dveře zamkla, a přestože pak znejistěla a tvrdila, že možná jenom chtěla zamknout, ale ve skutečnosti to neudělala, on si byl setsakra jistý, že když s Marguerite vešli do domu, pečlivě dveře zamknul. Teď je však našel zase odemčené, což naznačovalo, že někdo vešel potom, co Nicole dveře zamkla, a odešel z domu potom, co je zamkl on.

Otázkou bylo, proč přišel? Nebo možná pro co? Klidně by se vsadil, že tím někým byl Rodolfo. Jestli měli štěstí, tak vešel s úmyslem provést nějakou lumpárnu, ale když se s Marguerite vrátili, musel to vzdát a vzít do zaječích. Zjevně se vytratil, zatímco prohledávali dům. Ale na to, že ten grázl neměl čas něco vyvést, se nemůžu spolehnout a vzhledem k tomu, že rád strojí léčky, které vypadají jako nehody…

Otočil se na patě a začal obchůzku po domě pěkně znovu od začátku.

3. KAPITOLA

“Tady jsi! Už jsme si začínaly dělat starosti, kam ses nám ztratil.”

Když uslyšela Margueritina lehkým tónem pronesená slova, Nicole se ohlédla a uviděla, jak do kuchyně vchází Jake. Trochu nervózně se na něj usmála, a zatímco Marguerite povídala: “Skončily jsme před pár minutami a Nicole postavila na kávu. Měla by být každou chvíli hotová,” obrátila se zpátky ke skříňce a vyndala třetí šálek.

“Aha.”

Nicole znejistěla. Slůvko vyznělo trochu zaskočeně. Zamračila se. “Nemáte rád kávu? Mohu vám připravit něco jiného. Čaj nebo… kakao? Nebo byste si dal k pití raději něco studeného?”

“Ne, káva je fajn,” odtušil a vykročil jejím směrem, s rukou nataženou před sebe. Jakmile došel doslova nadosah, otevřel dlaň. Ukázalo se, že tam schovával tři klíče.

Vzala si je a na čele jí naskočily vrásky. “Co to je?”

“Klíče.”

“To vím taky,” málem vyprskla smíchy. “Od čeho?”

“Od domu,” smiloval se nad ní. “Se zámkem předního vchodu bylo něco v nepořádku. Po našem příjezdu jsem ho zamknul, ale když jsem teď prohledával dům, byl zase odemčený. Tak jsem zavolal kamarádovi, a ten vyměnil přední zámek a potom také vložky ve všech ostatních. Jeden klíč teď pasuje do všech. Všechny venkovní dveře zamknete a odemknete jediným klíčem.”

“Aha,” hlesla překvapeně. “Vůbec jsem si nevšimla, že tu někdo byl. Neslyšela jsem zvonek.”

“Zaklepal a mám takový dojem, že jste zrovna křičela bolestí,” opáčil mírně.

“Aha,” zopakovala Nicole a tentokrát se začervenala. Bolest nezvládala moc dobře. Sice se to pokusila snést se stoickým klidem, ale žalostně selhala. Když Marguerite v jednu chvíli musela vyšťárat kousek skla zalomeného pod kůží, a tahala ven větší konec, rozkřičela se jako malá.

“Nechal jsem udělat šest kopií,” pokračoval Jake. “V zámku každých dveří teď máte zevnitř zasunutý klíč, takže v případě, že byste se musela dostat ven nakvap, nemusíte hledat svoje klíče. Zbyly tyto tři. Jeden si necháte, druhý dostanu já nebo ten, kdo tady bude dělat hospodáře po mně, a třetí je zase pro vás. Budete ho mít schovaný pro hosty, kteří zůstanou přes noc jako třeba Marguerite.”

“Aha,” špitla Nicole do třetice. Nevěděla, co jiného by na to řekla. To, že byl zámek pokažený, slyšela ráda. Pořád lepší, než si myslet, že má v nepořádku paměť, nebo že má klíč od domu někdo jiný. Ale nebyla si jistá, jak se má tvářit na to, že Jake prostě někoho pozval a nechal vyměnit zámky, aniž by se jí na to aspoň pro formu zeptal.

“Já ti povídala, že je to úžasný kuchař a hospodář v jednom,” připomněla Marguerite a zářivě se na ni usmála. “Sama vidíš, že jsem nepřeháněla. Přesně jako Maria. Bez zbytečných řečí se postará o to, o co je potřeba se postarat. Ulehčí ti břímě. Budeš s ním mít mnohem jednodušší život.”

Nicole ji poslouchala a úplně cítila, jak se uvolňuje. Nikdy dřív kuchařku ani hospodyni neměla, proto neměla ponětí, co všechno mohla čekat. Ale jestli si Marguerite myslí, že je tohle normálka… tak, paráda. Asi.

Kávovar jim dal pípnutím na vědomí, že skončil. Nicole strčila klíče do kapsy a rychle šla nalít tři šálky. Okamžitě byl u ní Jake, aby dva převzal a odnesl k ostrovu. Marguerite už seděla na jedné ze čtyř barových stoliček, které stály v protáhlém půlkruhu okolo jednoho konce ostrova. Nicole se chopila třetího šálku a následovala Jaka. Když jí přidržel stoličku vedle Marguerite, trochu nešikovně si na ni vylezla. Nutno říci, že ji tím chováním džentlmena ze staré školy lehce mátl.

“Bože, tady se moc příjemně sedí,” odtušila Marguerite, zatímco usrkávali horkou kávu.

Nicole automaticky přikývla, v duchu však řešila problém, jak by teď měla postupovat. Jake se suverénně postaral o dveře, jako by tu už pracoval, a Marguerite se chovala zrovna tak. Ale ona sama vážně měla pocit, že by měla muži, kterému má dát klíč od domu, položit aspoň pár otázek. Což byl vlastně pravý důvod, proč si všechny tři klíče momentálně hověly v její kapse. Čerstvě dovařená káva jí poskytla záminku klíče ztopit a rozdání odložit. Ale pravdou bylo, že se v ní hlásila o slovo opatrnost. Nechtělo se jí dávat klíč úplně cizímu mužskému.

“Vím, že jsem se vám oběma zmínila o Jakově dvoutýdenní zkušební době,” řekla najednou Marguerite, a pak obrátila pohled na Nicolu. “Ale jsem si jistá, že by ses toho o Jakovi ráda dozvěděla víc, drahoušku, přece jen s tebou bude žít pod jednou střechou.”

“Ehm…” zašklebila se Nicole. Nedošlo jí, že bude bydlet tady, ale předpokládala, že u hospodyň to tak většinou chodilo. Teta Maria žila i s manželem v domku pro hosty na Margueritině usedlosti, ale ona sama žádný domek pro hosty neměla. Nejspíš si bude muset vzít ten pokoj dole v přízemí. Bude mít aspoň trochu soukromí… a já taky. Páni, tohle by mě tedy ve snu nenapadlo. Ujela mi pusa, že bych potřebovala hospodyni, co taky uvaří a aby se postarala o domácnost, zatímco budu malovat. A než jsem se nadála – po očku koukla na Jaka – díky hodné víle kmotřičce mám hospodáře.

“Ano, ráda bych se o Jakovi něco dozvěděla,” přiznala konečně.

“Jistěže.” Marguerite se usmála, jinak nehnula brvou. “V prvé řadě, Ste—” odmlčela se, nakrčila nos, potřásla hlavou a zkusila to znovu. “V prvé řadě, Jake patří do rodiny.”

“Fakt?” vyletělo z překvapené Nicoly.

Marguerite přikývla. “Jeho máma je provdaná za švagra mého Julia, za Roberta. Takže je to můj nevlastní synovec, ačkoli já ho beru jako synovce a tečka.”

“Aha.” Nicole pozorovala, jak Jake klidně upíjel kávu. Člověk by řekl, že tetino perlení ani nevnímá.

“Býval viceprezidentem V.A. Inc., což je velká společnost s domovskou základnou v Kalifornii.”

“Viceprezidentem?” podivila se Nicole. Jake nevypadal na víc než na pětadvacet, což jí připadalo poněkud málo na tak odpovědnou funkci, ale Marguerite znovu přikývla.

“Vím, že vypadá mladě, ale je velice zodpovědný,” ujistila ji. “A ve své práci byl moc dobrý, ale před sedmi lety ho strach o zdraví dohnal k rozhodnutí věnovat se nějakému klidnějšímu povolání. A vždycky rád vařil, tak…” pokrčila rameny, “teď dělá tohle.”

Nicole jenom zírala. Těkala pohledem z Marguerite na Jaka a myslela si: To má být jako celé? Je to příbuzný, býval viceprezidentem velké firmy, měl strach o zdraví a teď je rád, že může dělat hospodáře za zlomek toho, co musel vydělávat jako viceprezident? Neušlo jí, jak se Marguerite na Jaka zamračila, a dumala, co za tím vězí. Nemusela dumat dlouho. Marguerite najednou podrážděně zafuněla.

“Jenom se podívej, jak se tváří, Jaku. Já ti povídala, že to bude znít podezřele, ale ty jsi trval na pravdě,” stěžovala si, jako by tu Nicole ani nebyla. “A sám vidíš, kam nás to dostalo. Neuvěřila jedinému slovu.”

Jake lhostejně pokrčil rameny. “Není nad pravdu.”

A v tom okamžiku se Nicole rozhodla, že víc vědět nepotřebuje. Ne, že by neměla mraky otázek, ale po všech těch lžích, co do ní hustil Rodolfo, pro ni byla jedna věc absolutně nejdůležitější. Upřímnost. A podle toho, co zatím viděla, byl Jake upřímný chlap. Ti jsou v dnešních časech úzkoprofilovým zbožím. Ale ona na to místo chtěla upřímnou osobu, ať už muže nebo ženu. Svěří mu svůj domov, svou svatyni. Upřímnost pro ni byla nejdůležitějším kritériem výběru. Později z něj může vytáhnout ostatní věci, na které byla zvědavá, jako třeba, co dělal poslední tři roky? Byl kuchařem a hospodářem po celou tu dobu? Vážně ho baví starat se o dům, vařit a uklízet pro ostatní? Chybí mu moc a vzrušení spojené s postem viceprezidenta? A pročpak se odstěhoval zrovna sem do Ottawy, když opustil práci v Kalifornii?

Existovalo celé moře otázek, které mu měla sto chutí položit. Ale bude-li to nutné, odpovědi na ně se dozví později. Momentálně o tom člověku věděla dost na to, aby zahájila dvoutýdenní zkušební lhůtu. Když ji odpracuje a plácnou si, může zahájit výslech. Když ne… pak už na těch odpovědích nebude záležet.

“Dobře,” vylovila dva ze tří klíčů, které si strčila do kapsy, “tady máte klíč.” Jeden podala Jakovi, a pak se otočila k Marguerite.

“Mně už ho dávat nemusíš,” odmávla klíč, který jí Nicole podala. “Nepotřebuji ho. Nikam ven nepůjdu, dokud nazítří nevyrazím k domovu, a to mě pak vyprovodíte ze dveří.”

“Jsi si jistá?” optala se, a když Marguerite přikývla, pokrčila rameny a strčila si klíč zpátky do kapsy.

“Bylo to kouzelné, ale dnes večer jsem jakási unavená. Myslím, že si vezmu kávu s sebou a půjdu si číst do postele, než usnu,” oznámila Marguerite a sklouzla ze stoličky předtím, než se usmála na Nicolu. “Takto mě aspoň nebude hryzat svědomí, že tě zdržuji od práce, má milá.”

Při prvních Margueritiných slovech dostala Nicole strach, ale douška na závěr ji uklidnila. Nezůstane tady opuštěná, aby sama bavila Jaka. Je to zaměstnanec. Klidně může jít malovat a nechat ho, aby se zabydlel a užil si volnou noc předtím, než se pustí ráno do práce.

“Ano, asi bych se měla vrátit k paletě a k plátnu,” vydechla úlevou a vstala. “V kolik ti to zítra letí, Marguerite?”

“Ve čtrnáct třicet. Odtud odejdu v poledne, abych měla jistotu, že budu mít dost času na absolvování bezpečnostní kontroly, tak mě pojď obejmout teď, drahoušku, pro případ, že až budu zítra odcházet, budeš ještě sladce spát.”

Odešla ji obejmout, ale slíbila: “Nastavím si budíka, abych byla vzhůru a mohla si s tebou dát před odchodem kávu. Ale děkuji za všechno, Marguerite. Setkat se s tebou je pokaždé radost a zábava.”

“I pro mě je to vždy nesmírným potěšením,” vrátila jí kompliment Marguerite a pevně Nicolu objala. “A skutečně nemáš zač.”

Nicole se usmála, a když ji Marguerite pustila, o krok ustoupila. Dívala se za ní, dokud nezmizela z dohledu, a pak už se otočila k Jakovi. “Troufám si hádat, že provést po domě nepotřebujete?”

“Ne,” pousmál se. “Potom, co jsem dům dvakrát prohledal, se tu už celkem slušně vyznám. Jenom si zajdu do auta pro kabelu a zabydlím se. Myslím, že si dneska večer sám trochu počtu.”

Přikývla a šla si nalít další hrnek kávy. Vezme si ho s sebou do ateliéru. Měla tam kávovar, stejně jako strojek na cappuccino, malou ledničku na studené pití a mikrovlnku, ale tady bylo hotové kafe, tak proč by ho nepila?

“Můžete si vzít ten pokoj dole—” zmlkla, když se otočila a zjistila, že Jake už odešel. Pokrčila rameny a zamířila do ateliéru. V duchu už byla u portrétu, na kterém pracovala, a u barev, které chtěla použít ke zdůraznění kontrastů na obraze, se kterým pokročila nejdále.

V průběhu dokončování podobizny téměř pokaždé nechala portrétovanou osobu stát modelem, ale při té příležitosti dodělávala už jen závěrečné detaily. Převážnou část malovala podle fotografií a prakticky pokaždé doplnila vlastní pozadí, ledaže měl zákazník nějakou konkrétní představu. Občas bylo snivé a fantaskní, jindy dramatičtější. To záleželo na zpodobňovaném subjektu. Momentálně pracovala zejména na obraze poměrně slavné herečky, která však byla také manželkou a matkou… a podle toho, co měla možnost spatřit, nesmírně milující ženou a mámou. Chtěla ukázat protiklady v jejím životě. Zasadila tu dámu do prostředí, které bylo vírem kontrastů. Měkká a tvrdá, světlo a tma, matka s nohama na pevné zemi a hvězda s hlavou v oblacích. Zatím to hezky vycházelo.

Když se vrátil Jake do domu, zamknul, zkontroloval, že jsou přední dveře skutečně zamknuté, a pak si odnesl tašku s věcmi do pokoje pro hosty vedle ložnice paní domu. Aby mohl klientku ochránit, musel být blízko ní, a vedlejší pokoj byl nejbližším místem, kam se mohl dostat, pokud s ní nechtěl spát v jedné posteli… což by mu mimochodem nebylo proti mysli. Ochutnat tuto vnadnou krásku, by mu nevadilo ani dost málo, ale tušil, že by Nicole byla opačného názoru. Považovala ho za muže pro všechno, jak to kouzelně vyjádřila Marguerite. Otřepávala se z hrozného vztahu a byla v cílové rovince ošklivého rozvodu. Upřímně pochyboval, že byla připravená vzít si do postele někoho nového.

“Nicole bude překvapená, že jsi tady.”

Dříve než na poznámku zareagoval, položil kabelu na postel. Nejprve zaznamenal, jak se Marguerite ležérně opírá a o zárubeň, a teprve pak se optal: “Pročpak?”

“Jelikož když jsem přijela, dala jsem si sem věci. A těsně předtím, než jsem odjela na schůzku s tebou, jsem si je přestěhovala dolů. Věděla jsem, že budeš potřebovat být co nejblíž.”

Přikývl. Ne, nepřekvapilo ho, že si to Marguerite domyslela. Byla to chytrá ženská.

“Se zámkem na předních dveřích nic nebylo,” víceméně konstatovala, odstrčila se od rámu dveří, a zatímco rozepínal zip na sportovní tašce, posadila se na kraj postele.

“Mohlo být, ale dost o tom pochybuji,” pokrčil rameny. Otočil se, aby otevřel horní zásuvku prádelníku u zdi vedle postele. Když zjistil, že je prázdná, spokojeně kývnul. “Zámečník na něm žádnou závadu nenašel.”

“Volně přeloženo, Rodolfo byl v domě, když jsme sem přijeli?” optala se zasmušile.

“S největší pravděpodobností tu někdo byl,” odvětil opatrně volenými slovy. Nechtěl dělat unáhlené závěry. I jeho hned napadl Rodolfo, ale neměl žádný důkaz.

“Nemohu uvěřit, že si ani nedala vyměnit zámky,” povzdechla si Marguerite. “Zvlášť po té věci s krbem a s grilem.”

“Jak jsi sama řekla, je v tomto ohledu slepá a hluchá. Paličatě to popírá a odmítá uvěřit, že jí něco hrozí,” odtušil klidně a začal přendávat věci z tašky do zásuvky.

“Ano, ale přesto…”

“Ona ho milovala, Marguerite,” přerušil ji tiše. “Vidíš to na všech těch fotografiích, co visí po domě. Jak se na něj dívala, mohla na něm oči nechat… milovala ho. A je evidentní, že ho stále miluje, jinak by ty obrázky dávno sundala.”

Sotva to řekl, stiskl rty. Vadilo mu, že Nicole toho chlapa zřejmě milovala i po tom všem, co jí provedl, ale nic mu do toho nebylo, tak pokračoval. “Sama jsi říkala, jak bude těžké si přiznat, že muž, kterého sis vzala, stál jenom o tvoje peníze. A znovu tvoje slova: Ještě mnohem těžší bude si přiznat, že muži, kterého miluješ, na tobě záleží tak málo, že tě chce mrtvou, jen aby se obohatil.

“Nejspíš,” souhlasila potichu. Chvíli mlčky přihlížela, jak vybaloval, a pak se najednou zeptala: “Pokusil ses ji přečíst?”

Zarazil se a překvapeně zvedl hlavu. “Ne. Měl bych?”

“Naučil ses kontrolovat nebo aspoň číst myšlenky smrtelníků?” odpověděla otázkou.

S úšklebkem se vrátil k vybalování. Když se stal nesmrtelným, přísahal si, že tyhle věci dělat nebude. Ale posléze se mu to stalo přirozeností, a když šlo do tuhého, byla tato dovednost moc užitečná. Jen díky ní dneska poznal, že chlápek v kšiltovce přišel zastřelit diktátora a chystá se vytáhnout zbraň. Právě proto se za ním rozběhl. Kdyby se mu nepodařilo dorazit včas a zastavit ho fyzicky, udělal by to mentálně. Ovládl by ho a zabránil mu zamířit a stisknout spoušť. Ale teď pouze řekl: “Ano, naučil.”

“Výborně. Možná bude potřeba, abys to použil na Nicolu.”

“Proč?” užasl.

“No, už jsme se shodli na tom, že odmítá uvěřit, že jí něco hrozí. Mohla by se pustit do něčeho nebezpečného nebo riskantního, a pak ji budeš potřebovat zastavit,” upozornila. “Krom toho tu jsou jisté věci, které bys o ní měl vědět, a které se dozvíš pouze jejím přečtením.”

“Jako například?” zamračil se.

Zavrtěla hlavou a vstala. “Není na mně, abych ti to říkala. Mimoto jsem skutečně unavená. Myslím, že půjdu do svého pokoje. Dobrou noc, Jaku.” Zašla ho políbit na tvář, pak udělala čelem vzad, vyplula z pokoje a nechala ho tam samotného. Stál, mračil se a dumal, co by se měl kčertu o Nicole dozvědět, že mu to Marguerite ještě neobjasnila.

Až doteď si myslel, že mu o ní v restauraci pověděla všechno. Rozhodně to tak vypadalo. Vylíčila mu, že se Nicole ve škole dobře učila, ale umění ji zajímalo víc než ostatní předměty. Na střední i na vysoké škole byla ostýchavá a dost rezervovaná. Raději si doma malovala, než aby vymetala večírky. Držela se party kumštýřů, místo aby chodila na rande, ale její nejlepší kamarádkou byla vždycky Pierina. Rodolfo byl nejdivočejší a nejriskantnější experiment, do jakého se kdy v životě pustila, takže se bude nepochybně zdráhat znovu podstoupit podobné riziko.

Marguerite mu také sdělila některé pěkně osobní detaily a na to, že se jednalo o dívku, která se, jak vyrozuměl, u ní doma ukázala jen párkrát do roka, toho o Nicole věděla překvapivě dost.

Zakroutil hlavou a vrátil se k vybalování, ale v duchu byl stále u Nicoly. Dumal, jaká tajemství si asi nechávala pro sebe. Byl tak zvědavý, že skoro nechal vybalování, sešel dolů do ateliéru a přečetl ji. Jenomže nechtěl Nicolu rušit. Marguerite ho totiž mimo jiné informovala, že se v současné době pokoušela dodržet naprosto absurdní harmonogram a pracovala do úmoru. Než si uklidil věci na místo, dospěl k názoru, že odhalení jejích tajemství může počkat do zítřka.

Zavřel zásuvku, kabelu uložil na dno skříně, a pak zamířil zpátky do kuchyně. Bylo něco po půlnoci, ale zpravidla v noci pracoval a ve dne spal, takže pro něj bylo poledne. Ta káva také nepomohla. Nesmrtelní byli citliví na kofein, někteří víc než ostatní, a proto se jí obvykle vyhýbal. Teď byl trochu nervní a měl žízeň. Nanoboti odstraňovali kofein z organizmu, proto ta žízeň. Pomohla by voda, ale krev by byla lepší.

Což mu připomnělo jistý problém. Potřeboval krev, hezky po ruce a v chladu. Ale jak na to? Nejlepším řešením by bylo vyrazit někam do obchodu, koupit barovou mini ledničku a dát si ji do pokoje. Ale dneska tady byly kdovíjak dlouho nezamknuté dveře. Představa, že by měl za této situace nechat Marguerite s Nicolou v domě samotné, ho netěšila. Sice zkontroloval kotel, rozhlédl se po domě a nenašel nic podezřelého, ale to ještě neznamenalo, že tady nikdo nic neprovedl. Jenom to, že tu lumpárnu ještě nenašel. Dnes v noci raději nevytáhne paty z domu, čistě pro případ, že něco přehlédl.

Takže… krev a lednice budou muset počkat. Když nenajde způsob, jak to zvládnout sám, vždycky může brnknout Bastienovi a požádat ho, aby mu obojí poslal. Argeneau Enterprises sice lednice běžně nedodávali, alespoň si to myslel, ale měl takové tušení, že Bastien udělá výjimku. Zvlášť když zjistí, že je tady na přání jeho máti. Kromě toho si za mimořádnou službu rád připlatí.

Bleskově uklidil v kuchyni. Nedalo to moc práce. Marguerite vrátila prázdný hrnek od kávy, a tak ho spolu s tím svým a několika použitými lžičkami strčil do myčky. Schoval mléko a cukr, utřel pult a měl hotovo. Ale pořád byl šíleně neklidný, nikde neměl stání, proto po krátkém zaváhání sešel dolů, obul si boty, oblékl bundu a odemknul dveře. Půjde na obchůzku.

Venku sněžilo a schody vedoucí k přednímu vchodu byly pocukrované nově napadaným sněhem. Bude se o něj muset postarat ještě předtím, než zítra odjede Marguerite. Ale nechám to na ráno, nebo aspoň až přestane sněžit, rozhodl se, když zamykal přední dveře svým klíčem. Vykročil podél průčelí domu a na seznam věcí, které musí zítra obstarat, v duchu připsal instalaci bezpečnostního systému. S trochou štěstí sežene někoho i takto narychlo a vše se zrealizuje hned po ránu, dokud bude Nicole spát. Až bude po všem, prostě jí to oznámí, jako by šlo o typickou povinnost, kterou má v popisu práce… a taky že má, tedy jako osobní strážce. Ačkoli měl podezření, že málo kuchařů potažmo hospodářů bylo někdy vyzváno, aby zvládlo úkol tohoto kalibru.

Ten nápad ho pobavil, a tak obcházel dům s lehkým úsměvem na rtech. Byla úplňková noc. Stromy na dvorku ozářené stříbřitým měsíčním světlem vrhaly na bělostný sníh šedivé stíny. Při chůzi automaticky skenoval očima okolí a hledal ve sněhu šlápoty nebo stíny, které by mohly patřit někomu, kdo tam neměl co dělat. Nikde nic neviděl.

Když zahnul za roh a dostal se za dům, jeho oči upoutala veliká louže světla, které zalévalo zasněžený dvorek. Poznal, že vycházelo z oken Nicolina ateliéru, ale překvapilo ho, že je neměla na noc zatažená. A ještě jedna věc ho překvapila. Táhlo ho to k těm do noci zářícím oknům jako můru k plameni svíce.

Zastavil se na samém okraji světla, kde nebyl vidět. Nakouknul do ateliéru, a když spatřil Nicolu se sluchátky na uších tančit kolem napjatých pláten, ve rtech mu pobaveně zaškubalo. V přímém přenosu sledoval, jak udělala rychlý tah štětcem. Měla tam celkem tři plátna, každé v jiném stádiu vývoje. S jedním stěží začala. Základní skica tužkou, zřejmě nějaký pár. Kresba byla příliš slabá a on příliš daleko na to, aby byl schopen rozeznat rysy obličeje, ale měl dojem, že je to Margueritin syn Christian a jeho snoubenka Carolyn. Zmínila se, že přijela s fotkami pro Nicolu, prý je použije při portrétování. Tipoval, že Nicole na nic nečekala a ještě téhož večera se pustila do práce na základním náčrtu podobizny. Na druhém stojanu bylo plátno s rozpracovaným portrétem přísně vyhlížejícího staršího muže proti tmavému až dramatickému pozadí. Z posledního plátna hleděla krásná žena, která mu byla matně povědomá. Tento obraz byl téměř hotový.

Nicole udělala piruetku před portrétem krásky a plynule se přesunula k přísnému pánovi. Jake fascinovaně sledoval, jak tímtéž štětcem začala nanášet barvu na pozadí. Ježkovy voči, ona pracuje na třech plátnech zároveň, uvědomil si překvapeně, a když přestala malovat a svůdně se zavrtěla se do rytmu hudby, kterou poslouchala, pohledem bezděky sklouznul k vnadné prdelce.

Zhruba dvě minuty trvalo, než mu vůbec došlo, že se chová poněkud vlezle. Choval se tak trochu jako šmírák Tom. Oprava, jsem úplný šmírák Tom. Vždyť tu stojím a civím dovnitř na Nicolu, která nemá tušení, že není sama.

Zašklebil se vlastní nevychovanosti, přinutil se pokračovat v chůzi a širokým obloukem obešel světelný ostrůvek na trávníku. Zarytě koukal pod nohy, do okna se nepodíval už ani jednou, a kolem boční strany domu se vrátil k průčelí.

Když došel k předním dveřím a odemknul, v duchu konstatoval, že v čerstvě napadaném sněhu neuviděl žádné stopy, jenom svoje vlastní. Ale ani tam žádné nečekal. Neznámý, který během dne dvakrát odemkl vchod, teď věděl, že Nicole má společnost. Byl si jistý, že než se o něco pokusí, počká, až zase zůstane sama… ledaže už provedl něco, o čem zatím ještě nevím. To pomyšlení ho trápilo. V každém domě bylo na vybranou tolik možností. Mohl něco otrávit, jídlem a pitím počínaje a voňavkami nebo pleťovými mléky konče. Mohl poškodit elektriku, povolit zábradlí nebo hák, na kterém visel lustr osvětlující točité schodiště…

S úšklebkem prošel pod obrovským, deset stop zvícím lustrem, který visel z vysokého klenutého stropu nějakých dvacet stop nad zemí. Spadnout na nějakého smrtelníka, rozhodně ho zabije. Na druhou stranu to nebylo zrovna nejpravděpodobnější. Na takový kousek by potřeboval pachatel něco, po čem by se dostal do stropní klenby. Existovala však fůra jiných, výrazně jednodušších možností, a nemohl je zkontrolovat všechny. Ale mohl bych zkontrolovat slušnou část z nich, usoudil o chvilku později. Beztoho nemám nic lepšího na práci a dneska v noci tak jako tak spát nepůjdu.

4. KAPITOLA

Když se jí rozpípal budík na nočním stolku, Nicole nešťastně zasténala, překulila se a asi na třetí pokus ho zamáčkla. Konečně zmlkl. S tichým povzdechem zavřela oči, hned je však znovu otevřela, protože si vzpomněla, že si budík nastavila z nějakého důvodu. Co to jenom mohlo být? Aha, jasně. Slíbila jsem, že vyprovodím Marguerite, vzpomněla si. Zavrtala se do polštáře a dumala, jestli je to nutné.

Minulou noc jí šlo malování úžasně od ruky a pracovala skoro do sedmi do rána. Což včera, když suverénně slibovala, že vstane, samozřejmě ještě netušila. Možná bych mohla prostě znovu usnout.

Ta ženská je tetina šéfka, připomněla si a začala sama se sebou smlouvat. Dobrá, šéfuje tetě Marii, ale to ještě neznamená, že musím vstát a vyprovodit ji… nebo jo?

Na druhou stranu, namítlo to zodpovědnější já, Marguerite je tak trochu také tvoje šéfka. Minimálně je to klientka. I když by tu dámu jistě potěšilo, že jsem včera v noci tak tvrdě makala, a chtěla by mi dopřát zasloužené spaní, abych mohla stejně tvrdě pracovat i dneska v noci, že ano?

Až na to, že šlo o moc milou paní, která na ni byla vždycky hodná, a dokonce si dala tu práci, že jí bez prošení obstarala udělaného kuchaře lomeno hospodáře. Stačilo se zmínit, že by někoho takového potřebovala.

V tom okamžiku se jí oči jako zázrakem otevřely, a než se nadála, už se koulela z postele. Ačkoli popravdě řečeno, bylo to spíše pomyšlení na onoho svalnatého krasavce, co ji tak najednou probralo a zvedlo z duchen s chutí vyrazit do kuchyně než nějaký smysl pro odpovědnost, který paní domu velel osobně vyprovodit hosta. Za což by se měla stydět, a budu se za to stydět… později, slíbila si v duchu. Marguerite byla kouzelná žena, a ona byla vychovaná k tomu, být vždycky laskavá a zdvořilá. Slušelo se, aby svého hosta vyprovodila, a bude ji hryzat svědomí, že vůbec kdy zaváhala. Později… až bude víc vyspaná. Momentálně chtěla sprchu, kafe a zjistit, jestli je ten hospodář pořád ještě tady.

Sprcha byla blesková. Následovalo rozčesání vlasů, učesání ohonu, a pak zasednutí ke kosmetickému stolku, kde se lehce přepudrovala a nanesla zdravíčko. Takhle hned po ránu to dělávala jen výjimečně. Obvykle si dávala kávu dříve, než se byť i jen pokusila o nějaké zkrášlování. Ne, nebyla ranní ptáče.

Potom už zamířila do šatny, ale u dveří hodila brzdu, jelikož si vzpomněla na střepy na zemi a na včerejší bolest, když se jí Marguerite snažila dostat kousky skla z chodidla. Na první pohled jí však bylo jasné, že jsou střepy pryč.

Chvíli zmateně zírala na místo, kde ležely, a zvolna jí docházelo, že zatímco ona malovala v ateliéru, někdo si dal tu práci a šatnu zametl. Dojít k tomuto závěru jí celkem trvalo, což bylo dost žalostné, jelikož to bylo jediné možné vysvětlení, ale na druhou stranu, po ránu nikdy nebývala moc ve formě… obzvláště pak po s bídou čtyřech hodinách spánku.

Mít po probuzení takhle zoufale lenivý mozek je fakt k vzteku, povzdechla si, vytáhla džíny a triko a začala se do nich soukat. Při tom uvažovala, kdopak to asi mohl uklidit. Existovaly pouze dvě možnosti: Marguerite a Jake. Nedokázala si Marguerite představit, jak zametá poté, co jí na to přivedla hospodáře. Ale Jake se zase neměl pustit do práce dřív než dneska ráno. Jeden z nich to však být musel.

Teprve až když se oblékla a vyrazila ven z šatny, si uvědomila, že zapomněla na kalhotky a na podprsenku. Udělala čelem vzad. Při představě, jak stahuje horko těžko natažené rifle, se zašklebila a stejně rychle se zase otočila, jen aby si čelem vzad zopakovala do třetice. Bez kalhotek se možná obejde, ale jít bez podprsenky? To ani omylem. Měla plnou postavu… všude.

Polohlasně remcajíc došla k zásuvce se spodním prádlem, vylovila podprsenku, sundala triko a rychle si oblékla mučicí nástroj, který jí svíral a zvedal ňadra. Konkrétně dneska jí připadalo, že šlo o španělský import. Ale je pravdou, že byla vyčerpaná a všechno, jen ne ranní ptáče, což jí nepřestávalo znít v hlavě. Upíři, ti na to kápli, říkala si v duchu. V noci byl svět klidný a tichý. Ve dvě ráno nikdo nevolal, ani se neohlášen nestavil na kafe a na kus řeči. Od setmění až do rozbřesku mohla malovat, a také malovala, nikým a ničím nerušena. Blaho.

Jakmile měla náležitě ukázněná ňadra a oblečené triko, vyšla z ložnice. Zrovna procházela obývací jídelnou a mířila do kuchyně, když se otevřely dveře horního pokoje pro hosty. Otočila hlavu, na rtech úsměv k přání dobrého rána připravený pro Marguerite, ale když uviděla, že z pokoje vychází Jake, úsměv povadl. Překvapeně vykulila oči.

“Dobrý,” hlesl, než zapadl do koupelny.

“Dobrý,” vydechla, ale pochybovala, že to slyšel. V té chvíli již za sebou zavíral koupelnové dveře. Mírně zamračeně pokračovala do kuchyně, a když spatřila Marguerite usazenou u ostrova, jak cosi studuje, údivem jí div nevypadly oči. Sotva si jí povšimla, okamžitě se zářivě usmála.

“Dobré jitro, drahoušku,” zacvrlikala Marguerite. “Jdeš právě včas. Jake nám připravil kávu a přepychový brunch. Je v troubě, aby nevystydl, ale Jake se za minutku vrátí a nejspíš bude hned dávat na stůl. Zaběhl si do svého pokoje převléknout košili. Neúmyslně jsem do něj strčila zrovna, když šlehal vejce a trochu se pokecal.”

“Do svého pokoje?” optala se nejistě. “Vycházel z tvého pokoje, když jsem—”

“Jo tak.” Marguerite se smíchem mávla rukou. “Přestěhovala jsem si věci dolů a pověděla jsem mu, aby si vzal horní pokoj pro hosty. Připadalo mi rozumné, aby byl na tomto patře, protože tady bude mít nejvíce práce. A naopak mi připadalo hloupé ho včera nutit, aby spal dole a dneska si pak musel všechno přestěhovat nahoru.”

“Aha, to jistě,” odtušila pomalu Nicole a došla si pro hrneček, aby si mohla nalít kávu. Zoufale ji potřebovala. Teď víc než před chvílí. Docházelo jí totiž, že ten chlap spal jen přes zeď vedle ní… mohl ji slyšet chrápat. No, jestli teda chrápu. Nebo co když mluvím nebo mumlám ze spaní? Nebo se hodně přehazuju a převaluju? Kolik toho mohl přes zeď slyšet?

“Doufám, že máte ráda omelety.”

Při otázce pronesené hlubokým mužským hlasem nadskočila leknutím. Jake se vrátil. Slabě se na něj usmála, zatímco on si natáhl kuchyňské rukavice a odešel ke sporáku.

“Musel jsem vystačit s tím, co dům dal, takže jsem připravil toasty a selskou omeletu s klobáskou, cibulí, bramborami a sýrem. Ale jestli nemáte ráda vejce nebo něco z toho, mohu vám udělat francouzský toast nebo palačinky nebo—”

“Ne, selská omeleta je fajn,” skočila mu do řeči a polkla. Když totiž otevřel dvířka trouby, vyvalily se z ní vlny horkého vzduchu a na nich surfovala fantastická vůně, která ji teď svůdně šimrala v nose. Už se jí sbíhaly sliny. “Voní to nádherně.”

“Že ano?” přisvědčila vesele Marguerite. “Přece jsem ti povídala, že je báječný.”

“Ano, to povídala,” hlesla Nicole a jako uhranutá šla za Jakem ke kuchyňskému stolu v rohu. Přesněji řečeno šla za nosem, který ji vedl za dvěma talíři s omeletami, ne za Jakem. On je pouze čirou náhodou nesl.

Pohledem přelétla stůl, zaznamenala ubrus, sama se s ním namáhala jen málokdy, a jak dokonale je prostřeno. Když pomine ubrousky a příbory, Jakovi se dokonce nelenilo nachystat solničku s pepřenkou, kečup, steakovou omáčku A1 a také mléko a cukr…což jí připomnělo, že káva, kterou drží v ruce, ještě pořád potřebuje přichutit.

“Posaďte se,” zahlaholil Jake. “Ty také, Marguerite. Pusťte se do jídla, než vám to vystydne. Přinesu si talíř a toasty.”

Nicole ráda poslechla. Usadila se ke stolu a rychle si přidala do kávy smetanu a cukr, ale celou dobu nespouštěla oči z omelety. Sama je moc neuměla. Vždycky z toho vyšla podivná změť pocuchaných vajíček, ale tato vypadala perfektně. Lehká, nadýchaná a vonící chuťovkami, které byly přimíchané do základního těsta. Několikrát už musela polknout, jak se jí sbíhaly sliny v puse, a byla ráda, že má kávu hotovou a může omeletu ochutnat.

Naštěstí se Jake vrátil ke stolu právě, když odsunula hrnek stranou, aby se chopila vidličky a nože. Odmala jí totiž vtloukali do hlavy, že slušnost velí počkat s jídlem, dokud nebude kuchař hotový a nepřisedne si ke stolu. Tehdy bývala tím kuchařem, tedy kuchařkou, maminka. Pustit se do jídla dříve, než se usadí Jake ke stolu, cítila by se strašně provinile. Ale stejně by to udělala, bontón nebontón. Problém se však rozplynul dříve, než vůbec vznikl. Nebylo nutné nic řešit, stačilo jíst.

“Mmmm,” zakňourala slastí, jakmile si strčila první sousto do úst. Bylo to skutečně vynikající. Jestli jí bude ten chlap každé ráno dělat omelety, ráda si přivstane, jen aby je mohla slupnout, ať si je spíš sova nežli skřivánek. A když bude všechno, co uvaří, takhle dobré, zaslouží si přidat na gáži, pomyslela si, což jí připomnělo, že se ještě nedohodli na platu. A vlastně ani na ničem jiném. Až Marguerite odjede, budeme si muset sednout a probrat to. Jaký očekával plat, co měl v popisu práce a také to, co čekal od ní, protože, zcela vážně, už teď vypadal příliš dobře, než aby to byla pravda. Nerada by, aby na konci dvoutýdenní zkušební lhůty chtěla, aby zůstal a s ním i jeho kulinářské dovednosti, zatímco on by jí měl coby šéfky plné zuby a nemohl se dočkat, až jí konečně ukáže paty.

“Včera v noci jsem si poté, co jsem odešla spát, uvědomila, že jsem ti zapomněla povědět, na čem jsem se s Jakem ve tvém zastoupení dohodla,” ozvala se znenadání Marguerite.

Nicole polkla a zvedla hlavu. Na tohle byla zvědavá.

“Po dobu dvoutýdenní zkušební lhůty přistoupil Jake na standardní sazbu,” oznámila Marguerite.

Nicole naklonila hlavu. Neměla ponětí, co to znamenalo. Jaká je vlastně standardní sazba kuchařky lomeno hospodyně? Doteď se domnívala, že se to případ od případu různí. Musí přece záležet na zaměstnavateli a na jeho požadavcích.

“Také jsme dojednali, jakých úkolů je ochoten se ujmout. Ale to počká, až dojíme. Všechno jsem to sepsala a nechala ti to na prádelníku v mém pokoji. Můžeš to zkontrolovat a později to s Jakem probrat,” dodala Marguerite.

“Aha. Dobře,” přikývla Nicole a znovu se pustila do jídla, ale v duchu byla u listiny v Margueritině pokoji. Byla zvědavá, nemohla se dočkat, až si dohodu přečte. Také ji zajímalo, jak to bylo s rozbitým sklem v šatně, proto šikovně neadresně pronesla: “Děkuji za zametení střepů v šatně. Bylo to příjemné překvapení.”

Neměla ponětí, komu děkovala, a tak při řeči nespustila oči z omelety a ukrojila si další kousek.

“Nemáte zač,” odvětil Jake.

Záhada odhalena. Uvolnila se a usmála se na něj. “Skutečně si toho vážím. Zvlášť proto, že oficiálně začínáte až dneska.”

Pokrčil rameny. “To nestojí za řeč.”

Nato všichni ztichli a věnovali se jídlu, dokud Marguerite najednou nevyskočila ze židle. “Mám tu odvoz.”

“Aha.” Nicole vyhlédla z okna a uviděla, že na příjezdovou cestu právě dorazil vůz městské taxislužby, a vstala. “Co se stalo s tím autem z půjčovny, které jsi měla včera?”

“Večer jsem ho vrátila, ještě předtím než jsme s Jakem dorazili,” vysvětlila spěšně cestou ke dveřím. “Jel za mnou a dovezl mě sem. Bylo to jednodušší, než se tím dneska zdržovat.”

“Tos nemusela. Jake nebo já bychom tě přece na letiště hodili.” Nicole nabodla na vidličku poslední sousto omelety a strčila si ho do pusy těsně předtím, než se rozběhla za Marguerite, s Jakem v patách.

“Neblázni. Vím, že máte oba dost své práce.” Cestou ke schodům sebrala z jídelního stolu kabelku. “Takto je to pro všechny nejjednodušší.”

Nicole, stále s plnou pusou, jenom zabručela a pospíchala za ní dolů. Když dorazili ke vchodu a Marguerite se bez varování zastavila a otočila, Nicole měla co dělat, aby to ubrzdila a nevletěla jí do náručí. Celkem zbytečně. O zlomek vteřiny později ji totiž obklopil oblak drahého parfému, který voněl opravdu, opravdu hezky, poněvadž ji Marguerite objala.

“Děkuji ti, Nicolo. Jsi drahoušek. Vždycky jsem si to myslela. Ty i Pierina, obě jste zlatíčka. Jsem ti vděčná, žes mi včera poskytla střechu nad hlavou, takže jsem nemusela letět hned dalším letadlem zpátky. A děkuji ti, že ses okamžitě pustila do práce na portrétu, ale vážně bych si přála, aby sis udělala přestávku. Nám čekání nevadí a ty mi děláš starosti.”

“Starosti pusť z hlavy,” řekla Nicole a objala ji na oplátku. “Jakmile dokončím tyto tři obrazy, budu moct trošku zpomalit. Kromě toho bych měla mít snazší život, když je tu teď Jake. Děkuji ti za něj,” dodala a ještě jednou ji stiskla. “Bála jsem se, že budu mít doma cizího člověka. Když teď vím, že je to tvůj příbuzný, cítím se mnohem lépe.”

“Jake je zázrak. O všechno se postará. Všechno dobře dopadne,” ujistila ji Marguerite a Nicole přikývla, ačkoli měla dojem, že nemluvila jenom o kuchyni a o domě. Ale na další otázky už nezbyl čas, protože zazvonil zvonec a objímání byl konec. Pardon, byl to zvonek u dveří, ale Marguerite skutečně pustila Nicolu z náručí.

Ta ji nechala, aby se rozloučila ještě s Jakem, a vzala to obloučkem ke dveřím. Otevřela a úsměvem přivítala muže ve stejnokroji, který trpělivě čekal na schodech.

“Zdravím,” řekl zdvořile a pohledem zalétl za Nicolu, k Marguerite a ke kufru vedle vchodu. “Ten pojede také?”

“Ano,” přisvědčila, protože poznala Margueritin malý kufr na kolečkách. Musela ho postavit ke dveřím předtím, než odešla nahoru na snídani, uvědomila si a uchopila madlo. Ale popojela stěží stopu ke dveřím, jelikož řidič promptně vešel a kufr jí zabavil.

“Já se o to postarám,” odtušil zdvořile. “Bude to všechno?”

“Toliko on a já,” zazpívala Marguerite, která se už odpoutala od Jaka a zamířila do dveří kolem Nicoly.

“Velmi dobře.” Řidič se na Marguerite usmál, udělal čelem vzad a odvedl ji k vozu. Otevřel zadní dveře, pomohl jí nastoupit, a pak je zaklapl. Ještě odnesl kufr dozadu, aby ho naložil do kufru. Nicole byla bosky, proto když se Marguerite připoutala a podívala se jejím směrem, zůstala na prahu a mávala. Poznala, když Jake došel těsně za ni, a měla dojem, že také zamával.

Mlčky pozorovali, jak řidič nastoupil a zavřel dveře, ale ve chvíli, kdy se auto rozjelo po příjezdové cestě, Nicole nevědomky položila otázku otázek: “Kolik je Marguerite vlastně let?”

Byla si naprosto jistá, že Jake za ní znehybněl. Měla pocit, že jí zírá na temeno, ale neohlédla se, aby se podívala. Nakonec zachraptěl: “Co tím myslíte?”

Vyprskla smíchy a vrhla na něj přes rameno ironický úsměv. “Je to docela jednoduchá otázka. Kolik je jí let?” Naklonila hlavu a dodala: “Nemůže jí být víc než plus mínus třicet, ačkoli tak stará nevypadá, ale znám ji dobrých deset let. Když jsem šla poprvé s tetou Marií pomáhat při velkém jarním úklidu, byla provdaná za Jean Clauda, takže jí tehdy muselo být nejméně dvacet, což znamená, že jí teď musí být třicet a něco… Ale přísahám, že se chová, jako by jí bylo aspoň jednou tolik. Hrozně o nás s Pierinou pečuje, jako máma.” Rozpačitě se zasmála a přiznala: “Pokaždé když jsem s ní, cítím se tak na deset, na mou duši… Takže… je starší, než vypadá? Nebo je mateřská od přírody?”

“Mateřská od přírody,” vyhrkl celý šťastný, že se vzdalují od původní otázky. “Dělá mámu každému a pravděpodobně s tím začala už jako malá holka.”

“Jo, dovedu si ji představit. Pětiletá brunetka s dolíčky a nakrabaceným čelíčkem, co běhá a opečovává všechny děti v sousedství, dospělé nevyjímaje,” připustila ironicky a znovu se optala: “Tak kolik jí teda je?”

Když hned neodpověděl, tázavě zvedla obočí, a Jake zamumlal: “Raději zavřeme dveře. Táhne sem zima.”

Nicole přikývla a šla mu z cesty, neboť jak řekl, tak udělal. Přihlížela, jak pečlivě zamknul, a pak se otočila a honem vyrazila po schodech do patra, kde na ni čekala káva.

Když následoval Nicolu po schodech nahoru, mlčel, ale mozek mu jel na plné obrátky. Pokoušel se přijít na to, jak na tuhle zapeklitou otázku odpovědět… a pak dostal nápad.

“Není to třicátnice,” oznámil, když dorazili do kuchyně.

“Cože?” užasla Nicole, zatímco si šel nalít kávu. “Musí být. Ona—”

“Když si vzala Jean Clauda, bylo jí třináct.” Skoro pravda. Na nějakém tom roku nesejde. Akorát cudně zamlčel, že se ta svatba konala ve třináctém století, takže jí bylo sedm set a něco, a ne třicet a něco, jak tipovala Nicole.

“Třináct?” Zněla tak zděšeně, jak čekal, že bude, když vyhrkla: “Je to vůbec legální?”

Pokrčil rameny a odnesl si kávu ke stolu, mezitím už vařil z vody: “Evropané nemají stejné zákony jako my.”

“Jo, ale— do prkenné ohrady, Jean Claude byl ještě horší, než jsem si myslela,” zabrblala znechuceně, zatímco ho následovala.

Teď bylo na něm, aby se zvědavě optal: “Co tím myslíte?”

“No, víte, byl to debil. Hrubián… jak ten se k ní choval,” povzdechla si. “Chci říci, viděla jsem ho jenom asi půltucetkrát, než zemřel, ale vrylo se mi do paměti, jak jednou přišel a byl k ní dokonale odporný. Štěkal na ni, odsekával jí a poroučel, jako by byla nějaký pes či co. Byla jsem ještě malá holka, ale stejně jsem si v duchu říkala, že je příliš pěkná a milá, aby si od něho dala tohle líbit.”

Jake se zaměřil na kávu. Přidal smetanu a cukr, míchal a přemýšlel o tom, co řekla. Tohle pro něj byla novinka. Nevěděl, že Jean Claude nebyl na Marguerite hodný. Popravdě řečeno, moc dobře Marguerite neznal. A v době, kdy byla ještě provdaná za Jean Clauda, ji neznal vůbec. Samozřejmě slýchal různé historky. Jeho šéf Vincent byl koneckonců Argeneau a byl jejím synovcem, tím pádem občas přišla řeč i na jeho rodinu. Ale osobně se s Marguerite neznal, dokud nedošlo k onomu osudnému pokusu o vraždu, který skončil jeho proměnou.

Poté, co se probral z proměny, si s ním Marguerite několikrát popovídala. Ještě předtím, než utekl. A Nicole měla pravdu, byla to moc milá dáma. Taková, co by neměla být nucená trpně snášet chování, které Nicole popisovala. Ale na druhou stranu, Nicole na tom sama nebyla jinak. Také se neměla nechat od Rodolfa zneužívat a trápit, tak přeladil na filosofickou notu. “Zjistil jsem, že nejmilejší lidé často jaksi skončí s těmi nejhoršími partnery. Vlastně jsem to nikdy nepochopil. Člověk by si myslel, že se budou přitahovat podobné typy lidí, přece se říká: svůj k svému, a vrána k vráně sedá. Ale v reálu se zdá, že se do páru přitahují spíše protiklady.”

“Jo,” vydechla Nicole a zakroutila pusou. “S tím souhlasím.”

“Jaký byl váš manžel?” zeptal se Jake, při řeči vzal její prázdný hrnek a zašel jí nalít čerstvou kávu.

“Kretén,” ucedila, a pak se trpce usmála a dodala: “Ale je pravda, že jsem tak trochu zaujatá. Jsem si jistá, že spousta lidí si o něm myslí, že je skvělý. Rozhodně je to ten typ, co sundá košili, aby ji dal kamarádovi nebo známému.”

“Jenom vlastní ženě ne?” tipnul si, nalil kávu do jejího hrnečku a odnesl ho zpátky ke stolu.

“Mně by ani neřekl, kolik je hodin,” ujistila ho suše. Osladila si kávu a zjemnila chuť smetanou předtím, než dodala: “Mám podezření, že si vzal umělkyni, a když zjistil, že má na krku obyčejnou ženskou, byl z toho rozčarovaný.”

Zvedl obočí. “Copak ty dvě nejsou jedna a táž osoba?”

“Člověk by řekl, že ano, viďte?” opáčila pobaveně. Upila kávu, polkla, a pak se tichým hlasem rozvyprávěla: “Ukázalo se, že Rodolfovi jde hlavně o vnější zdání, o dělání dojmu… zkrátka, aby se mohl objevovat na veřejnosti. Zpočátku se mu líbilo, že může chodit a chvástat se, že si bere světově proslulou umělkyni. Tohle byla senzace. Každodenní život se mnou však už ani zdaleka taková senzace nebyla.” Upřela pohled na hladinu své kávy. “Myslím, že měl velice nízké sebevědomí. Asi doufal, že když si mě vezme, tak se mu zvýší… a když k tomu nedošlo, byl hrozně zklamaný.” S povzdechem pohlédla Jakovi do očí a dodala: “Podle mě si myslel, že mu manželství se mnou zajistí život, který bude nekonečnou plejádou koktejlových večírků a potřásání rukama se slavnými zákazníky. Místo karnevalu však přišla dřina všedních dní. Spoustu času trávil sám, točil palci mlýnek a nudil se, zatímco já tvrdě pracovala. Nebo postával a poslouchal mé telefonáty s těmi celebritami, se kterými se tolik chtěl kamarádit. Nebo musel poslouchat, jak mi gratulují a chválí mě lidé, kteří ho měli spíš za profesionálního manžela bez práce než za okouzlujícího šviháka, který si nabrnkl umělkyni.” Unaveně vydechla a zavrtěla hlavou. “Ale nikdy o tom nemluvil, takže jenom hádám, a když k tomu přidáte deset centů, pořád máte těch deset centů.”

Mlčky si Nicolu prohlížel. Manžela a celou situaci měla zanalyzované vskutku důkladně. A při svém hodnocení Rodolfa byla laskavá. Jestli se ji teď snažil zavraždit pro peníze, měl víc problémů než nízké sebevědomí. “Jak dlouho jste byla vdaná?”

“Dva roky. Potkala jsem ho v jednadvaceti, vzala si ho ve třiadvaceti, opustila v pětadvaceti a nyní, o rok později…” pokrčila rameny.

“Je skoro u konce rozvod,” dokončil místo ní.

Přikývla a opřela se o pult s kávou. “Když jsme se seznámili, moje kariéra se právě rozjížděla. Graduovala jsem a měla jsem první výstavu, což byl grandiózní úspěch… díky Marguerite.”

Zvedl obočí. “Díky Marguerite?”

Usmála se. “Jo. Několikrát do roka jsme se sestřenicí Pierinou chodívaly k Marguerite, pomáhat tetě Marii. Byla jsem zblázněná do umění a o přestávkách jsem si pořád kreslila, a při tom jsme s Pierinou kecaly. Marguerite to viděla a byla první, kdo mě povzbuzoval, abych se věnovala umění. Lépe řečeno první, kdo mě povzbuzoval a nebyl to příbuzný,” pousmála se. “Ale rodina má povzbuzování a podporu své mladé generace tak nějak v popisu práce, proto měla Margueritina pochvala o trochu větší váhu,” vysvětlila.

Když dal kývnutím najevo, že to chápe, pokračovala: “Ať už je to jak chce, Marguerite mi dodala odvahu a pak sledovala, jak pokračuji. Zajímala se o mě. V maturitním ročníku na střední jsem namalovala obraz Julia a věnovala jsem jí ho jako poděkování.”

“Jejího manžela Julia Notte?” podivil se Jake. Julius se s Marguerite znovu shledal teprve před několika málo lety a brali se nedávno. Pokud věděl, tak v době, kdy chodila Nicole na střední, byl život v Kanadě s Marguerite pro Julia hudbou budoucnosti.

“Ne, jejího psa Julia,” zasmála se Nicole. “Divná shoda okolností, že jo? Pojmenovala psa Julius dříve, než se vůbec seznámila s manželem Juliem.”

Nekomentoval to. Cestou sem ho stihla Marguerite uvést do obrazu. Věděl, že Julius muž se na scéně sice objevil relativně nedávno, ale ve skutečnosti šlo o návrat ztracené lásky. Vyskytoval se v Margueritině životě dlouho předtím, než svého psa poprvé pojmenovala Julius. Nechal si to však pro sebe.

“To je jedno,” navázala Nicole. “Poté, co jsem jí ten obraz darovala, mě požádala, abych namalovala její dceru Lissiannu, potom ji samotnou a nakonec trojici synů: Etienna, Bastiena a Lucerna. A když jsem měla mít první výstavu, trvala na tom, že se ujme organizace. Pozvala několik fakt velkých jmen z uměleckého světa a také spoustu lidí s naditými prkenicemi. Než jsem se nadála, měla jsem zakázek, že mi lezly i z uší.” Pousmála se těm krásným vzpomínkám, ale vzápětí jí ten blažený úsměv okoral. “Tehdy jsem potkala Rodolfa.”

Dovedl si to představit. Tenkrát se jí muselo zdát, že se na ni usmívá celý vesmír. Slibně se jí rozbíhala kariéra a zamilovala se do exotického cizince, který její lásku zdánlivě opětoval. Svět byl její ústřicí, nebo to tak alespoň vypadalo. A jestli potkala Rodolfa v době, kdy byla profesně na samém počátku, tak ještě neměla peníze, které měla nyní. Neměla tedy ani důvod se domnívat, že se ji jednoho dne pokusí při rozvodu obrat do mrtě … a když mu to nevyjde, pokusí se ji zabít.

“Když už je řeč o zakázkách, myslím, že bych se měla dát do práce,” vyhrkla najednou. Vypadala nervózně a Jake tušil, že jí bylo trapně, protože mu toho o sobě tolik prozradila.

“Taky bych se měl pustit do práce,” opáčil klidně, ale když okamžitě vyrazila ke dveřím, dodal: “Marguerite se mi zmínila, že si chcete do domu pořídit bezpečnostní systém. Čirou náhodou mám kamaráda, který je nejlepší v oboru. Mohu mu brnknout, aby se sem přišel podívat?”

Když se ušklíbla, nijak ho to nepřekvapilo. Věděl, jak na ni Marguerite naléhala, že potřebuje alarm, a tak s největší pravděpodobností neochotně souhlasila, jen aby utnula kázání. Přesto poté, co si ztěžka povzdychla, přikývla: “Dobře. Děkuji.”

“Nemáte zač,” zamumlal a díval se za ní, jak odcházela z kuchyně. Pohledem sklouznul k oblému pozadí a nespustil z něj oči, dokud mu nezmizelo z dohledu. Pak si uvědomil, co dělal a zatřepal hlavou. Randil se spoustou žen jako smrtelník i jako nesmrtelný, ale nikdy nemíchal práci s potěšením. Nechat se něčím rozptylovat bylo při jeho povolání nesmírně nebezpečné a Nicole by ho rozhodně rozptylovala. Do háje s kondicionálem. Rozptyluje ho a tečka. Kupříkladu měl v plánu, že ji po Margueritině odjezdu přečte, ale sotva na něj promluvila, dočista na to zapomněl. Ne, raději bude mít všech pět pohromadě a vyhne se pokušení fyzických atributů paní Nicoly Phillipsové… ale zatraceně, fakticky měla pěkný kulatý zadeček a nic neměl raději než hezky okrouhlou panímandu.

Když mu začal zvonit mobil, ušklíbnul se svým nezbedným myšlenkám a vylovil přístroj. Sotva uviděl, že volá Cody, kamarád od alarmu, o kterém se zmiňoval, obočí mu povyjelo nahoru. Nepřeháněl, skutečně byl v této branži nejlepší a jako takový měl vždycky spoustu práce. Ráno mluvil s jeho sekretářkou, ne s ním osobně. Prý tam šéf bude v poledne, a on jí na to řekl, že tou dobou znovu zavolá. Jak to tak vypadá, Codymu se nechtělo čekat. Předpokládal, že mu poví, že má práce nad hlavu a nebude mít čas dřív než za týden. Ale byl připravený ho podmáznout a žadonit o laskavost, a dostat ho sem dřív. Přesněji řečeno, co nejdřív.

Nicole koukala na zakrytá plátna na protějším konci ateliéru a meditovala, jestli vážně chce dopít zbytek kávy a pracovat, nebo jestli by ji neměla vylít, vrátit se do postele a ještě si na pár hodin dáchnout. Byla unavená, a když byla unavená, nikdy za moc nestála. Pracovala pomalu a bez inspirace. A to, co namalovala, často později, až si odpočinula, zase přemalovala, což bylo mrhání časem. Ještě si na hodinku, na dvě nebo na čtyři zchrupnout a pak se probudit osvěžená a natěšená na malování, jí připadalo smysluplnější. Ale do postele jít nechtěla. Jake by si o ní mohl pomyslet, že je líná jako veš, jak vždycky prohlašoval její ex.

Při vzpomínce na nového hospodáře si vzpomněla na seznam Jakových povinností, který pro ni prý nechala Marguerite na prádelníku v dolním pokoji pro hosty. Odvrátila se od čekajících obrazů a zamířila zpátky, odkud přišla. Prošla kanceláří a chodbou, aby si ten popis práce přinesla. Když vkročila do spodního obývacího pokoje, uslyšela mumlání Jakova hlasu a usoudila, že telefonuje s tím kamarádem od alarmu. Při tom pomyšlení si povzdechla, a pak sama nad sebou ohrnula nos.

Neměla ponětí, proč se instalaci bezpečnostního systému tak bránila. Když se sem tehdy s Rodolfem nastěhovali, sama se po nějakém poohlížela, ale pak místo toho opustila Rodolfa i dům. A když se sem vrátila, měla tolik jiné práce. A potom se objevily problémy s plynovým grilem a s kotlem, a lidi začali naznačovat, že se ji budoucí bývalý pokouší zabít, proto by prý měla mít alarm. A najednou se podvědomě začala stavět na zadní.

Připouštěla, že s ní Rodolfo nejednal hezky, a ano, snažil se z rozvodu vytřískat co nejvíc peněz. Včetně zakázek, které dostala předtím, než se s ním seznámila, a procent z každé zakázky, kterou dostane v budoucnosti, což bylo prostě směšné. Ale naznačovat, že se ji pokoušel zavraždit…

Silou vůle zaplašila zlost, vešla do pokoje pro hosty, vzala si seznam úkolů, který jí tam Marguerite skutečně nechala, a vrátila se do ateliéru. Byl to strašně dlouhý seznam, ale se čtením počkala, dokud se neuhnízdila na pohodlném kříženci postele a gauče v rohu místnosti, přikrytá načechranou duchnou, kterou tam měla právě za tímto účelem… a vzápětí při tom usnula.

O hodnou chvíli později se rozespale pohnula, otočila se na bok a peřinu, pod kterou byla zavrtaná, stáhla o kousek níž. Tím si odkryla oči a nos, takže když je pak otevřela, naskytl se jí pohled na osm stop vysokou siluetu postavy. Stála jen stopu od ní a clonila světlo z okna.

Výkřik, který se jí vydral z hrdla, byl pronikavý a vyděšený. Na zvuk takřka řezající sklo zareagovala ona temná postava následovně: zakymácela se a spadla z toho, na čem stála. Nicole se prudce posadila a zírala na muže, který teď ležel na podlaze ateliéru.

Když už neblokoval okno a dovnitř mohlo světlo, uviděla žebřík, ze kterého spadl, a že drží v ruce šroubovák. Zmateně zírala, jak si sedal, a pak se mírně zamračila. Žebřík se šroubovákem dávaly tušit, že nešlo o vloupání, a navíc měl oblečenou modrou košili s logem C.C.SECURITY na kapsičce. Přesunula pohled k oknu a spatřila bílou krabičku zpola nainstalovanou na jeho rámu.

“Proboha ženská, vyděsila jste mě k smrti,” zahekal muž, překulil se a horko těžko se posadil.

Jakmile zaregistrovala vyčouhlou postavu, zrzavé vlasy a pihovatý obličej, uklidnila se. Když k tomu připočetla dobromyslnou otrávenost, nebyl ani trochu hrozivý. Očividně to byl ten chlápek od alarmu, o kterém se zmiňoval Jake. První obhlídka se zřejmě svrhla rovnou v instalaci, pomyslela si podrážděně.

Podráždění však záhy vytěsnila starost o padlého technika. “Jste v pořádku?” vyhrkla. “Snad jste si probůh něco neudělal?”

“Kdepak, jsem v cajku. Stál jsem jenom na druhým schodku. Víc jsem se lekl než co jinýho,” uklidnil ji, a pak oba pohlédli ke dveřím, jelikož se právě otevřely a dovnitř vpadl Jake.

Jen co obhlédl scénu, prudce zabrzdil a znepokojený pohled obrátil k Nicole. “Jste v pohodě?”

Když přikývla a začala odhrnovat peřinu, zaměřil pozornost na muže v modrém, který stále seděl na zemi, a šel mu podat ruku, aby pomohl kamarádovi na nohy. “Co tady kčertu děláš, Cody? Jasně jsem ti řekl, že ji nemáš rušit při práci.”

“Já vím, ale když jsem dělal kancl, nakouknul jsem dovnitř a připadalo mi, že tu nikdo není. Tak jsem si řekl, že toho využiju a bleskově to zmáknu. Musela být zavrtaná pod duchnou,” dodal rozmrzele.

“Včera v noci jsem toho moc nenaspala. Rozhodla jsem se, že si trochu zdřímnu, než se pustím do práce,” vysvětlila Jakovi. Teď se cítila provinile, že byla tak lenošná.

Ale ten jenom spokojeně kývnul. “To je dobře. Byl jsem překvapený, že jste se po Margueritině odjezdu nevrátila do postele. Pracovala jste až do rána.”

Trochu se uvolnila a vstala. Neskutečně se jí ulevilo, že měl takové porozumění, místo aby ji probodl nesouhlasným pohledem, jak by to udělal Rodolfo. “Myslím, že udělám kávu.”

“Už ji mám nachystanou. Stačí zapnout kávovar,” oznámil Jake a zamířil do kanceláře, aby to udělal. Cestou ještě dodal: “Také jsem vám připravil obložený talíř s ovocem a se sýrem, kdybyste měla chuť na svačinu. Máte ho v ledničce.”

Nicole nezaváhala. Bez dalšího pobízení vyrazila k lednici vedle pultu s kávovarem a otevřela ji. Našla v ní veliký talíř se sýrem, krekry, ovocem a nakrájeným jablkem.

“Žjóva,” vydechla, když ho vyndala a překvapeně se na něj zahleděla. Pak se usmála na Jaka. “Myslím, že mít kuchaře se mi nakonec ještě zalíbí.”

Oplatil jí to křivým úsměvem na půl úst, a pak zaostřil někam dál za ni a tázavě zvedl obočí. “Kolik máš tady ještě práce, Cody?”

Nicole si všimla, že je zrzek se C.C.SECURITY na košili následoval ke dveřím, a neušlo jí, s jakým zájmem si prohlížel kávovar. Při Jakově otázce se přinutil odtrhnout oči od tmavé kapaliny. “Chybí mi dodělat jedno okno a komplet zasouvací skleněné dveře. Dveře na klíč a druhá dvě okna už mám. Budu hotov dřív než kafe.”

Když Jake přikývl, odešel zpátky do ateliéru a zmizel z dohledu.

Tázavě zvedla obočí a Jake objasnil záhadu modrého muže. “Shodou okolností mu dneska odpoledne cosi odpadlo. Když sem přijel a obhlédl to tady, nabídl tak dobrou cenu, že jsem mu pověděl, ať se do toho pustí.”

“Aha,” zamračila se, ale jenom kývla hlavou. Přestože se tomu zuby nehty bránila, nakonec by si tak jako tak musela alarm pořídit. I kdyby jenom proto, aby ji s tím přestali lidi otravovat. Alarm nebo velkého psa. Poslední dobou se klonila k tomu psovi. Být v tomto velikém domě věčně sama jí ničilo nervy. Přistihla se, že poplašeně nadskakuje při sebemenším šramotu. Teprve poslední dva dny nebyla nervózní a to jenom proto, že tu s ní byla prvně Marguerite a teď Jake. Nejspíš fungoval stejně dobře jako hafan a jen díky němu se cítila ve vlastním domě příjemně.

“Raději se vrátím nahoru,” prohlásil najednou Jake. “Když jsem vás uslyšel křičet, vařil jsem zrovna pepřovou omáčku. Sundal jsem ji sice z plotny dřív, než jsem vyrazil sem, ale mohla by se srazit.”

“Jasně,” přikývla a v duchu se teď zabývala pepřovou omáčkou. Znělo to pálivě. Na ostrá jídla moc nebyla, ale nechala si to pro sebe a se sýrovo-ovocným talířem v ruce zamířila do ateliéru. Cestou uvažovala, kolik je asi hodin, když už začínal vařit večeři.

Pohled na hodiny v ateliéru jí prozradil, že jsou teprve dvě odpoledne. Spala hodinu a půl. Spolu s těmi čtyřmi hodinami dopoledne to dalo pět a půl. Šest by bylo lepší, ale pět a půl postačí. Když slezl Cody ze žebříku a přenesl si ho k proskleným zasouvacím dveřím, přejela očima k oknu. Všimla si bílé věcičky a zamračila se. Na zadní zdi ateliéru byla tři okna; jedno velké uprostřed a dvě užší po obou stranách. Otevřít šlo jenom to prostřední, ale bílá krabička byla na každém z nich.

“Boční okna se neotevírají,” začala. “Proč—”

“Všechna mají senzory tříštění skla,” vysvětlil Cody. “A to prostřední má ještě navíc senzor otevírání a zavírání.”

“Aha.” Znovu se zahleděla na okna. Neuvědomila si, že to jsou senzory tříštění skla. Ale je to chytré, pomyslela si. Pohledem našla Codyho a gestem mu nabídla obložený talíř. “Sýr?”

Cody se zakřenil a šel si vzít kousek jablka, sýr a sušenku. “Díky.”

Kývla a také si vzala jablko. Talíř položila na stolek vedle malířských stojanů. “Káva by měla být hotová za minutku. Dáte si?”

“Jasně, že jo. Vřelé díky. To bude bezva,” přisvědčil, pak si nacpal do pusy jablko, sýr i krekr, všechno najednou, a zamířil zpátky k posuvným dveřím.

Věděla, že dokud to nedodělá a neodejde, nebude se moct pustit do práce, proto se posadila na válendu, aby si snědla jablíčko.

“Tohle je krásný dům,” poznamenal Cody, když začal připevňovat další bílou škatulku a magnetický senzor na dveře.

“Děkuji,” zamumlala a pohledem objala svůj ateliér. Naprosto souhlasila, od samého počátku tento dům milovala.

“Váš manžel musí vydělávat pěkné peníze, aby si ho mohl dovolit. Co dělá?”

Krátce ztuhla překvapením, a pak řekla: “Nejsem vdaná. Přesněji řečeno, za dva týdny nebudu vdaná,” dodala neochotně, protože technicky vzato provdaná byla.

Ačkoli, má-li být upřímná, nikdy se necítila vdaná. Na sňatek vždycky myslela jako na splynutí páru. Domnívala se, že nejde jenom o sloučení majetku ženicha a nevěsty, ale o prolnutí životů těch dvou, jejich snů a budoucnosti. Ona s Rodolfem nesplynula ani trochu.

“Aha, chápu. Rozvod,” přikývl Cody. “Takže jste dostala dům v rámci rozvodového vyrovnání?”

Strnula. Co je to s těmi lidmi? Proč si všichni myslí, že živitelem rodiny je pokaždé muž? Jako by to ženská sama nezvládla. “Ne. Dům je můj. Koupila jsem ho… dvakrát,” dodala suše. “Nebo aspoň jeden a půl krát. Když jsme se přestěhovali nazpět do Kanady, zaplatila jsem za dům, a při rozvodu jsem pak z něho musela svého budoucího bývalého vyplatit, protože byl dům považován na společný majetek manželů.”

Cody udiveně zvedl obočí. “Koupila jste ho vy?”

“I ženy dovedou vydělávat peníze, abyste věděl,” setřela ho, až provinile zrudl.

“Pardon,” zabručel, ale očima sklouznul ke třem zakrytým plátnům. “Nějaká umělkyně?”

Přikývla. Nehotové obrazy vždycky přikrývala. Takhle na ně aspoň nemohla koukat a hledat mouchy, i když na nich nepracovala. Sama sobě byla tím nejhorším kritikem. Obrátila pohled zpátky ke Codymu a poznamenala: “Zdá se, že Jaka dobře znáte.”

“Jasná zpráva. Narazil jsem na něj při jedné fušce těsně potom, co se přistěhoval sem do Ottawy,” rozpovídal se. “Dělali jsme spolu a dobře jsme vycházeli. Po práci jsme zašli na skleničku,” pokrčil rameny. “A přátelství bylo na světě.”

“Dělali jste spolu?” užasla. “Vy instalujete alarmy a on dělá kuchaře a hospodáře. Neřekla bych, že zrovna děláte spolu.”

Cody na moment znehybněl, ale pak pokračoval v práci a jen nedbale odtušil: “Ochránit dům, uklidit dům, to máte prašť jako uhoď. Pořád je to o domě.”

Chvíli ho pozorovala, ale stál zády k ní, a tak neviděla, jak se při práci tvářil. Nakonec se zvedla. “Káva by měla být hotová. Jak ji pijete?”

“Černou, bez všeho, prosím.” Znovu pohlédl na zakrytá plátna na stojanech. Bylo na něm poznat, že ho teď strašně týrá zvědavost.

Při chystání kávy si schválně dávala na čas, chtěla se vyhnout dalšímu výslechu. Nakonec to načasovala dokonale. Když znovu vešla do ateliéru, Cody zrovna skládal žebřík.

“Tak jsem s tím tady hotov,” zahalekal bodře, zatímco procházel místností s žebříkem pod paží.

Jenom se usmála, a když se přiblížil, nabídla mu tácek s kávou.

“Díky,” vzal si z něho volnou rukou hrnek s tmavší tekutinou a pokračoval ven se slovy: “Už vás nechám pracovat. Omlouvám se, že jsem vás polekal.”

“V pohodě,” odtušila potichu a šla za ním zavřít francouzské dveře. Potom se s tichým povzdechem otočila zpátky do ateliéru. Pořád byla unavená a navíc teď byla trochu rozladěná. Což nebyl zrovna nejlepší psychický stav na to, aby se pustila do práce. V takovýchto chvílích si přávala, aby měla normálnější zaměstnání. Když jste účetní nebo něco na ten způsob, stav mysli vaši práci určitě moc neovlivňuje. Alespoň si to myslela. Jedna a jedna jsou dvě bez ohledu na to, jakou máte náladu. Při malování to bohužel neplatilo a stejné to bylo i v jiných profesích uměleckého ražení, jako je hudba nebo psaní, kde duševní rozpoložení může ovlivnit vaši kritičnost. Čím horší máte náladu, tím jste sobě kritičtější. Přesto se dovlekla na druhý konec ateliéru a postupně z pláten sundala všechny tři krycí plachy. Nato ustoupila, aby zhodnotila, co zatím udělala.

Okamžitě poznala, že tohle nebude moc produktivní den. Každá chyba, ať už skutečná nebo zdánlivá, ji hned praštila do očí. Tady použila moc červeně, tam není dost stínu. Nemá herečka trochu moc velký nos? A skica Christiana se snoubenkou byla špatně celá. Byla moc strnulá, neodrážela lásku, která jako by prozařovala všechny jejich fotografie.

S úšklebkem zase přehodila přes plátna plachty, odnesla si kávu a sýrový talíř k válendě a zhroutila se na ni s deprimovaným povzdechem. Bytostně nesnášela, když jí něco narušilo práci. V noci to vypadalo fakt nadějně. Malovala rychle a šťastně, byla spokojená s tím, co udělala, a jak portréty vycházely. Dneska jí jeden jako druhý připadal děsný… fuj.

Jak to tak vypadá, dneska je den jako stvořený na přízemnosti. Během takovýchto dnů platila účty, nakupovala a dělala práce, které zanedbávala, když jí šlo malování od ruky. Obvykle se jí toho nahromadila pěkná spousta. Úklid, vaření, nákupy, návštěva banky, placení účtů. Teď, když měla Jaka, mohla škrtnout vaření a úklid, ale na seznamu pořád něco zbylo.

Musí zajít do banky a převést peníze ze spořícího na běžný účet, aby pokryly měsíční trvalé příkazy, které jsou dneska splatné. Měla to udělat včera online, ale teď už na to bylo příliš pozdě. Provedení převodu online trvalo čtyřiadvacet hodin. Navíc by měla zjistit, kolik bude stát instalace bezpečnostního systému, a převést dost, aby měla i na ni. A pak asi bude muset ještě na nákup do potravin. Jake se zmínil, že musel vystačit s tím, co dům dal, takže by mu nejspíš měla obstarat všechno, co potřebuje. A chtěla také pořídit pasti na myši. Pokaždé když udeřila zima, se jedna nebo dvě chrabré myšky pokusily nastěhovat dovnitř, a přestože letos ještě žádnou neviděla, nepochybovala, že už šmejdily po okolí a číhaly na příležitost. Možná by namísto skutečné pasti měla sehnat spíš tu věc, která vysílala nepravidelné ultrazvukové signály a myšky tím plašila. Na zabíjení ji nikdy neužilo a myšky… taková roztomilá chlupatá stvořeníčka? Od shlédnutí Ratatouille měla k zabíjení těchhle ubožátek averzi. Ačkoli Ratatouille byl krysák, pokud si dobře vzpomíná. Na tom ostatně nezáleží, myši jsou prostě menší krysy.

Věděla, že už jsou dvě pryč, a že banka zavírá ve čtyři nebo krátce nato, proto vzala hrnek s kávou a zamířila nahoru, najít Jaka. Cestou minula Codyho a několik dalších mužských, kteří na okna v obývacím pokoji instalovali bílé škatulky. Prohodila jejich směrem ahoj, ale v duchu se věnovala nákupům. Pomyslela si, že by dost pomohlo, kdyby Jake sepsal seznam věcí, které potřeboval venku nakoupit. To si ovšem vyžádá čas. Aby věděl, co potřebuje, musel nejprve naplánovat jídelníček. Upřímně doufala, že mu to nepotrvá moc dlouho.

Jen co zdolala schody, zaútočila na ni vskutku úžasná vůně. Vařilo se něco moc dobrého a vzduch byl prosycený česnekem a dalším kořením.

“Něco tu krásně voní,” poznamenala, když vešla do kuchyně.

Jake se polekaně ohlédl, a pak na nějakou knihu na lince hodil utěrku, do které si zrovna utíral ruce. Vypadala na kuchařku, a jako by se ji snažil schovat? Neměla ponětí proč. Neočekávala od něj, že bude umět uvařit všechno bez receptu, ale zdálo se, že byl rozhodnutý kuchařku skrývat, tak se chovala, jako by ji neviděla.

“Musím zajet do města do banky a tak podobně. Bylo by prima, kdybyste mohl zjistit, kolik bude stát ten bezpečnostní systém, abych se mohla postarat o dostatečné množství peněz na účtu,” odtušila a pak dodala: “Napadlo mě, že bych se cestou zpátky stavila v potravinách. Nechcete mi napsat seznam věcí, které bych měla nakoupit?”

“Hm.” Jake se zamračil, ale to už se do dveří hrnul Cody, a tak se otočil k němu.

“Hotovo,” zahlaholil. “Kluci si ještě posbírají nádobíčko, a pak už nás budete mít z krku.”

“Perfektní načasování,” poznamenal potichu Jake, ale Nicole měla dojem, že se mu při té zprávě ulevilo.

“Teďka potřebuji, abyste šli oba dva se mnou a naťukali svůj osobní přístupový kód,” pokračoval Cody.

“Osobní přístupový kód?” optala se. Když se beze slova otočil a vyrazil pryč z kuchyně, šla za ním. Ukázalo se, že měli namířeno do její ložnice, kde teď byl vedle posuvných skleněných dveří nainstalovaný ovládací panel alarmu.

“Podle použitého kódu poznáte, kdo přišel, kdo odešel a kdy,” vysvětlil. “Musíte naťukat svoji kombinaci a stejně tak i Jake. Jestli chcete, přidělím ještě třetí kód pro případné hosty.”

“Aha, chápu,” zašeptala a chvilku koukala na digitální displej předtím, než se zeptala: “Kolik číslic?”

“Čtyři. Ale určitě něco, co není vaše datum narození ani nic, co může snadno uhodnout někdo další,”

Přikývla, zamyslela se a pak rychle zadala čtyři cifry, zatímco se Cody a Jake ostentativně dívali jinam. Potom couvla. “Hotovo.”

“Bezva.” Cody chvíli pracoval u panelu, načež udělal krok vzad. “Jsi na řadě, Jaku.”

“Můžete se dívat, jestli chcete,” zabrzdil ji Jake, když se po jejich vzoru začala odvracet. “Je to váš systém. Měla byste znát moje číslo pro případ, že ho budete chtít později zrušit.”

Zůstala tedy stát a sledovala, jak zadal svou kombinaci čtyř číslic, a několikrát si ji v duchu zopakovala, aby si kód zapamatovala, než si ho někam poznamená.

“A teď…” Cody opět namačkal sérii tlačítek a ustoupil z cesty do třetice. “Číslo pro hosty?”

Navolila další kód a couvla, aby mohl dokončit nastavení alarmu.

Po chvilce práce ustoupil a kývnul hlavou. “A máme to. Všechno je hotovo.”

“Jak dlouho jste tady vlastně byli?” optala se zvědavě, když panel zaklapl.

“Dostali jsme se sem s klukama asi ve čtvrt na jednu,” odpověděl bez vytáček, a pak dodal: “Když jsem se doslechl, že Jake ráno volal, nedoufal jsem, že se sem budeme moct vypravit dřív než koncem týdne. Ale odpoledne nám odpadla jedna fuška, tak nás máte tady.”

Nekomentovala to. Museli dorazit krátce potom, co se natáhla, ale víc ji trápilo, že jim Jake zavolal předtím, než se jí o tom zmínil. Sice to vyznělo, jako by ji žádal o svolení, ale ve skutečnosti Codymu dávno zatelefonoval. Trochu ji tím naštval. Stejně jako v případě výměny zámků, byla by ráda, kdyby to s ní probral dříve, než kvůli alarmu zavolal firmu.

Vlastně, znovu se nad tím zamyslela, jestli byl zámek na předních dveřích rozbitý, rozhodně to bylo potřeba vyřešit okamžitě, takže se kvůli tomu zase tolik nezlobila. Ale tady se jednalo o bezpečnostní systém. Nic urgentního. Žila tu dva roky docela dobře i bez alarmu. Skutečně by byla ráda, kdyby to s ní projednal dříve, než zburcoval firmu. Co kdyby odmítla, když se jí o tom konečně uráčil zmínit? Tou dobou už byl Cody na cestě. Budu si s ním o tom muset promluvit, řekla si v duchu.

Při pomyšlení na nepříjemný úkol na obzoru si povzdechla. “Bude vám vyhovovat šek?”

“Jo. Jasně. Moje účetní vám pošle účet, a pak nám můžete poslat šek. Teď si s tím nedělejte starosti,” mávl rukou Cody, zatímco odcházeli z jejího pokoje.

“Mohl byste mi říci, kolik to zhruba bude?” zeptala se. “Jedu teď do banky, hned si převedu potřebnou částku.”

Přikývl a oznámil cenu. “Plus mínus. Daněmi si nejsem jistý. A pak tu bude ještě měsíční taxa za monitoring.”

Kývla, ale cena ji mile překvapila. Zdála se jí mírně řečeno rozumná. Čekala, že to bude dražší. Když začala uvažovat o pořízení bezpečnostního systému, nechala si udělat kalkulace, a Codyho cena se pohybovala na spodní hranici rozpětí cenových nabídek, které tehdy dostala. Rozhodně jí dal slevu a nejspíš za to mohla poděkovat Jakovi.

“Hotovo?” zeptal se Jake, když se vrátili do kuchyně.

“Hotovo,” přisvědčil Cody a podal mu ruku.

“Děkuji,” pronesl Jake vážně, když si stiskli ruku.

“Nemáš zač. Rád pomůžu,” mrkl na něj Cody, a pak kývnul na Nicolu. “Těšilo mě.”

“Nápodobně,” opáčila zdvořile.

“Vyprovodím tě,” řekl Jake, když se Cody otočil k odchodu a šel za ním.

Jen co byli ze dveří, Nicole zamířila do svého pokoje, aby se připravila. Chtěla se učesat, vyčistit si zuby, možná se trochu namalovat a hlavně se převléct do něčeho teplejšího. Rifle, které měla na sobě, byly v pohodě, ale venku byla zima, což volalo po něčem teplejším, než bylo tričko. Být ten typ lidí, co nosí zapnutou bundu, nebylo by to nutné, ale ona měla ve zvyku si ji v autě sundat. Když pak vystupovala, jenom si bundu natáhla a utíkala do obchodu bez toho bez toho, aby se obtěžovala zapínáním.

Nevěděla, jestli to bylo nedostatkem spánku nebo něčeho jiného, ale nemohla se rozhodnout, co si obléknout. Třikrát se převlékla, než si vybrala sytě fialový pletený svetr. Také vlasy jí daly nějak moc práce. Rozpustila culík a žehličkou na vlasy je uvedla do stavu, se kterým už byla jakž takž spokojená. Potom se déle, než obvykle malovala. Dokonce si nanesla stíny, to dělávala jen zřídkakdy.

Když zjistila, jak strašně se tím vším zdržela – byly tři pryč – ušklíbla se, popadla kabelku a vyběhla z ložnice. Ale když spatřila Jaka, který se opíral o zárubně mezi kuchyní a obývacím pokojem a hrál si s klíči, zpomalila.

“Připravená?” narovnal se.

“Ano,” přitakala pomalu, oči přilepené na jeho klíčích. “Někam jdete?”

“Napadlo mě, že bude asi jednodušší, když pojedu na nákup s vámi,” objasnil a přidal omluvný úšklebek. “Ještě jsem neměl čas naplánovat týdenní jídelníček, takže budu muset improvizovat. Doufám, že mě inspiruje pohled na zeleninu, která je v této roční době na pultech.”

“Aha.” Zaváhala, ale pak si vzdychla a kývla. Ještě před malou chvilkou tohle byla víceméně odpočinková, ne-li nudná výprava. Žádné vzrůšo, ale také žádný stres. Zato teď, když mířila ke schodišti s Jakem za patami, ucítila, jak je najednou napjatá.

Hrál si s klíčky, znamenalo to snad, že čekal, že bude řídit on? Bude chtít zajet do nějakých konkrétních potravin? Co bude dělat, zatímco bude ona v bance? Bude muset spěchat, protože čeká v autě nebo—

Na místě se zastavila a otočila se k Jakovi. Navrhne mu, aby jel na nákup po vlastní ose. Sama vyřídí banku a tak. Ale stejně rychle se zase otočila dopředu, protože si uvědomila, že po něm přece nemůže chtít, aby jí kupoval jídlo za své, jenomže peníze neměla, takže mu je nemohla dát. Tohle mě aspoň naučí, vždycky mít po ruce hotovost, pomyslela si nevesele.

Došla skoro až ke dveřím do garáže a vtom si uvědomila, že na něj zareagovala úplně stejně jako na manžela. Celá se napjala a dovolila mu, aby převzal kontrolu. Zvyk je železná košile konstatovala v duchu pochmurně. Ale tohle nebyl Rodolfo, tohle byl zaměstnanec, a přestože chápala, že je nutné, vzít ho s sebou na nákup, ať se propadne, jestli ho pustí za volant. Chtěla jsem jet sama, on se jenom sveze do krámu. Řídit budu já.

Otevřela dveře do garáže, odhodlaně napochodovala ke svému červenému vozu Lexus SUV a rovnou nasedla za volant. Teprve až když zavřela dveře a automaticky hodila kabelku na zadní sedadlo, ohlédla se, aby zjistila, jak to bere. Nebral to nijak, vůbec tam totiž nebyl. Dveře do domu byly dokořán, ale Jake nebyl nikde v dohledu. Zrovna se začínala mračit, když jí nakráčel do výhledu. Měl na sobě zimní bundu a tu její nesl v ruce.

“Do hajzlu,” ulevila si potichu a ucítila, jak rudne. Trapas. Potřásla hlavou, otevřela dveře a zase vylezla ven, aby si od něj bundu se schlíplým: “Děkuji,” vzala.

“Nemáte zač,” odtušil lhostejně a otočil se, aby zamknul dveře, než se obleče. “Tohle je vytápěná garáž, viďte?”

“Ano,” přisvědčila, když si natáhla bundu. Proto jsem si na ni také nevzpomněla, dokud jsem neuviděla, že mi ji nese, konstatovala v duchu.

“Myslím, že už je nepovolují,” poznamenal. Ještě zkontroloval, že jsou dveře zamknuté, než se obrátil čelem k ní. Klíče si strčil do kapsy.

“Cože? Vytápěné garáže?” optala se nejistě.

Přikývl. “Mám pocit, že změnili předpisy a už je nepovolují. Něco s výměnou vzduchu nebo co. Ale tuto zřejmě postavili v době, kdy se to ještě smělo,” pokrčil rameny. Otevřel dveře řidiče a ukázal jí, ať si, už zachumlaná do bundy, nastoupí.

Znovu si tedy zalezla za volant, a když zavíral dveře, tiše poděkovala. Potom si zapnula bezpečnostní pás, a než obešel vůz ke dveřím spolujezdce, nastartovala motor. Když nastupoval a připoutával se, zvědavě ho pozorovala, ale nezdálo se jí, že by byl sebeméně naštvaný, že řídí ona. Vlastně teď měla dojem, že ty klíče držel v ruce jenom na to, aby zamknul dveře, což také udělal. A já jsem předvedla přímo ukázkový příklad přehnané reakce.

Zakroutila nad sebou hlavou, dálkovým ovládáním otevřela garážová vrata, zařadila rychlost a sotva vycouvala na zledovatělou příjezdovou cestu, stiskem tlačítka ovladače zase garáž zavřela. Zpočátku oba mlčeli, jakmile však vyjela z příjezdové cesty na silnici, odhodlala se kousnout do kyselého jablíčka.

“Jaku?”

“Hmm?” pohlédl na ni tázavě.

Ještě chvíli váhala, ale pak potichu řekla: “Přestože si cením toho, že jste se postaral o zámek na dveřích a o bezpečnostní systém, byla bych vám vděčná, kdybyste se mnou v budoucnu podobné věci nejprve probral, místo abyste je rovnou zařídil.”

Jake mlčel tak dlouho, že se na něj zvědavě podívala. Když zjistila, že na ni upřeně zírá a tváří se soustředěně, zvedla obočí. Nepoznala, jestli ji probodával zlostným pohledem nebo se jí na tváři snažil najít Valdíka. Ať už v tom bylo cokoli, nevěděla, jak si má jeho reakci vyložit, a vyklenula jedno obočí. “Nemíváte mikrospánky nebo tak něco?”

Zamrkal a soustředění mu na tváři vystřídal zmatek. Obrátila pohled nazpět k silnici a vysvětlila: “Četla jsem, že lidé mívají kratičké stavy, kdy upřeně zírají před sebe a nejsou tak docela při vědomí… ačkoli,” dodala a znovu na něj koukla. “Nevypadalo to, jako byste nebyl při vědomí, jenom tak trochu duchem nepřítomný.”

“Ne.” Otočil hlavu a podíval se z okna, ale pak si odkašlal a dodal: “Nicméně se omlouvám. Z toho, co mi řekla Marguerite, jsem vyrozuměl, že nechcete být obtěžována detaily, ale pokud je tomu jinak, tak s vámi budu obdobné záležitosti v budoucnu konzultovat.”

Nicole se uvolnila. To je celá Marguerite. Je to od ní velmi milé, ale já potřebuji mít věci pod kontrolou. Nemohu dovolit, aby se o mě někdo takto staral.

Potřeba kontroly se u ní vyvinula teprve nedávno. Během manželství nakrátko pustila svůj život z otěží. Teď však držela otěže života zase pevně v rukou a nepustí je kvůli nikomu… bez ohledu na to, jak krásně vypadal a jak hezky voněl.

Zatraceně, pomyslela si, když se zhluboka nadechla a směs dřevité vůně pánské kolínské a čehosi, co byl podle ní prostě Jake, jí omámila smysly. Ten chlap rozhodně moc hezky voní. Zamračila se. Takových věcí si nemá co všímat. Je to zaměstnanec… a ona se rozvádí. Na to, aby se zapletla s někým dalším, je příliš brzy. Ne, že by řekl nebo udělal něco, co by ji vedlo k názoru, že by se s ní chtěl zaplést. Ale takhle bych na něj neměla ani myslet, nakázala si v duchu.

5. KAPITOLA

Jake zíral z okna a soustředil se na dýchání. Nádech, výdech, nádech, výdech — zatracená Marguerite — nádech, výdech — megera — nádech — pane Bože, do čeho mě to namočila?

Jasně si vzpomínal, jak mu povídala, že existují jisté věci, které by měl o Nicole vědět, které se však nedozví jinak než jejím přečtením. No, tak teď už to věděl. Nedokázal ji přečíst, to je to, co měl zjistit. Byla to jeho životní družka, himlhergot. Ještě si ani pořádně nezvykl na to, že je nesmrtelný, a už měl na krku životní družku. Paráda.

Zavřel oči, opřel si čelo o studené sklo okénka a znovu se pokusil soustředit se na dýchání. Tuhle bombu ale z hlavy dostat nedokázal. Nedokážu číst ani ovládat Nicolu.

Když řekla, že chce, aby s ní všechno probíral dřív, než to zařídí, zaslechl v jejím hlase vztek. Napadlo ho, že se jí vetře do myšlenek a uklidní ji, aby už na něj nebyla naštvaná. Nepřekvapilo ho to. Mnohem víc ho překvapilo, že ji nepopadl amok, jak bez mrknutí utrácel její peníze. Ale v noci se s Marguerite shodli na tom, že je alarm nezbytný. Díky tvrdohlavosti, s jakou se odmítala Nicole chránit, byl na celou práci sám. Dokonce ani on, aťsi byl nesmrtelný, nedokázal zůstat vzhůru čtyřiadvacet hodin denně, sedm dní v týdnu, po celé dva týdny, které je dělily od okamžiku, kdy bude rozvod odklepnut, a tím pádem přestanou existovat důvody pro to, aby ji chtěl manžel poslat pod kytičky. Bezpečnostní systém mu ulehčí práci. Bude to němý parťák, který mu bude tak trochu krýt záda.

Tolik teorie. V praxi záhy zjistil, že se jí do myšlenek vetřít nedokáže, tudíž ji nesvede přečíst, natožpak kontrolovat. To ho vylekalo.

Neumím číst ani ovládat Nicolu Phillipsovou.

Takže o tomto se tedy Marguerite domnívala, že by se měl dozvědět. Ta proklatá ženská v tom už zase jede. Už zase dohazuje. Což ho přivedlo k zamyšlení, jestli se bývalý manžel skutečně pokoušel Nicolu zabít… nebo dokonce, jestli nějaký pan EX vůbec existoval. Nedělal si iluze. Podle něj by se Marguerite neštítila ani uchýlit se ke lži, jen aby tím sestrkala dohromady životní druhy. Sotva ho to napadlo, prudce se otočil k Nicole. “Marguerite říkala, že prý jste na konci rozvodového řízení?”

Strnula. Sevřela volant, až jí zbělely klouby na rukou, a vůz na silnici maličko zakličkoval, než nad sebou znovu získala kontrolu a srovnala ho. Její odpověď byla stejně přímá, jako jeho otázka. “Ano.”

“Přátelského?” otázal se a bedlivě ji pozoroval. Když jen stiskla rty, dodal: “Omlouvám se, nesnažím se vyzvídat, ale dneska jsem si uvědomil, že si nejsem jistý, jak se zachovat za situace, kdy by se u dveří objevil váš manžel a hledal vás.”

“U dveří se neobjeví,” prohlásila s naprostou jistotou. “A kdyby snad ano, můžete mu povědět, že nejsem doma, a každý kontakt by měl jít přes právníka.”

“Takže přátelského ne,” odtušil ironicky.

Nicole byla chvíli zticha, potom nahlas vydechla, a vypadalo to, že se silou vůle uvolňuje. Když promluvila, hlas měla měkčí a méně rozzlobený. “Snažila jsem se, aby to proběhlo v přátelském duchu, ale…” pokrčila rameny.

“Kdy bude rozvod definitivní?” Všechno, co mu Marguerite řekla, byla zatím sice pravda, ale…

“Za dva týdny,” odvětila Nicole upjatě a za moment to upřesnila: “Vlastně už jen za třináct dní.”

“A co pak?” pobídl ji k řeči. “Nevím, zda mám gratulovat nebo kondolovat. Pochybuji, že jste jako malá snila o tom, že si jednoho krásného dne vezmete svého prince a rozvedete se s ním rychleji, než stihne zvednout zadek z kanape.”

Vyprskla smíchy. Z těla se jí vytratila valná část napětí a tentokrát doopravdy. “Ne,” zavrtěla hlavou. “To jsem nikdy neměla v plánu.”

Přikývl a znovu se zadíval z okna. Pokoušel se vymyslet, jak se nějak šikovně zeptat na kotel, zablokované dveře, plynový gril a krb. Bylo to poněkud ošemetné. Nemohl na ni jednoduše vybalit: A co jinak, nehrozilo vám někdy v poslední době, že vyletíte do luftu?

“Byl jste ženatý?”

Překvapeně na ni pohlédl a zavrtěl hlavou. “Ne.” Zase uhnul pohledem z okna, potom však kápl božskou: “Ale jednou jsem měl namále.”

“Copak se stalo?” optala se zvědavě.

“Moje rodina,” zabručel.

“Vaše rodina?”

“Jo,” odsekl a v duchu se vrátil do minulosti. V té chvíli moc nechybělo a hru na pravdu by odpískal, ale došlo mu, že jeho tehdejší situace vlastně nebyla nepodobná jejímu manželství, a tak se pustil do svěřování: “Mé rodině dělá problémy starat se pouze o své záležitosti. Dělali si starosti a… trochu se budoucí nevěstě podívali na zoubek.” Podívali se jí do hlavy, upřesnil v duchu, ale nahlas to říct nemohl. Na druhou stranu nechtěl Nicole docela lhát, vždyť to byla jeho potenciální životní družka. Začínat vztah lží není nejrozumnější. S povzdechem pokračoval: “A zjistili, že má větší zájem o moje peníze než o mě.”

Ucítil, jak o něj Nicole křísla pohledem, ale dál se díval z okna, mlčel a čekal.

“Fakt?” zeptala se nakonec, když zabrzdila na stopce, a v jejím hlase zaslechl podezřívavý tón.

“Fakt,” ujistil ji vážně, obrátil hlavu a podíval se jí do očí. “Už si pro peníze nabrnkla dva muže. S jedním oficiálně žila a z rozchodu vytřískala balík v rámci mimosoudního vyrovnání. S druhým se rozvedla. Já měl být třetí obětí.”

“Ale rodina vás zachránila,” poznamenala potichu a obrátila pozornost zpátky k silnici. Když zahnula do vedlejší ulice, dodala: “Měl jste štěstí.”

Jake se na ta tichá slova zamračil a trpce připustil: “Obávám se, že tenkrát jsem to tak neviděl. Když ji konfrontovali a poslali svou cestou, byl jsem jenom naštvaný, že se do toho pletou.”

“Proč?” podivila se.

Pokrčil rameny. “Byl jsem zamilovaný… a přesvědčený, že se mnou je to jiné, že mě miluje. A že si to, co se stalo v prvních dvou vztazích, famílie jenom špatně vyložila.” Ušklíbl se a pohlédl na Nicolu. “Byl jsem tehdy ještě moc mladej a blbej.”

Z nějakého důvodu ji tím rozesmál. Zvedl obočí: “Copak?”

“Jaku,” dusila se smíchy, “Marguerite mi sice povídala, že jste starší, než vypadáte, ale vypadáte na pětadvacet. Kolik vám mohlo být tehdy, když jste byl o tolik mladší? Šestnáct?”

Křivě se usmál. Teprve teď si vzpomněl, že na pohled byl mnohem mladší než osmapadesátiletý. Chybička se vloudila. Nejspíš si myslela, že je starší než on. Určitě, oslovovala ho se shovívavostí člověka přesvědčeného, že je starší, i kdyby třebas jen o rok.

“No,” odtušila Nicole, “každopádně jste měl ohromné štěstí, že vaše rodina zasáhla. Zachránili vás před frakturou srdce.”

“Nezachránili, beztak jsem ho měl už zlomené,” opáčil suše, vzpomínaje na tu životní etapu. Bylo mu osmatřicet, a i když byl už trochu postarší Romeo, srdce ho nebolelo o nic méně než v osmnácti. Měl podezření, že ta bolest byla důvodem, proč se už nikdy s nikým skutečně nesblížil. Prozatím to však nechal plavat a pokrčil rameny: “Zachránili mi konto v bance.”

Nicole se pousmála a také pokrčila rameny. “Což není k zahození. Aspoň vám ke zranění na duši nepřibyla ještě tahle potupa.”

“To zní, jako byste hovořila z vlastní zkušenosti,” poznamenal opatrně. Doufal, že ji tím nenápadně dotlačí k vylíčení incidentů, o kterých mu pověděla Marguerite.

“Jo. Mám celé moře zkušeností,” potvrdila vyprahle, ale vzápětí potřásla hlavou a narovnala ramena, jako by setřásala pláštěnku utkanou ze samého smutku, a už veseleji pronesla: “Světlou stránkou je, že jsem měla dost zdravého rozumu, abych si našla psychologa, takže neskončím jako protivná a zahořklá rozvedená, co nenávidí chlapy.”

“Pravda,” souhlasil Jake. “Pokud vím, tak při rozvodu jednomu nebo druhému partnerovi často hrábne a vyvádí pak blbosti.”

“Tohle říkal i ten plynař,” svěsila koutky úst.

“Plynař?”

“Jo. Když jsem se nastěhovala zpátky do domu, měla jsem trochu potíže s plynovým grilem.” Pokrčila rameny a dodala: “A s kotlem, a s krbem a s dveřmi.” Udělala obličej a odmávla potíže coby nepodstatné. “Měla jsem prostě takovou menší smolnou sérii, ale teď už je zase dobře.”

“Jasně,” zašeptal. Už si byl naprosto jistý, že mu Marguerite nakonec přece jen pověděla pravdu. Nicole vyvázla jen o vlásek. Čili je v nebezpečí a potřebuje ohlídat. Navíc je jeho potenciální životní družkou, což je bezpochyby důvodem, proč ho Marguerite do té práce uvrtala. Kdo může být lepším hlídačem své životní družky, když ne on sám, správně?

Zadíval se na ni vážným, soustředěným pohledem. Malá, kyprá, hezká s pěkným úsměvem, velkýma hnědýma očima a dlouhými blond vlasy. Její otec zjevně nebyl Ital. Dokazovaly to dlouhé zlaté lokny a příjmení Phillipsová. Ale matka byla Italka, to věděl jistě. Byla sestrou Margueritiny hospodyně Marie.

Bože, další Taliáni, pomyslel si zděšeně. Jako kdyby nestačil klan Notte. Ty máš tak co mluvit, okřikl se v duchu. Dědeček z otcovy strany byl čistokrevný Ital. Odtud také vzali rodiče jméno Stephano. Táta si byl blízký se svým tátou, a tak pojmenoval syna po dědečkovi. Prostřední jméno Jacob dostal pro změnu po matčině dědečkovi.

“Zase na mě zíráte.”

Zamrkal a poslušně uhnul očima. “Pardon. Ve skutečnosti jsem na vás nezíral. Chci říct, možná jsem se na vás díval, ale ve skutečnosti jsem vás neviděl. Přemýšlel jsem o své rodině a o tom, že mám také italské předky.”

“Fakt?” podivila se.

“Ano. Odtud mám jméno.”

Nicole zvedla obočí. “Nezlobte se, ale Jake Colson mi nezní moc italsky.”

“Jo tak. Ne, Jacob je moje druhé jméno. Celým jménem se jmenuji Stephano Jacob Colson Notte,” přiznal neochotně.

“Vážně?” vydechla, zjevně ji to zaujalo. “Copak se stalo, že žijete pod svým druhým jménem a ne jako Stephano Notte?”

Chvíli se zdráhal, ale pak spustil: “Vzpoura, asi. Jednoho dne mi famílie zasáhla do života více, než bylo zdrávo. To byla poslední kapka. Vzbouřil jsem se a přerušil s nimi veškeré styky.” Zamračil se a připustil: “Nejspíš to nebyla moc dospělá reakce. To, co se stalo, nebyla jejich chyba, ale stejně jsem jim to kladl za vinu. Nechtěl jsem totiž být jako oni. Notte je příjmení mého nevlastního otce. Vrátil jsem se k tátovu příjmení a ke svému druhému jménu a—”

Uvědomil si, co to povídá, ovládl se a sklapl. Nikdy nechtěl být nesmrtelným. Říkal si, že nechce, aby ho proměnili, protože být smrtelníkem je lepší. Mohl běhat na sluníčku, koupat se ve dne a chodit do normální školy s ostatními dětmi. Nikdy nechtěl být upírem, co saje krev a vymývá lidem mozky. Ale když ho tehdejší šéf Vincent našel umírat na podlaze kanceláře, odhodlal se ke skutečně neslýchaně obětavému činu. Vzdal se své jediné proměny, aby mu zachránil život. A tak se o čtyři dny později probudil nesmrtelný… aniž by dostal na vybranou.

Zjištění, že byl proměněn, nevzal ani trochu dobře. Zuřil, že mu proměna obrátila život vzhůru nohama. Ještě víc ho štvalo, jak teď kolem něj chodili příbuzní po špičkách a nenápadně mu nabízeli pomoc. Nechtěl, aby mu pomáhali, nebo by bylo přesnější říct, že nechtěl potřebovat pomoc. Vždycky věděl, kdo je a co chce, a najednou byl bezradný jako malý kluk. Musel se naučit, jak se nakrmit, jak mít pod kontrolou hlad, jak číst a ovládat smrtelníky, jak žít a přitom minimalizovat pobyt na slunci, jak, jak, jak… Cítil se jako mrzák, jako mentálně zaostalý… a nelíbilo se mu to. Tak zareagoval v podstatě jako puberťák a—

“Utekl?” tipla si Nicole, a když ji probodl pohledem, neboť ji málem podezíral, že mu četla myšlenky, odtušila: “Možná jste si změnil jméno a utekl sem do Ottawy proto, abyste je potrestal.”

Samozřejmě měla pravdu. Změnil si jméno a uprchl z domova a od rodiny jako děcko. Páni… zachoval jsem se jako spratek, došlo mu najednou a potřásl hlavou.

“Všichni se občas zachováme jako idioti,” podotkla tiše. “Jsme lidé. Hárají v nás emoce. Jsou nebezpečné a matoucí a zřídkakdy logické, takže tropíme hlouposti.” Pokrčila rameny a vypnula motor. “Vítejte mezi příslušníky lidské rasy. Než bude váš život u konce, vyvedete ještě fůru pitomostí. Přijměte to, smiřte se s tím a jděte dál.”

Zíral na ni jako v Jiříkově vidění, dokud si neuvědomil, že si rozepíná bezpečnostní pás.

“Co to děláte?” rozhlédl se zamračeně.

“Jdu do banky. Mám vám tady nechat klíčky, abyste mohl zase nastartovat a pustit si topení a rádio?”

“Ne.” Rozepnul si pás. “Rád se projdu, aspoň si protáhnu nohy. Půjdu s vámi.”

Pokrčila rameny a otevřela dveře, aby vystoupila, a Jake ji rychle napodobil. Když obcházel vůz za ní dopředu, aby ji doprovodil dovnitř, skenoval očima parkoviště, ale nikde nikoho neviděl. Uvnitř se uvelebil na strategicky zvoleném křesílku, ze kterého mohl současně hlídat jak Nicolu, tak i parkoviště. Značnou část jeho práce teď tvořilo sledování a čekání. Tedy práce bodyguarda, nikoli kuchaře a hospodáře. Zjistil totiž, že toto krytí bude překvapivě náročné. Matka ho mohla považovat za dobrého kuchaře, ale byla to máma, a jako taková viděla své syny přes růžové brýle. Měl podezření, že tomu tak bylo u většiny matek.

Pokud šlo o Elaine Notte, on a Neil prakticky kráčeli po vodě. Nebo by kráčeli, jen kdyby se jim zachtělo. Bohužel dnešek jasně prokázal, že coby kuchař stojí za starou bačkoru. Celou noc zůstal vzhůru, tiše se plížil domem a každou chvíli kontroloval Nicolu při práci. Když se těsně před sedmou ráno kradla temným domem, aby konečně zalezla do postele, byl schovaný ve stinném koutě, odkud ji viděl sám neviděn. Jakmile se ocitla v bezpečí svého pokoje, odebral se do kuchyně, aby vymyslel, co připraví svým dvěma dámám na brunch, až se vybatolí z pelíšku.

Udělal palačinky, které chtěl nechat v troubě, dokud děvčata nevstanou, aby nevystydly. A když z nich vyšlo cosi, co vypadalo spíš jako bramboráky, milé palačinky nemilosrdně vyhodil. Nevzpomínal si, že by někdy dostal na talíř palačinky tak černé jako ty, co stvořil on. Afropalačinky. A navíc při tom zničil Nicole pánev.

Následoval pokus číslo dvě: francouzské toasty… s obdobným výsledkem.

Omelety byly pokusem číslo tři, ale ukuchtil sražený fujtajksl: napůl syrovou, napůl zčernalou a zcela křupavou placku. Do směsi se mu totiž nějak připletly skořápky z vajíček.

Marguerite se objevila ve chvíli, kdy si nevesele prohlížel zmetky vzešlé z pokusu číslo tři. Na sobě měl vzorky všech použitých ingrediencí, moukou počínaje a vejci konče, a ve tváři navíc zklamání. A slitovala se nad ním. To ona byla ve skutečnosti osobou v pozadí těch báječných, nadýchaných a jedním slovem dokonalých omelet, které ráno servíroval. Zavolala do jedné místní restaurace a nechala je dovézt. Sama prý také nedovedla uvařit ani slanou vodu. Ale na druhou stranu je pravdou, že vařila naposledy ve středověku. V jejím případě to platilo do slova a do písmene. Ke konzumaci tuhé stravy se vrátila teprve nedávno a doma měla na vaření kuchařku.

Pět minut poté, co Marguerite odjela na letiště a Nicole odešla do ateliéru, zazvonil zvonek u dveří. Spěchal tedy otevřít. Předpokládal, že to bude Cody se svými chlapci, aby se pustili do instalace alarmu. Místo nich však na prahu našel doručovatele s balíčkem. S nemalým údivem zjistil, že je na něm jeho jméno. Podepsal tedy převzetí a odnesl si zásilku nahoru. Obsahovala tři knížky. Kuchařka pro tupce byla hned nahoře. Ani ostatní tituly nezněly o nic povzbudivěji.

Poté, co přivítal a provedl po domě Codyho a jeho partu hic, nechal je pracovat s douškou, že nemají Nicolu v ateliéru rušit. Sám se stáhl do kuchyně, aby prostudoval obdrženou literaturu a našel něco, co by připravil k večeři. Něco jednoduchého, co nedokáže spálit ani úplně zkazit. Když ho Nicolin vřískot odehnal od plotny, zrovna míchal třetí a zatím nejúspěšnější pokus o pepřovou steakovou omáčku. Ve chvíli, kdy mu přišla Nicole sdělit, že odjíždí do banky, ji měl skoro hotovou.

Jako její osobní strážce musel jít s ní, ale měl k tomu ještě jeden důvod. V průběhu rána, dopoledne a odpoledne při svých neplatných pokusech připravit něco poživatelného, postupně víceméně vyprázdnil lednici a mrazák. Musel potraviny nahradit nebo vysvětlit, kam se poděly. Ale jít na nákup s ní, nebylo zrovna nejchytřejší. Jak má sakra zdůvodnit, že kupuje vejce, když ještě ráno měla v lednici celé plato? Nemluvě o cibuli, sýru a nejrůznějších dalších potravinách, které spotřeboval, potažmo zničil.

Zatímco přihlížel, jak Nicole pomalu postupuje ve frontě, krátce svou situaci uvážil, a pak vylovil mobil a stiskl tlačítko.

“Dane?” hlesl o pár vteřin později, když kolega vzal telefon.

“Jo, kámo. Seš to ty, Jaku?”

“Jo, poslyš, Hank ti dal pár dní volna, viď?”

“Jasně. Mezi fuškami nás vždycky nechává dát si voraz.”

“Ano, nechává,” přisvědčil Jake. “Nechtěl by sis vydělat pár set babek za plus mínus dvě hodiny snadné práce? Možná bude stačit hodina.”

“Jsem jedno ucho,” vyhrkl Dan, podle tónu měl zájem.

Jake pohlédl na Nicolu stojící ve frontě a bylo mu jasné, že ji čeká dlouhé čekání. Poprvé v životě nebyl naštvaný, ale naopak vděčný, že v bankách nikdy není dost otevřených přepážek. Obrátil pozornost nazpět k telefonu se slovy: “Bezva, situace se má takto…”

Nicole obhlížela oddělení hubení škůdců a zamyšleně špulila rty. Měla na vybranou, buďto past chyť-a-pusť nebo ultrazvuk. Ano, měli i jiné typy, ale prostě se nemohla přinutit ta škodlivá ubožátka zabíjet. Na druhou stranu, chytat je a pouštět venku, jí nepřipadalo smysluplné. Jen co se otevřou garážová vrata, vběhnou nazpět do domu. A budou výrazně zkušenější. Takže měla vlastně jenom jednu možnost, akustický odpuzovač hlodavců. Zahleděla se na plastové obaly, prostudovala vytištěné sliby, pokrčila rameny a hodila jich pár do vozíku. Doufala, že budou fungovat. Nechtěla, aby Jake praštil s prací, protože jsou v domě myši.

Při pomyšlení na něj se pousmála. Vzpomněla si, jak navrhl, aby si vyřídila, co potřebuje, a třeba si dala šálek kávy, zatímco on obstará nákup. Chvilku předtím se ve frontě v bance pokoušela vymyslet způsob, jak mu navrhnout v podstatě totéž, aby mohla jít koupit pasti na myši bez něj. Nakonec s tím přišel sám, což bylo daleko lepší. Podala mu hotovost a vysadila ho u potravin. Potom vyrazila vedle, do Canadian Tire.

Přidala do vozíku ještě několik těch ultrazvukových věciček a odjela prozkoumat zbytek obchodu. Sice nic nepotřebovala, ale co, nějak zabít čas musela. Tak bezcílně bloumala uličkami a prohlížela si věci, které jí padly do oka. A kupovala ty, co jí připadaly zajímavé nebo užitečné, přestože je vlastně nepotřebovala. Když pak dorazila k pokladně, jenom zírala, co všechno vyskládala na pás. Nutně ji při tom napadlo, jestli nemají po obchodě strategicky rozmístěnou podprahovou reklamu. Rozhodně poslala k namarkování značné množství věcí a u dobré poloviny z nich si nebyla jistá, proč je vůbec vzala do ruky.

Zaplatila, vrátila vozík a s rukama plnýma nákupních tašek vyšla z obchodu. Venku už byla tma, což ji lehce překvapilo, proto mrkla na hodinky. Když uviděla, že po obchodě brouzdala hodinu, jenom se ušklíbla. Bylo těsně po půl páté odpoledne, ale na konci listopadu zapadá sluníčko brzy. Nesnášela to. Když šla ráno v sedm do postele, tma teprve řídla, a teď už se slunko zase sklánělo za obzor. V tuto roční dobu mívala pocit, že venku snad nikdy není světlo. Ale ruku na srdce, dost by pomohlo, kdybych neprospala den.

Vůbec to auto neviděla. Kráčela po parkovišti a jako by najednou vyjelo odnikud. Jednu chvíli nikde nic, a v té další ji oslnilo jasné světlo reflektorů vozu, který se řítil přímo na ni. Nestačím uskočit. Něco do ní zezadu narazilo, až skoro vyletěla z bot.

Přistála o několik stop dál, na zasněženém trávníku. Než se stačila vzpamatovat, dopadlo na ni něco těžkého. Zahekala, a pak už jenom lapala po dechu a kutálela se po zemi. Prvně měla pod zády nějaký veliký hrbol, načež se ocitla tváří dolů, políbila matičku zemi, a ta těžká věc ji znovu zakryla. Válení sudů ji však dostalo dostatečně daleko od auta, které prosvištělo kolem, aniž zpomalilo.

“Jste v pořádku?”

Otázku sice slyšela, ale byla tak ohromená rychlostí a surovostí, s jakou se to seběhlo, že reagovala pomalu. Nakonec se jí podařilo jen slabé kývnutí, jelikož měla vyražený dech. Teplé tělo nad a za ní někam zmizelo, a Nicole se na studeném, tvrdém chodníku zvedla na ruce a na kolena a ztěžka lapala po dechu. Uvědomila si, že má zápěstí stále provlečená uchy nákupních tašek, které se kutálely po ledové zemi spolu s ní. Když ji někdo chytil v podpaží a zvedl na nohy jako dítě, udýchaně zasípala, děkuji.

“Dýchejte zhluboka,” řekl neznámý hlas. “Evidentně jsem vám vyrazil dech. Pardon.”

Vyprskla bezdechým smíchem a zakroutila hlavou. On se omlouval, že jí zachránil život.

“Děkuji vám,” vydechla ztěžka, když se jí konečně podařilo napřímit. Pohlédla na muže, který jí pomohl. Měl světlé vlasy a starostlivý úsměv. “Vážně. Děkuji vám. Myslela jsem si, že už to mám spočítané,” usmála se na něj na oplátku.

“Mnoho nechybělo.” Úsměv se zvolna vytrácel. Blonďák teď pohledem propátrával parkoviště.

Stále bojujíc o dech, následovala jeho příkladu. Okolí teď bylo stejně liduprázdné a tiché, jako když vyšla z obchodu. Momentálně byli na parkovišti docela sami. Nebyla vidět ani světla žádného vozu a auto, které ji málem sejmulo, bylo buďto pryč nebo zaparkovalo a zhaslo, aby se ztratilo mezi ostatními.

Nicole neměla ponětí, odkud se vzala ta poslední myšlenka, ale celá nesvá přešlápla.

“Dejte mi to. Doprovodím vás k autu,” řekl její zachránce a ulehčil jí od tašek.

“Díky.” Silou vůle se znovu usmála, a když pobral všechny nákupy do jedné ruky, druhou ji uchopil za loket a pobídl vpřed, poslechla a nejistě vykročila. Při chůzi po něm zvědavě koukla. Byl vysoký a dobře stavěný jako Jake, ale tím veškerá podobnost končila. Už prve si všimla, že je blond, ale navíc měl vzhled chlapce odvedle. Ostře to kontrastovalo s drsnější, mužnou krásou, kterou dostal do vínku Jake. Což bylo poněkud ironické, vezme-li v úvahu, že Jake byl mužem v domácnosti, kdežto tenhle blonďák jednal jako člen bojového komanda. Bez mrknutí skočil a odkutálel se s ní do bezpečí, aby jí zachránil život. Navíc byl podle jejího odhadu o dobrých deset let starší než Jake.

“Byl jste v armádě?” vyhrkla, když se zastavili u zádi jejího SUV.

Při chůzi pročesával očima parkoviště, ale teď se překvapeně podíval na ni. “Jak to víte?”

“Buď to, anebo jste fotbalista ve výslužbě,” odtušila pobaveně. “Předvedl jste tam parádní rybičku a za to válení sudů na závěr, by se nemuseli nestydět ani Bodie s Doylem, blahé paměti.”

Pusa se mu roztáhla od ucha k uchu. Tento úsměv konečně ztratil onu ponurou vážnost, kterou si podržel od první chvíle, kdy ho spatřila. “No, na střední jsem hrával fotbal,” přiznal pobaveně. “Ale ta rybička v sudu je z pozdější doby.”

Nicole přikývla a otevřela mu zadní prostor SUV, aby tam mohl uložit její tašky. Potom se natáhla, aby ho zase zavřela, a při tom jí pravým bokem projela bolest, až sebou trhla.

“Já vám fakt ublížil,” odtušil plavovlásek ustaraně a záď vozu zavřel sám.

“Pár boulí a modřin,” mávla rukou. “Pořád lepší, než být na maděru. Kdybyste tam nebyl, ten auťák by mě jinak zrasoval.”

“Hmm.” Mhouřil oči a mžoural na ni skrze tmu. Předpokládala, že se snažil lépe podívat, kolik nadělal škody, a pak poznamenal: “Možná bychom měli zavolat policii a vzít vás do nemocnice.”

Překvapeně zvedla obočí. “To není nutné. Chci říct, co bychom té policii asi tak pověděli? Že mě skoro přejeli? Po espézetce jsem ani nevzdechla. Vy jo?”

“Ne,” odsekl s výrazem, který v ní vzbudil podezření, že se za to teď v duchu kopal do zadku. “Ale stejně se mi nechce, takhle vás tu nechat. V tomto světle nepoznám, jestli nemáte zraněnou hlavu nebo nějaké jiné vážné zranění. Jestli ze ztráty krve nebo kvůli zranění na hlavě omdlíte a havarujete, nikdy si to neodpustím.” Rychle se rozhlédl. “Hned tady vedle, ob jedno, za obchodem s potravinami, je podnik U Moxie. Dovolte, abych vám koupil kafe. Abych měl jistotu, že jste v pořádku.”

Nicole zaváhala. Myslela si, že je nejspíš v pořádku, přesto však cítila, jak se chvěje. Domnívala se, že za to může do krve vyplavený adrenalin, ale aby pravdu řekla, sama si nebyla jistá, jestli není někde zraněná. Měla za sebou pěkně tvrdé přistání a bolelo ji víceméně všechno. U Moxie, řekla si v duchu, to je těsně vedle Loblaws, kde mám vyzvednout Jaka.

Přikývla. “Tak jo.”

“Bezva,” usmál se a podal jí ruku. “Jmenuji se Dan Sh— Peters, jen tak mimochodem.”

“Nicole Phillipsová,” představila se, a když mu vložila ruku do dlaně, plaše se usmívala jen jedním koutkem úst. K jejímu nemalému údivu však Danovi rychle zmizel úsměv ze rtů.

“Třesete se,” odtušil vážně. “Můžete řídit?”

“Jo.” Zaslechla ve svém hlase nejistotu, ale přestože jí nevadilo jít s úplně cizím člověkem, který jí zachránil život, na kafe, nebyla ochotná pustit ho za volant a nechat se tam odvézt. Narovnala se, zvedla hlavu a ujistila ho: “Je mi fajn a je to jenom kousek.”

“Dobře,” kývnul Dan, ale nepustil ji. Místo toho jí stiskl ruku. “Pojedu za vámi. Kdyby se vám udělalo nevolno nebo mdlo, rozsviťte světla a zastavte.”

Přikývla, a když ji pustil, ulevilo se jí. Jásala předčasně. Jenom přehmátl, vzal ji pod paží a eskortoval až na sedadlo řidiče. “Já jsem tamten pickup,” ukázal na tmavý vůz zaparkovaný dvě auta od ní. “Jeďte první a já pojedu za vámi.”

“Fajn,” zamumlala, když otevřel dveře a pomohl jí nasednout.

“Opatrujte se. Sraz u kafcu,” řekl a zabouchl za ní.

Nicole nastartovala, a pak tam minutu jenom seděla, snažila se soustředit na dýchání a uklidnit tělo. Ruce se jí třásly, cítila se nejistá a tak trochu mimo. Těžko se to popisovalo, ale potila se a jako by měla v hlavě mlhu. Předávkování adrenalinem, určila si diagnózu.

Nakonec se sebou ztratila trpělivost, připoutala se a zařadila zpátečku.

6. KAPITOLA

“Cože?” Jake znehybněl s jednou rukou na konzervě rajčat a tou druhou sevřel telefon na uchu. Pustil rajčata, obrátil se k vozíku a vyhrkl: “Co myslíš tím, že došlo k incidentu? K jakému incidentu, hergot? Je Nicole v pořádku?”

“Myslím, že ano,” odpověděl Dan, a Jake mu po hlase poznal, že se mračí.

“Co tím chceš říct, myslím, že ano? Zatraceně, Dane, já—”

“Sklapni a poslouchej, brácho. Nemám moc času,” skočil mu Dan do řeči a přešel rovnou k věci. “Když vycházela z Canadian Tire, někdo se ji pokusil přejet. Jel pomalu a tiše, se zhasnutými světly, a pak rozsvítil reflektory. Teprve tehdy jsem ho uviděl. Ve stejnou chvíli dupl na plyn a vyrazil k ní jak řádsky nasranej bejk. Měl jsem co dělat, abych ji včas srazil z cesty a odkulil do bezpečí, a když jsem pak zvedl hlavu, abych se podíval na značku, auto bylo v čudu. Ale nedělej si vrásky, neví, že jsem na ni dával bacha. Myslí si, že jsem byl prostě ve správný čas na správném místě. Dokonce jsem jí řekl, že jsem Dan Peters namísto Shepherd pro případ, že by ses jí už zmínil o svém oblíbeném parťákovi.”

Tiše zaklel, vozík nechal tam, kde byl, a vyrazil. “Jsem na cestě.”

“Zbytečné. Jedu za ní k Moxii, jdeme spolu na kafe.”

Při zmínce o známém baru se Jake zastavil a ztuhl. “Čistě pro případ, že jsem se prve nevyjádřil dost jasně, Dane. Nicole je tabu. Ruce pryč. Je moje. Nezahrávej si s ní.”

“To bolelo,” zakňoural Dan, a Jake už podle tónu poznal, že se náramně baví. “Já ženy miluji. Nikdy bych si s nimi nezahrával.”

“Zahráváš si s nimi v jednom kuse,” zavrčel Jake. “Jsi Romeo křížený s Casanovou. Na každý víkend máš jinou Julii. Nicole není žádná Julie.”

“Klid,” chlácholil ho Dan. “Jenom se na ni chci podívat v lepším světle a přesvědčit se, že není vážně zraněná. Na parkovišti bylo pendrek vidět, ale rozhodně je nepěkně otřesená.”

“Jestli jsi ji chtěl prohlédnout, měl jsi vzít Nicolu do obchodu nebo do kavárny Tim Hortons,” odtušil Jake jedovatě. “U Moxie není světlo o moc lepší než na parkovišti.”

“Pravda, ale je tam větší klid. Ostré světlo v kavárně člověka zrovna dvakrát neuklidní, a podle mě teď Nicole zcela vážně potřebuje nějaký balzám na nervy.”

“Tak já jí ten zatracený balzám obstarám sám. Pošli ji do potravin,” vyštěkl a znovu vykročil k východu.

“Pozdě. Jsme před Moxií. Zaparkovala, a já parkuji zrovna teď. Hezky si nakup, parťáku. Budu se chovat slušně, a až pošleš textovku, že jsi hotov, a Nicole tě pojede vyzvednout, budu vás z diskrétní vzdálenosti sledovat.”

“Ty—” zbytek Jake spolknul. Dan už beztak zavěsil. Strčil telefon zpátky do kapsy, a pak chvíli stál a meditoval, co dál. Nemohl se jen tak zničehonic objevit v lokálu U Moxie. Jakpak by vysvětlil, že ví, kde Nicole je? A jak by asi tak vysvětlil, že nemá potraviny, které měl nakoupit?

Tiše leč jadrně zaklel, udělal čelem vzad a uháněl zpátky k vozíku. Prve si dával načas, a tak byl teprve v polovině své obchůzky po krámě. Druhou zvládl výrazně rychleji… a odteď se od Nicoly nehnu ani na krok, až do odklepnutí rozvodu. Byl si naprosto jistý, že to auto řídil Nicolin brzy bývalý manžel. Přivedla ho na to zmínka, že těsně předtím, než vytúroval motor, zapnul světlomety. Proč vůbec rozsvěcet? Varovalo ji to. Jenomže to Nicolu bezpochyby také oslnilo, a existoval jediný důvod, proč by ji měl chtít pachatel oslepit dříve, než dupne na plyn. Chtěl mít jistotu, že až uslyší zavytí motoru a zvedne hlavu, neuvidí řidiče… a nepozná ho.

Do finále rozvodu scházely dva týdny – přesně třináct dní – a Rodolfo očividně začínal být zoufalý. Náhodné výbuchy jsou jedna věc, ale přejet ji na veřejnosti byl čin zoufalce.

Nastal čas zjistit si o tom Rodolfovi Rossi něco bližšího, rozhodl se a přesně věděl, komu má zavolat a svěřit mu případ. Vylovil mobil, prohledal kontakty a stiskl tlačítko. Dal si přístroj k uchu, a zatímco naslouchal vyzvánění, přihodil do vozíku konzervu rajčat.

“Haló.” Slovo podbarvoval smích a vzápětí následovalo tlumené: “Nech toho, ženská. Já tady telefonuji.”

“Vincente?” optal se nejistě.

“Jo. Kdo— Stephano?” Vincent rázem zvážněl.

“Čau, šéfe,” pozdravil tiše. Neopravil ho, že si už říká jinak.

“Už nejsem tvůj šéf,” upozornil ho Vincent vážným hlasem. “Podal jsi výpověď.”

“Už jsi mě nepotřeboval. Denním viceprezidentem jsem být nemohl a nočního máš.”

“Však bychom to nějak udělali, Stephano. Krom toho můžeš pracovat ve dne, jenom musíš konzumovat víc krve.”

“Jo. To určitě,” odtušil suše, ale zamračil se. Uvědomil si totiž, že se od včerejšího setkání s Marguerite nenakrmil. Chtěl si nechat poslat do domu ledničku s krví. Během práce na tomto případu ji bude mít u sebe v pokoji. Bohužel se k tomu ještě nedostal… a měl už pravda trochu hlad.

No nic, to vyřeším později. “Podívej, omlouvám se, že volám tak najednou, ale potřebuji Jackiinu pomoc.”

“Jackiinu?” podivil se Vincent.

“Kdo volá?” zeptala se Jackie v pozadí. “Není to pro mě?”

“Vydrž, kotě,” ozval se Vincentův opět tlumený hlas, který dával tušit, že zakryl mluvítko rukou. Normálním hlasem se pak zeptal: “Co se děje?”

“Dělám teď osobního strážce,” řekl pro případ, že by Vincent nebyl stejně dobře informován jako Marguerite.

“Jo?” zajímal se Vincent. “To zní senzačně. Baví tě to?”

“Není to ani zdaleka tak vzrušující, jak to zní,” připustil suše.

“Jo. S profesí detektiva se to má nemlich stejně,” povzdechl si Vincent zklamaně. “Povětšinou nuda v L.A. Hodně posedávání, sledování a čekání.”

“U bodyguarda totéž,” ujistil ho Jake.

“Člověče, kam to spěje?” poznamenal Vincent znechuceně. “V rámci tréninku, abych mohl kvalifikovaně pomáhat Jackie s případy, jsem shlédl mraky seriálů: Castle na zabití, Closer, Myšlenky zločince a dokonce i starého dobrého Toma Sellecka alias Magnum. Ani v jednom hlavní hrdina neposedává, netočí palci a— hej, nech toho. Nevidíš, že telefonuju, ženská?” Ze sluchátka se teď linuly zvuky, které naznačovaly, že na opačném konci linky vypukla menší rvačka, a pak Vincent zachraptěl: “Promiň, Stephe. Tak co pro tebe můžeme udělat?”

“Hlídám v Ottawě jednu ženskou a potřebuji, abyste mi proklepli jejího brzy bývalého manžela a zjistili, co je to zač, a co má za lubem,” vysvětlil. Při řeči zahnul s vozíkem do další uličky a pustil se do studia těstovin. Proč kruci dělají tolik tvarů a velikostí? Copak je jedna velikost nebo tvar chutnější než jiný? Zamračil se nad další záhadou.

“Máš to mít. Jak se jmenuje?”

“Rodolfo Rossi.” Volnou rukou přidal do vozíku několik různých typů těstovin. Štěstí přeje připraveným. Nechtěl koupit špagety a v receptu pak mít požadavek na tyhle malé motýlky.

“Rodolfo Rossi,” zopakoval Vincent. “Jackie si to píše. Jak se to hláskuje?”

Při průjezdu uličkou s omáčkami kulometnou rychlostí nadiktoval písmenka, a pak dodal: “Momentálně je ženatý s Nicolou Phillipsovou, ale za necelé dva týdny vstoupí v platnost rozvod.”

“Domluveno. Podíváme se mu na zoubek,” slíbil Vincent, na moment se odmlčel a nakonec se zeptal: “Jsi v pohodě?”

Teď byl s odmlčením na řadě Jake. Vážně se nad tou otázkou zamyslel. Po proměně byl pěkně zničený a ani trochu vděčný, že mu Vincent zachránil život, na což vyplýtval vlastní drahocennou proměnu. Tehdy by ho ve snu nenapadlo, že mu za to jednou poděkuje.

S povzdechem se zastavil a vážně odpověděl: “Je to mnohem lepší. Děkuji. A děkuji ti za to, cos udělal, Vincente. Vážím si toho a omlouvám se, že jsem byl tenkrát takový nevděčný čurák.”

Nevymlouval mu to, právě naopak. “Jo, byl jsi tak trochu čurák,” potvrdil pobaveným tónem, a hned nato zavyl: “Au! Hej, to se dělá, mlátit manžela? To je domácí násilí!” což naznačovalo, že ho Jackie za tu doušku promptně ztrestala. Měla otcovu školu a pádnou pravici. Držela se tedy staré osvědčené zásady: škoda rány, která padne vedle.

Vincent si hlasitě povzdechl. “Koukni, nelam si s tím hlavu. Chápu tě. Nevybral sis to, a tak jsi potřeboval čas, aby ses s tím vyrovnal. Hlavně jsem rád, že teď už se ti vede lépe.”

“Díky,” pousmál se Jake. “Už vás přestanu obírat o čas. Stejně se musím vrátit k práci.”

“Dobře. Zastihneme tě na tomto čísle?”

“Jo.”

“Takže domluveno. Ozveme se, Stephano.”

“Měj se, Stephano!” zavolala z pozadí Jackie.

“Opatrujte se, lidi.” Ani teď je neopravil, že není Stephano. Koneckonců, bylo to jeho jméno.

“Heršvec,” hlesla Nicole a sklopila oči k telefonu, který jí právě cinknutím oznámil, že dostala textovou zprávu. Jake byl u pokladny. “Musím jít.”

“Mári už má nakoupeno, že jo?” odtušil Dan výsměšně.

“Jake,” opravila ho suše, ačkoli jí bylo jasné, že dobře věděl, že se nejmenuje Mári. Od prvního okamžiku, kdy mu o Jakovi pověděla, připadala Danovi celá ta věc s kuchařkou a hospodyní mužského pohlaví jako náramná legrace.

Poslušně přeformuloval: “Jake,” hodil na stůl peníze za kávu a vstal, aby ji vyprovodil. “A tenhle ten Jake, jakýpak vlastně je? Maminčin mazánek? Gay? Nebo co?”

“Kdepak, nemyslím si, že je to gay,” vyhrkla okamžitě, a fakt si to nemyslela. Vlastně o tom nikdy předtím nepřemýšlela. Nemohla sice tvrdit, že má špičkový “gaydar”, jak se tomu říkalo, ale byla si docela jistá, že Jake není gay. Minimálně doufala, že není, a byla by strašně zklamaná, kdyby byl… a neměla nejmenší chuť pitvat důvody, proč tomu tak asi je. Byl mladší, a byl to zaměstnanec. Neměla právo myslet na něj v tomto smyslu. Hříšně pomýšlet na nějakého chlapa bylo to poslední, co právě teď potřebovala. Svatosvatě si slíbila, že absolvuje minimálně rok sezení s psychologem, než začne vůbec uvažovat o randění. Ale když ta doba uběhla, rozhodla se, že by jí možná neuškodilo dalších šest měsíců konzultací. Fakticky nechtěla skočit zpátky do ringu zvaného randění, a přistát zase ve vztahu s nesprávným člověkem, ve kterém bude hrát roli kořisti lomeno oběti.

“Gay teda ne? Takže maminčin mazánek?” nedal si pokoj Dan, zatímco ji vyprovázel z restaurace.

Jenom zavrtěla hlavou. Podle všeho měl s jejím novým mužem v domácnosti doopravdy problém… a to ho ani neznal. Když se přiblížil k jejímu vozu, popíchla ho: “Necítí se tady někdo ohrožený? O co jde? Neumíte vařit?”

“Tak to pardon, vážená, já umím vařit,” ohradil se. “Dělám nejlepší barbecue široko daleko. Zato uklízení, to už je jiná písnička…” Ušklíbl se a potřásl hlavou. “Jsem jedním z těch mužských, co za sebou ode dveří až ke koupelně trousí cestičku svršků. Manželka z toho šílela… a asi právě proto je z ní teď exmanželka.”

Nicole vyprskla smíchy a otevřela dveře. Začala nastupovat, ale pak se zarazila a ještě se otočila. Podala mu ruku. “Děkuji vám, Dane. Za kávu a za záchranu života. Ne zcela v tomto pořadí.”

Zadíval se na její tlapku, poté ji vzal do dlaně a pevně stiskl. “Nemáte vůbec zač, paninko. Pro nás super-hrdiny je to každodenní chleba.”

Se smíchem si vyprostila ruku a vměstnala se za volant SUV.

“Mám vaše číslo,” řekl Dan, když se uvelebila na sedadle. “Některý den v týdnu vám brnknu, abych zjistil, jak se vám vede. Zkontroluju, jestli jste se vzpamatovala bez následků, nemáte další problémy, nebo jestli vám třeba neleze na nervy Džejkoušek,” neodpustil si. “Mohla byste mít krizi. V nouzi nejvyšší se obětuju a zajdu s vámi na kafe, abyste to ustála.”

“To nelze vyloučit,” zasmála se, zatímco se připoutávala. “Ještě jednou díky.”

“Bylo mi potěšením,” škrobeně kývnul a zavřel dveře. Ještě zamával a ustoupil.

Nastartovala pořád s úsměvem na rtech. Cítila se výrazně lépe než bezprostředně poté, co jí parkoviště zavonělo krchovem. Pocuchané nervy se uklidnily, a přestože byla trochu ztuhlá a bolavá, při kávě s Danem se rozveselila. Flirtoval s ní, ale vážně nevážně, jen aby řeč nestála. Chtěl jí zvednout náladu. Byl to milý mužský. Rozhodně měl problém s muži nekonvenčních profesí, ale byl milý.

Zařadila zpátečku, zamávala Danovi a vycouvala z parkovacího místa, aby odjela k potravinám, na sraz s Jakem.

Když Nicole zahnula na příjezdovou cestu, zaostřil na malý sporťák, který tam na ně čekal. “Poznáváte to auto?”

“To je Joey. Můj bratr,” dodala, když zdolala příjezdovou cestu a zmáčkla tlačítko otevírající vrata garáže. Pousmála se. “On je… no, buďto ho budete milovat nebo nenávidět. U Joeyho není nic mezi tím.”

Jake zvedl obočí. Když mu Marguerite popisovala životní situaci Nicoly a jejího manžela, zmínila se i o Joeym. Ale pochopil to tak, že pan bratr vydělal miliony ve stavebnictví tady v Ottawě, načež se stáhnul z první linie a odešel na odpočinek někam na jih Států. Marguerite si nebyla jistá, jestli na Floridu nebo na Havaj. Kromě toho už věděl jenom to, že Joeymu bylo osmatřicet, a byl to Nicolin poloviční bratr, syn jejího otce z prvního manželství. Maminka mu umřela, když byl malý a Nicolinu mámu Zairu přijal za vlastní. A Nicolu zbožňoval stejně jako ona jeho.

Zatímco kolem něj projížděli, zvědavě si Joeyho prohlížel, a pak zajela Nicole do garáže a zastavila SUV. Sotva zaparkovala, otevřel dveře a protáhl se ven.

“Páni! Co se děje? Přijel jsem se podívat na svou introvertní sestřičku workoholičku, co nevystrčí nos z baráku, a světe zboř se, ona není doma.”

Jake pohlédl na muže kráčejícího ke garáži ve stejnou chvíli, kdy Nicole zabouchla dveře a rozběhla se, aby bratra přivítala.

“Promiň, promiň, promiň,” smála se, zatímco se s ním objímala. “Musela jsem jít do banky a nakoupit. Co tady vlastně děláš? Myslela jsem, žes na zimu odletěl do teplých krajin?”

“Vždyť taky jo. Ale zavolala máti, zanotovala mi na způsob židovské mámy, čímž ve mně vykřesala provinilé pocity… a voil?, máš mě tu zpátky,” objasnil podrážděně.

“Mamka není židovka,” namítla pobaveně, když se mu vymotala z náruče.

“To pověz jí,” odtušil suše, a pak se podíval na Jaka a významně zvedl obočí. “Koukám, Nicki, žes Rodolfa stihla promptně nahradit. Respekt.”

“Ne!” Zčervenala rozpaky, vrhla na Jaka omluvný pohled a pustila se do představování. “Joey, tohle je můj nový kuchař a hospodář v jedné osobě, Jake.”

“Kuchař a hospodář v jedné osobě,” zopakoval Joey a znovu si Jaka pozorně prohlédl. Navzdory podezřívavě vyklenutému obočí vyrazil kupředu a podal mu ruku. “Je to eufemismus nebo skutečně jste kuchař hospodář?”

“Skutečně pracuji pro vaši sestru,” potvrdil vážně Jake, zatímco si ho také podrobně prohlížel. Joey byl pohledný mužský: zlaté vlasy, modré oči, pěkná tvář, ostře řezané rysy, obtažené černé džíny, černá kožená bunda, drahé hodinky a sebevědomá chůze. Ženské musely padat do kolen. Sestře byl hodně podobný ve tváři, ale jinak prakticky vůbec. Nicole byla malá a kyprá, prostě holka krev a mlíko, naproti tomu on byl vysoký a štíhlý. Preferovala džíny a trička, zatímco Joeyho stylem byla nedbalá elegance. Nicole byla spíš jako kolibřík, co poletuje sem a tam, a vzduch kolem něj se tetelí neklidnou činorodostí.

“Tak to je senzace,” prohlásil Joey, pevně mu stiskl ruku a na vysvětlenou dodal: “Bez urážky, ale Nicky má za sebou drsné období, a tahat se s někým, je to poslední, co by právě teď potřebovala.”

“Jsem téhož názoru,” přikývl Jake, a když otevřela zadní prostor, obrátil se k SUV.

“Ježíšku na křížku, holka zlatá!” vykřikl Joey, který se vydal na pomoc s taškami. “Cos to provedla? Tys vydrancovala centrum Ottawy? Čekáš snad hladomor?”

“Já jsem zodpovědná jenom za tašky Canadian Tire,” ohradila se. “Zbytek má na triku Jake. Mám takový dojem, že hodlá nakrmit malou armádu… nebo velkou,” opravila se zamračeně, když se lépe podívala, co všechno nakoupil. “Proboha, Jaku, je toho děsně moc.”

“S potravinami si nedělejte starosti, o ty se postarám sám,” vyhrkl, a už je lifroval od vozu. “Co kdybyste šli dovnitř, určitě si máte co povídat. Odnesu nákup nahoru, uvařím kávu a začnu chystat večeři. Zůstanete na večeři, viďte, Joey?”

“Díky, myslím, že ano,” přisvědčil Joey, doprovázeje Nicolu ke dveřím. Cestou dovnitř ho Jake zaslechl říkat: “S tím kuchařem hospodářem, to byl skvělý nápad. Čípak byl? Já vím, že tvůj ne. Sama bys na to nepřišla.”

“Margueritin,” odpověděla Nicole. “Povídala, že prý by mi kuchařka lomeno hospodyně ulehčila situaci. Aspoň bych se mohla soustředit na práci. Dokonce mi Jaka sama našla. Je to její příbuzný, takže vím, že se mu dá věřit.”

“Tak to jo. Marguerite je chytrá hlavička,” odtušil Joey, než za nimi zapadly dveře.

“Marguerite je chytrá hlavička,” souhlasil suše Jake a začal sbírat nákupní tašky. V duchu při tom řešil problém, co ksakru uvaří k večeři. Prve provedl několik pokusů. Posledním a jediným úspěšným pokusem byla pepřová steaková omáčka, kterou se polijí grilované steaky, ale podle receptu byla na dvě porce. Řešení se samo nabízelo. Steaky s omáčkou dá sourozencům a sám si udělá k jídlu něco jiného. Stejně bylo nepravděpodobné, že by pozvali kuchaře, aby s nimi zasedl k večeři.

Potřásl hlavou a soustředil se na transport potravin.

“Tenhle je skoro hotový.”

Nicole vzhlédla od nákupních tašek, které s Joeym právě přinesli do ateliéru, a zjistila, že bratr nadzvedl krycí plachtu a kouká na portrét herečky. Vrátila se k prohledávání tašek a nepřítomně přisvědčila: “Jo. Pravděpodobně ho dnes v noci dokončím.”

“A tento?” zeptal se Joey. Pohledem šmejdil pod plachtou kryjící přísného staršího pána.

“Koncem týdne,” hlesla. Stěží na obraz mrkla a znovu se dala do kutání v taškách. Hledala odpuzovače myší. Chtěla je při dobré paměti všechny zapojit.

“Kdopak je tohle?”

Znovu vzhlédla. Joey teď odkryl skicu mladého páru. “Margueritin nevlastní syn Christian se snoubenkou Carolyn.”

“Páni, musela si vzít staříka, jestli už má takhle velkého kluka,” poznamenal Joey. “Vsadil bych se, že mladá macecha Christianovi pěkně leze krkem.

“Ne,” usmála se Nicole. “Vypadá to, že má Marguerite opravdu moc rád. Říká jí mami a ona jemu synu. Kdyby si nebyli tak věkově blízcí, nepoznala bych, že jsou nevlastní. Je to fakt moc sladké.”

“Hmm,” zamručel Joey. “Říkáš, že spolu skvěle vycházejí, jo? To nežeru. S největší pravděpodobností si na ni brousí zuby a doufá, že až starý pán zaklepe bačkorama, vstane ze střídačky a nastoupí na kurt… a já osobně bych mu to ani neměl za zlé. Marguerite je kus. Kolik jí vlastně je?”

“Nemám páru. Jake tvrdí, že jí ještě není čtyřicet, a za Jean Clauda se provdala ve třinácti letech.” Odmlčela se, pohlédla na obraz a zamračila se. “Ale Christian nevypadá o nic starší než Lucern, Etienne nebo Bastien.” Naklonila hlavu. “Uvažuji, jestli to nakonec nejsou jenom Jean Claudovi synové. Třeba je vyvdala.”

“Na beton,” přisvědčil Joey. “Na synátory tohohle věku prostě není dost stará.”

“Ne, to není,” souhlasila Nicole a pokrčila rameny. “Stejně, i kdyby jí nakrásně bylo třináct, když si brala Jean Clauda, musí jí být plus mínus pětatřicet.”

“Nevypadá ani den přes pětadvacet.”

“Já vím. Paráda, viď?” prohodila závistivě. Až bude pětatřicet mně, nejspíš budu vypadat na čtyřicet.

“Jo, tohle si koupíš za peníze,” pronesl filosoficky. “S dostatkem peněz můžeš vypadat mladě navždycky.”

“Nebo můžeš vypadat jako výstupní kontrolor větráků,” odtušila suše Nicole.

“Výstupní kontrolor větráků?” nechápal Joey.

Přikývla. “Však víš. Časem to s face-liftem přeženou, a pak vypadají, jako by zblízka zírali do větráku zapnutého na maximum.” Hned to názorně to předvedla. Stáhla si kůži na tvářích dozadu, takže měla oči úzké jako Asiat a klaunskou pusu.

Joey vyprskl smíchy, ale pak se zeptal: “Ty si myslíš, že má face-lift?”

“Marguerite?” Nicole si přestala deformovat obličej, zavrtěla hlavou a otočila se zpátky k taškám. “Ne. Podle mě jenom měla z pekla štěstí na genetickou výbavu.”

“Hmm.” Zakryl plátna a přiloudal se k ní. “Co hledáš?”

“Nakoupila jsem takové ty akustické odpuzovače myší,” zamumlala, vzdala prohledávání první igelitky a sáhla po další.

“Ty tady máš myši?” zašklebil se.

“Ne. Aspoň doufám,” dodala. “Ale byla bych ráda, aby to tak zůstalo.”

“Aha.” Chopil se tašky, kterou měl nejblíž a začal v ní lovit. “Nejsou to tyhle?”

Právě objevila dva kousky na dně igelitky, kterou prohledávala, ale zvedla oči, a když uviděla, že Joey drží půltucet jim podobných, přikývla. “Jo. Díky.”

Zatímco se zvedala na nohy, zamířil Joey ke stolku na kolečkách, na kterém měla štětce a ostatní nádobíčko, pro nůžky a začal se probojovávat do důmyslných, nenásilnou cestou neotevíratelných plastových obalů. “A kampak je strčíme?”

Pousmála se tomu mykání, a jen co došla až k němu, stoupla si na špičky, aby mu mohla dát pusu na tvář. “Seš hvězda, Joey. Dík, že mi pomáháš.”

“Neblbni, ségra. Akorát vyndávám mašinky z obalu a strkám je do zásuvky. Ani se nezapotím,” krotil ji.

“Ale já si toho vážím.”

Odfrkl a zavrtěl hlavou. “Bože, odkdy seš tak patetická?”

“Milé,” ohrnula nos, a když položil nůžky, aby osvobodil dvě bílá odpuzovací udělátka, dala mu něžný záhlavec.

Joey se zakřenil. “Když jsi byla malá, strávila jsi příliš mnoho času s Pierinou. Povzbuzovala v tobě rozvoj genů zděděných po mámě. Měla jsi ho trávit raději se mnou. Zdědil jsem po tátovi geny sobeckého, sebestředného hajzla, a mohl jsem u tebe náležitě podporovat vývoj právě téhle genetické sady.”

Nicole zařvala smíchy a láskyplně mu rozcuchala vlasy. “Už sám fakt, že se považuješ za sobeckého, sebestředného hajzla, znamená, že nejsi sobecký ani sebestředný hajzl.

“Ha! Hezky jsi mi naletěla,” pochválil se namyšleně, ale najednou zvážněl, oči se mu zaleskly starostmi a chytil ji za ruku.

“Co?” sklopila oči. Jak štrachala v taškách, vyhrnul se jí rukáv svetru a odhalil spodní okraj obrovské, tmavé podlitiny.

“Co se tady stalo?” zachraptěl Joey a vyhrnul rukáv až nahoru.

Vyfoukla vzduch z plic a zašklebila se. “Když jsem dneska vycházela z Canadian Tire, podjela mi noha, a tak trochu jsem sebou praštila o zem.”

“To muselo být něco horšího než uklouznutí,” odtušil potichu.

“Je to jenom modřina, Joey. Jsem si prakticky jistá, že mám ještě pár dalších do sbírky. Hrozně mě bolí bok a koleno, jsem celá ztuhlá a myslím, že jsem si taky musela trochu pohmoždit krční páteř. Ale při vší smůle jsem měla obrovské štěstí, že aspoň nemám nic zlomeného.” Pokrčila rameny a vyprostila si ruku. “Než si dneska zalezu do postele, naložím se do vířivky a zítra touto dobou z toho zbude jenom pikantní historka na ukrácení nudy.”

“Hmm.” Joey nevypadal, že by tím na něj udělala bůhvíjaký dojem. “No, jestli ti zítra nebude líp, měla bys zajít k doktorovi. Třeba by ti mohl naordinovat očkování pro nemehla.”

“Ha, ha,” odsekla. “Kušuj, ty chytrá prdelko. Pojďme raději nainstalovat plašítka na myšky.”

“Kam je všude dáme?” zajímal se, zatím sbíral bílé věcičky vyproštěné z obalů.

“Do každé místnosti jedno,” odpověděla a strčila první udělátko do zásuvky u dveří. “Do kuchyně až naposledy. Můžeš Jaka zabavit, a já ho zatím někam šupnu. Nechci, aby si myslel, že tu mám myši. Mohl by mi s tím tady praštit.”

“A to bychom nechtěli,” poznamenal Joey pobaveně.

“Ne, nechtěli,” potvrdila Nicole. “Umí ty nejlepší omelety… a jeho káva je taky dobrá.”

“Nemůžu se dočkat, až ochutnám,” prohodil Joey, když za ní vycházel z ateliéru.

7. KAPITOLA

“Takže, Joey, co vlastně děláte?” zeptal se potichu Jake, zatímco si krájel steak. Předvídavě koupil jeden navíc a tak, když Nicole nedala jinak, než že musí povečeřet s ní a s bratrem, přihodil na gril plátek masa i pro sebe. Kdysi je míval rád středně propečené, ale časy se mění. Nyní jídal steaky krvavé, takže to ani netrvalo dlouho. Salátu bylo dost, a jako přílohu koupil zmrazené pikantní bramborové osminky ve slupce. Co se týče omáčky, přestože měla podle receptu vystačit jenom na dvě porce, i pro tři jí bylo víc než dost.

“Jsem na odpočinku. Ale podnikal jsem ve stavebnictví,” odpověděl nevzrušeně Joey, zatímco si pečlivě připravoval perfektní sousto steaku s pepřovou omáčkou.

Nicole i Joey ho svorně ujistili, že pepřová omáčka je vskutku výtečná, což pro něj byla náramná úleva. Během nakupování mu totiž ležela v hlavě. Před odjezdem se zdálo, že by z ní mohl být jeho první úspěšný pokus něco uvařit, ale měl strach, aby po návratu nezjistil, že se srazila, zhořkla nebo že jsou v ní žmolky. Naštěstí se obával zbytečně. Omáčku opatrně ohřál a byla pak ještě mnohem lepší, než když od ní odcházel.

Díky bohu, oddechl si v duchu. Chvilku po návratu do Nicolina domu ho totiž rozbolela hlava… což bylo něco nového. Od proměny neměl migrénu, nedostal rýmičku, nechytil ani žádnou jinou chorobu, a moc ho to těšilo. Teď mu však hlava třeštila, že stěží dokázal myslet. Dokonce ho začínaly bolet i zuby.

“Joey je skromný. Začal z ničeho a vydupal ze země impérium,” pronesla Nicole pyšně. “Podílel se na budování některých z největších obchodních domů a komplexů v torontské oblasti. Vlastně,” dodala a hrdě se na bratra zakřenila, “si vedl tak dobře, že minulý rok odešel na odpočinek. Nyní cestuje a žije si po svém.”

“Smekám,” odtušil potichu Jake a promnul si čelo. Už to věděl, ale zdálo se mu lepší předstírat, že ne. Za normálních okolností, kdyby byl skutečně jenom kuchař lomeno hospodář, by Marguerite neměla žádný důvod mu o tom povídat. Aspoň si to myslel. Ale mohl se mýlit. Tahle zatracená migréna mu komplikovala myšlení.

“Ani Jake není žádné ořezávátko,” informovala Nicole bratra. “Ještě před pár lety byl viceprezidentem společnosti V.A. Incorporated.”

Joey na něj vrhl pochybovačný pohled. “Viceprezidentem? Na takový post jste hodně mladý. Rodinný podnik?”

“Nyní jsem skrze matčino druhé manželství vzdáleně příbuzný s majitelem. Ale v době, kdy jsem pro něj pracoval, tomu tak ještě nebylo,” opáčil upjatě. Otázka ho urazila, teď však uvažoval, jestli za to nemohla migréna.

“Takže šlo o nějakou malou společnost?”

“Ne,” odvětil stručně. Na přednášku o všech aktivitách V.A. ho příliš bolela hlava. Jestli se chce chlapec o společnosti něco dozvědět, může se obrátit na pana Googla.

“Jste v pořádku, Jaku?” zeptala se najednou Nicole. Na čele jí naskočily ustarané vrásky. “Jste bledý.”

“Abych pravdu řekl, nějak mi není dobře,” přiznal. Zíral do talíře a mračil se. Steaky miloval, ale migréna zesílila natolik, že se mu začínal zvedat žaludek. Bizarní situace. Nesmrtelným by se nemělo dělat špatně. Nikdy.

“Nechcete aspirin nebo ibuprofen?” Vstala a zamířila ke skříňce vedle dveří, kde asi měla lékárničku.

“Ne, ne, jsem v pohodě,” vyhrkl a zamračil se za ní. Brát si prášky nemělo smysl. Léky ani alkohol prý na nesmrtelné neúčinkovaly.

“Tady máte, kdybyste si to rozmyslel,” postavila mu lahvičku ibuprofenu vedle talíře.

“Děkuji,” zamumlal. Stejně byl v pokušení prášek spolknout. Sice na jeho druh údajně neúčinkovaly, ale taky je fakt, že se našincům údajně nemělo dělat špatně, a jemu bylo pěkně zle. S povzdechem vzhlédl a přistihl Nicolu a Joeyho, jak na něj koukají. Nicole starostlivě, Joey zvědavě. Aby sebe i je přivedl na jiné myšlenky, navázal na předchozí konverzaci: “A co teď teda děláte, abyste se nenudil, Joey?”

“No,” Joey zamrkal a s ironickým úsměvem si odsedl. “Trochu tohle, trochu tamto a suma sumárum nic. Většinou cestuji. Prohlížím si památky a chodím do divadla.”

“Je Ottawa pořád vaší domovskou základnou?” zeptal se Jake a doufal, že ho tím zase rozpovídá.

“Jeho domovskou základnou bylo Toronto, ne Ottawa,” vmísila se Nicole. “Teď má dům na Floridě, ale občas se tu ukáže a staví se na návštěvu,” dodala a obrátila se na bratra: “Jak dlouho zůstaneš tentokrát?”

I Jake na něj se zájmem pohlédl. Nicolina otázka zřejmě naznačovala, že Joey zůstane, což by mohlo být dobré. Druhý mužský v domě by nebyl k zahození. Pomohl by mu dávat pozor na Nicolu.

“Víš, tentokrát u tebe bydlet nebudu, Nicki,” oznámil Joey a strčil si do úst bramborovou osminku.

“Cože?” Nicole vypadala překvapeně. “Ale kde tedy budeš bydlet? Snad ne v hotelu?”

“Ano. Rezervoval jsem si hotel… napadlo mě, že se tam bude Melly cítit příjemněji, než kdybych ji hned při prvním setkání šoupnul k příbuzné.”

“Melly?” pousmála se. “Nová holka? A navíc taková, co vydržela déle než týden, a se kterou jsi dokonce ochotný cestovat?”

“Vydržela šest měsíců,” informoval ji Joey a potutelně se zakřenil. “A požádal jsem ji o ruku.”

“Cože?” Nicole málem vypadly oči z důlků. “Vážně?”

“Vážně,” potvrdil se širokým úsměvem.

“To je úžasné!” vykřikla, vyskočila a objala ho. “Gratuluji, bráško.”

“Díky,” zamumlal a přitiskl ji k sobě.

Když se dost naobjímali, vrátila se na svou židli a vyhrkla: “Kdo to je? Jak jste se seznámili? Kdy ji poznám já?”

Joey se rozchechtal a sáhl po skleničce. Usrkl, odložil víno a dal se do odpovídání: “Potkal jsem ji na Floridě. Jmenuje se Melanie a je to modelka z Toronta.”

“Modelka?” Zdálo se, že tím Nicolu ohromil. “A z Toronta?”

Přikývl. “Má byt také v New Yorku, ale když nepracuje, žije tady v Ontariu. Ale když jsem se s ní seznámil, byla na dovolené na Floridě.”

Nicole vyprskla smíchy a odsedla si. “To jsi celý ty.”

“Cože?” usmál se nejistě.

“Odstěhoval ses až na Floridu, abys tam potkal holku ze svého rodného města.”

Ironicky se usmál a přikývl: “Jo. Jaká je pravděpodobnost, že se to stane, viď?”

“U tebe? Pěkně vysoká. Tobě se takovéhle věci stávají odjakživa,” usmála se a zopakovala: “Tak kdy se s ní tedy setkám?”

“Co takhle zítra? Pozdní oběd?” navrhl. “Ačkoli pro tebe to bude spíš snídaně. Ale pro Melly a pro mě pozdní oběd.”

Na kratičký moment zaváhala, a Jake tušil, že myslela na všechnu tu práci, kterou musela udělat, ale pak přikývla a odevzdaně vydechla: “Samozřejmě.”

“Takže domluveno. Teď bych tě měl nechat pracovat,” odtušil Joey. Očividně mu její zaváhání neuniklo a vyložil si ho správně.

Když odstrčil židli a vstal, Jake pohlédl na jeho talíř a překvapeně zaregistroval, že Joey dojedl. Stejně jako Nicole, konstatoval v duchu, jen co posunul pohled o kousek vedle. Jediný, kdo nechal většinu jídla na talíři, byl tedy on sám.

“Jo, asi jo,” přisvědčila Nicole omluvně a vstala. “Vyprovodím tě.” Potom se otočila na Jaka. “Za minutku jsem zpátky.”

Přikývl a zůstal sedět, dokud neodešli z jídelny, ale pak se zvedl a posbíral talíře. Prázdné dal do myčky, ten svůj však zakryl a strčil do ledničky. Jestli si bolest hlavy dá říct, později to dojím, pomyslel si, zatímco sklízel ze stolu.

Kuchyně byla uklizená a Nicole pořád nikde. Odešel tedy do obývacího pokoje, k zábradlí, odkud bylo vidět do spodního obýváku, a nastražil uši. Zespodu byl slyšet šum hlasů, proto se uklidnil. Když se dole rozhostilo ticho a uslyšel, jak se zavřely dveře a cvaknutí, napovídající, že je někdo zamknul, pokračoval do svého pokoje. Tou dobou by už jeho migréně slušel přívlastek vražedná. Musela to být bolest z napětí, protože nesmrtelní by správně neměli nikdy onemocnět. Třeba pomůže, když se trochu natáhne. Upřímně v to doufal. Nevěděl, jestli mu sedm let života bez bolestí snížilo práh tolerance nebo co, ale tahle bolest hlavy ho zabíjela.

Rozsvěcet se nenamáhal, stejně to v podstatě nepotřeboval. Měsíční světlo proudící oknem do pokoje v pohodě stačilo, aby našel cestu k lůžku. Položil se na ustlanou postel a pokusil se uvolnit, ale bušení v hlavě mu házelo klacky pod nohy. Zavřel oči, otevřel oči, otočil se na jeden bok a pak na druhý, znovu se překulil na záda a nakonec to vzdal. Když tam tak ležel, nemyslel na nic jiného než na to, jak děsně ho bolí hlava. Měl pocit, že se to tím jenom zhoršuje.

Vstal a vrátil se do kuchyně. Nikde nikdo. Nicole se nepochybně pustila do práce. Třeba ho vaření přivede na jiné myšlenky a odpoutá pozornost od bolesti. Otevřel ledničku a zahloubal se nad jejím obsahem. Mohl by začít připravovat zítřejší večeři. Nebo by možná měl Nicole uvařit další jídlo ještě na dnešek. Technicky vzato pro ni bylo to, co podával k večeři, teprve druhé dnešní jídlo. Mohl to být oběd. Pro něj to oběd byl. Normálně večeřel mnohem později a měl podobný rozvrh hodin jako ona.

Zamračeně zaklapl ledničku a vydal se do přízemí, aby se jí zeptal, jestli bude chtít dneska ještě jíst a pokud ano, tak kdy.

Žaluzie na francouzském okně do ateliéru byly vytažené, ostatně jako obvykle. Uviděl, že je zabraná do práce. Sluchátka zatím ještě neměla, tak zlehka zaklepal na dveře. Nicole se překvapeně ohlédla, usmála se a zamávala na něj, ať jde dál.

“Jak vám je?” zeptala se ustaraně, když odložila štětec, a zamračeně dodala: “Jste strašně bledý, Jaku. Neleze na vás něco?”

“Ne. Nikdy nebývám nemocný. Obyčejná migréna,” zadoufal nahlas a rychle změnil téma. “Dneska jste jedla zatím jenom dvakrát, a tak mě napadlo, jestli v noci nebudete chtít něco k jídlu?”

Naklonila hlavu, zamyslela se, a pak řekla: “Možná sendvič nebo salát nebo tak něco. Ale můžu si to vzít sama. Není vám dobře.”

“O nic nejde, mohu to nachystat,” ubezpečil ji. “Jenom mě bolí hlava z napětí. Nakonec to přejde samo od sebe.”

“Jestli to máte z napětí, co kdybyste si zkusil zalézt do vířivky?” navrhla. “Mohlo by vám to pomoct.”

Zamrkal. Žasl, že ho to samotného nenapadlo, a byl ochotný zkusit cokoli, jen aby se zbavil toho zatraceného pulzování v lebce. “Jo, asi dám na vaši radu,” řekl nakonec. “Mohu pro vás předtím ještě něco udělat?”

“Ne. Jsem v pohodě,” zakroutila hlavou.

Kývnul a zamířil ke dveřím se slovy: “V tom případě vás nechám pracovat.”

“Bezva. Ať se vám uleví.”

Zavřel dveře a vrátil se nahoru. Teprve až když došel do svého pokoje, uvědomil si, že se Nicoly nezeptal, na kdy bude chtít tu noční večeři připravit. Zeptám se jí, až vylezu z vany, rozhodl se. Zastavil se před prádelníkem a zamračil se, protože mu došlo, že si s sebou nevzal plavky.

Pokrčil rameny, svlékl se a natáhl si župan. Potom si zašel do koupelny pro osušku. Vířivka byla sice před posuvnými skleněnými dveřmi Nicolina ateliéru, ale když se tam před chvílí stavil, všiml si, že zatímco žaluzie na oknech podél zadní části místnosti nechala otevřené, žaluzie na dveřích byly zavřené. Na té straně vycházelo slunce a prosklenými zasouvacími dveřmi určitě ráno svítilo přímo do ateliéru. Tušil, že nechávala žaluzie zavřené, aby nevyhřívalo místnost, a aby jí první sluneční paprsky zlomyslně nenakukovaly na plátna. Ale ať už byl důvod jakýkoli, za zavřenými žaluziemi by nemělo vadit, když se půjde vykoupat na Adama.

Nicole křepčila mezi obrazy, na uších sluchátka. Nejprve si pustila svou momentální favoritku, nejnovější písničku od P!nk, ale ta byla těsně před koncem playlistu. Za ní následovaly pouze tři skladby, takže když playlist skončil, a uši jí naplnilo ticho, zdálo se jí, jako by si muziku teprve teď pustila. Se sluchátky jí ticho vždycky připadalo tak nějak horší. Měla pocit, že se jí nahrnulo do hlavy a nic jiného už dovnitř nepustilo.

Zaksichtila se, sundala si sluchátka a vydala se k počítači, aby pustila playlist od začátku. Když se zvenku ozvaly nějaké tlumené zvuky, zrovna sáhla po myši. Zaváhala.

Se sluchátky kolem krku natočila hlavu jedním uchem k oknu a zaposlouchala se. Když prve přišla, pootevřela okno. Pokud v noci moc nemrzlo a nefučel vítr, pokaždé nechávala okno otevřené na škvíru, aby se v ateliéru průběžně větralo. Pach barev jí nevadil, bylo to koneckonců její živobytí, ale když dovnitř neproudil čerstvý vzduch, hrozilo, že příliš zhoustne.

Zvuky přicházející zvenku naznačovaly, že je někomu špatně. Zamračila se, stáhla si z krku sluchátka a došla k posuvným skleněným dveřím. Žaluzie byly zavřené, ale neotevřela je hned, odsunula stranou jenom jednu a vyhlédla ven. V příštím okamžiku však žaluzie odhrnula, odemkla a otevřela dveře, a vyběhla ven.

“Jaku?” utíkala k vířivce, aby mu pomohla a skoro si ani neuvědomovala, jak ji čerstvý sníh studí do bosých chodidel. Jake visel přes bok vany a zvracel do sněhu. A jako by toho nebylo málo, jakmile přišla blíž, ve světle shora s hrůzou uviděla, že bílý sníh je postříkaný něčím rudým. Zvracel krev… a bylo jí hodně.

“Pane bože,” vydechla zděšeně. Chvíli tam jenom tak stála a ochromeně zírala. Ale když Jake klesl na stěnu vířivky a začal bezvládně klouzat zpátky do vody, probrala se ze šoku. Opatrně obešla zkrvavený sníh, dostala se k vaně a pokusila se ho chytit za ruku, aby mu pomohla udržet hlavu nad vodou, ale odmávl ji pryč.

“Jsem v pořádku,” zamumlal.

“Ne, to teda nejste,” kontrovala ponuře. Protože jí nedovolil, aby mu pomohla, aspoň se otočila a rozhlédla se po županu a po osušce. Župan uviděla viset na háčku na lampě, tak pro něj došla. Když se obrátila, Jake se právě postavil na sedačku v rohu a ztěžka se zvedl z vody, aby usedl na okraj vířivky.

A Nicole tam zase jenom tak stála a ochromeně zírala. Ten mužský byl úplně nahý. Úplně. Nahý jako palec. Neměl na sobě ani nitku. Vtom zasténal, což odvedlo její pozornost od absence plavek alespoň natolik, aby zatřepala prvně hlavou a potom županem. Ten mu vzápětí přehodila přes holá ramena a dávala při tom pozor, aby mu visel podél boků a nespadl do vody. O sekundu později uskočila, aby neschytala plný zásah, protože se najednou vrhl dopředu a znovu začal zvracet.

Sytě rudá krev na bělostném sněhu zalitá ostrým světlem dala vzniknout poněkud šokujícímu zátiší, patřícímu spíš do hororu.

Chvíli jen bezmocně přihlížela, ale když Jake sjel z vířivky, svezl se na kolena do sněhu a dál blinkal, znovu k němu přešla. Chtěla mu poskytnout oporu, alespoň svou přítomností. Dokud nepřestal dávit krev, nic jiného dělat nemohla. Potom si vedle něj dřepla a přehodila si jeho ruku zabalenou do županu přes rameno.

“Pojďte, dostaneme vás dovnitř,” řekla potichu a zabrala, aby ho zvedla na nohy. Ucítila, jak se jí napjalo svalstvo dolních končetin. Přestože z vany vylezl vlastními silami, očekávala, že se o ni bude muset opřít, přece však nečekala, že se na ni prakticky pověsí. Sotva se ocitl na nohou, oba se zapotáceli. Na poslední chvíli natáhla ruku a pevně se chytila masivní stojací lampy. Když se jí tím podařilo odvrátit hrozbu pádu na matičku zemi, vydechla úlevou.

Moment trvalo, než zaujala optimální pozici, aby fungovala jako Jakova protiváha, a pak vykročila. Naštěstí byl schopen chůze, i když se o ni ztěžka opíral. Šel pomalu a škobrtal, ale postupovali kupředu.

Nasměrovala ho k posuvným dveřím spodního obývacího pokoje. Bylo jasné, že tudy přišel, a bylo to o pár kroků blíž. Hlavně jim však tady nestály v cestě malířské stojany. Určitě by do nich vrazili, srazili je na zem a zakopli o ně. Nějakým zázrakem se dostali dovnitř a ke gauči dřív, než se Jake zhroutil.

“To je v pořádku. Budete v pořádku,” blekotala celá vystrašená, když ho zakryla přehozem. “Zavolám sanitku. Dostaneme vás do nemocnice—”

Vtom se Jake nečekaně prudce zvedl a popadl ji za ruku, až užasle zmlkla. “Ne. Sanitku ne. Do nemocnice ne. Jsem v pohodě.”

“Nejste v pohodě,” namítla a snažila se mu vykroutit. Měl bolestivě silný stisk a Nicole bylo jasné, že jí pod rukávem nejspíš už naskakují další modráky. “Zvracíte krev. Musíte do nemocnice.”

“V nemocnici by si nevěděli rady,” zašeptal vyčerpaně a padl zpátky na gauč, ale ruku jí svíral pořád dál.

“Budou vědět, co dělat, určitě lépe než já.” Byl bledý a potil se, ale ze všeho nejvíc ji vyděsila krev ve sněhu. To bylo moc špatné znamení.

Zavrtěl hlavou. “Do nemocnice ne.”

“Jaku, musím vám sehnat pomoc. Jste nemocný. Já—”

“Zavolejte Marguerite,” skočil jí do řeči.

“Marguerite?” vytřeštila na něj udivené oči. “Co by mohla—?”

“Bude vědět, co dělat. Zavolejte Marguerite,” trval na svém a zavřel oči.

“Tak jo,” hlesla a pomyslela si, že teda zavolá Marguerite, jak po ní chtěl, ale potom mu zavolá sanitku. K její velké úlevě jí začal pouštět ruku, ale hned zase stiskl a otevřel oči.

“Slibte mi to,” naléhal. “Zavoláte Marguerite a nezavoláte sanitku.”

Mlčky na něj zírala. Zdálo se jí, že mu září oči. Původně stříbřitě tyrkysové duhovky téměř zestříbrněly a krví podlité bělmo se stříbrně třpytilo, jako by mu někdo nasypal do očí třpytky. Jasně, musel to být optický klam.

“Slibte mi to,” zachraptěl a jeho prsty se jí bolestivě zaryly do paže.

“Slibuji,” vyhrkla.

Moment jí ještě koukal do očí, ale pak mírně přikývl a konečně ji pustil. Bezvládně se zhroutil na gauč a zachraptěl: “Marguerite si bude vědět rady.”

Nicole se trochu mračila, ale odvrátila se a došla pro telefon na konci stolu. Když si uvědomila, že nezná Margueritino číslo, zase sluchátko položila. Potom si vzpomněla, že ho má v kontaktech v mobilu. Spěšně se vydala kolem gauče a stolu ke dveřím na chodbu, která vedla do kanceláře a do ateliéru. “Hned jsem zpátky, musím si zajít pro mobil.”

Jake zavřel oči a snažil se soustředit na dýchání. Věděl, že Nicole panikaří, ale to on také. Neměl ponětí, co se vlastně děje. Vyšel ven k vířivce s nadějí, že ho přestane bolet hlava, a zdálo se, že to funguje. Bolest se začala vytrácet málem dřív, než zalezl do vody. Měl dojem, že chladný vzduch zmírnil napětí a pročistil mu hlavu. Pár vteřin poté, co vkročil do vany, bolest úplně zmizela, bohužel ji však okamžitě vystřídala žaludeční nevolnost. Dokonale ho to zaskočilo. Sedm let mu nebylo špatně, odvykl tomu příšerně nepříjemnému pocitu… a objevil se tak náhle. Za moment už se nakláněl přes okraj, dávil se a zvracel krev. Ve chvilce zeslábl a celý se roztřásl. Upřímně řečeno, kdyby Nicole nevyšla ven, nebyl si jistý, že by se dokázal sám dostat z vířivky.

Absolutně nechápal, co se s ním děje. Byl nesmrtelný. Tohle by se mu vůbec nemělo stát. Neměl by nikdy onemocnět, přesto zřejmě dostal nesmrtelnou verzi děsné chřipky. Upíří chřipku. Paráda. A navíc vážnou. Měl horečku, byl rozpálený, slabý a zvracel krev… a zase už mu k zešílení třeštila hlava.

Navíc měl neuvěřitelnou žízeň… a ne na vodu. Ostatně, čemu se diví? Nejspíš vyzvracel i ten už tak dost malý zbytek krve, co mu ještě zbyl v žilách. Nenechat si hned po příjezdu poslat lednici plnou krve byla fatální chyba. Došlo mu to ve chvíli, kdy mu Nicole pomohla dovnitř, uložila ho na gauč a naklonila se k němu. Necítil z ní sladký, kořeněný parfém, ale krev, a měl co dělat, aby se jí nezakousnul do krku. Ruku na srdce, mít víc síly a nemít žaludek na vodě, klidně se mohlo stát, že by se nedokázal ovládnout, zahryzl by se jí do krku a vysál Nicolu dosucha. Životní družka sem, životní družka tam.

Převálcovala ho další vlna nevolnosti, a tak v zoufalství prakticky spadl z gauče. Koupelna byla deset stop daleko, přesto věděl, že se tam nedostane včas, ale musel to aspoň zkusit. Málem se mu podařilo napřímit, vzápětí se však zhroutil na všechny čtyři na zem. Když se mu zvedl žaludek, udělal kočičí hřbet a zděšeně zíral na smetanově bílý koberec… a pak měl najednou pod obličejem obrovskou červenočernou mísu. Těsně předtím, než ji postavila na zem, zahlédl ženskou ruku. Nicole se narovnala, a zatímco odcházela stranou, doprovodil ji kalným pohledem.

Viděl, jak mačká tlačítka mobilního telefonu, ale poslouchat se nenamáhal. Raději se zaměřil na mísu. Poznal ji. Předtím stála na konferenčním stolku na ozdobu. Když ji viděl naposled, byla plná velkých ojíněných skleněnek. Teď byly pryč, což je moc dobře, pomyslel si, když mu z úst vyhrkla krev a vystříkla do mísy.

Uprostřed tohoto záchvatu zvracení uslyšel Nicole. Mluvila rychle, úzkostným tónem. Pokusil se ovládnout a poslouchat, ale bylo to nemožné. Ať chtěl nebo ne, šla z něj krev. Když zaslechl Margueritino jméno, přestal se snažit. Beztak to nikam nevedlo. Pocítil chvilkovou úlevu. Marguerite bude vědět, co říci, aby Nicole zabránila zavolat sanitku. Také bude vědět, co si v této situaci počít… doufejme. A pak už neměl sílu dělat si s tím starosti, jelikož začal znovu dávit.

8. KAPITOLA

Nicole ještě jednou obešla gauč a sklonila se, aby Jakovi zkontrolovala studený obklad, který mu prve položila na čelo. Pořád byl na omak dost chladný. Tedy obklad, Jake hřál jako kamínka. Rychle couvla a dala si další kolečko kolem gauče. Většinu času pacienta pozorovala z relativně bezpečné vzdálenosti, jak jí kladla na srdce Marguerite. Ne, že by snad vysvětlila, pročpak si má od něj udržovat odstup. Nejspíš se bála, že je nakažlivý. Ale jestli má něco nakažlivého, proč na mě oba dva naléhali, abych ho nebrala do nemocnice?

Tu otázku si v duchu položila snad posté od chvíle, kdy zatelefonovala Marguerite, což bylo – před půl hodinou, zjistila pohledem na hodinky, když po x-té obešla gauč. Marguerite řekla, že pomoc je na cestě. Předpokládala, že měla na mysli doktora nebo tak něco, ale jak dlouho to bude té pomoci trvat? Pro Kristovy rány, s takovou mi tady Jake ještě umře. Zhruba před deseti minutami konečně přestal zvracet krev, ale stejně jí stihl vyblinkat strašidelnou spoustu. Dekorativní mísu povýšenou na lavor vylévala čtyřikrát, a to nepočítá tu hrůzu krve, co ztratil venku. Byl to velký lavor. Kolik krve je vlastně v lidském těle? A kolik krve zbylo v něm?

Ustaraným pohledem opět našla Jaka. Po posledním kole nad mísou už jenom ležel a svíjel se. Vypadalo to, jako by byl v agonii. Myslela si, že je to děsivé… dokud se před nějakými pěti minutami nepřestal hýbat a neztichl. Tohle bylo děsivější. Kdyby se mu nezvedala a neklesala hruď—

Zastavila se a nešťastně na něho koukla. Už se mu nepohyboval ani hrudník. Když prve znehybněl, byl bez dechu, jako by ho vyčerpalo, jak sebou mlátil a svíjel se. Ležel, nehýbal se, jenom hruď se zvedala ve snaze chytit dech. Nyní se nehýbal vůbec. Instinktivně udělala krok blíž, a pak se zarazila. V hlavě jí zněla Margueritina slova.

Bez ohledu na to, co se bude dít, udržuj si odstup. Neumře. Bude v pohodě, ale musíš se od něj držet dál. Přestože to tak nevypadá, mohla bys být v nebezpečí spíš ty než on, Nicolo. Moc se k němu nepřibližuj, a kdyby zase ožil, vstal a šel za tebou, musíš se zamknout v koupelně nebo dokonce utéct z domu. Právě teď by ti mohl být nebezpečný.

“Jaku?” zachraptěla a přešlápla z nohy na nohu. “Jaku, probuďte se.”

Nehnul ani brvou.

Skousla si ret, udělala krok k němu a mnohem hlasitěji vyhrkla: “Jaku! Vzbuďte se!”

Pořád žádná reakce, a tak udělala další krok, a hned zase couvla. Margueritina slova jí naháněla strach. Ale nedokázala tam jenom tak stát a nic nedělat. Marguerite ji sice přesvědčovala, že bude v pořádku, ale co když se mýlila? Co když potřebuje kardiopulmonální resuscitaci? Nevydrží nečinně přihlížet, musí zjistit, jestli dýchá, ale bude se snažit být co nejopatrnější. Gauč stál tři stopy od zdi, aby zůstal volný průchod k posuvným skleněným dveřím. Prošla do tohoto prostoru, naklonila se přes zadní opěradlo gauče, takže mezi nimi vytvořilo jakousi barikádu, a zatřásla mu ramenem.

“Jaku, jste—”

Chytil ji tak bleskově, že si leknutím skoro ukousla jazyk. Jednu vteřinu ležel jako mrtvý, a o zlomek sekundy později už ji držel za ruku a přitahoval si k puse její zápěstí. Zpočátku nechápala, co se děje. Neměla ponětí, proč po ní chňapl, a pak uviděla, jak otevírá ústa, a uvědomila si, že se ji chystá kousnout.

Okamžitě ucukla. Byl slabý, takže se skoro osvobodila, a kdyby se na něj bezděky nepodívala a nespatřila, jak mu z pusy vylézají tesáky, asi by si ruku vyprostila docela.

Tesáky. Doslova. Jako psovi… nebo upírovi. Nejenže strnula jako laň chycená v záři reflektorů, navíc na moment zeslábla. V témže okamžiku Jake prudce škubl rukou, až přepadla přes opěradlo gauče. To ji probralo ze šoku. Začala se vzpírat skoro dřív, než přistála na dece, kterou ho sama přikryla.

Rozkřičela se. Kroutila se a kopala nohama. Zapřela se volnou rukou a tou druhou, kterou se snažil dostat k puse, tahala a pokoušela se ji osvobodit. Hodila sebou dozadu a kousek do boku, až se převážila a skulila na podlahu. Doufala, že se mu vytrhne, ale prostě šel s sebou. Dopadl jí na hrudník a při tom ji pořád pevně držel. Teď se ocitla v opravdu zlé situaci. Byl těžký. Přišpendlil ji k zemi jako motýlka. Prakticky se nemohla bránit. Uhnout nemohla, mohla ho jenom držet od sebe. Volnou rukou mu tedy tlačila do prsou, polapenou rukou cvičila a současně vřískala z plných plic.

Nicole se tak zabrala do boje, že si změny poměru sil hned nevšimla. Něco z ní tahalo Jaka, a už nekřičela sama. Ale zatímco ona hystericky řvala hrůzou, ostatní hlasy zněly klidněji. Štěkaly Jakovo jméno, jako by se domnívaly, že se jim podaří proříznout mrak šílenství, který mu zahalil mysl, a přivést ho k rozumu. V té chvíli už z ní Jaka úplně zvedli, ale stejně se jí pořád držel jako klíště, takže šla nahoru spolu s ním. Vtom však kdosi sáhl a odtáhl mu prsty a palec od sebe, což jí dalo svobodu, a dopadla zpátky na zem. Okamžitě začala po zadku jako rak couvat do bezpečí. Urazila několik stop, než do něčeho vrazila a zastavila se. Zaklonila hlavu a vzhlédla na ženu stojící za ní.

“Kdo—?”

“Všechno je v pořádku, Nicolo. Jmenuji se Nina a přišli jsme vám na pomoc.” Pokojná slova se linula vzduchem, hřála a uklidňovala jako teplý anglický čaj s medem, protékající bolavým hrdlem. Nicole cítila, jak se uvolňuje.

“Aha,” vydechla, a pak ji ta Nina najednou popadla pod pažemi a zvedla na nohy.

“Co kdybychom si zašly uvařit čaj?” navrhla Nina, vzala Nicolu kolem pasu a vedla ke dveřím.

“Ale co Jake…” klesla hlasem, když se ohlédla a uviděla, že vedle něj klečí nějací dva muži, přidržují ho na smetanově bílém koberci, zatímco třetí postavil na zem stojan kapačky s krevní konzervou.

“Bude mu fajn,” slíbila Nina a pobídla ji ke schodům. “Větší starost mám o vás. Je něco z téhle krve vaše?”

Podívala se na sebe, a když zjistila, že má zakrvácený plášť, zamračila se, ale zavrtěla hlavou. Musela se zamazat, když sletěla na Jaka. “Ne, myslím, že ne.”

“Takže vám neublížil?” vyzvídala Nina.

“Ne. Myslím, že ne,” zopakovala, a pak se na schodech zastavila. “Snažil se mě kousnout… a měl tesáky. Aspoň myslím. Jsem si jistá, že jsem viděla tesáky,” zamumlala vágně, když ji Nina pobídla, aby se znovu dala do pohybu. Bylo to strašně zvláštní, rozčilení se rozplývalo a vzpomínky teď měla jakési mlhavé.

“Všechno bude fajn,” odtušila klidným, tichým hlasem Nina. “Marguerite je na cestě a veze s sebou Daniellu. Znáte Daniellu?”

“Daniellu?” zamračila se Nicole. To jméno jí znělo matně povědomě. Byla si jistá, že už ho slyšela, ale nemohla si vzpomenout v jaké souvislosti.

“Je provdaná za Margueritina synovce Deckera. Myslím, že si říká Dani, a je to doktorka. Marguerite bere s sebou oba dva, k tomu manžela a ještě pár dalších. Budou tady za plus mínus tři čtvrtě hodiny. Všechno bude fajn.”

Nicole přikývla a nechala se odvést do kuchyně. Obavy se vytrácely. Automaticky dala vařit vodu, a pak se obrátila ke kávovaru.

“Můžete mi povědět, co se stalo předtím, než se udělalo Jakovi špatně?” otázala se Nina, zatímco Nicole vyhodila starý filtr a vložila do kávovaru nový.

Na otázku se zamračila a začala zamyšleně dávkovat kávu do kávovaru, ale odpověděla: “Při večeři se zdál tichý a byl trochu bledý, a potom si nám postěžoval na bolest hlavy,” vyprávěla pomalu. “Navrhla jsem, aby si vlezl do vířivky, že by mu to mohlo ulevit od bolesti, a on dal na mě, ale pak začal zvracet krev.”

“A jak je vám?”

“Mně?” podivila se. “Mně je fajn.”

Nina přikývla. “Jedl něco jiného než vy?”

Nicole zavrtěla hlavou. “Ne. Měli jsme k večeři totéž, ale nesnědl všechno. Zbytek bude asi v lednici.”

Nina hned vyrazila k ledničce. Za moment už měla Jakův nedojedený talíř v ruce. Sundala z něho celofán, zvedla si talíř k nosu a pečlivě ho očichala. Nicole neměla ponětí, co hledala, ale zřejmě to neucítila. Zamračeně na něj vrátila celofán a položila talíř na linku.

Pohledem zase zalétla k Nicole, a když uviděla, že přestala pracovat na kávě, odešla za ní ke kávovaru a chopila se skleněné konvice. Odnesla ji ke dřezu, otočila kohoutkem a začala napouštět vodu. “Ani před večeří nejedl nic jiného než vy?”

Nicole zavrtěla hlavou a otočila se zpátky ke kávovaru, aby pokračovala v nandávání mleté kávy do filtru. “Myslím, že ne. Ke snídani jsme měli s Marguerite omelety.”

“A nepil třeba při večeři něco jiného?”

“Ne. Všichni jsme měli vodu, a já s Joeym jsme pak pili víno, ale Jake ne,” vybavila si, odměrku strčila do plechovky s kávou a pečlivě ji zavřela.

“Takže jste s bratrem požili něco, co Jake neměl, ale Jake nezkonzumoval nic, co byste neměla i vy,” zrekapitulovala polohlasem Nina, když zastavila vodu.

“Jak víte, že Joey je můj bratr?” otázala se Nicole a obočí jí sjela k sobě.

“Zmínila jste se o tom,” odvětila Nina klidně a odnesla jí konvici s vodou.

“Ne, to si nemyslím,” namítla Nicole a kabonila se pořád víc.

“Ano, zmínila,” ujistila ji Nina, a Nicole přikývla. Ano, zmínila jsem se o tom.

“Zajdu se podívat dolů, co tam kluci vyvádějí. Můžete zatím nalít vodu do zásobníku, postavit konvici do kávovaru a zapnout ho. Až skončíte, běžte se posadit ke stolu a počkejte na mě, buďte tak hodná. Dobře?”

Přikývla. Naliju vodu do kávovaru, konvici postavím na plotýnku, posadím se ke stolu a počkám.

“Nicki?”

Když uslyšela svoje jméno, překvapeně se ohlédla. Měla pocit, jako by právě procitla ze sna, ale věděla, že nespala. Jednoduše seděla u stolu a čekala… velmi dlouhou dobu. Jenom si nebyla jistá, na co vlastně čekala.

“Marguerite,” hlesla nejistě, když ji spatřila kráčet kuchyní přímo k ní, a pak se zamračila. “Jak ses sem tak rychle dostala?”

“Zase tak rychle to nebylo, drahoušku,” odtušila Marguerite vážně. “Od tvého telefonátu uplynuly dvě a půl hodiny, ale co naděláš. Vypravit pro nás firemní letadlo chvíli trvalo.”

“Pro nás?” Nicole ji minula pohledem a zadívala se na doprovod. Jedna žena a čtyři muži, ale nebyli to ti samí, co od ní odtrhli Jaka.

“Na mého manžela Julia se jistě pamatuješ,” podotkla Marguerite, když došla až k ní a otočila se, aby ukázala na vysokého, snědého muže, za kterého se provdala.

Nicole přikývla a nejistě se usmála na šviháka s krátkými, havraními vlasy.

“A tohle jsou mí synovci z jeho strany, Tomasso a Dante,” pustila se Marguerite do představování. Mávla rukou směrem ke dvěma obrům, kteří vypadali jako zplození přes kopírák. Tvořili vskutku impozantní dvojici. Možná se jí to jenom zdálo proto, že seděla, ale dost o tom pochybovala. Úplně vážně, ti dva patřili k největším mužům, co kdy spatřila. Oba byli vysocí, svalnatí, měli dlouhé černé vlasy a od hlavy k patě byli oblečení do černé kůže. Zírala na ně, divže jí oči nevypadly z důlků, ale pak se ovládla. Přinutila se usmát a kývnout na pozdrav.

“A nakonec ještě náš synovec z mojí strany, Decker s manželkou Dani.”

Nicole odtrhla zrak od těch dvou chlapisek a omrkla menšího, ale i tak hodně velikého muže a pěknou ženu stojící vedle něj. Nejprve se na oba dva usmála, a pak se přihlásila o slovo maminčina drezúra. Vstala a zamířila ke kávovaru. “Určitě máte po letu žízeň. Připravím čerstvou kávu.”

“Já to udělám, má drahá,” pronesla Marguerite a sáhla po konvici dříve, než to stihla udělat Nicole. “Co kdyby ses posadila? Dani má na tebe pár otázek.”

“Moment… Marguerite,” ozvala se Dani, zatímco nesla konvici ke dřezu. “Vážně bych si dala kafe, ale… bez urážky, já už to tvoje pila,” poznamenala omluvně. “Raději udělám kávu sama, jo?”

Marguerite se ani zdaleka neurazila. Jenom vyprskla smíchy a bez boje předala konvici. “Děkuji, drahoušku. Vím, že vařím mizernou kávu a také bych šálkem nepohrdla.”

“Celé hodiny budete obě jako na trní,” varoval je Julius.

“Máš recht. Ale jako bys hrách na stěnu házel,” ušklíbl se Decker, a pak zvýšil hlas: “Tu konvici plnou, miláčku. Myslím, že si dám s vámi.”

“Já bych si s dovolením také dal,” zahřmělo stereo dvojčat.

“Mohu vám nabídnout něco jiného?” otázala se Nicole Julia, když jen pobaveně potřásl hlavou a usedl ke stolu. “Třeba čaj? Nebo minerálku?”

Krátce se zamyslel. “Mátový čaj byste čirou náhodou asi neměla?”

“Měla,” potěšila ho a odešla zapnout varnou konvici. Z ledničky vytáhla smetanu a zahloubala se nad obsahem. Pod tenkou krustou klidného chování v ní bublal děs a panika, ale jako by se na ně nemohla napojit. Místo aby šílela strachy, měla v duši poklid, ale také podivnou prázdnotu a zmatek. V tomto stavu převzal otěže starý dobrý dril. “Nemá někdo hlad?”

O několik minut později už byla káva hotová, čaj se louhoval a stůl přetékal vším možným, zákusky počínaje a surovinami na sendviče konče. Když se všichni usadili a začali si ochucovat nápoje a chystat jídlo, Marguerite se ujala slova: “Nicolo… Nina mne ujistila, že tě Jake nekousl. Je to pravda?”

“Ano,” špitla Nicole. Otázka ji zaskočila.

“Ano, kousnul?” vyhrkla Marguerite ustaraným tónem.

“Ne, chtěla jsem říci: ano, je pravda, že mě nekousnul.”

“Prima, prima,” usmála se Marguerite a pohladila ji po ruce. “Nina povídala, že když sem dorazili, tak ses s Jakem prala.”

Nicole přikývla. “Vím, žes mi říkala, abych se k němu nepřibližovala, ale nebyla jsem si jistá, jestli vůbec dýchá, a jenom jsem chtěla zkontrolovat—”

“Samozřejmě, to chápu,” přerušila ji Marguerite, a znovu ji pohladila po ruce těsně předtím, než je vyrušil Julius, který před ni položil talířek se zákuskem.

“Jak mu je?” vyletělo z Nicoly. Zničehonic v ní vzkypěly starosti a hnaly se teď jejím nitrem jako nervózní láva. Znovu se spojila se svými emocemi, jako když v divadle roztáhnou oponu. “On je doopravdy nemocný, Marguerite. Musí do nemocnice.”

Marguerite se ihned přeorientovala ze sladkostí na ni, a přílivová vlna starostí rychle opadla.

“Ano, je nemocný,” přisvědčila. Tón hlasu, nebo možná Margueritina slova, měly na Nicolu okamžitý uklidňující účinek. “Ale není to s ním tak zlé, jak to vypadá. Zotaví se. Jenom musíme zjistit, v čem je problém… a s tím nám v nemocnici nepomohou.”

“Víš to jistě?” zamračila se Nicole.

“Naprosto jistě,” přisvědčila Marguerite. “Pomůžeme mu. Nina s mládenci vlastně už začali. Poté, co tě odvedla, přemístili ho k němu do pokoje a dávají mu kapačkou krev. Jenomže ji v sobě pořád ještě neudrží. Co do něj dostanou, zase hned vyzvrátí. Proto musíme zjistit primární příčinu jeho stavu.”

“Samozřejmě,” nemohla nesouhlasit Nicole, a vtom si vzpomněla na tesáky, které vyjely Jakovi z horní čelisti, a zamračila se. Celá vyplašená se naklonila dopředu a zašeptala, aby ji slyšela jenom Marguerite: “Měl tesáky.”

“Já vím, drahoušku. To je fajn,” usmála se Marguerite a Nicole se okamžitě uvolnila. Bylo to fajn.

“Povyprávěj mi, co přesně se stalo,” vybídla ji klidně. “Nina říkala, že prý si stěžoval na bolest hlavy?”

“Ano.”

“Nás hlava přece nebolí,” prohlásila Dani a vidlička s kouskem zákusku se zastavila na půli cesty k jejím rtům.

Nicole zmateně pohlédla na doktorku. Všechny občas bolí hlava, některé víc než ostatní, ale migrénu může mít každý.

“Vlastně, Dani, i nás může rozbolet hlava,” kontrovala tiše Marguerite, a vypadalo to, že tím paní doktorku téměř šokovala, ale po chvilce se jí ve tváři odrazilo porozumění. Zjevně jí něco došlo.

“Když jsme dehydratovaní a potřebujeme kre—”

“Ano, tehdy,” skočila jí do řeči a vrhla významný pohled na Nicolu. “Ale kromě fyzického onemocnění existuje celá řada dalších příčin bolesti hlavy.”

“Nestává se to často, ale stává se to,” souhlasil Julius. “Emocionální stres, frustrace, protivné zvuky, určité silné pachy… z tohohle všeho může našince rozbolet hlava.”

Marguerite se na manžela usmála a vidličkou si nabrala sousto zákusku. Štafetu výslechu teď převzala Dani a otázala se: “Takže to začalo bolestí hlavy?”

Nicole přikývla.

“A pak si zalezl do vířivky a začal zvracet krev?” Když to Nicole potvrdila dalším kývnutím, Dani se zamyslela. Chvíli krabatila čelo, a pak si vzdychla a nešťastně řekla: “Marguerite, já vím, žes počítala s tím, že Jakovi pomohu, ale nejsem si jistá, že to dokážu. Tohle není jako léčení smrtelníků a—” Konec věty spolkla, zavrtěla se, načež frustrovaně vyhrkla: “Já měla za to, že nesmrtelní onemocnět nemohou. Setkala ses už někdy s něčím podobným?”

Marguerite se nadělaly na čele vrásky a zavrtěla hlavou. “Ne. O tom, že by nějaký nesmrtelný zvracel krev, jsem nikdy neslyšela.”

“Já ano,” ozval se potichu Julius, a když se k němu všichni zvědavě otočili, rozvyprávěl se: “Za dob renesance dostala jedna z mých sester šaty. Byl to dárek od smrtelnice, kterou považovala za přítelkyni. Jejich vnitřní strana byla poprášená jedem, který se vstřebával kůží. Být smrtelná, sestra by zahynula. Místo toho blinkala krev.”

“To dává smysl,” odtušila pomalu Danielle. “Nanoboti se musejí pokusit jed obklíčit nebo se na něj navázat, a pak ho vyloučit z organismu. Krev je jejich dopravním prostředkem, takže čím víc jedu tělo absorbuje, tím víc krve následně vyloučí.”

“A spolu s ní i nanoboty,” upozornil Decker.

Celá ta debata Nicolu mátla. Nanoboti? Otrávené šaty? Renesance? To slovo jí uvízlo v zamlžené mysli, a tak se otočila k Marguerite a šeptem se optala: “Neřekl Julius za dob renesance?”

Marguerite na ni vrhla uklidňujících úsměv a pohladila ji po ruce. “Ano, drahoušku. Později ti to vysvětlím, slibuji. Ale prozatím je všechno fajn.”

“Jasně. Všechno je fajn,” zopakovala jako ve snách a rázem se uvolnila.

“Trpěla tehdy sestra také bolestmi hlavy?” zajímalo Dani.

“Ne,” zavrtěl hlavou Julius. “Zato já mám pocit, že u mne migréna klepe na vrátka.”

“Já také,” přihlásil se Tomasso.

“A já,” nezůstal pozadu Dante.

“Já taky,” hlesla Dani a pohlédla na manžela, který jen vážně přikývl.

Když se všichni tázavě otočili na Marguerite, připustila: “U mne to teprve pomalu začíná.”

Nicole si uvědomila, že se teď všeobecná pozornost obrátila k ní, a rychle zavrtěla hlavou. Hodně věcí ji mátlo, ale pokaždé, když někdo řekl něco, čím v ní vyvolal nárůst paniky, Marguerite zamumlala: “Všechno je fajn,” a panika odezněla. Za této situace jí připadalo nejrozumnější prostě sedět a čekat na vysvětlení, které jí slíbila Marguerite. Byla si jistá, že do té doby bude všechno fajn.

“A bzučí mi v uchu,” řekl najednou Julius. “Velmi slabě, ale pořád, jako nějaký otravný hmyz. Ustavičné bzzz, bzzz… bzučení.”

Nicole na něj zvědavě pohlédla. Znělo to, jako by ho to bzučení náramně štvalo.

“Já nic neslyším,” ozvala se dvojčata jednohlasně.

“Já ano… když ses teď o tom zmínil,” oznámil Decker, naklonil hlavu a zamračil se. “Nevšiml jsem si toho… až teďka, ale děsně to leze na nervy, že jo?”

Marguerite vstala a vydala se na obchůzku kuchyní. Kráčela pomalu a hlavu měla nachýlenou, jako by něco poslouchala. “Ano. Nyní to slyším. Je to—”

Když se najednou zastavila a zamířila k zásuvce vedle automatu na vodu, Nicole zvědavě přihlížela. Ale když se Marguerite sklonila a vytáhla ze zásuvky bílou mašinku, kterou tam večer sama zapojila, Nicole zvedla obočí.

“Je to pryč,” ohlásil Julius.

Decker přikývl. “To bylo ono.”

“To není možné,” zaprotestovala Nicole a zamračila se. “Je to ultrazvukový odpuzovač hlodavců. Je to na myši. Nikdo jiný to neslyší.”

“Myši a další hlodavci… jako netopýři,” podotkla suše Danielle.

“Dani, lásko, netopýři nejsou hlodavci. A přece jsem ti už povídal, že s netopýry nemáme nic společného. Je to jenom pověra,” spustil Decker dotčeným tónem.

“Jasně,” odfrkla si. “Ale pokud jde o zvuky, očividně jste na stejné vlnové délce.”

“Jsme na stejné vlnové délce,” opravila ji Marguerite, která se zatím vrátila za nimi, a když opět usedla naproti Nicole, hodila na stůl odpuzovač. “Teď jsi jednou z nás.”

“Tak trochu,” odtušila potichu Dani. “Já jsem to neslyšela, jen tak mimochodem.”

“Ale ano. Začínala tě bolet hlava,” upozornil Julius. “Jenomže jsi moc mladá, stejně jako dvojčata, takže na tebe ultrazvuk účinkoval, ale nevnímala jsi ho jako zvuk.”

“Hmm.” Dani se ušklíbla, ale nepřela se, jenom poznamenala: “No, ta bolest se teď pomalu vytrácí.”

“Ano,” zašeptala Marguerite. “Moje také rychle mizí.”

Všichni kromě Nicoly přikývli nebo to tiše potvrdili.

“Takže příčinu bolesti hlavy jsme evidentně objasnili,” uzavřela to Dani.

Zase všichni přikývli, opět kromě Nicoly. Ta si zrovna v duchu říkala, že jsou všichni bzum, bzum… ale všechno je fajn, proplulo jí hlavou, a natotata se uklidnila.

“Co jste udělali s tou sestřinou otravou?” zeptala se Dani Julia.

“Neuvědomili jsme si, že se jedná o otravu. Přišli jsme na to teprve později, a jenom proto, že pak měla sestra k těm šatům přirozenou averzi. Věnovala je jedné služebné… smrtelnici. Ta ubožačka zahynula v příšerných bolestech,” zašeptal Julius, povzdechl si a dodal: “Předtím jsme neměli ponětí, co Adrianě vlastně je. Prostě jsme jí dávali krev, dokud to nepřešlo.”

“Jasně. Takže asi uděláme to samé,” odtušila vážně Dani. “Nina přivezla plný chladicí box, a my rovnou dva. Snad to bude stačit.” Pohlédla na Julia. “Nejspíš si nepamatuješ, kolik krve tenkrát sestra spotřebovala?”

Omluvně zavrtěl hlavou. “O krevních bankách se nám tenkrát ještě ani nesnilo. Byli jsme odkázaní na dárce a potřebovali jsme jich spoustu. Museli jsme ji vozit od vesnice k vesnici na voze, dokud to nepřešlo a nezačala se zotavovat.”

“Zavolám Bastienovi, aby sem pro jistotu nechal poslat další várku,” odtušil Decker, vstal a cestou z kuchyně vylovil z kapsy telefon.

“Nicolo,” oslovila ji Dani. “Jak se cítíte? Jedla jste stejné věci jako Jake? Nebo měl—?”

“Není otrávená,” přerušil ji Julius. “Věc, která takto zapůsobila na Jaka, by ji ve vteřině zabila. Kromě toho, tohle nezavinil zkonzumovaný jed. Ten u nesmrtelných obvykle nevyvolává zvracení, a i kdyby ano, odbylo by se to na jeden zátah. Rozhodně by nezpůsobil opakované dávení. Této věci bylo vystaveno celé tělo. Aby nanoboti zareagovali tímto způsobem, jed se musel vstřebat do organismu.”

“Co župan, který měl na sobě?” navrhl Decker na odchodu.

“Začalo to ve vířivce,” připomněla Marguerite tichým hlasem.

“To je sice pravda, ale určitě si ho oblékl na cestu do přízemí. Dostat se k vaně chvilku trvalo,” stál si za svým.

“Ale Nicole by si na sebe nevzala Jakův župan a Jaka nikdo zabít nechce,” kontrovala Marguerite.

“Cože?” vyhrkla Nicole překvapeně.

“Všechno je fajn, drahá,” pošeptala jí Marguerite a podívala se na Dani. “Myslíš si, že kdyby byla voda ve vířivce otrávená nějakou drogou, která se vstřebává kůží, zafungovala by stejně jako otrávené šaty?”

“Ano, domnívám se, že by mohla,” přisvědčila Dani zvolna a tvářila se zamyšleně. Na chvilku se odmlčela, a pak prohlásila: “Abychom měli jistotu, budu muset odebrat vzorek a dát ho na rozbor. Ale dokud nezjistíme, o co jde, tak všem doporučuji nestrkat do vody ani špičku prstu.”

“Tak co? Jak zní verdikt?”

Nicole pohlédla ke dveřím, odkud otázka zazněla. Na prahu stála žena, která se jí prve představila jako Nina, s pochmurným výrazem ve tváři.

“Co se mu stalo?” pokračovala Nina. “A může se to stát i nám? Protože nás všechny čtyři rozbolela hlava.”

Dani pohlédla na Nicolu. “Dala jste ty strašáky na myši do všech pokojů?”

Ta přikývla. “Jenom do Jakova ne. Nechtěla jsem mu tam chodit. Ale strčila jsem ho do zásuvky na chodbě, přímo proti dveřím, takže když jsou otevřené…”

“Dokud jste nedorazili, měli jsme dveře zavřené, ale když jste se pak za námi stavila, nechala jste při odchodu otevřeno, a nikdo z nás se nenamáhal za vámi zavírat,” poznamenala Nina. “Ale co má být se strašáky na myši? Proč by nás z nich měla bolet hlava?”

“Podle všeho máme natolik citlivý sluch, že vnímáme ultrazvukové vlny, které vysílají odpuzovače hlodavců, a ty u nás vyvolávají migrénu,” vysvětlila Marguerite.

Nina přikývla. “Jak ty prevíty vypadají? Půjdu je všechny odpojit. Až dodneška mě hlava nikdy nebolela a rozhodně se to nestane mým hobby.”

Julius zvedl hlas: “Dante, Tomasso,” a obrátil se na dvojčata. “Projděte dům a odstraňte všechny ultrazvukové odpuzovače myší.”

Obří dvojka přikývla a beze slova vypochodovala z kuchyně.

“Tak to bychom měli hlavobol,” podotkla Nina. “Ale co způsobuje Jakovo zvracení?”

“Podle nás je otrávený,” sdělila jí Dani.

“Otrávený?” podivila se Nina, mhouříc oči. “Jídlem?”

“Momentálně je hlavním podezřelým vířivka, ale nevíme to jistě. Takže buďte opatrní a dávejte si dobrý pozor, na co saháte nebo co jíte.”

“Já už nejím nic, jenom krev,” odtušila Nina. “Ale varuji ostatní. Sice si nemyslím, že by Mark s Gillem ještě jedli pevnou stravu, ale Tybo ano.”

Dani přikývla. “Co Jake? Ještě zvrací?”

“Ne. Konečně přestal, ale má velké bolesti. Museli jsme mu dávat krev intravenózně, protože zvracel. Byl to jediný způsob, jak zajistit, aby ji hned zase nevyzvrátil. Ale kapačka je hrozně pomalá, a tak krev ztrácel rychleji, než získával. Trpí. Není pochyb o tom, že nanoboti napadají orgány a hledají krev.”

“Hm, pojďte, pokusíme se mu ji teď podat orálně. Už by ji mohl udržet,” navrhla Dani a odvedla ji z kuchyně.

Nicole se za nimi dívala, a pak se naklonila k Marguerite. “Jak se dostali dovnitř?” Když se k ní tázavě otočila, rozvedla to: “Přední dveře byly zamknuté a já jsem je dovnitř nepustila.”

“Aha,” přikývla vážně. “Ano, když Nina přišla odemknout přední dveře a pustila nás dál, zeptala jsem se na totéž. V době, kdy sem dorazili, byl vchod zamknutý, ale uslyšeli tě křičet, a tak oběhli dům a cestou zkoušeli dveře a okna. Myslím, že posuvné dveře do obývacího pokoje nebyly zamknuté, a těmi vešli dovnitř.”

“No, tak to ano,” zabrblala Nicole. Zasouvací dveře do ateliéru a do obýváku tvořily okolo vířivky obrácené L. Jake musel projít ven obývacím pokojem, protože když mu pak pomáhala do domu, byly odemknuté… a nezamknula jsem za námi. Do háje, v té chvíli jsem byla tak vytočená, že si ani nejsem jistá, jestli jsem aspoň zavřela. Zato s naprostou jistotou věděla, že nezamkla ateliér a nenechala si to pro sebe. “Zasouvací dveře ateliéru také nebyly zamčené. Mohly zůstat dokonce otevřené.”

Decker, který zjevně dotelefonoval, se právě vracel, ale když to uslyšel, rovnou zase udělal čelem vzad. “Postarám se o to.”

Nicole se obrátila k Marguerite a v hlavě jí bublalo moře otázek, jenomže dřív, než stačila položit třeba jednu jedinou, Marguerite se na ni omluvně usmála: “Je mi líto, drahoušku. Vím, že máš mnoho otázek, ale není na mně, abych ti je zodpověděla. Bude to muset udělat Jake, až se zotaví. Myslím, že nyní bude nejlepší, když se vrátíš k práci, zatímco my uděláme, co bude v našich silách, abychom pomohli Jakovi. Proto chci, aby ses uklidnila. Pusť z hlavy všechny starosti a obavy, běž do ateliéru a hezky v klidu maluj.”

9. KAPITOLA

Jake otevřel oči. Podél žaluzií se dovnitř vkrádaly sluneční paprsky. Chvíli pozoroval hru světla a stínů, a pak odhodil deku a posadil se. Lehce ho zaskočilo zjištění, že má pyžamo ? la Adam. Ne, že by doma nespával normálně nahý, ale sem si místo fíkového listu přinesl pyžamo z poctivé bavlny. Když je člověk ve službě, je dobré být připravený na všechno. Co kdyby uprostřed hluboké noci vypukla krize… v takových okamžicích není zdrávo větrat rodinné stříbro.

Vstal, otevřel horní zásuvku prádelníku a vytáhl tričko a volné, černobílo-šedo kárované pyžamové kalhoty. Pořádně se obleče teprve, až uvaří kafe… a vyčistím si zuby. Bože, mám v puse jako ve stoce. Co se to se mnou stalo?

A kolik je vlastně hodin? Ohlédl se po budíku, a když uviděl, že jsou dvě odpoledne, zamračil se. Co—?

Strnul. V té chvíli mu propláchly hlavu vzpomínky, s razancí desetigalonového sudu ledové vody. Za moment už hopkal po jedné noze a na tu druhou si natahoval spodek pyžama, načež nohy vyměnil. Jakmile byl od pasu dolů náležitě zahalen, vyrazil ke dveřím. Triko si natahoval už za chůze.

Jak míjel Nicolinu ložnici, otevřenými dveřmi uviděl ustlanou postel. Takže Nicole už vstala. Nejprve nakouknul do kuchyně a na místě se zastavil. Za stolem seděla nějaká cizí holka, před sebou iPad. Vlasy měla stejně světlé jako Nicole, ale postrádala její smyslné křivky. Oblečená byla neformálně, do vyšisovaných džínů a kobaltově modrého svetříku, a byla nesmrtelná. Nevěděl, jak to poznal, ale prostě to poznal. Už od proměny pokaždé poznal, když se ocitl v přítomnosti jedince svého druhu. Jako by jeho nanoboti poznali soukmenovce a salutovali jim na pozdrav. Vnímal to jako elektrický výboj o nízkém napětí.

Blondýna vzhlédla. Uviděla ho, opřela se dozadu a přejela ho očima od hlavy k patě. Nebo naopak.

“Jste vzhůru,” konstatovala a zastrčila si za ucho neposlušný pramen dlouhých, vlnitých vlasů. “Jak vám je?”

“Dobře,” odtušil pomalu a pozorně se jí zadíval do očí. Byly zářivě stříbrozelené. Tudíž nepatřila ani ke klanu Argeneau, ani do famílie Notte. Argeneau byli pověstní stříbřitou modří očí a Notte zase pro jejich kovovou čerň. “Kdo jste?”

“Nina Viridisová,” představila se a vstala. “Jsem vykonavatel.”

Přikývl a uvolnil se. Když teď věděl, že je to lovkyně psanců, byl rázem klidnější. “Takže Nicole zavolala Marguerite?”

Nina přikývla, opřela se pozadím o stůl a ruce zkřížila na hrudi. Nevstala, aby mu šla podat ruku, jak si zprvu myslel, ale takto se aspoň neocitla v nevýhodě. Lovila psance, tušil, že pravidlo: nikdy se nedostat do nevýhodné pozice, jí přešlo do krve.

“Zavolala Marguerite, ta zatelefonovala Lucianovi, a ten nás sem poslal, abychom se o všechno postarali, dokud nedorazí Marguerite a spol.”

“Marguerite je tady?” Instinktivně se ohlédl přes rameno, jako by čekal, že se objeví na schodech a vkročí do podkrovního obývacího pokoje.

“Byla,” upřesnila Nina, čímž opět upoutala jeho pozornost. “A přivedla s sebou Julia, Deckera s jeho ženou Dani a navrch Danta s Tomassem, fakt mamutí dvojtečku za parádou. Ale už jsou zase pryč. Jakmile jste se zklidnil a usnul, bylo jasné, že jste z nejhoršího venku. Všichni kromě dvojtečky pak zvedli kotvy.”

“Dante s Tomassem jsou pořád tady?” zamračil se.

“Zůstali, aby pomohli ohlídat smrtelníka.”

Jake se ošil. Neměl z toho ani trochu radost. Od přesunu do Ottawy se s nikým z famílie Notte neviděl, a nebyl si jistý, jestli je na setkání s bratranci připravený. “Když jste tady vy, určitě ty dva nebudu—”

“Můj tým zde nebude,” skočila mu do řeči. “Mark a Gill už odjeli. Tybo vyklidí pole hned, jak odklidí sníh z příjezdové cesty, a já jsem čekala jenom na to, až se proberete.” Ironicky se usmála. “Na žádost Marguerite. Vyrozuměla jsem, že Dante a Tomasso nejsou tím nejhovornějším duem na planetě Zemi, a ona chtěla mít jistotu, že vám někdo pořádně poví, co se stalo.”

Jenom si povzdechl. Jak to tak vypadá, bude čelit rodině, ať už je na to připravený nebo ne. Co naplat? Pokrčil rameny, budu to řešit, až budu muset. Později. “A co se teda stalo? Chytl jsem upíří chřipku? Protože když pominu migrénu a zvracení, rozhodně mi bylo zle, jako bych měl pořádnou chřipku. Doteď jsem si myslel, že onemocnět vůbec nemůžeme.”

“Taky že nemůžeme,” uklidnila ho. “Nebyla to chřipka. Bolest hlavy vyvolávaly ultrazvukové odpuzovače myší, které nakoupila Nicole. Posbírali jsme je a vymazali jí je z paměti. Několikrát,” dodala sarkasticky. “Vždycky si na ně zase vzpomene a dumá, kampak se asi poděly, a jedno z dvojčat nebo já jí vymažeme paměť… znovu. Říkali jsme si, že bude nejlepší nepouštět se do vysvětlování, dokud si s ní nebudete moct promluvit sám.”

Jake na to jenom zabručel, a pak se zeptal: “Ty tedy způsobily migrénu. A co zvracení krve?”

“Jed.”

Hodil hlavou dozadu, jako by mu dala facku, a hned nato začal hlavou vrtět. “Byl jsem slabý, blinkal jsem a měl jsem horečku. Byla to chřipka.”

“Slabý jste byl z nedostatku krve, díky nanobotům jste vyblinkal jed a to, co jste považoval za horečku, byl vedlejší efekt práce nanobotů. Makali naplno, aby vás zachránili. Při tom vám rozehřáli krev, a ta zase rozehřála vás,” vysvětlila zjednodušeně, nicméně výstižně. “Byl to jed, nikoli chřipka.”

“Ale otrávit jsem se nemohl,” namítl. “Večeři jsem sám uvařil. Navíc jsem byl nakupovat, a při tom jsem vyměnil všechno, co bylo v domě už načaté. Právě pro případ, že by do toho někdo přidal jed. V žádném případě—”

“Byl ve vířivce”, přerušila ho. “Dani odebrala vzorek vody a v jedné laboratoři tady v Ottawě nechala udělat rozbor. Našli vysokou koncentraci jakéhosi jedu, který se vstřebává kůží. Nikotin a dimethylsulfát—” Odmlčela se a zamračila se. “Nebo to byl sulfid?” Zavrtěla hlavou. “Ne, bylo tam fox. Možná sulfoxy?”

“To máte jedno. Byl to jed,” odtušil pochmurně. Přesné chemické složení mu mohlo být ukradené. Stručně řečeno: vířivka byla otrávená.

“Jo,” přikývla Nina. “Podle všeho měla Nicole ohromné štěstí, že vám navlékla župan ještě předtím, než vám pomohla dovnitř. Dani se domnívá, že by už při kontaktu kůže s kůží mohla dostat do těla dost jedu na to, aby ji zabil, nebo by z něho aspoň onemocněla. Podle toho si troufám tipnout, že koncentrace musela být fakt neuvěřitelně vysoká.”

Jake stiskl rty do úzké čárky. Zcela jasně si vzpomínal, jak se Nicole natahovala, aby mu pomohla, když byl ještě ve vodě. Naštěstí mu bylo pod psa, otráveně ji odmávnul a pomoc odmítl. Podle všeho nebyl otrávený jen v přeneseném slova smyslu. Kdyby se ho tenkrát dotkla, otrávila by se i tak malým kontaktem s jeho pokožkou? Nina naznačovala, že by mohla. “Takže zvracení vyvolal jed?”

“Vyvolali ho nanoboti, když odstraňovali jed z organismu, což je také důvodem, proč to trvalo tak dlouho. Chci říct, namočil jste se do toho jedovatého sajrajtu úplně celý, kamaráde. Vstřebalo se vám to kůží do krve, do orgánů… teda, pokud se to dostalo tak daleko. Nanoboti nejspíše vytáhli do boje hned, jak to proniklo do kůže, ale my lidé máme pekelné množství kůže.”

Přikývl a povzdechl si. Sebeméně nepochyboval, že ta otrávená břečka byla určená Nicole, a přestože to pro něj nebyl nijak příjemný zážitek, stejně byl rád, že koupel absolvoval on a ne ona. On přežil. Ona by to nezvládla. Tázavě zvedl obočí. “Kde je Nicole?”

“Dole v ateliéru, pracuje. Dante s Tomassem jsou s ní,” dodala Nina, jako by mu to mělo dělat starosti.

“Proč? V ateliéru by měla být v bezpečí,” zamračil se. “Nechal jsem nainstalovat bezpečnostní systém. Pokud nechá zasouvací dveře zamčené, je tam dole sama v pohodě.”

“Přesně. Pokud nechá zasouvací dveře zamčené. Ale i když v noci napadla spousta sněhu, dneska je obleva. Dveře má nezamknuté a navíc pootevřené, aby se průběžně větraly výpary z barev,” oznámila suše Nina. “Chápu to tak, že nemá ponětí o tom, že je terčem. Někdo ji chce sprovodit ze světa.”

“Ne,” přisvědčil. “Podvědomě to popírá. Myslí si, že všechno, co se stalo, byla nešťastná náhoda nebo pouhá shoda okolností.”

“Jasně, někdo ji holt bude muset nakopat do zadku, aby se probrala a přestala popírat realitu,” poznamenala pragmaticky. “Tohle nebyla žádná nehoda. Namočit se do toho ona, tak by umřela. A nebyla by to příjemná smrt. Ten záškodník hraje setsakra tvrdou hru.”

Přikývl. “Co na to řekla, když jí Marguerite pověděla, že vířivku někdo otrávil?”

“Marguerite jí nepověděla lautr nic,” sdělila mu Nina pobaveně. “Prý to není na ní.”

Zakabonil se. “Cože? A jak jste jí tedy vysvětlili, co se stalo mně?”

“Nijak. Marguerite vklouzla do té její smrtelné hlavinky a vnukla jí pocit, že je všechno v naprostém pořádku, a že si absolutně s ničím nemusí dělat starosti. A jen co se uklidnila, doporučila jí, ať si jde hezky malovat. A Dante s Tomassem ji v této náladě udržují. Vlastně,” dodala ironicky, “Marguerite možná kápla na tu nejlepší věc, jakou pro ni vůbec mohla udělat. Od té doby totiž Nicole maluje pilně jako včelka. Pracovala až do bílého rána, pak si konečně lehla, ale po nějakých čtyřech hodinách už byla zase na nohou a měla štětec v ruce. Pokud vím, tak dokončila dva portréty, třetí má skoro hotový a další dva, do kterých se zrovinka pustila, asi budou fakt bomba.”

“Spala jenom čtyři hodiny?” Jake si z toho vybral jedinou věc, která ho opravdu zajímala a dělala mu starosti.

“Dlouho pracovala a dneska dopoledne měla schůzku s nějakým starším pánem z jednoho z portrétů,” vysvětlila Nina. “Myslím, že při práci na posledních detailech nechává svůj subjekt stát modelem. Když mu včera večer zavolala, měl volno dneska dopoledne. Netrvalo to dlouho, ale potom chtěla pokračovat v práci,” pokrčila rameny. “Však až se unaví, půjde spát. Aspoň myslím.”

“Hmm.” Jake se otočil ke dveřím, chtěl sejít dolů a promluvit si s ní.

“Být vámi, tak to nedělám,” pronesla Nina. Tím ho zastavila.

“Co byste neudělala?” obrátil se opět k ní.

“Práce se daří a hezky jí to odsejpá. Pravděpodobně maluje rychleji než kdy jindy. Mám zvláštní tušení, že jen díky tomu, co jí Marguerite vsugerovala,” dodala Nina ironicky, a hned upozornila: “Nepochybuji, že se v okamžiku, kdy jí vyklopíte, jak se věci mají, zadrhne a bude mít po žížalkách. Co kdybyste ji nechal udělat tolik, kolik může, dokud může? Najezte se, osprchujte se, oholte se a na chvíli si dejte voraz. Kluci ji přivedou nahoru na večeři, a pak jí pro mě za mě můžete propíchnout tu bublinu klidu, ve které teď existuje.”

“Večeře,” zamumlal. Po včerejšku bylo jídlo to poslední, o co by měl zájem, ale musel uvařit večeři.

“Na příštích pár dní objednala Marguerite donášku hotových jídel,” informovala ho Nina, sklopila oči k iPadu a vypnula ho. “Napadlo ji, že oceníte pauzu.”

“To teda jo,” vydechl a uvolnil se. Po večeři bude na vážnou promluvu s Nicolou času dost a dost. Hlavně proto, že se obával, že Nina měla pravdu, a když sundá Nicole růžové brýle, zhroutí se jí svět. Tolik se bránila přiznání, že by jí mohl chtít exmanžel fyzicky ublížit… tohle nepřijme dobře.

“Hlavu vzhůru.” Nina zavřela pouzdro iPadu a s ním v ruce vykročila k Jakovi. “Máte toho na vysvětlování víc než jen otrávenou vířivku. Když jste byl mimo sebe, pokusil jste se Nicolu kousnout a blýskal jste tesáky,” potěšila ho, a protáhla se kolem něj z kuchyně. “Marguerite si pohrála s její pamětí, aby kvůli tomu nezačala vyšilovat, a zatímco jste spal, Dante s Tomassem to ještě trochu přikrmili. Ale jakmile se s vámi setká, mentální berličky dlouho nevydrží. Budete muset kápnout božskou a všechno jí povědět.”

“Cože?” hlesl, otočil se a vytřeštil na ni oči.

“Můžete to zvládnout,” odtušila potichu. Zastavila se, aby si vzala hnědou koženou bundu, kterou měla položenou na gauči. Nasoukala se do ní, při tom si přendala iPad z jedné ruky do druhé, ještě si zpod bundy vytáhla vlasy, a pak už se vydala ke schodům s vážným: “Hodně štěstí.”

Jake vyprovázel Ninu pohledem a chtělo se mu zavolat ji nazpátek. Měl sto chutí Ninu poprosit, aby dala s Nicolou řeč místo něj. Nebo mu aspoň poradila, co má říkat. Na tento rozhovor nebyl připravený. Od okamžiku, kdy se dozvěděl, že je Nicole jeho životní družkou, uplynulo strašně málo času. Zatím to ani neakceptoval, natožpak strávil. Jak by tedy mohl od Nicoly očekávat, že přijme nejen skutečnost, že by pro něj mohla být dokonalou partnerkou, ale navíc také existenci upírů a, aby toho nebylo málo, ten drobný fakt, že on je jedním z nich?

Jo, tohle to rozhodně je povídání, které klidně počká, dokud se nenavečeří. Aspoň budu mít trochu času, abych přišel na to, co jí mám, krucinálfagot, vlastně říct.

“Hezký. Doopravdy vypadají jako Christian a Caro. Jsou jak živí, z fleku by mohli vyskočit z plátna sem k nám.”

Nicole se zrovna přesunula od portrétu Margueritina syna a budoucí snachy k dalšímu obrazu a pustila se do práce. Tomassova poklona jí přikouzlila úsměv na rty. Povedl se mu perfektní kompliment, přesně tohoto efektu se totiž snažila dosáhnout. Milovala, když jí šlo malování od ruky. A dneska se jí rozhodně dařilo. Surfovala na vítězné vlně. Poslední dva dny, od chvíle, kdy Jake onemocněl, byla v jednom kole a udělala víc práce, než normálně stihla za celý týden. Tohle pro ni byl skutečný doping, lepší než drogy. Byla ve svém živlu.

“To teda jo,” souhlasil Dante. “Ale proč děláš na několika plátnech zároveň?”

“Je to zajímavější,” pokrčila rameny, zatímco si hrála s barvou pleti na portrétu místního politika. Snažila se docílit správného odstínu, aby vystihla drsnou, lehce ruměnou tvář.

“Hmmm,” zahučel Dante.

Pousmála se a zavrtěla hlavou. “Musíte být znudění až k slzám, kluci. Nevím, proč nejste venku a neděláte něco zajímavějšího, než je koukání se na mě, jak patlám štětcem barvičky na plátno.” Vtom se zamračila a dodala: “Co tady vlastně děláte?”

“Jsme Jakovi bratranci. Jsme tu na návštěvě,” řekl Dante.

“Jake mi povídal, že od rodiny utekl.”

“Jo,” přisvědčil Tomasso. “Někteří lidé nezvládají věci tak dobře, jak by měli, a někteří potřebují čas, aby ty věci zvládli. Stephano potřeboval čas.”

“Stephano,” zašeptala, a zatímco se přemisťovala k dalšímu plátnu, kroutila nad tím hlavou. “Vím, že je to jeho křestní jméno, ale stejně mi připadá divné, když slyším, že se mu tak říká. Já ho znám jako Jaka.”

“Jake je dobré jméno,” podotkl Dante.

“Jo, to je.” Nicole se usmála. To jméno se jí líbilo. A líbil se jí i jeho nositel. Připadal jí jako milý chlap. A rozhodně nebyl urážkou pro oko. Ne, že by si ho nějak moc prohlížela či co, ale byl pohledný… a dobrý kuchař, a pozorný. Třeba ten obložený talíř se sýrem a s ovocem. To bylo příjemné překvapení. Navíc podle ní neměl kuchař servírování svačinek v popisu práce. Nebo měl? Neměla ponětí. Ještě nikdy žádného neměla a Jake moc nezapadal do škatulky kuchařka a hospodyně, kterou si v duchu vytvořila. Jediná hospodyně, kterou znala, byla teta Maria. Z gruntu hodná ženská babičkovského typu, která běhala po domě v černých šatech a ortopedických botách.

Tetě se teda nepodobá ani trochu, pomyslela si, neboť si v tom okamžiku bůhvíproč vybavila, jak seděl docela nahatý na okraji vířivky. Ploché břicho, svalnaté paže a nohy, hezky stavěný. Z fleku by mohl vystupovat s Chippendales nebo předvádět plavky.

Když si vzpomněla na jeho zakrvácenou tvář a hrudník, zamračila se. Zvracel krev. Pekelně ji to vyděsilo. Ale teď je mu už lépe, připomněla jí nějaká část mysli. Klidně spí a zotavuje se. Všechno bude fajn.

Důvěrně známá slova ji uklidnila. Všechno bude fajn, ale v žaludku jí kručelo pořád.

“Mám hlad,” prohlásil Dante tím svým hřmotným basem.

“Já také,” přidal se Tomasso.

Nicole se zakřenila. “Vy dva máte hlad furt.”

“Jo, ale já mám opravdu hlad. A je už šest pryč.”

Narovnala se od portrétu a překvapeně se ohlédla na hodiny. Skutečně bylo něco po šesté… a to bylo bezpochyby důvodem, proč jí v jednom kuse kručelo v břiše. Zamlaskala, rychle posbírala štětce a zamířila ke dřezu se slovy: “Divím se, že ještě nepřišla Nina a neštěkala na nás, že máme jít nahoru na večeři, jako to udělala před obědem.”

“Nina je pryč,” zabručel Tomasso.

“Cože?” užasla a ohlédla se na něj. Ta ženská od první chvíle střežila Jaka hůř než německý zupák. Když se chtěla pro klid v duši přesvědčit, jestli je živ a v rámci možností zdráv, nedovolila jí k němu do pokoje ani nakouknout. “Kdo teda hlídá Jaka?”

“Pinocchio už hlídat nepotřebuje. Už není nemocný,” informoval ji Dante.

“Jo, teďka chodí a mluví jako opravdový kluk,” dodal suše Tomasso.

Nicole se zamračila. Od začátku o něm mluvili jako o Pinocchiovi. Nechápala proč, a oni to odmítli vysvětlit.

“Neměl by zůstávat sám,” zabručela při vymývání štětců a podvědomě přidala na tempu. “Ještě včera mu klepala na dveře zubatá.” Zarazila se a zamyslela se, až jí na čele naskočily vrásky. “Nebo to bylo předevčírem?”

“Předevčírem,” potvrdil Dante.

Zakabonila se. “Správně, takže ještě předevčírem ležel na smrtelné posteli a dneska je už na nohou?” Zavrtěla hlavou. “Co když omdlí, upadne a uhodí se do hlavy?”

“To je v pohodě, to ničemu neuškodí,” chlácholil ji Tomasso.

“Jistěže ano,” odsekla. “Ví se o lidech, kteří na zranění hlavy umřeli.”

“Lidi jo,” přitakal Dante. “Ale ne Pinocchio. Ten má kebuli ze dřeva.”

Jenom zavrtěla hlavou a odložila vymyté štětce, aby uschly. Potom si svlékla bílý plášť, ve kterém malovala, aby si neumazala šaty od barvy a vyrazila ke dveřím.

Vyběhla z ateliéru a spěchala po chodbě, oba mužské za patami. Dveře do obývacího pokoje byly otevřené. Bez koukání vletěla dovnitř a narazila na velmi vysoké a neméně pevné tělo.

“Jaku,” vypískla a chytila se ho za triko, aby neskončila na zadku. Srážka tělo na tělo vyvolala záblesk vize, ve které na ní ležel, a ona se s ním prala. Na nic takového si nepamatovala a nechápala to, ale neměla čas to řešit. Prakticky v témže okamžiku zalapala po dechu leknutím, a taky nedostatkem kyslíku, protože do ní zezadu vrazilo jedno z dvojčat a razantně ji přimáčklo Jakovi na hruď.

“Par—” Dantova omluva skončila zahekáním, protože to evidentně neubrzdil ani Tomasso. Žduchl do bratra, takže Nicole definitivně skončila rozplácnutá na Jakově hrudníku jako rozšlápnutá žába.

Když zvedla hlavu a ohlédla se, ironicky se usmál: “Ššš-ššš-ššš.”

Udýchaně se zasmála, jak pěkně uměl napodobit vláček, a pak mrštně vyklouzla, takže oba muži stanuli tváří v tvář, jen pár palců od sebe. Ale stěží si toho všimla. V duchu se snažila přijít na to, co se právě stalo, a co za vzpomínky má teď v hlavě. Vážně se to stalo? Byly to snad útržky nějakého snu?

Útržky snu. Všechno je fajn. Klid, proběhlo jí hlavou a najednou si uvědomila, že se uklidňuje.

“Jdu pro vás, abyste šli na večeři,” odtušil Jake, když ustoupil pár kroků dál od Danta.

“A my zrovna jdeme na večeři,” usmála se Nicole. Teď, když už jí v hlavě nestrašily ty podivné záblesky, si ho bez okolků pozorně prohlížela. Barvu měl dobrou a vypadal v pohodě. Lépe než v pohodě. Měl lepší barvu než kdy jindy od chvíle, co se s ním poprvé setkala. Skoro zářil zdravím, a kdyby byl po nemoci ještě zesláblý, tak by ho, když do něj vrazila, určitě shodila na zem. Místo toho stál pevně a chytil ji za paže, aby neupadla. Přesto přese všechno byl ještě onehdy vážně nemocný, a tak neodolala: “Jak vám je?”

“Dobře.” Pohledem zalétl k dvojčatům a zase zpátky, a pak se náhle otočil. “Pojďme, ať nám to nevystydne.”

Podívala se na dvojčata a neušlo jí, jak tvrdé a bezvýrazné mají najednou tváře. Vypadalo to, že mezi těmi třemi byla nějaká zlá krev, což byla podle ní strašná škoda. Sama si byla se sestřenkou Pierinou blízká, jako by byly sestry. Ale nevěděla, co měl Jake s bratranci za problém. Věděla, že jsou příbuzní skrze jeho nevlastního otce, ale jestli vyrůstali společně…

Ať už je mezi nimi co chce, momentálně jsou jejich vztahy na bodu mrazu, o tom žádná, pomyslela si, když následovala Jaka ke schodům.

“Prostřel jsem raději u stolu v kuchyni než v jídelně. Doufám, že to tak bude v pořádku,” poznamenal Jake, zatímco rázoval horním obývacím pokojem ke kuchyni.

“Samozřejmě,” odtušila.

Jídelnu tvořila levá polovina obrovské místnosti v podkroví nad schody. Od pravé poloviny, která sloužila za obývací pokoj, nebyla oddělena žádnou zdí ani přepážkou, a v celém prostoru byl na zemi položený smetanově bílý koberec. Jak se tak dívala na veliký jídelní stůl z tmavého dubu, kolem kterého stálo deset židlí ve stejném stylu, napadlo ji, že tento dům očividně nebyl koncipován pro děti. Jídelna působila formálně, a snad proto ji zatím nikdy nepoužila. Byla by skvělá na větší rodinné oslavy, ale dosud žádnou neuspořádala. Možná bych mohla sezvat příbuzné na Vánoce, napadlo Nicole.

“Co si dáte k pití? Víno, vodu, limonádu, kávu…”

Při té otázce obrátila pozornost k Jakovým zádům. Zrovna je uvedl do kuchyně. “Víno, to zní skvěle.”

Tvrdě pracovala a sklenice vína evokovala uvolnění. Tušila, že to bude potřebovat. Ovzduší totiž houstlo napětím. Pro Kristovy rány, ocitla jsem se ve společnosti trojlístku, který se nemá dvakrát v lásce. Dante s Tomassem očividně měli Jakovi za zlé, že utekl od rodiny. Určitě mu chtěli přistřihnout křidýlka, jinak by tady nebyli. Otázkou však zůstávalo, jestli bude ochotný se do lůna rodiny vrátit.

“K večeři je kuře, k tomu se hodí Creekside, souhlasíte?” Jake vytáhl z lednice láhev bílého vína zmíněné značky. On nebo někdo jiný ho zřejmě dal vychladit. Nicole pití moc nedala a víno strkala do ledničky jenom, když čekala společnost. Rodolfo chtěl pořídit chladicí vinotéku, ale rozešli se dříve, než to zrealizoval.

“To zní skvěle,” zopakovala cestou ke stolu. Moment váhala, než se posadila na poslední stoličku, zády k oknu. Znamenalo to, že tři pánové ve při se budou muset podělit o opačný konec stolu a boční strany. Nezbude jim, než být spolu v kontaktu. Když se Dante s Tomassem posadili každý na jednu stranu a Jakovi přenechali čelo barového stolku, nijak ji to nepřekvapilo. Bude mít z každé strany jednoho bratrance. V žádném případě je nebude moct ignorovat.

Sotva si vylezla na vysokou židličku, zadívala se na stůl. Kromě kvarteta prostírání na něm leželo několik zakrytých talířů a právě, když si jich všimla, začali Dante a Tomasso zvedat víčka, aby se podívali, co je vespod. Vonělo to úžasně. Ucítila, jak jí žaludek zakručel na souhlas.

Zatímco Jake otevíral láhev vína, předčítal z papíru připevněného magnetkou ke dveřím lednice: “Je to kuře se smetanovou hořčičnou omáčkou, zapékané brambory, chřest s máslem a s citronem a brusinkový salát.”

“Nevařil jste to vy, viďte že ne?” zamračila se.

“Ne. Marguerite na pár dní objednala donášku jídla,” uklidnil ji tichým hlasem. “Jenom jsem to ohřál.”

“Fajn,” hlesla. Ulevilo se jí. Bylo jí jedno, že vypadal lépe. Nebo že Dante s Tomassem tvrdili, bůhvíjak není fit. Ten chlap skoro umřel. Nechtěla, aby něco dělal. Aspoň den nebo dva, než se zotaví… což je pěkná ironie, přiznávala v duchu. Platila ho za práci, odpracoval jeden den, onemocněl a další dva dny strávil na lůžku. A teď nechtěla, aby pracoval ještě dalších pár dní. Kdo by to byl řekl?

“Musí to být ze stejného podniku, odkud byly poslední dvě večeře,” podotknul Dante s blaženým povzdechem, zatímco si prohlížel kuře.

Tomasso přikývl na souhlas. “Voní stejně pohádkově.”

“Dvě večeře?” zamračil se Jake a postavil před Nicolu sklenici vína. “Myslíte jednu.”

“Dvě,” řekl Tomasso.

“Dvě,” zopakoval Dante.

Když se tázavě podíval na Nicolu, přikývla. “Dvě. V pátek v noci jste začal zvracet a celou sobotu a neděli jste byl v bezvědomí. Dneska je pondělí.”

“Aha,” hlesl a zamířil na své místo. Když se posadil, zašeptal: “Omlouvám se.”

“Nemáte se zač omlouvat. O nemoc se nikdo neprosí,” prohlásila, a když zahlédla pohled, který si vyměnila dvojčata, zamračila se. Neuniklo jí, že se i Jake tvářil poněkud legračně, ale jenom sáhla po sklence. Vtom si všimla, že je jediná, kdo má nalité víno. Zarazila se a se skleničkou ve vzduchu na půli cesty ke rtům se podívala z jednoho na druhého. “Nikdo jiný víno nechce?”

Všichni tři synchronně zavrtěli hlavou. Zírala na ně, ale věnovali se sundávání víček a nandávání si jídla na talíř. Tak usrkla a odložila sklenku. Najednou jí bylo trapně, že si nechala nalít.

Jídlo chutnalo stejně úžasně, jako vonělo, a tak si Nicole udělala mentální poznámku, aby zavolala Marguerite a zeptala se, ze které restaurace ho objednala. Jejich telefonní číslo bude mít v budoucnu hned vedle telefonu.

Večeře byla víceméně mlčenlivou záležitostí. Několikrát se pokusila zahájit konverzaci, ale bezúspěšně, žádný z mužů se nezapojil. Dokonce se na sebe ani nedívali. No, Dante s Tomassem si vyměňovali pohledy, o kterých si byla jistá, že něco znamenaly, ale na Jaka se žádné z dvojčat ani nepodívalo, a Jake civěl do talíře a celou dobu měl na čele přemýšlivé vrásky. Nevraživá atmosféra ji připravila o chuť k jídlu, a když konečně dojedla, vlastně se jí ulevilo.

“Měla bych se vrátit k práci,” odtušila, sebrala talíř a začala vstávat.

“Vlastně bych s vámi potřeboval mluvit,” ozval se potichu Jake.

“Tak jo.” Málem už si zase sedla, ale pak si to rozmyslela a přece jen se postavila. Odnesla talíř a příbor ke dřezu, všechno to opláchla, naskládala do myčky, a pak se vrátila na své místo. Za moment na sebe Dante s Tomassem mrkli, zvedli se a opičili se po ní.

“Nedala byste si kávu?” zeptal se Jake, když vstal s talířem v ruce.

“Dala. Podám ji,” přikývla a opět se začala zvedat ze židle.

“My to zvládneme,” prohlásil Dante a chopil se konvice s kávou, zatímco Tomasso vyndával ze skříňky čtyři hrnečky.

“Díky,” hlesla Nicole a kecla zpátky na sedačku. Nebyla zvyklá, aby ji někdo obskakoval, a cítila se z toho krapet nesvá.

“Díky,” zabručel Jake cestou ke dřezu, kde také provedl rituál: opláchnout a šoupnout do myčky. Než skončil, dvojčata už servírovala kávu.

“Děkuji,” zopakovala Nicole, když před ni Dante postavil hrnek. Natáhla se po smetaně, trochu si nalila, podala ji Dantovi a sáhla pro cukr.

Poté všichni ztichli a dvojčata si mlčky vylepšovala kávu. Když se vrátil ke stolu Jake, všichni tři nedočkavě usrkávali horký životabudič a úspěšně se snažili spálit si jazyk. Usadil se a osladil si kafe, načež se dlouze významně mračil střídavě na Danta a na Tomassa.

“Pánové, potřebuji si promluvit s Nicolou.”

Pánové mlčky přikývli a rozvalili se na sedačkách pohodlněji. Z nějakého důvodu tím Nicolu málem rozesmáli, ale statečně se ovládla hlavně proto, že Jakovi zjevně nebylo do smíchu. Právě naopak. Přístup bratranců ho očividně frustroval.

Nakonec už to nevydržel: “Mohli byste nás na chvíli nechat?”

“Ne,” opáčil Dante.

“Jsme tady, abychom pomohli,” dodal Tomasso.

Nicole si skousla ret. Viděla, jak to v Jakovi vře, a když otevřel pusu, aby něco řekl, vyhrkla: “Ať si tu klidně zůstanou, Jaku.”

A on se na ni za to škaredě zamračil, což ji poněkud zmátlo. Byl tu jako kuchař a hospodář a tím to haslo. Přece nemohl mít na srdci nic, co by jí musel povídat mezi čtyřma očima. Alespoň si to myslela. Na druhou stranu neměla ponětí, co jí chtěl říci. Třeba tady nechtěl zůstat až do konce dvojtýdenní zkušební lhůty. Možná si to už rozmyslel a nechce pro ni pracovat. Zdravotní problémy v něm mohly vzbudit touhu zase někam utéct.

“Jak už řekl Tomasso, jsme tady, abychom pomohli,” pronesl vážně Dante. “Marguerite si podle všeho myslí, že bys naši pomoc mohl potřebovat.”

Nicole ucítila, jak jí obočí stoupá do vlasů. S čím mu tady mají jako pomáhat? A proč si asi Marguerite myslí, že bude jejich pomoci zapotřebí? Jako by existovalo něco, co věděli všichni… kromě ní… a to jí začalo nahánět strach.

Otočila se na Jaka: “Prostě mi povězte, co musíte, ať už je to cokoli. Jsem si jistá, že to bude fajn.”

10. KAPITOLA

Jake si zhluboka povzdechl a svezl se na sedačce níž. Jak to tak vypadá, bude mít obecenstvo. Danta a Tomassa. Když si proslov v duchu nacvičoval, s tímto faktorem nepočítal. Teď nevěděl, odkud by měl začít.

“Jaku?” ozvala se Nicole, když se mlčení protahovalo.

Silou vůle se na ni usmál a posadil se zpříma. Prostě budu muset vyrukovat s tím, co jsem si připravil, děj se co děj, rozhodl se. Opřel se lokty o stůl, sepjal ruce a pokusil se srovnat si myšlenky. Prve vymyslel celkem slušné zahájení, ale teď si na ně nemohl za boha vzpomenout. Vzdal marný souboj s pamětí, složil ruce na stůl a zvedl oči. Zjistil, že na něj nedočkavě nekouká jenom Nicole, ale i ta dvě lamželeza. Kaď nebo slez z nočníku, okřikl se v duchu a skočil do toho po hlavě. “Jste mojí životní družkou.”

Uslyšel, jak mu ta slova vyšla z pusy, ale nebyl si jistý, jak se to k čertu stalo. Chtěl se k tomu pěkně postupně propracovat. Hodlal začít sdělením, že vířivka byla otrávená. Že by umřel, kdyby byl smrtelník, ale že není. Teda že není smrtelník, aby bylo jasno. A mrtvý taky není. Tím by si šikovně umetl cestičku k informaci, že je nesmrtelný, načež by následovala přednáška: Vznik a vývoj nesmrtelných. Na úvod by fundovaně vylíčil historické kořeny svého druhu, poté by přešel na podrobný výčet nejen fyzických odchylek od smrtelníků, a teprve na závěr by pronesl: “Nedokážu vás číst ani kontrolovat,” a “což naznačuje, že jste mou životní družkou.” No a potom by se mu Nicole buďto vrhla do náručí se slovy: “Ach, Jaku, to je fantastické! Vezmi si mě za svou životní družku, hned teď a tady,” v což doufal a o čemž snil… nebo by popadla kříž a dřevěný kůl, ne nutně v tomto pořadí, a vyhnala by ho ze svého domu.

“Cože?”

Pohlédl na Nicolu a uviděl, že na něj zírá a absolutně nic nechápe. Otevřel pusu, zavřel pusu, a pak se v nouzi nejvyšší otočil na bratrance: “Teď by se mi šiklo drobet té pomoci.”

“Kdepak ty věci, Pinocchio,” zasmál se Dante. “V tomhle jedeš sám za sebe.”

Zamračil se na něj a procedil skrz zuby: “Neříkali jste tak náhodou, že jste tady, abyste mi pomáhali?”

“Ne, pokud hodláš začít tímhle,” odtušil pobaveně Tomasso.

Polohlasem zaklel, znovu se podíval na Nicolu a přinutil se ještě jednou usmát. “Omlouvám se. Zapomeňte na to, co jsem řekl. Moje chyba. Vlastně jsem chtěl říci tohle… Nicolo, nebyl jsem nemocný. Otrávil jsem se.”

Několikrát mrkla a zmatně potřásla hlavou. “Cože?”

No jo, nevzala to o nic lépe než předchozí uřeknutí s životní družkou, a vůbec se tomu nedivil. Nina mu řekla, že si Marguerite pohrála s Nicolinými vzpomínkami, a že Dante s Tomassem úpravy průběžně oprašovali, aby byla hezky v klidu a mohla pracovat. Věděl, co to znamenalo. Marguerite musela většinu vzpomínek na noc, kdy začal ve vířivce zvracet krev, víceméně vymazat.

Zoufale se pokoušel vymyslet, jak z toho vybruslit, když vtom se Dante zřejmě rozhodl, že mu trochu té slíbené pomoci přece jen poskytne, a vložil se do diskuze: “Nicolo, vrať se v duchu do té noci, kdy se Jakovi udělalo špatně. Byla jsi v ateliéru, zvenku jsi uslyšela, jak se dáví, šla jsi ho zkontrolovat a…”

Nicole se prudce narovnala, jako by ji těmi vzpomínkami fyzicky udeřil. Jake nepochyboval, že to tak vnímala. Dante ji odvedl hlouběji do paměti, až k inkriminované vzpomínce, a poté jí konečně dovolil, aby si vybavila, co se tehdy všechno stalo. S obavami sledoval, jak zbledla, zrudla a znovu zbledla.

“Tesáky,” vydechla. Když si na tu noc vzpomněla, očividně se v duchu vrátila ke svým tehdejším myšlenkám.

Jake sebou trhl, jak se do něj zakously výčitky svědomí, protože i jemu promítla mysl šot, ve kterém se snažil Nicolu kousnout.

“Vy jste se mě snažil kousnout,” vzpomněla si zděšeně.

“Omlouvám se,” vyhrkl. V pocitech viny se teď skoro topil. Od chvíle, kdy byl proměněn, celých sedm let, nikdy nikoho nekousnul, ale ztráta krve v něm vyvolala takovou touhu po krvi, že skoro až přicházel o rozum. A Nicole tak hezky voněla. Vůně a tichounké zurčení životodárné tekutiny proudící jejími žilami ho tolik lákaly, že až ztrácel soudnost. “Nikdy bych vám neublížil. Přísahám.”

“Ale zkoušel jste to,” kontrovala. “Snažil jste se mě kousnout.”

Ušklíbnul se. Tohle mi jen tak neprojde.

“K politování,” odfrkl si Tomasso a smutně potřásl hlavou.

Zmateně se na něj podíval: “Co jako?”

“Zvládání choulostivých situací není tvou silnou stránkou, že ne, Pinocchio,” odpověděl Dante namísto bratra. “Jsi celkem k politování.”

Frustrovaně se zamračil. “No, když jste tak zatraceně chytří, proč mi teda neporadíte, jak mám zvládnout tuhle?”

Dante si vyměnil s Tomassem pohled, a pak se otočil k Nicole. “Důvěřuješ Marguerite?”

“Ano,” přisvědčila, ale protáhla to slovo, jako by si tím přestávala být jistá.

“Takže si nemyslíš, že by tě chtěla dostat do nebezpečí nebo ti do domu nasadila nebezpečné lidi?” zeptal se Tomasso.

“Ne, jistěže ne,” řekla už mnohem jistějším tónem. “Marguerite byla na mě a na mé blízké vždycky laskavá a pomáhala nám. Skoro jako by sama patřila do rodiny.”

“Čili víš, že jsi s námi třemi v bezpečí,” odtušil fikaně Dante. “A že bez ohledu na to, jak šíleně zní věci, co říká Jake, seš s ním v bezpečí.”

Nicole si táhle povzdechla, trochu se na židli uvolnila a přikývla. “Ano. Věřím, že jsem v bezpečí.”

Dante spokojeně kývnul a potom ji varoval: “Teď bude řeč o věcech, které tě pěkně vytočí. Na některé si vzpomeneš a jiné se teprve dozvíš.”

“A budou znít šíleně,” doplnil Tomasso.

“Ale musíš prostě poslouchat, zůstat pěkně v klidu a mít na paměti, že jsi úplně v bezpečí.”

Jake těkal pohledem mezi dvojčaty. Tohle byla nejdelší řeč, kterou kdy od nich slyšel, za všechny ty roky, co je znal. A to je znal od čtyř let. Roberto Conti Notte měl v Itálii obchodní zájmy a poté, co se mu oženil s mámou, trávila rodina léto, Vánoce a většinu ostatních školních prázdnin právě tam. Dante a Tomasso se spolu s Christianem často stavovali na návštěvu, a on k těm třem velikým mužským vzhlížel. Byli hrdiny jeho chlapeckých let. Až vyroste, chtěl být jako oni… alespoň do osmnáctých narozenin, kdy se famílie rozhodla, že už je dost starý na to, aby se o nich dozvěděl pravdu… že jsou jiní. Že se od nich liší… a že nikdy nemůže být jako oni, pokud se tedy nestane něčím, co odjakživa považoval za zosobnění samotného zla.

Vyrostl na klasických filmech o upírech, kde ještě byli upíři vždycky ti zlí. Zjistit, co je famílie ve skutečnosti zač, se u něj tedy rovnalo probuzení uprostřed horroru. Dozvědět se, že mu mámu proměnili v upírku, a že malej bráška, kterého od narození zbožňoval, se upírem už narodil, bylo ještě horší. Ale fakt, že všichni, včetně mladšího bratra, používali své schopnosti k tomu, aby ho ovládali a zabránili mu tak pochopit, co jsou zač dříve, než bude dost starý na rozhodnutí, jestli se k nim chce připojit nebo ne, považoval za neodpustitelný podraz.

Od té doby se příbuzných stranil, ale zachovat se stejně i k bratrovi, to prostě nedokázal. Neil nemohl za to, že se narodil upírem, a tak styky s rodinou napříště omezil na něj a na matku. Ostatním se vyhýbal, jak jen mohl, ale vyhnout se členům klanu Notte, kteří se nechtěli nechat z jeho života vytěsnit, bylo vcelku nemožné… ledaže byste vzali nohy na ramena a vypařili se. Což neudělal, dokud ho neproměnili, a nestal se jedním z těch zlých.

“Jdi na věc,” pobídl ho Dante a Jake na něj upřel nechápavé oči.

“Cože?”

Dante s Tomassem si vyměnili pohled, synchronně zavrtěli hlavou, načež mu to Tomasso podal po lopatě: “Nicole je ochotná poslouchat. Pověz jí to.”

“Co jí mám povědět?” polekal se. Tak trochu doufal, že to ti dva udělají za něj. Aspoň zpočátku měl pocit, jako by se na to chystali.

“Jsme tady, abychom vypomohli, ne abychom to udělali za tebe,” ucedil Dante.

“Krom toho ti při vysvětlování možná leccos dojde,” podotknul tiše Tomasso.

Chvíli na něj mlčky hleděl, a pak se podíval na Nicolu. Nejistě pozorovala pánské trio, byla připravená naslouchat, ale zjevně si nebyla jistá, zda se jí to, co přijde, bude líbit. Problémem bylo, že si tím nebyl jistý ani on sám. Nešťastně zafuněl a spustil: “Já— abyste věděla— to je—”

Bezradně se otočil na Danta, ten podrážděně zamlaskal a obrátil se k Nicole, načež prohlásil: “Jsme upíři.”

“To nejsme!” vyhrkl okamžitě Jake a usmál se na ni, aby ji uklidnil.

“To teda jsme,” kontroval Tomasso.

Jake se na něj zamračil, načež Nicolu ubezpečil: “Nejsme upíři. Jsme nesmrtelní. Upíři jsou prokletí, bez duše a mrtví. My nejsme prokletí, bezduší ani mrtví. Například mě proměnili před sedmi lety, aby mi život zachránili.”

“Jo, ale stejně jsme krvežíznivci, kteří koušou lidi do krku,” stál si za svým Dante. “A co si každý představí pod pojmem upír? Nemlich tohle to. Nejsme žádní pokrytci, klidně si nám říkej upíři.”

O Jaka se pokoušel infarkt. “Nejsme žádní krvežíznivci, co koušou lidi do krku!” zachroptěl. Zděšeně pozoroval Nicolu a cítil, jak mu cuká oko. Bál se, že mu ji ti dva poplaší. Vrhl na ni další snad uklidňující úsměv a spustil: “Já jsem nikdy nikoho nekousnul, to vám přísahám. A tihle mládenci to dělali jenom do té doby, než vznikly krevní banky. Nic jiného jim nezbývalo. Museli to dělat, pokud měli přežít. V současnosti konzumujeme krev ze sáčku z krevních bank. Jako se to dělá při transfúzi nebo třeba jako hemofilici. Nikdy jsem nikoho nekousnul,” zopakoval zvýšeným hlasem.

“Pokusil ses kousnout Nicolu,” osvěžil mu paměť Tomasso.

“Úplně jako ta příšera z pera páně Stokera,” přisolil si Dante.

Jake trhl hlavou k bratranci a frustrací skoro zavrčel. “Bylo mi zle, měl jsem strašné bolesti. Byl jsem nepříčetný ztrátou krve. Nejsem žádná příšera.”

“My také ne,” odtušil potichu Dante.

Zajel na židli až dozadu, jako by mu vlepil facku. Od první chvíle, kdy zjistil, čím se máma stala, a co jsou Notteovi ve skutečnosti zač, je považoval za příšery. Na oko hodné a přátelské, co vás svádějí sladkostmi jako Jeníčka a Mařenku perníčkem s marcipánem. Pouze s tím rozdílem, že když vás vlákají do chaloupky v hlubokém lese, neprovalí se na ně, že je to Ježibaba, ale vyraší jim tesáky, a pojmou vás do temného objetí, aby vám mohli sát krev.

Bál jsem se jich, připustil v duchu. Jako kluk shlédl spoustu strašidelných hororů, takže měl jednou pro vždy jasno. Lidi, které znal skoro celý život, ocejchoval jako upíry a měl z nich hrůzu. A pak, když ho proměnili, dostal strach, že se stal jedním z nich a je z něho teď taky příšera. Ano, onehdy v noci se opravdu pokusil Nicolu kousnout, ale bylo mu fakt strašně zle, bolestí byl dočista nepříčetný a navíc měl od chvíle, kdy se probral k vědomí, pekelné výčitky svědomí. Příšery přece svědomí netrápí, necítí vinu.

Proměna mě nezměnila, uvědomil si najednou. Uvnitř byl pořád stejný, měl stejný žebříček hodnot a stejné názory. Akorát byl teď zdravější, na pohled mladší a také setsakra silnější. A bylo dost pravděpodobné, že ho čeká mnohem delší život.

Přejel pohledem z Danta na Tomassa. Tihle dva na něj byli hodní od prvopočátku, kdy se s nimi setkal, ještě jako malý kluk. A byli na něj hodní pořád dál, i když se dozvěděl, co jsou zač, a co jsou zač ostatní příbuzní. Snažil se jim vyhýbat a vystrnadit je ze svého života stejně jako zbytek nesmrtelné rodiny, a oni na to reagovali trpělivě a laskavě. Jednoduše čekali, až překoná strach a uvědomí si, že nanoboti, kteří dali člověku nesmrtelnost, ho – tedy ani je – nepřipravili o lidskost. Že pořád je opravdickým klukem.

“Omlouvám se,” řekl vážně a nic víc říkat nemusel. Dante s Tomassem seděli, ani nedutali a nedočkavě čekali na průlom, ve který doufali, ale nepochybně se obávali zklamání. Teď se oba uvolnili, pohodlně se opřeli, až pod nimi stoličky hlasitě zaprotestovaly, a zakřenili se.

“Neřeš to,” zahřměl Tomasso.

“Ale že ti trvalo, než jsi přišel k rozumu,” utrousil suše Dante. “Na druhou stranu je fakt, žes měl odjakživa tvrdou makovici, prcku.”

Jakovi neušlo, že Pinocchia, který mu děsně lezl na nervy, nahradil původní prcek. Tak mu totiž říkávali ještě před proměnou. A líbilo se mu to, což bylo pravda poněkud zvláštní, jelikož to tenkrát nesnášel. Proměnu absolvoval rok a kousek po padesátce, a když mu dva chlápci, kteří vypadali na pětadvacet, ještě v jednapadesáti říkali prcku, nekonečně ho to štvalo. Návrat staré přezdívky teď bral jako znamení, že mu odpustili, jaký byl osel… a byl za to vděčný.

“Já—” začal, chtěl jim povědět, jak moc si toho váží, ale Tomasso ho přerušil.

“Hlavně se nám tady nerozbreč, prcku. Je ti odpuštěno. Jsi rodina. Víc už o tom ani muk.”

“Krom toho máme jiné problémy,” dodal Dante a významně kývnul bradou k Nicole.

Málem na ni zapomněl. Nervózně na ně kulila ustrašené oči, ale aspoň ještě neutekla. Držela ji tady důvěra v Marguerite, proto byla ochotná poslouchat. Buď to anebo ji tady mentálně přidržoval Dante nebo Tomasso, nebo oba dva.

Polknul a chlácholivě se na ni usmál. “Jasně, asi byste se nejprve ráda dozvěděla, jak je to s těmi upíry?”

Mlčky přikývla.

Oplatil jí kývnutí a na chvilku se zadumal, jak na to. Nakonec se rozhodl, že nejlepší bude udělat to rychle, jako když sundáváte náplast. “Tak jo. Hm. Přestože máme pár věcí společných s upíry, nejsme upíři,” zdůraznil tichým hlasem. “Jsme lidé, do kterých byli vpraveni nanoboti. Ty vytvořili bioinženýři, kteří je naprogramovali, aby opravovali zranění a bojovali s nemocemi a s infekcemi. Nanoboti jsou tak trochu něco jako robotické bílé krvinky s vlastním pohonem.”

“Nanoboti, kteří léčí rány a bojují s nemocemi,” odtušila pomalu Nicole a malinko se uklidnila. Teprve teď si uvědomila, že sice Marguerite věřila, a tak byla ochotná poslouchat, ale stejně už jí všechny ty řeči docela naháněly strach.

“Přesně tak,” přikývl Jake. “Vědeckými postupy navržení nanoboti, a jsou skvělí, to si pište.” Na moment se odmlčel, aby věnoval omluvný úsměv Dantovi a Tomassovi. Mlčky tím připustil, že změnil názor. Vůbec poprvé řekl něco dobrého o nanobotech, kteří mu nyní putovali krevním řečištěm. Poté se zaměřil opět na Nicolu. “Zachránili mi život. Dvakrát. Jsou to kabrňáci. Ale… přestože mají spoustu výhod, spotřebují na práci víc krve, než kolik jí dokáže vytvořit lidské tělo. A tak našincům nezbývá, než aby jim potřebnou krev dodávali z vnějších zdrojů. Náš druh se vyvinul a získal tesáky, a bývaly doby, kdy musel sát přímo z lidí, aby scházející krev doplnil. Ale v současnosti, když už existují krevní banky, máme zákon, který nám zakazuje kousat lidi do krku a vysávat je, jak to vyjádřil Dante. Abychom si obstarali krev, kterou potřebujeme, konzumujeme krev z krevních bank.”

“Váš druh kousal lidi ještě před existencí krevních bank?” zamračila se Nicole. “Jak je to dlouho, co vyvinuli ty nanoboty?”

“Docela dlouho,” zašklebil se. “Vznikli v Atlantidě, předtím než propadla zkáze. Atlantida byla geograficky izolovaná od zbytku světa. Společenský i technologický pokrok tam byl rychlejší než jinde.”

“To teda musel být fofr, jestli vyráběli nanoboty, zatímco zbytek světa ještě posedával kolem ohně s oštěpem v ruce,” poznamenala suše.

“Ano, to musel,” přisvědčil tiše. “A ten svět s ohněm a s oštěpy byl světem, ve kterém se Atlanťané s nanoboty v krvi ocitli potom, co jejich domovina propadla zkáze. V Atlantidě pravidelně dostávali krevní transfúze, aby získali krev, co jim scházela, ale k takovým věcem už neměli přístup. Nebýt nanobotů, asi by pomřeli, ale ti byli naprogramovaní, aby za každou cenu zajistili přežití svých hostitelů, a tak u nich vyprovokovali pokračování evoluce. Přišly tesáky, zlepšené noční vidění, dokonce i čtení myšlenek a kontrola mysli,” vyjmenovával. “Tyto atributy jim měly pomoct při shánění krve, kterou potřebovali k přežití.”

“Chápu,” zašeptala Nicole.

Jake zaváhal, zatím se zdálo, že to brala celkem v klidu, ale bylo to velké sousto. Rozhodl se doufat v nejlepší a přeskočit do současnosti. Další speciální schopnosti jí může vysvětlit někdy později. “Ti nanoboti jsou jediným důvodem, proč jsem onehdy v noci přežil koupel v otrávené vířivce.”

“Jste si jistý, že byla otrávená?” zamračila se.

“Ano. Dani—” zarazil se. “Vzpomínáte si, jak se tady objevila Marguerite s Juliem, Daniellou a ostatními?” zeptal se, protože si nebyl jistý, kolik jí toho odstranila Marguerite z paměti, a na co všechno si pamatuje.

“Ano. Přijela sem Marguerite, Julius, Dante, Tomasso a Margueritin synovec Decker s manželkou Dani,” přitakala, a pak jí čelo zrůznily přemýšlivé vrásky. “Mám takový dojem, že mluvili o vířivce… a že ji možná někdo otrávil.”

“Ano,” vydechl úlevou, že si na to pamatovala. Nepochyboval, že Marguerite jí ty vzpomínky pečlivě zamlžila, aby udržela Nicolu v klidu, dokud si s ní nebude moct promluvit, ale teď se pomalu vracely. Dante s Tomassem zjevně přestali štupovat Margueritiny mentální závoje.

“Danielle odebrala vzorek vody a poslala ho na rozbor,” informoval ji. “A našli v ní vysokou koncentraci nikotinu a dimethylsulfátu. Dost vysokou na rychlou smrt. Kdybyste do té vířivky vlezla namísto mě vy, byla byste mrtvá.”

“A vy se domníváte, že se mě někdo pokouší záměrně otrávit,” odtušila potichu.

Zakabonil se. “Jen tak náhodou se tam to svinstvo nedostalo, Nicolo. A kvůli mně by tím vodu ve vířivce nikdo nekřtil. Museli ji otrávit s úmyslem vás zabít.”

“Jasně,” hlesla nešťastně.

“Vím, jak je těžké akceptovat, že se vás člověk, kterého milujete, snaží zavraždit,” podotknul mírným tónem. “Ale Rodolfo—”

“Já Rodolfa nemiluju,” namítla užasle. “Vždyť se s ním rozvádím, pro všechno na světě. Copak bych to dělala, kdybych ho milovala?”

S povzdechem uhnul očima. Vážně se mu nechtělo jí prozradit, že se s manželem rozvádí, protože jí ten nápad zasela do hlavy Marguerite a mentálně ji postrčila tím směrem. Když to udělala, měla na srdci Nicolino dobro, a tak místo toho raději jemně upozornil: “Pořád máte po celém domě jeho fotografie, Nicolo. To naznačuje, že k němu stále něco cítíte—”

“Pořád mám po celém domě jeho fotografie, protože ten sobecký imbecil nelenil a přilepil je na zdi sekundovým lepidlem,” skočila mu vztekle do řeči.

“Cože?” vykřikl jednohlasně s Tomassem a Dantem.

Vzdychla a potřásla hlavou. “Rodolfo je zlomyslný, odporný, egoistický zmetek. Nevím, co tím zamýšlel. Možná to považoval za dobrý způsob, jak mě donutit, abych na něj myslela dokonce i potom, co chtě nechtě vyklidí pole. Nebo možná jenom neuměl používat kladívko, ale jeden každý obrázek je ke stěně přilepený lepidlem nebo spárovacím tmelem. Když tady byla Pierina, zkusily jsme je sundat. Jeden se nám horko těžko podařilo vypáčit ze zdi, ale kus šel s sebou, a tak tam zůstala obrovská díra. Budu na to muset sehnat profesionála, ale nevím, koho si mám na takovou věc zjednat. A měla jsem příliš mnoho práce s objednanými portréty, než abych ztrácela čas telefonováním od čerta k ďáblu, tak ty pitomé fotky silou vůle ignoruji.”

Zamračila se a probodla pohledem jednu z půltuctu zarámovaných fotografií přilepených na kuchyňskou stěnu. “Napadlo mě, že bych si koupila sklenářský nůž a vyřízla sklo ze všech rámečků. Aspoň bych pak mohla vyndat fotografie, jenomže by mi zbyly prázdné rámečky všude, kam podívám. A hlavně bych na to musela obětovat příliš mnoho energie. Měla bych pak dojem, že vyhrál, ať už mu šlo o cokoliv, tak jsem se rozhodla jednoduše si jich nevšímat, dokud neseženu někoho, kdo by je citlivě odstranil. A většinou se mi fakt daří je ignorovat.”

“Dokud na ně nepřijde řeč,” poznamenal Jake. Bilo do očí, že stačilo, aby si na ně vzpomněla, a hned byla zralá vyletět z kůže vzteky.

“Jo. Pokaždé mě to parádně dožere,” ušklíbla se. “Ale ne proto, že bych ho milovala. Pouze proto, že mi zase jednou vnutil svou vůli. Rozhodl, co budu mít na zdech, a postaral se, abych s tím musela žít, minimálně nějakou dobu. A navíc mi to připomene všechny ty zatracené žabomyší naschvály, co mi provedl, když jsem ho odtud vyplatila.”

“Jako například,” zajímal se Dante.

“Bylo dohodnuto, že si vezme polovinu nábytku a všeho možného jako podíl na společném majetku… Na to, že jsem jednu každou pitomost zaplatila ze své kapsy, vesele zapomeňte.” Nicole vystřihla znechucený škleb, a pak sarkasticky pokračovala: “Fajn. Tak si vzal půlku ze všeho, ale to, co zbylo, vždycky nějak šikovně znehodnotil.”

“Šikovně znehodnotil?” optal se zvědavě Jake. “Jak?”

“No, tak třeba stereo,” začala. “Bylo tady a v provozuschopném stavu, ale odnesl síťové šňůry a kablíky k reproduktorům. Totéž udělal s Play Station, lapačem komárů a vším ostatním, co mělo odpojitelnou šňůru. Takže jsem to všechno měla, ale nic jsem nemohla používat, dokud jsem nepořídila nové šňůry… a pak tu byla myčka nádobí. V té chyběl držák na příbory. Z lednice zase zmizely police a sedací souprava v jídelně? Ta původně měla tucet židlí, ale židle patřící do čela stolu sebral. Však víte, ty nóbl kusy s područkami,” objasnila, a když přikývli, navázala: “Zavolala jsem mu, samozřejmě prostřednictvím našich právníků, a on měl na všechno odpověď. Neví, o čem to mluvím. Žádné šňůry ani police nevzal. A ty židle? Těm se stala nešťastná nehoda už během toho roku, co tu žil sám. Copak se mi o tom nezmínil, když jsme odsouhlasovali, co zůstane a co ne? Je si prý jistý, že určitě zmínil.

A co se týče lásky,” pokračovala tichým hlasem. “Nejenže ho už nemiluji, ale popravdě řečeno si ani nemyslím, že jsem ho vůbec někdy milovala. Ukázalo se totiž, že jsem ho ve skutečnosti vlastně neznala. Mám podezření, že jsem byla zamilovaná do lásky, do romantického vztahu, do exotického cizince, do sexy přízvuku a do těch jeho žvástů o tom, jak mi ukáže svět… byla jsem blázen.”

“To je poněkud kruté,” namítl potichu Jake.

“Jo,” souhlasil Tomasso. “Mimoto, do lásky jsme zbláznění všichni.”

“Ona ho nemilovala,” připomněl mu Dante.

“Dobrý,” zabručel Tomasso, a pak se na ni upřeně zahleděl. Jake okamžitě poznal, že se začetl Nicole do mysli, a uvažoval, co tam asi objevil. Když Tomasso vzápětí dodal: “No, často taky býváme zbláznění do sexu,” vyjelo mu obočí až na vrch hlavy.

Nicole zrudla. “Děláš tu věc se čtením myšlenek, o které se zmínil Jake, že jo?”

Tomasso se zaksichtil, že ho načapala.

“Nechej toho,” okřikla ho a vstala. Pohledem našla Jaka. “Jestli jste už s tím vysvětlováním hotový, ráda bych se vrátila k práci.”

Jake váhal. Ještě se nedostal k pasáži o tom, že jsou životní druhové, ale pro dnešek už jí toho naložil na bedra, vlastně do hlavy, ažaž. Kromě toho by to s ní probral raději mezi čtyřma očima, bez všetečných bratranců na doslech. Přesto ji ještě moment zkoumavě pozoroval. Zatím to vypadalo, že všechno docela hezky strávila. Nejspíš se nemusel obávat, že vyklouzne z domu a vezme do zaječích, protože ji to, co se dozvěděla, k smrti vyděsilo. Ale jistý si tím nebyl. Přece jen se každý den nedozvídáte, že jste vzali na byt partu upírů… a ona zatím nepoložila ani jednu jedinou otázku. Nevěděl, jestli potřebovala prostě čas, aby si promyslela, co se dozvěděla nebo co, ale doufal, že ano. Chtěl jí věřit. To však v jeho případě bylo kamenem úrazu. Díky životním zkušenostem měl s důvěrou tak trochu problém. A to nejen proto, že ho žena, se kterou se málem oženil, chtěla do mrtě obrat. Jeho povedená rodinka na tom také měla svůj podíl. Vždyť před ním tolik let tajila své temné tajemství. Ale co naplat, mají-li být životními druhy, nakonec se bude muset naučit Nicole důvěřovat.

S povzdechem si odsedl a přikývl. “Jistěže.”

Okamžitě beze slova zmizela.

Díval se za ní, jak spěšně odchází, a pak přejel pohledem k Dantovi a k Tomassovi. “Tak co?”

Dante našpulil rty. “Dej jí tak dvacet minut a pak jí zanes dolů kávu.”

“A přefikni ji,” dodal Tomasso.

“Cože?” vyprskl smíchy. Málem nevěřil vlastním uším.

Dante pokrčil rameny. “Rozhoupal jsi jí svět.”

“Ne v dobrém slova smyslu,” upřesnil Tomasso pro případ, že si to vyložil nesprávně.

“Momentálně se v tom plácá a ze všeho jí jde hlava kolem,” navázal Dante.

“Musíš ji zakotvit,” poradil Tomasso.

Jake vyklenul obočí. “Mám ji zakotvit svým ptákem? To myslíš vážně? Taktak se známe.”

“Občas doslova bije do očí, že ses narodil, když dávali Nechte to na Bobrovi,” poznamenal suše Dante. “Myslím tu černobílou verzi ze sedmapadesátého.”

Jake ztuhl a zamračil se. “No pardon, vždyť jste starší než já.”

“Jo, ale my jsme Italové,” pokrčil rameny Dante.

“A to znamená přesně co?”

“Britové jsou proslulí mizerným jídlem, Francouzi výtečnou baštou a Taliáni tím, že jsou nejlepšími milenci,” objasnil Dante.

Jake zařval nevěřícím smíchem. “Kážeš bludy.”

“Casanova,” odtušil Tomasso. “To stačí.”

“Jeden mužský jako důkaz nestačí— Do háje, vždyť je to jedno,” zabručel a vstal. “Jdu dolů… promluvit si s Nicolou.”

“Dej na mě, jdi na to přes sex,” ozval se Dante ve chvíli, kdy už zamířil ke dveřím. “Připoutá ji k tobě.”

Tomasso nezůstal pozadu: “Jedno číslo s životním druhem a bude na sexu závislá jak feťačka na dávce heroinu.”

Jake se zastavil na prahu a otočil se. “Sex s životním druhem?”

Dante zvedl obočí. “Nikdo ti ještě nepověděl o životních druzích?”

“No, o životních druzích vím, že je nepřečteme, neovládneme, a že to jsou dokonalí partneři.”

“A sex s nimi je šílený, neuvěřitelný a tak intenzivní, že ztratíš vědomí,” doplnil mu vzdělání Tomasso.

“Ztratíš vědomí?” zamračil se.

“Je neuvěřitelný,” potvrdil Tomasso.

Přimhouřil oči a pátravě se na ty dva zadíval. “Taháte mě za nos, viďte?”

Obří dvojčata jen v dokonalém synchronu smrtelně vážně zavrtěla hlavou.

“Hmm,” zapochyboval, ale pak udělal čelem vzad a vydal se ke schodišti. Nebyl si jistý, zda Dantovi a Tomassovi věří. Koneckonců, být to pravda, někdo by se mi o tom určitě zmínil už někdy dřív, že ano?

Ve stejnou chvíli, kdy si tu otázku v duchu položil, Jakovi došlo, jak je k smíchu. Před proměnou by mu o tom přece nikdo neříkal. Pro smrtelníka to nic neznamenalo. A po proměně už jim nedal moc šancí, aby mu někdo něco povídal. Kdykoli se mu pokoušela máma vysvětlit výhody nesmrtelnosti, jednoduše ji utnul. Bratr Neil se ho nesnažil utěšovat ani přesvědčovat, že proměna byla pro jeho dobro. Prostě mu stál po boku a mlčky ho podporoval, ale on o žádnou podporu nestál. Chtěl být zase smrtelníkem… opravdickým klukem, přesně jako Pinocchio. Ale teď už nebyl Pinocchiem. Nebyl sice zrovna nadšený, že je nesmrtelný, ale byl vděčný, že je naživu. Poprvé mu zachránil život Vincent, když ho proměnil. A podruhé ho zachránila nesmrtelnost jako taková, když si dal lázeň v otrávené vířivce… a nyní bych mohl mít i životní družku.

Tentokrát se nad tím zamyslel bez hořkosti z toho, že je nesmrtelný, což ho trápilo ve chvíli, kdy si poprvé uvědomil, že nedokáže Nicolu ani číst, ani ovládat. Na svého biologického otce si vlastně nevzpomínal. Jediný táta, kterého si pamatoval, byl Roberto. Vzpomínky na dětství měl velmi šťastné a proteplené láskou. Láskou mámy a Roberta a láskou, kterou ti dva štědře zahrnovali jeho i Neila. Tušil, co bylo důvodem, že se dožil jednapadesáti smrtelných let, aniž se oženil a měl děti. Žádný vztah, který kdy měl, se ani vzdáleně nepřiblížil atmosféře lásky, přátelství a radosti, která panovala mezi mámou a Robertem… a on ji chtěl. Teď by ji možná mohl mít.

Dobře věděl, že najít životní družku je štěstí. A bylo mu jasné, že najít ji tak brzy po proměně, je obzvláštní štěstí. Většina nesmrtelných musela na životního druha čekat staletí nebo dokonce tisíciletí. Dvojčata už oslavila stovku, bratranci Christianovi bylo víc než pět set roků, a přestože Marguerite našla Julia už před stovkami let, znovu se dali dohromady teprve nedávno. Marguerite dávno překročila sedm století, ale se svým životním druhem mohla žít až nyní. Nalezení životní družky v tak mladém věku byl úžasný dar, a on ho nechtěl hloupě promrhat.

11. KAPITOLA

Jake se zastavil před francouzským oknem vedoucím do ateliéru a podíval se dovnitř. Když uviděl, že Nicole nepracuje, vůbec ho to nepřekvapilo. Přesně, jak očekával, jí záplava informací překazila soustředění. Ale dělalo mu starosti, že ji našel stát uprostřed místnosti a bez hnutí zírat na nezakrytá plátna. Měl podezření, že je ve skutečnosti neviděla. Ramena měla svěšená, a on si byl docela jistý, že nepříjemně dobře věděl, jak se cítila. Když mu v osmnácti letech pověděli o nesmrtelných, cítil se stejně. Zrazený a zmatený, jako by svět už nebyl tím místem, za jaké ho považoval.

“Přišel jsem se podívat, jestli jste v pořádku,” odtušil tiše. “Vím, že je toho na vás hodně…”

Odfrkla si a Jake se trpce zasmál.

“Jo, asi je to moc slabé slovo, viďte? Znám to, věřte mi. Zažil jsem to na vlastní kůži a na důkaz mám skříň plnou triček.”

“Řekl jste, že vás proměnili, když jste byl napaden?” optala se potichu.

Přikývl a pak si uvědomil, že na něj nevidí, tak si odkašlal a hlesl: “Ano.”

“Kdy to bylo?”

“Před sedmi lety a plus mínus šesti měsíci,” odvětil, a když přikývla, dumal, o čempak asi přemýšlí. Rád by jí viděl do obličeje, ale stála k němu pořád zády.

“Tohle tedy byla ta zdravotní krize, která vás dohnala k útěku?”

Vzdychl a zavřel dveře. Došel k nejbližší z půltuctu otočných stoliček, které měla Nicole v ateliéru, a posadil se, než řekl: “Ano, ale byla to jen poslední kapka.”

Minutu mlčela a pak se zeptala: “A co byla první kapka?”

Otázkou ho překvapila, a tak si vzal trochu času na rozmyšlenou, než odpověděl: “Bylo to spíš první vědro než kapka.”

“Což bylo…”

“Na mé osmnácté narozeniny. Máma s otčímem mě posadili do křesla a pověděli mi o nesmrtelných. A také to, že oni, brácha a jeden každý Notte, kterého jsem kdy potkal, tedy celá rodina, kterou jsem znal, patří do této vybrané společnosti.”

“Celá rodina, kterou jste znal?” otočila se a zvědavě se na něj zadívala. “Notteovi jsou příbuzní vašeho nevlastního otce. Co přízeň matky a pokrevního otce?”

“Máti měla bratra, sestru a rodiče, a otec dva bratry a rodiče. Na obou stranách zřejmě existovaly nějaké sestřenice, bratranci a prarodiče.”

“Ale vy je neznáte?”

Zavrtěl hlavou. “Neschvalovali, že se naši vzali. Z matčiny strany proto, že oni byli židé a táta katolík. Z otcovy strany to bylo ze stejného důvodu, jenom naopak. Plus proto, že máma podle nich pocházela ze špatné čtvrti. Otcova rodina měla peníze, matčina ne. Tátovi rodiče očekávali, že si vezme hodnou dívku ze srovnatelně bohaté katolické rodiny, a ne chudou židovku, jejíž rodině nepatřil dokonce ani dům, ve kterém bydleli. Takže…” pokrčil rameny, “když táta umřel, máma zůstala jako kůl v plotě. Zbyl jsem jí jenom já.”

Na okamžik se odmlčel, když to však Nicole nijak nekomentovala, navázal: “Myslím, že v době, kdy potkala Roberta, dřela jako otrok. Měla dvě zaměstnání, aby nás vůbec uživila a ještě chodila do večerní školy na univerzitu. Doufala, že sežene lepší práci a lépe nás pak uživí. Domyslel jsem si, že na romantiku neměla čas, a Roberto se musel tvrdě zasnažit, aby u ní uspěl.”

“Byl to nesmrtelný?”

Přikývl. “A proměnil ji.”

“A vás ne?” zamračila se.

“Byl jsem ještě dítě,” pokrčil rameny. “Vyrozuměl jsem, že proměny malých dětí jsou jim proti mysli.”

“Ale v osmnácti vám všechno prozradili. Proč vás potom neproměnila?”

“Pokud já vím, tak to měli v plánu,” přiznal a trpce se ušklíbnul. “Pověděli mi to o narozeninách. Máma se bláhově domnívala, že když mi povykládají o nesmrtelných, a pak mi nabídne, že použije svou jedinou proměnu na to, aby mě proměnila v jednoho z nich, bude to přímo grandiosní dárek.”

“Ale neudělala to,” konstatovala Nicole a zkoumavě vyklenula jedno obočí. “Vy jste jí to nedovolil?”

Nervózně poposedl a vzdychl. “Jedno musíte pochopit, tenkrát jsem byl udělaný do hororů. Viděl jsem jeden každý film o příšerách, který kdy natočili. Občas jsem byl strachy podělaný až za ušima. Do dvanácti jsem spával s noční lampičkou, ale ty filmy jsem musel vidět. Byl jsem do hororů jedním slovem blázen.” Při vzpomínce na ty časy jenom zavrtěl hlavou. Od té doby ho na tento druh kinematografie dávno přešla chuť, ale tehdy byl na něm závislý, a to situaci fakt moc nepomohlo. “Když jsem byl malý, Zatmění a Pravá krev byly ještě ve hvězdách. V každém filmu, kde se objevili upíři, představovali ty zlé. A borci typu Van Helsing byli správňáci, kteří běhají po nocích s kolíky proklatě nízko u pasu, a čistí od upíří havěti svět vezdejší.”

Zašklebil se. “Volně přeloženo… nejenže mi máma v den osmnáctých narozenin nadšeně sdělila, že můj otčím a celá jeho famílie jsou v podstatě bandou krvežíznivých démonů, ale navíc se mi s jiskrou v oku pochlubila, že mu dovolila, aby ji proměnil v jednu z nich. A aby toho nebylo málo, dalším super dárkem k narozkám byla informace, že poloviční bratříček, kterého jsem zbožňoval a staral se o něj, je taky upír… a já s nimi celou tu dobu kliďánko žil v blažené nevědomosti.”

“Vážně?” zeptala se podezřívavě. “Fakt jste neměl o ničem tušení, dokud vám neřekli, co jsou zač?”

“Postarali se o to,” odtušil potichu. “Předpokládám, že aby mne udrželi v nevědomosti, použili mentální kontrolu. Abych si nevšiml, že se krmí. Nebo mi tu a tam trochu zamlžili paměť. Sice nic nevymazali, ale přidali pár věcí, které objasnily nesrovnalosti a rozptýlily každé podezření,” pokrčil rameny. “Stručně a jasně. Až do toho dne jsem neměl ponětí, že žiju s bytostmi, které jsem považoval za krvelačné příšery.”

“A proto jste nedal souhlas s proměnou.”

Nebyla to otázka, ale cítil potřebu to tak brát. “Ne, nedal. Byl jsem v šoku, zděšený a zhnusený. Všichni mě najednou odpuzovali, protože pro mě to byly nestvůry, a poslední, co bych si přál, bylo stát se taky netvorem.”

“Muselo to pro vás být těžké,” poznamenala Nicole a přišla se posadit na stoličku vedle něj.

Jake zaváhal a pak se na sedačce pootočil čelem k ní a zamyšleně podotknul: “Řekl bych, že to pro mě nebylo o nic těžší, než je to právě teď pro vás.”

Nicole se ironicky usmála, ale zavrtěla hlavou. Odstrčila se nohou, popojela s židlí stranou a kousek dozadu a roztočila se. “Zjistit, že takové věci existují, je pro mě trochu šok. Ale pro vás…” zamračila se a přestala se točit, místo toho se na něj vážně podívala. “Byla to vaše rodina. Musel jste se cítit— Já nevím, osaměle?”

Přikývl. Cítil se osaměle. A taky zrazeně, opuštěně a ztraceně. “Vzpomínám, že jsem měl tenkrát pocit, jako bych se právě dozvěděl, že jsem ve čtyřech letech osiřel a všechny ty roky od chvíle, kdy nám vstoupil do života Roberto, jsem žil v nereálném, vysněném světě. Ruku na srdce, myslím, že emocionálně jsem utekl už toho dne, a když jsem před sedmi lety vzal nohy na ramena, jenom jsem fyzicky dotáhl to, co jsem v hloubi duše udělal už před třiatřiceti lety.”

“Proč jste neuprchl už v těch osmnácti?” optala se zvědavě. “Chci říct, jestli jste měl pocit, že to jsou nestvůry…”

“Kvůli bráškovi,” vydechl Jake. “Zlobil jsem se na máti, že dovolila Robertovi, aby ji proměnil, ale byl jsem si velmi blízký s mladším bratrem Neilem. A ten se nesmrtelný už narodil, nebyla to jeho vina. Kromě toho, když mi všechno vysvětlila, čistě z rozumového hlediska jsem pochopil, že žádné příšery vlastně nejsou.”

“Ale v hloubi duše jste je pořád měl za nestvůry,” tipla si Nicole.

Přikývl. “Bratru třináct let vymývání mozku horory se vám jen tak snadno z hlavy nevykouří.”

“A pak vás proměnili, aby vám zachránili život?”

“Ano.” Při té vzpomínce trpce zkroutil rty. “Mého šéfa Vincenta Argeneau, který je čirou náhodou také Margueritiným synovcem, kdosi pronásledoval a snažil se mu totálně zničit život. A já jsem byl ve špatný čas na špatném místě. Napadli mě, probodli a trefili okraj srdce. Když mě Vincent našel, umíral jsem a on mě bez rozmýšlení proměnil, aby mi zachránil život. Probral jsem se nesmrtelný… a moc dobře jsem to nezvládl.”

“Pročpak?” optala se šeptem. “Přece je pořád lepší být nesmrtelný než mrtvý?”

“Člověk by myslel, že ano, viďte?” odtušil suše pobaveným tónem, a pak sklopil oči. Za chvilku zavzdychal a kápl božskou: “Bylo mi jednapadesát, byl jsem nešťastný a zahořklý.” Ironicky se usmál, zvedl hlavu a pohlédl jí do očí. Mlčky čekala. Chtěla to pochopit, takže jí to musel vysvětlit. “Tehdy jsem se nacházel na pěkně temném místě. Prožil jsem šťastné dětství, ale poté, co jsem se o všem dozvěděl, jsem měl najednou pocit, jako by to dětství bylo jen zrcadlovým bludištěm. Od té doby jsem procházel životem a cítil se jako sirotek. Navíc mi nic podstatného nevyšlo tak, jak jsem chtěl. Neměl jsem ženu ani děti, nikoho kromě bandy příbuzných, které jsem však považoval za bandu příšer. V době, kdy mě napadli, jsem byl osamělý, unavený a upřímně řečeno, vlastně jsem akorát zabíjel čas a čekal, až přijde konec… a pak mě probodli. Vzpomínám si, jak jsem ležel v bolestech v kanceláři na podlaze a v duchu si říkal: A je to, kamaráde. Konec příběhu. Konec osamělosti. Už nebudou žádná zklamání ani zrady, máš to za sebou… a místo toho jsem se probudil jako upír.”

“Pořád říkáte upíři, ale sám jste mi přece pověděl, že upíry nejste,” upozornila ho klidným hlasem.

“Jo,” pousmál se. “Ale tak dlouho jsem na ně myslel jako na upíry…” pokrčil rameny. “Starý pes a nové kousky, však to znáte.”

Nicole minutu mlčela, a pak naklonila hlavu na stranu a zkoumavě se na něj zahleděla. “Jednapadesát?” zamračila se.

Ironicky se usmál. “Když jsem se proměnil, tak ano. Teď je mi osmapadesát.”

“Na padesát osm nevypadáte,” prohlásila. “Má to co dělat s nanoboty?”

Přikývl. “Naprogramovali je, aby udržovali svého hostitele ve špičkové kondici. Nemyslím si, že jejich tvůrci měli v úmyslu do toho zahrnout stárnutí, ale nanoboti jsou ve své podstatě fantastické hybridní počítače a ty berou všechno strašně doslova. Každý nesmrtelný vypadá na něco mezi pětadvaceti a třiceti.”

Nicole se nad tím zamyslela. “Takže Marguerite…?”

“Nevím sice, kolik je jí přesně, ale na sichr víc než sedm set.”

“Ty brďo,” málem sjela ze židle.

Ustaraně ji pozoroval, ale vyčkával. Pak se náhle narovnala a probodla ho vyčítavým pohledem.

“Tvrdil jste, že jí není ještě ani čtyřicet.”

“Řekl jsem, že to není třicátnice,” opravil ji. “A to není. O ničem jsem vám nelhal, Nicolo. Téměř od samého začátku vím, že jsme životní druhové, a nechtěl jsem lhát.” Ušklíbl se. “Beztoho mám ke lhaní tak trochu averzi… od chvíle, kdy jsem zjistil, že mi takovou dobu lhali, odmala až po práh dospělosti…” pokrčil rameny.

Nicole pár minut mlčela, a potom se znovu posadila rovně jako svíčka. “Co to vlastně znamená, být životní druhové?”

“No…” odmlčel se a polkl, protože mu najednou jaksi vyschlo v krku. Tohle byla ošidná fáze, nebo to možná byla ta úplně nejdůležitější fáze, a proto působila tak záludně. Jestli nepřijme skutečnost, že jsou životními druhy, a nesouhlasí, že mu bude životní družkou, nebo aspoň neslíbí, že o tom bude uvažovat, mohlo by se lehko stát, že bude rozhodnuto o vymazání její paměti, neboť jí byly sděleny citlivé informace. Vrátila by se tak do stavu nevědomosti o tom, že existují, což bylo nezbytné pro zajištění bezpečnosti jejich druhu. Ale jestli k tomu dojde, už se k ní nikdy nebude smět přiblížit. Vlastně nikdo z nesmrtelných, jelikož hrozilo, že jí setkání s nimi vrátí paměť.

Bylo to zvláštní. Cítil se podivně a jaksi zmateně. Ano, věděl, že je to jeho životní družka, nebo lépe řečeno, že by mu mohla být životní družkou, kdyby souhlasila, ale skutečně ji neznal moc dlouho. Ne, že by se mu Nicole nezamlouvala, nebo se mu aspoň zamlouvalo všechno, co se o ní zatím dozvěděl. A připadala mu atraktivní. Ale nemohl tvrdit, že by hořel nějakou šílenou, vášnivou touhou dostat ji do postele, proto i jemu vrtalo hlavou, jakže to s těmi životními družkami vlastně je. Neměl bych cítit něco víc? Neměl bych ji chtít o něco víc? Neměla by každá moje bdělá myšlenka být o ní?

Sotva si však v duchu položil tu třetí otázku, zarazil se, protože mu najednou došlo, že od chvíle, kdy se s Nicolou setkal, ať už tak či onak hostovala v každé jeho bdělé myšlence. Přesto připouštěl, že čekal něco víc.

“Jaku?” připomenula se mu Nicole.

“Pardon,” zamumlal. Zhluboka se nadechl a zase vydechl, a pokusil se utřídit si myšlenky, aby jí odpověděl na předchozí otázku. Nakonec řekl: “No, už jsem se zmínil, že nanoboti nedali nesmrtelným jenom tesáky, ale i další schopnosti, aby jim pomohli přežít.”

“Mluvil jste o čtení myšlenek a kontrole mysli,” vzpomněla si a nevypadala tím nijak nadšená. Naprosto ji chápal. Když tehdy zjistil, že mu máma i všichni ostatní dovedou číst myšlenky, měl z toho pramalou radost. Osmnáctiletého junáka, jehož tělo bylo učiněným rejdištěm hormonů, to podstatně omezovalo. Neustále si palčivě uvědomoval, že by mu bližní mohli číst myšlenky, což ho přivedlo ke zjištění, že v tom choulostivém věku na prahu dospělosti hrál ve většině jeho úvah hlavní roli sex. A masturbovat, když byl s nimi pod jednou střechou? Na to klidně rovnou zapomeňte. Pane Bože, co když to všichni věděli? Nebo mu to ráno vyčetli z hlavy? Ještě i dnes, po všech těch letech stačilo, aby na to pomyslel, a otřásl se.

“Nejde jenom o čtení a kontrolu myšlenek,” spustil, když se Nicole na stoličce neklidně zavrtěla. “Jsme rychlejší, silnější, máme lepší sluch, zrak, noční vidění a tak dál.”

“Fajn,” hlesla trpělivě.

“Ale to čtení myšlenek se netýká jen smrtelníků. Můžeme číst myšlenky i sobě navzájem. Obvykle jsou jenom starší nesmrtelní schopní číst mladší našince, ale když postarší nesmrtelný nedává pozor a nehlídá si myšlenky, může se karta obrátit,” vysvětlil. “To znamená, že si v přítomnosti našinců neustále musíme držet myšlenky pod zámkem. A smrtelníci si samozřejmě nemohou před námi ochránit myšlenky vůbec. To může slušně zkomplikovat vztahy.”

“To bych řekla,” utrousila Nicole suše.

Přikývl, ale dodal: “Myslím mezilidské vztahy obecně. Neumíte si představit, jaké to je mít osmnáct a vědět, že vám máma dovede číst myšlenky.”

“Myslím, že umím,” namítla nevesele. “Možná nevím, jaké to je mít mámu, která mi čte myšlenky a může se mnou cvičit jak s maňáskem, ale vzhledem k tomu, že to dovedete vy, Dante i Tomasso—”

“Já ne,” skočil jí do řeči.

Naklonila hlavu a nejistě na něj koukla. “Proč? Protože vás proměnili teprve před sedmi lety?”

“Ne. Získal jsem tu schopnost a dokážu přečíst většinu smrtelníků,” ujistil ji, a pak se zaksichtil. “Zpočátku jsem ohrnoval nos. Nechtěl jsem být jako moje famílie. Ale v mojí branži je to moc užitečné, a tak jsem nakonec sklopil uši. Teď to dělám dost pravidelně… v práci,” vyhrkl, aby si nemyslela, že běhá po venku a mirnix dirnix čte lidi a dělá z nich maňásky.

“Rozumím,” řekla pomalu.

“Ale konkrétně vás ani číst, ani ovládat nedovedu.”

“To už jste říkal,” připomněla mu.

Ušklíbl se. “A to je příznak životní družky.”

Přimhouřila oči. “Cože to?”

“To je—” Zamračil se. Chtěl to podat správně. Najít perfektní slova, aby tomu porozuměla, a když nic jiného, byla otevřená představě, že by se mu stala životní družkou. “Kdyby se obě strany mohly navzájem přečíst, vztah by nefungoval. Ani kdyby jen jeden uměl číst a kontrolovat toho druhého.”

“To už jste taky říkal.”

“Jo, leze to ze mě jak z chlupaté deky,” povzdechl si a potřásl hlavou. “Nezlobte se, ale tohle je poprvé, co to musím někomu vysvětlit.”

“Jasně. Pardon, budu to mít na paměti,” odtušila ironicky.

“Díky,” zabručel, v duchu si vyhrnul rukávy a pustil se do práce. “Koukejte, pravá životní družka je v podstatě někdo, koho nesmrtelný nedokáže přečíst ani ovládat. Je to jediná osoba, se kterou si může odpočinout a nemusí si v jednom kuse hlídat myšlenky.”

“V přítomnosti smrtelníků si myšlenky určitě hlídat nemusíte,” poznamenala Nicole. “My vás přece číst neumíme.”

“To sice ne, ale někteří smrtelníci myslí strašně nahlas. Musíme se před nimi chránit, jinak by nás přivedli k šílenství. Lidé myslí pořád a občas, spíše často jim táhnou hlavou ty nejhloupější nesmysly. Musíme se mít před nimi na pozoru. Dalo by se říci, že je filtrujeme.”

“Chápu.” Znovu naklonila hlavu. “Ale v přítomnosti životní družky to dělat nemusíte?”

“Ne. S tou můžeme vypřáhnout a… dát si voraz.” Dal jí moment na strávení té informace, a pak dodal: “Na životní družce jsou samozřejmě i další zvláštnosti.”

“Jako například?”

“No, víte, abych pravdu řekl, nikdo mi to ještě nikdy pořádně nevysvětlil, a tak si nejsem jistý, o co vlastně jde,” přiznal a trpce se zasmál. “Ale pozoroval jsem mámu a Roberta a… bylo na nich poznat, že mají skutečně mimořádný vztah. Většinou měli stejný vkus a stejný názor. Líbily se jim stejné věci. Byli rádi spolu. Jasně, občas se poštěkali a tak podobně, ale ani zdaleka ne tak často, jako tomu bývá u normálních párů. Aspoň myslím. A fakt rychle to zase hodili za hlavu a udobřili se. Zdáli se tak, hm… sladění, a jestli se dá věřit Dantovi a Tomassovi, fyzická stránka vztahu životních druhů je mnohem… řekněme intenzivnější.”

Nicole byla tak dlouho zticha, až dostal strach, že nepochopila, jak důležití jsou životní druhové, ale na druhou stranu si nebyl jistý, zda tomu úplně porozuměl on sám.

“Navíc jsou velmi vzácní, nebo se aspoň moc těžko hledají,” dodal. “Někteří nesmrtelní čekají celá staletí, než najdou toho svého, a někteří ho nenajdou nikdy.”

Pořád mlčela.

“Slyšel jsem, že ve výběru životního druha mají prsty nanoboti. Prý rozpoznají jedince, který by byl dobrým partnerem jejich nesmrtelného, a v podstatě zařídí, aby toho kterého konkrétního smrtelníka nedokázal přečíst. Takže asi takhle to funguje, aspoň myslím.” Rozhovor, při kterém to slyšel, se odehrál celkem dávno, a navíc tehdy nedával moc dobrý pozor.

Nicole na něj dál jen mlčky koukala.

Hleděl jí do očí a mohl si mozek zavařit, jen aby přišel na něco chytrého, co by mu to pomohlo ji přesvědčit, že být jeho životní družkou je dobrá věc. Nebo aby to aspoň hned nesmetla ze stolu. Ale měl strach, že ho v tomto ohledu čeká lítý boj. Nicole taktak vybředla z hrozného vztahu. Nebude se hrnout do dalšího, na to bylo ještě moc brzy. Tohle je fakt špatně načasované, povzdechl si v duchu.

“Já ne—” začala a Jake si byl jistý, že ví, co mu hodlá sdělit. Nemá zájem. A když to udělá, budu v hajzlu. Ztratím ji. Nechtěl ji ztratit. Chtěl to, co měli máma s Robertem. Chtěl to odjakživa. Proto byl v jednapadesáti pořád sám. Jak život ubíhal, připletly se mu do cesty ženy, o které stál, a dokonce i takové, které tak trochu miloval, ale celé roky měl před očima máti a Roberta. Žádný jiný vztah než tento model, mu nestačil. Takže, když začala Nicole říkat: “Já ne,” dokonale zpanikařil. Teď byla dobrá rada drahá, tak se uchýlil k té, co mu na cestu dala obří dvojčata. Vstal, udělal krok dopředu, sklonil hlavu a políbil ji.

Bylo to velmi efektivní. Nejenže ji to umlčelo. To si pište, že ji to umlčelo. Ale to nebylo zdaleka všechno. Vážně někdy dumal a strachoval se kvůli tomu, že se mu sice líbila, ale žádnou velkou touhou k ní neplanul? Skutečně jsem si to myslel? Tato otázka mu proplouvala hlavou a proplétala se kolem střepin vášně, která v něm explodovala v okamžiku, když se rty dotknul těch jejích. Jak jen to nejlépe popsat… měl pocit, že ze země vyrazil pramen extáze, udeřil ho do chodidel, prolétl nohama a trefil se přímo do slabin. Hovoříme zde o okamžité erekci, aby bylo jasno. Jake si dobře uvědomoval, že volné tepláky, které si před večeří natáhl, byly teď vypnuté jako celta stanu, který se mu hrdě zvedal mezi nohama a – páni – tomu ale říkám žúžo.

Když jí bez varování položil rty na rty, Nicole znehybněla, ale jen co se trochu vzpamatovala z překvapení, tichounce zakňourala a pootevřela ústa. Na nic nečekal, vjel jí rukou do vlasů a jemně si ji nasměroval tak, jak to měl rád. O zlomek vteřiny později pronikl jazykem do vstřícně pootevřené papulky a současně druhou rukou Nicolu objal. Dlaní na jejích zádech si ji pevně přitiskl k hrudi.

Nutno říci, že ani Nicole se nedržela zrovna zpátky. Jen co vyšla vstříc polibku, ucítil, jak se mu její ruce kradou po těle na záda. Zaryla mu prsty do masa, pevně ho sevřela a popojela na stoličce dopředu. Nohama mu pomalu klouzala zvenku po stehnech, až narazila na stanovou tyč v teplácích. Tehdy zaváhala, ale sáhl dolů a posunul se, takže měl nohy opřené o stoličku a erekci o břicho.

Vysloužil si tím další kňouravé zasténání. Vzápětí už ho Nicole objala nohama a paty mu přitiskla zezadu na lýtka. Povzbuzen nadšenou reakcí přimáčknul se na ni pevněji a pravou rukou zamířil na záda, kde sjel k jihu. Vzal do dlaně oblé pozadí a přitiskl ji k sobě silněji. Při tom vrtěl boky s rutinou zkušené břišní tanečnice.

“Jaku,” vydechla, když od něj odtrhla rty, a to vzrušené zaškemrání ho nabudilo ještě víc. Zaměřil se na krk, klouzal rty po jemné pleti, oždiboval, sál a olizoval, zatímco rukám dal za úkol zapracovat na halence. Poslušně se pustily do titěrných knoflíčků a zručně je vyprošťovaly z dírek. Dlouho netrvalo a blůzka se rozhalila. Konečně mohl k pokladům ukrytým vespod.

Něžně do Nicoly strčil, aby se zaklonila, jednou rukou jí podpíral záda, zatímco do druhé vzal hedvábný košíček podprsenky. V duchu uznale konstatoval, že to byl spíše koš nežli košíček, a sklonil se, aby přejel jazykem podél horního okraje. Když jeho majitelka zasténala a vzrušeně pohnula boky směrem k němu, uchopil lem košíčku a tahal, dokud z něho nevyklouzlo oblé ňadro. Vzápětí už věnoval dychtivou pozornost ztvrdlé, starorůžové bradavce. Jako v horečce ji vzrušeně olizoval a sál… a pak najednou strnul.

“Jaku?” hlesla Nicole roztřeseným hláskem. Zvedl hlavu, při tom mu ze rtů vyklouzla zduřelá bradavka, a zmateně se na ni zadíval.

“Promiň, já jen… to je jedno,” zakoktal, určitě se musel splést. Ale místo, aby znovu sklonil hlavu k natěšenému ňadru, vzal je do ruky, mačkal ho a hnětl, a pak za něj lehce tahal. Nicole zaúpěla, oči se jí zavřely a celá se rozechvěla, a on málem zavřel oči spolu s ní, protože i jím se prohnala vlna rozkoše.

Tohle rozhodně nedělal poprvé. Miloval ženská těla a za život měl spousty milenek, ale ještě nikdy to nebylo takto intenzivní. A v žádném případě v minulosti nezažil pocity tohoto ražení. Zdálo se mu to nebo skutečně cítil slast, kterou oblažoval Nicolu? Nezdálo. Nikdy dříve se mu to ještě nestalo… ale teď ano. Prve, když bradavku sál, a nyní, když za ni tahal, pokaždé to do něj vypustilo slastný šíp, který jen vystupňoval jeho rozkoš.

Fascinován nečekaným objevem nechal ňadro ňadrem a postoupil na další metu. Vsunul ruku mezi ně a po džínách zajel Nicole mezi nohy. Vykřikla a on leknutím zalapal po dechu, jelikož mu v rozkroku vybuchla nálož vzrušení a potřeby. Byla to práce nanobotů? Copak nějak přenášeli její rozkoš do jeho těla? Neměl ponětí, ale tohle bylo… Do pekla, dokonce ani nevěděl, jak to popsat. Bylo to neuvěřitelné, úžasné a proklatě boží! A chtěl to prozkoumat do posledního detailu.

Když ji Jake s jednou rukou za jejími zády a s druhou mezi nohama a pod zadkem bez varování zvedl ze stoličky, Nicole vypískla leknutím a nervózně se ho chytila za ramena. Ucítila pod sebou kraj psacího stolu a překvapeně se ohlédla. Jake už mezitím odhrnoval z cesty lejstra, sešívačku a další nesmysly, a na závěr Nicolu posunul, aby seděla na celé panímandě.

Očima našla Jakovu tvář, ale dříve, než stihla něco říci nebo si aspoň něco pomyslet, znovu ji políbil. Okamžitě mu začala polibky oplácet s veškerou vášní a touhou, které v ní rozdmýchal. Propletla jazyk s tím jeho, načež změnila taktiku a začala ho sát, a pak Jake polibek přerušil a ustoupil, aby jí stáhl džíny. Teprve až z ní začaly sjíždět, uvědomila si, že zatímco ji líbal, rozepnul na nich knoflík i zip.

Odvedl bleskovou práci, což bylo pravděpodobně dobře. Takto aspoň neměla šanci protestovat, a vlastně ani protestovat nechtěla, ale kdyby dostala čas na rozmyšlenou, mohla by dojít k názoru, že by protestovat měla.

Odhodil džíny a znovu se vměstnal mezi její nohy. Zatímco ji náruživě líbal, objal ji a dlaněmi slanil po zádech dolů. Vzal do rukou oblé zadní tváře a přes jemnou látku kalhotek je mnul a masíroval, a současně ji tak na sebe nenápadně tiskl. Bez džínů sloužících coby jakési brnění a pás cudnosti v jednom, to bylo ještě víc vzrušující. Nicole lapala po dechu a dychtivě se na něm vrtěla, jak nejvíc to šlo. Její ruce se mu vkradly za záda, našly pozadí a chvíli ho pobízely, aby pokračoval, ale potom se zasnažily na opasku tepláků. Stáhly mu je přes boky, shrnuly, a než se nadál, měl holý zadek.

Nicole ho surově stiskla a zatlačila tak silně, že to skoro zabolelo. Kdo chce kam… jednou rukou zajel tak daleko pod ni, až se jí, zatím jen přes kalhotky, vmáčkl mezi nohy. Nadskočila mu v dlaních a zalapala po dechu.

“Pane Bože,” zaúpěla a pak, když přestal a stáhl se, tiše si povzdechla zklamáním. V příštím okamžiku však zajel rukou zpátky mezi ně, a ona vykřikla překvapením a rozkoší. Tentokrát ji totiž nevzal jen do dlaně, ale odtáhl kalhotky stranou a vmezeřil prsty pod tenký materiál. Nyní už hladil rozpálenou, vlhkou pokožku.

“Ano-prosím-ano-Bože-Jakůůů.” Slova z ní vyšla v jednom táhlém, nezřetelném a téměř nesrozumitelném zaúpění, ale na druhou stranu je pravdou, že Nicole ve skutečnosti neměla ponětí, co říkala. Stejně jí to bylo šuma fuk. Věděla jenom jedno. To, co jí dělal, bylo tuze příjemné. Spíš čirý instinkt než nějaká vědomá myšlenka, ji ponoukl, aby poslala ruku najít tu tvrdou věc, co měl v teplácích. Když je vzadu stáhla, vpředu zůstaly uvízlé mezi nimi, ale když se Jake nadlehčil, sjely kousek dolů. Pořád byl zakrytý, ale jenom taktak.

V okamžiku, kdy ho vzala přes teplákovinu do ruky, se Jake ostře nadechl přes zuby a znehybněl. Nicméně si toho stěží všimla. Náhlý příval extáze způsobil, že se v sochu proměnila i ona.

V patách extáze klopýtal zmatek. Moment váhala, pak stáhla Jakovi tepláky na půl žerdi, takže se vyhoupnul ven, a uchopila sametovou pokožku erekce. Vzápětí ji zalila další, ještě mocnější slastná vlna, ale Jake už ji nehladil.

“Co to…?” Zvedla hlavu a podívala se mu do tváře. “Já cítím— Je to jako by—”

“Já vím,” zachraptěl, když jí došla slova. “Když se tě dotýkám, jsem na tom stejně.” Na důkaz ji polaskal prsty a hlasitě zasténal, ale to, že prožíval její rozkoš spolu s ní, jí prozradila už erekce, která sebou v jejích rukou trhla. Cítit, jak na jeho dotek zareagovalo jeho tělo spolu s jejím tělem, bylo fakt úžasné.

“Ale jak to?” vydechla.

“Nevím,” zasupěl a znovu ji začal laskat. “A právě teď je mi to srdečně jedno. Později se zeptám Danta a Tomassa.”

Myšlení už přestávalo být zajímavé, jen na poslední chvíli Nicole ještě napadlo, že to tak bude fajn. Později mohou zjistit, proč se jim tohle děje. Právě teď— opět pohladila Jakova nejlepšího přítele. Pane na nebi, právě teď věděla jenom to, že chce víc. Jenom houšť a větší kapky.

Když ho Nicole najednou pustila a odstrčila, Jake zachroptěl překvapením. Dříve než se stihl zeptat, co to dělá, sjela ze stolu a svezla se před ním na kolena. Vždycky ji zajímalo, jakápak je asi milenka, a teď to mohla snadno zjistit.

“Nico—” Jen co semkla rty na erekci, Jake sám sebe utnul a tiše zaklel.

Zasténala, jelikož oba dva zjitřily roztodivné pocity, které tím způsobila. Poznala, když se mu roztřásla kolena, a když se pak sklonil a chytil se desky stolu za ní, aby to ustál, nijak ji tím nepřekvapil. Ale když jí zničehonic zabavil lízátko, chytil pod pažemi a zvedl na nohy ve stejnou chvíli, kdy zamířil k pohovce, dokonale ji zaskočil. Jen co došli k válendě, otočil ji a prakticky hodil na měkké lůžko. A než se nadála, už byl na ní. Téměř surově ji zlíbal, načež začal klouzat dolů po jejím těle.

Nicole nebyla včerejší, tušila, co měl v plánu. Využila momentu překvapení a přetočila ho na záda. Jednou tohle začala a chtěla pokračovat. Nedala mu šanci přetočit ji nazpátek, svižně z něj sklouzla a obrátila se, aby zase vzala do ruky erekci. Jake se začal zvedat, nepochybovala, že ji chtěl znovu chytit, když ho však vzala do úst, padl na záda a jen cosi zahekal na protest. Ale byl stejně tvrdohlavý jako ona, a když ji popadl za stehna a přitáhl si její boky k hlavě, nijak zvlášť se nedivila.

Jednu chvíli musela přestat a oběma rukama držet rovnováhu, protože si přesouval její kolena obkročmo k hlavě. Jakmile z ní vzápětí serval kalhotky, bez varování a hlavně bez skrupulí – tenkou látku jednoduše na bocích přetrhl – málem se překotila. Nicméně byla ráda, že to udělal takto a nenutil ji měnit pozici, aby je mohl svléknout nějakým prozaičtějším způsobem. Vlastně ji to trochu vzrušilo… a pak si přitáhl její boky níž a vnořil jí tvář mezi nohy, a krušný osud ubohých kalhotek rázem upadl v zapomnění.

Když přejel jazykem po citlivé tkáni, Nicole zaúpěla a na okamžik sklonila hlavu. Její vlasy ho zašimraly nahoře na stehnech. Při druhém polaskání jazykem náhodou šťouchla nosem do erekce, vzpomněla si na to, co prve dělala… a jala se v tom pokračovat. Vzala ho do pusy a zapojila se do akce s názvem: Jak přivést dvojici k šílenství, snadno a rychle.

Co následovalo, bylo těch nejúžasnějších, nejneuvěřitelnějších třicet vteřin jejího života. Jestli to tedy bylo třicet vteřin. Nebyla si jistá. Seběhlo se to strašně rychle. Zaplavovala ji slast, jedna vlna za druhou. Napětí jí v těle narůstalo geometrickou řadou, až měla všechny nervy napjaté a rozechvělé, a mozek se proměnil v nefunkční hroudu kaše.

Vyvrcholení se podobalo explozi nukleární bomby. V hlavě se jí rozsvítila bílá světla, jejich zář ji oslepovala, až zůstala pouze a jenom rozkoš. Nicole si matně uvědomovala, že si někdo může vykřičet plíce, a pomyslela si, že to musí být Jake. Ale přestože měl ten řev mužsky hluboký témbr, rozpoznala v něm i vyšší jekot nějaké ženy. Právě když pochopila, že tou jéčivkou je ona sama, bělostná záře náhle pohasla a zavládla černočerná tma.

12. KAPITOLA

Nicole otevřela oči a s blaženě prázdnou myslí koukala na strop svého ateliéru. Dobrou minutu by v hlavě nenašla jednu jedinou myšlenku. A potom mozek konečně naskočil, kolečka se roztočila, a začal klást otázky.

Proč spím v ateliéru? Kolik je hodin? Kde mám kalhoty?

S tou poslední otázkou počkal do okamžiku, kdy si začala sedat a všimla si, že jsou fuč. Přivolal tím záplavu vzpomínek, která jen zhoršila chvění.

“Do háje,” vydechla a horko těžko se vyhrabala z pohovky, aby našla džíny. Kalhoty nikde. Ztěžka dosedla na pohovku. Tělo měla pořád celé rozechvělé. Jak je to dlouho, co jsme—

Vážně jsem omdlela?

Panenko skákavá, ještě nikdy jsem nic takového nezažila. Vždycky si myslela, že její ex byl dobrý v posteli, ale to, co právě zažila, bylo nadpřirozené. Jako nějaké zjevení. Změnilo jí to život. Senzace. Něco setsakra úžasného! A kde je vlastně Jake? Jak mě tady po tom, co jsme spolu prožili, mohl jen tak nechat?

Zamračeně vstala a znovu se pustila do hledání kalhot. Dobře si pamatovala, jak je z ní Jake stáhl a někam odhodil, ale džíny nebyly nikde v dohledu. A když už jsme u toho, tak ani kalhotky, které z ní serval.

Po krátkém zaváhání se rozhodla improvizovat. Nic jiného jí ostatně nezbývalo. Sebrala z pohovky přehoz s tím, že ho použije jako rádoby sárí. Blůzku měla stále nezapnutou, podprsenku šejdrem a jedno prso venku. Ňadro vrátila do košíčku, ale zapínat se nenamáhala. Když si kolem hrudníku ovinula přehoz, spadal až ke kotníkům. Poté se vydala nahoru.

Sotva zdolala schody, uslyšela z kuchyně nějaký šramot. Bez rozmýšlení zamířila tím směrem. V duchu byla tak soustředěná na Jaka a na to, co se stalo v ateliéru, že ji ani nenapadlo, že by tam klidně mohli šramotit Dante s Tomassem. A že by jim pak musela vysvětlovat, proč se dala na indickou módu.

“Doprčic. Doufal jsem, že se stihnu vrátit dřív, než se probudíš,” uslyšela po šesti krocích do nitra kuchyně a pohlédla doprava, odkud se postesk ozval. Jake stál u linky, na sobě měl jenom tepláky, v ruce nůž a před sebou podnos s rozličnými pochutinami. Jeho slova ji uklidnila. Neopustil ji potom, co to spolu dělali. Tedy, technicky vzato opustil, ale hodlal se vrátit.

Lačnýma očima mu ohmatávala holou hruď a při tom dumala, kampak se asi podělo jeho triko. Ani jeden z nich si tam dole vršek nesundal. Ale pak si všimla, že má vlhké vlasy a uvědomila si, že si ještě předtím, než začal chystat obložený talíř, musel dát sprchu.

“Napadlo mě, že až se probudíš, mohla bys mít hlad, tak jsem nám šel připravit něco na zub,” odtušil tichým hlasem.

Pohledem sklouzla k chuťovkám na tácku. Sýr, sušenky, olivy, víno… a šlehačka ve spreji a čokoládový sirup? Zvedla obočí. Zato chyběla zmrzlina nebo nějaký zákusek, který by potřebu šlehačky a čokoládové zálivky odůvodnil. Muselo v tom být něco jiného a ona nemusela dlouze přemýšlet, aby jí došlo, co to něco asi bylo. Odpověď jí okamžitě probleskla hlavou spolu s výjevy, jak mu kape čokoládu na tělo a následně ji olizuje.

Otočila se na patě a vyrazila z kuchyně. Když cupitala přes obývací jídelnu ke svému pokoji, pohybovala se tak rychle, že skoro běžela. Vtrhla do ložnice, ale nezastavila se a pokračovala do koupelny a rovnou do sprchy. Jednou rukou otevřela, shodila sárí a rychle se zbavila blůzky. Když za sebou něco uslyšela, právě bojovala s podprsenkou. Ohlédla se přes rameno. Nechala dveře otevřené a Jake teď stál na prahu, kulil na ni oči a tvářil se ustaraně.

“Jsi v pohodě?” optal se nejistě.

“Ne. Nemůžu rozepnout podprsenku a chci si dát sprchu.”

Moment váhal, a pak se nabídl: “Mohu ti s tím pomoct, jestli chceš.”

“Prosím,” zašeptala, otočila hlavu dopředu a prostě čekala.

Uslyšela tiché kroky, jak procházel koupelnou, a potom se dal do práce. “Když jsi utekla, dostal jsem strach, že jsi naštvaná kvůli tomu, co se stalo.”

Chvilku byla zticha. “Budu. Později.”

“Později?” zopakoval. “A teď?”

S odpovědí otálela, ale to rozechvělé mravenčení, se kterým se probrala, postupně sílilo. Nejprve při návratu paměti, potom při pohledu na jeho obnažený hrudník a pak ještě víc, když si uvědomila, co má nepochybně v plánu – a co si ona rozhodně nenechá ujít – se šlehačkou a čokoládovou polevou. Nyní, když ji jeho prsty lechtaly na zádech, se už bez nadsázky třepala vzrušením, a tak si dodala odvahu a přiznala barvu. “Teďka chci sprchu, a pak tě celého pomažu šlehačkou a čokoládou a olížu.”

Jakovy prsty se zastavily, sponka povolila a rozepnutá podprsenka se bezvládně svezla dopředu. V tomtéž okamžiku Jake Nicolu objal, zajel rukama do košíčků a zmáčkl.

“Tyhle věci chci dělat já s tebou,” zavrčel jí do ucha, zatímco hnětl okrouhlá ňadra a přitiskl se k ní zezadu.

“Povídej mi o tom,” vydechla a sáhla za sebe po tom tvrdém, co ji tlačilo do zad.

Mírně se sklonil, odhrnul jí vlasy na bok a zlehka kousnul do ušního lalůčku. “Chci si tě položit na kuchyňský stůl a pojíst z tebe. Chci tě pokrýt šlehačkou, hezky olízat a ocucat každičkou píď tvého těla.” Odmlčel se, chvilku lízal, oždiboval a sál krk, při tom sjížděl rukou po břiše a šup rovnou mezi nohy.

Jen co ji tam začal laskat, Nicole zakňourala. Pevnými prsty zkušeně kroužil kolem hrbolku centra slasti. Když do ní vsunul prst, zalapala po dechu rozkoší a chytila se dvířek sprchového koutu, aby udržela rovnováhu.

“Chci tě odvést do sprchy, položit ti dlaně na stěnu, dát nohy od sebe a vzít si tě zezadu, zatímco na nás poteče teplá voda.”

“Ano, ano,” zachraptěla. Tlačila do sprchových dvířek a vrtěla boky vstříc jeho ruce.

“Pak si tě chci postupně vzít v každé pozici, v každé místnosti tohoto domu,” a vsunul dovnitř druhý prst, při tom si s ní stále pohrával palcem a pohyboval prsty dovnitř a ven, dovnitř a ven.

“Chci tě šoustat, až se ani jeden neudržíme na nohou,” zavrčel. Přirážení prstů bylo teď tvrdší a rychlejší. “Chci se ponořit do tvé rozkoše a utopit se v ní. Chci…” Zmlkl uprostřed věty a Nicole se nemusela ptát proč. Celé tělo se jí křečovitě svíralo rozkoší, jelikož dosáhla vrcholu a věděla, že ji do výšin doprovodil.

Tentokrát věděla, že křik v uších je její stejně jako Jakův, ale trvalo to jen chviličku, vzápětí už ji začala polykat temnota. Viděla, jak se k ní blíží dlaždičky podlahy, uvědomovala si, že padá do sprchy, ale nemohla s tím absolutně nic dělat, a momentálně jí to nijak zvlášť nevadilo. Když přistála, neucítila náraz.

Nicole se probudila ve své posteli. Jednu chvíli si myslela, že se Jake musel zase probrat první a odnést ji sem, ale pak pohnula rukou a narazila do něčeho pevného a teplého. Bleskově otočila hlavu. Jake ležel hned vedle ní, mrtvý pro svět. Očividně přišel k vědomí dost na to, aby ji sem přenesl, ale tentokrát neodešel.

Mlčky na něj zírala. Otevřenými lamelami žaluzií se dovnitř prodíralo kalné světlo úsvitu a dopadalo na oba dva. Byl to krásný mužský. Jasně, toho si všimla už na začátku, ale nyní, když byl v bezvědomí a nevěděl o světě, se na něj konečně mohla dosyta vynadívat. Zatím na něj jenom tu a tam vrhala kradmé pohledy. Nechtěla, aby ji přistihl, jak ho očumuje. Zato teď ho mohla očumovat po libosti, a tak ho doslova pojídala očima.

Měl hezkou tvář… a ty rty… Zachvěla se, neboť jí přeběhl mráz po zádech při vzpomínce, jaké rozličné věci jí těmi rty dělal. Nejenže dostal do vínku pěknou tvář a hezké tělo, navíc věděl, jak ty dary používat.

Buď to anebo zázrak, že oba prožívali rozkoš toho druhého, proměnilo Jaka v obdivuhodného milence.

Což ji přimělo ke krátkému zamyšlení nad tímto aspektem. Bylo to fakt boží. Vážně… bomba. Ale hrozný fofr. Jako byste museli čokoládový dort zhltnout, když si ho chcete řádně vychutnat. A byla to taková síla, že spolu technicky vzato ještě ani neměli sex.

Přemílala to v hlavě a melancholicky dumala, jestli se vůbec někdy dostanou přes předehru. Extáze přicházela tvrdě a rychle, takže měla nepříjemné tušení, že tímto tempem nejspíš ne.

Pohledem doputovala k místu, kde jí výhled na jisté mužné partie hatila deka. Zatím se na ně věru moc nepodívala. Měla za sebou dva neuvěřitelné orgasmy a vlastně neviděla o moc víc než hrudník. Poprvé… no, těžko si něco prohlédnete, když to máte v puse, a podruhé stál za ní.

Vrátila se pohledem ke tváři, ale ještě pořád byl mrtvý pro svět, tak znovu pustila oči z otěží, ať si jdou, kam je srdce táhne, a zvažovala situaci. Chtěla se kouknout. Navíc ho chtěla cítit v sobě. Až spolu budou zase surfovat na té divoké vlně vášně, která se v nich pokaždé zvedla, chtěla se mu dívat do tváře a být s ním jedno tělo. Bohužel měla vážné podezření, že na to byl Jake příliš ohleduplný. Soudě podle toho, jak jí chystal kávu a svačinky, odhadovala ho na ten typ, co vždycky začíná předehrou, a když to tak bude dělat pořád dál, v dohledné době se hlavního dějství nedočkám… ledaže bych vzala situaci do vlastních rukou.

“A nemyslím to doslova,” pošeptala si pod vousy a posadila se. Jak se pohnula, sklouzla mu z prsou deka a zbytek tělesné schránky už obnažila vlastnoručně, aby se na něj mohla pořádně podívat. Jak tak na něj koukala, jenom si tiše povzdechla. Do prkýnka, ten chlap vypadal hezky úplně všude. Pěkná hruď, ploché břicho, hezké nohy a ani to mezi tím nebylo k zahození. Tihle nanoboti rozhodně udržovali svého hostitele ve vrcholné formě. Tento exemplář muže mohl z fleku pózovat Michelangelovi nebo Rodinovi. Je téměř stejně bledý jako mramor, povšimla si a zlehka mu přejela konečky prstů po boku.

Jake možná spal, ale jeho tělo na dotek okamžitě zareagovalo. Nicole v přímém přenosu sledovala, jak mu penis povyrostl a ztvrdl, a oči jí lezly z důlků. Neodolala, znovu ho dráždivě pohladila, a on rostl dál.

Ospalé mumlání přitáhlo její pohled k Jakově tváři. Když začal otevírat oči, rychle přes něj přehodila nohu a usadila se mu obkročmo na boky. Nevzala ho však do sebe hned, jen mu mlčky hleděla do obličeje a čekala, až se probudí.

Rozespale na ni mžoural a pak se mu ve tváři odrazil zmatek. Ale rychle se vzpamatoval, a když zaregistroval její pozici, vykulil oči.

“Tvoje oči,” vydechla překvapeně. “Jsou pořád stříbrnější a září.”

“Nanoboti,” odtušil stručně spánkem ochraptělým hlasem. Zvedl ruce, na moment jí sevřel boky, a pak zajel obchvatem mezi nohy. “Dobré jitro.”

Nicole zasténala a rychle na něj nasedla, a když ji vyplnil, zasténala znovu. Od chvíle, kdy opustila manžela, uplynul více než rok. Od té doby neměla sex, ale to nebylo jediným důvodem, proč jí připadal tak velký. Přestože se Jake nezdál nijak neobvykle dlouhý, byl to tlouštík, a ten tlouštík ji zcela vyplnil a dokonce trochu roztáhl. Bože, byla to senzace.

“Zatraceně, jsi senzační,” procedil Jake skrze zuby a znovu jí položil ruce na boky.

Vzal mi ta slova z úst, pomyslela si a zasmála se bezdechým smíchem, načež se dala do pohybu.

K Nicolinu nemalému překvapení se znovu probudila první. Tentokrát se skleněnými dveřmi dovnitř draly paprsky ostrého zimního slunce a dosáhly až na ně. Automaticky vstala, aby zavřela žaluzie, a pak se otočila a pohlédla na postel tonoucí ve stínu.

Když si uvědomila, že denní světlo ani prve, ani nyní zřejmě Jakovi sebeméně nevadilo, zvědavě na něj koukla… A šel s ní ve dne přece na nákupy. Očividně se jednalo o další rozdíl mezi upíry a nesmrtelnými. Nesmrtelným nevadilo slunce.

Udělala dva kroky zpátky k posteli s tím, že si tam zase zaleze, ale nebyla vlastně unavená. Zato měla žízeň… a trochu ji škrabalo v krku. A nebylo to jediné místo na těle, které měla citlivé. Jak to tak vypadá, všechno to mazlení a sex po roční abstinenci ji poněkud rozbolavěly. Zajímavé, pomyslela si a prošla kolem postele koupelnou do šatny. Cestou zabloudila pohledem ke sprchovému koutu a napadlo ji dát si sprchu, ale tušila, že kdyby se Jake vzbudil a našel ji nahou pod vodou, jen tak honem by se odtud nedostala.

Ne, že by ta představa nebyla docela slušně, teda spíš docela neslušně lákavá, ale byla všude natolik bolavá, že další kolo s Jakem by to momentálně mohlo jenom zhoršit. Kromě toho měla žízeň… a hlad.

V šatně si našla volné flanelové pyžamové kalhoty, podprsenku a tričko, ale kalhotky protentokrát vynechala schválně, aby spodní polovině dopřála oddech. Převlékala se v šatně a bloumala při tom očima po místnosti, sedmnáct stop na sedmnáct stop. Na protějším konci byly po obou stranách vestavěné zásuvky a za ní, vedle dveří do koupelny, stála pračka a sušička. Ale zbytek stěn lemovaly šatní tyče s ramínky, vždycky jedna nahoře a druhá dole… kromě kousku tady vedle, kde byla tyč pouze nahoře, poněvadž se sem měly věšet dlouhé šaty.

Při pohledu na povětšinou prázdná ramínka se jen trpce ušklíbla. Dokud tu bydlel Rodolfo, praskala ve švech. Co se oblečení týče, byl to učiněný maniak. Měl tolik košil a kalhot, že potřeboval popisky, které tu jediné po něm zbyly. Když žili spolu, zabral celou jednu stranu a k tomu skoro polovinu té druhé, a tak byla nyní obsazená s bídou půlka její strany… a to ještě měla ramínka kousek od sebe, aby se šaty zbytečně nepomačkaly. Nikdy dřív jí to nevadilo, ale teď ji napadlo, že by si možná měla koupit na sebe něco pěkného, co by si třeba mohla vzít na rande… A možná nějakou pěknou noční košilku a sexy spodní prádlo a—

Ztichla. Na co to krucifix myslí? Teprve se s odřenýma ušima vymotala z jednoho vztahu. Na další ještě není připravená. A sama sobě přece svatosvatě slíbila dalších šest měsíců sezení s psychologem, než vůbec začne uvažovat o randění s chlapem. Ale stačilo pár prostných s Jakem a je celá žhavá courat po kšeftech a nakupovat hadry? Včetně sexy prádélka? Bože, jsem taková idiotka. A taky coura, obořila se na sebe nemilosrdně. Vyspala jsem se s kuchařem potažmo hospodářem, kterého znám jenom pár dní. Co to se mnou šmarjápanno jenom je?

Věděla, že je to kruté. Věděla, že spousta žen neviděla nic špatného na tom, když se vyspala s někým, koho zrovna potkala v baru a nevěděla o něm ani ťuk. A souhlasila s nimi… pokud nešlo o ni. Ale znala se dost dobře na to, aby věděla, že neumí mít nezávazný sex. Zaplete se do toho po citové stránce. A poslední věc, kterou právě teď potřebovala, bylo dát se s někým dohromady a zamíchat do toho city.

Naštvaná sama na sebe a celá mrzutá se dooblékla a vyklouzla ze šatny. Ložnicí prošla po špičkách, aby Jaka neprobudila. Nebyla připravená podívat se mu do očí. Potřebovala trochu času, aby si udělala pořádek v hlavě a rozhodla se, jak to s ním zaonačit.

Mohlo by to znamenat dát mu padáka, připustila v duchu nešťastně. Nicméně věděla, že by to tak asi bylo nejmoudřejší… neboť se vážně obávala, že dokud bude ten chlap tady, nedokáže odolat dalším postelovým prostocvikům. Sex s ním byl fakt parádní. Doprčic, nebýt rozbolavělá, nejspíš bych teď na něj znovu vlezla.

“Jake tu není na to, aby vařil a uklízel barák.”

Zrovna vešla do kuchyně, a když to hlubokým hlasem pronesené zahartusení uslyšela, divže leknutím nevyletěla z kůže. Udělala bryskní čelem vzad a uviděla Danta Notte. Stál dva kroky za ní, očividně ji pronásledoval už od… no, odněkud. Z obýváku, nejspíš, pomyslela si, ale nevšimla jsem si ho.

“Měla jsi hlavu plnou myšlenek na postelová prostná s Jakem, a jak se jim vyhnout,” napověděl ochotně.

“Aby ses s ním nezapletla,” přisolil si Tomasso, který se objevil těsně za svým dvojčetem.

Nicole zrudla, znovu udělala čelem vzad a vyrazila k ledničce. “Prosím, přestaňte mě číst.”

“Je těžké tě nečíst. Nové životní družky často myslívají poněkud moc nahlas,” objasnil jí Dante.

“A nejen myslívají,” odtušil Tomasso, a Nicole ucítila, že její ruměnec nabývá sytějšího odstínu, protože si vzpomněla, jak si mohla vykřičet plíce rozkoší, a to ne jednou, ale už třikrát. Předpokládala, že se tím mimo jiné vysvětlovalo to škrábání v krku.

“Omlouvám se,” pronesla škrobeně a otevřela lednici, aby si našla něco k pití. Ale o pouhou vteřinu později se zamračila a pohlédla na ty dva. “Cos myslel tím, že tu Jake není na to, aby vařil a uklízel barák? Je to jeho práce.”

“To si myslíš ty,” opáčil pobaveně Tomasso.

“Co myslíš tím: To si myslíš ty?” zakabonila se.

“No, ty si myslíš, že je tady coby tvůj kuchaříček hospodáříček, zatímco on si myslí, že je tady coby tvůj andělíček strážníček,” informoval ji Dante, neméně pobaveným tónem.

Nicole přimhouřila oči. “A co z toho je pravda? Proč mi ho sem Marguerite vlastně přivedla?”

“Protože jsi jeho životní družka,” pronesl Tomasso tónem, jako by byla poněkud pomalejší, poněvadž jí to nedošlo už dávno.

“Chceš mi namluvit, že se Marguerite domnívala, že budu životní družka pro Jaka a—”

“Ona věděla, že budeš životní družka pro Stephana,” upřesnil Tomasso.

“Marguerite má zvláštní dar a tyhle věci prostě pozná,” svěřil jí poklidně Dante. “Během posledních několik let už dala dohromady hezkou řádku životních druhů.”

“No, jsem si celkem jistá, že tentokrát se spletla. Já—” spustila, ale Dante ji bez okolků přerušil.

“Prosím, buď té lásky a zkus mít na paměti, že ti umíme číst myšlenky a poznáme, když lžeš… dokonce i sama sobě,” pronesl vážně.

Práskla dveřmi ledničky silněji, než to bylo nutné, a odpochodovala ke stolu. Sedla si, lokty opřela o stolní desku, tvář složila do dlaní a mnula si oči, až to skoro bolelo. Třela si je tak silně, že málem viděla hvězdičky.

“Sama víš, že se Marguerite nespletla,” podotknul potichu Dante a usedl vedle ní, zatímco Tomasso si vybral židli na druhé straně. “Jake ti pověděl, že tě nedokáže číst ani kontrolovat, a že tato neschopnost je příznakem životní družky. Ale kromě toho jste zažili sdílenou slast, a ta je vyhrazená pouze a jenom životním druhům. I kdybys nevěděla, že se jedná o další symptom, máš dost rozumu na to, aby ti bylo jasné, že taková jedinečnost musí něco znamenat.”

Udělala obličej. Jo, věděla, že je to setsakra jedinečná věc. Nejenže nikdy dřív nic podobného nezažila, ale měla podezření, že to nebylo ani možné, alespoň mezi dvěma smrtelníky ne. Přesto zavrtěla hlavou. “Já—”

“Bojíš se,” skočil jí Tomasso do řeči dřív, než mohla vyhrknout lež, kterou hodlala balamutit sebe i je.

“Není divu. Po tom, čím sis prošla, kdo by neměl strach,” řekl klidně Dante a položil jí dlaň na paži. “Ale Jake není Rodolfo… a tohle není normální situace.”

“Možná, ale… nechci udělat další chybu,” vyprskla a zajela na sedadle až dozadu, aby unikla před podporou, kterou jí svým dotekem nabízel.

“Nanoboti na to zase kápli,” utrousil pobaveně Tomasso. “Odmítá pomoc a podporu přesně jako Stephano, když na nás hrál Pinocchia. Jsou si podobní.”

“Ano, to jsou,” souhlasil Dante suše, ale Nicole řekl: “Jestli nechceš udělat další chybu, tak důvěřuj nanobotům. Ti chyby nedělají. A Marguerite taky ne. Páry, které dali dohromady nanoboti, vydrží. Staletí.”

“Dokonce i tisíciletí,” nezůstal pozadu Tomasso.

Nicole na něj překvapeně pohlédla, ale byl to Dante, kdo řekl: “Naši prarodiče jsou spolu už několik tisíciletí.”

“V podstatě věčnost,” dodal suše Tomasso. “A pořád jsou nerozluční.”

Hleděla na ně s nejistotou v očích. “Ale vždyť Jaka skoro ani neznám.”

“Neznáš ho dlouho,” souhlasil Tomasso.

“Zato my ho známe,” kontroval Dante. “Známe ho téměř celý jeho život, a je to dobrý chlap.”

“Občas trochu zabedněný a paličatý,” doplnil Tomasso.

“Ale vždycky upřímný,” dodal Dante.

Tomasso přikývl. “Nepije ani nebere drogy.”

“Je přímý a fér,” ubezpečil ji Dante. “A pozorný a ohleduplný. Když dospíval, vždycky se snažil pomáhat, ať už šlo o poklízení ze stolu po velké rodinné večeři, nebo o novou střechu na sousedově domě.”

Nato oba ztichli, aby měla čas přemýšlet, a poté Dante prohlásil: “Nicolo, já ti přísahám, že jediná chyba, kterou bys tady mohla udělat, je nedat mu šanci.”

“Jestli nevěříš našemu úsudku, věř nanobotům,” navázal Tomasso.

Potom obě obří dvojčata vstala a zamířila ven z kuchyně, ale když se Dante u dveří zastavil a ohlédl se, tak Tomasso, který šel za ním, musel chtě nechtě zůstat stát a být svědkem bratrova kázání: “Ale v budoucnu rozhodně musíte být opatrnější. Kdybyste spadli obličejem nahoru a s pusou dokořán, mohli jste se ve sprše utopit. A když už jsme u toho, máš na líčku pěknou modřinu.”

Instinktivně si sáhla na tvář, a když nahmátla opuchlinu, trhla sebou.

“Pokuste se postelová prostná napříště omezit na postel,” doporučil pobaveně Tomasso.

“Ale přinejmenším se vystříhejte vodních sportů, ať už ve vaně nebo ve sprchovém koutu. A v tuto roční dobu každopádně necvičte venku,” varoval ji Dante smrtelně vážným tónem. “Jinak umrznete dřív, než přijdete k vědomí.”

“Žádné prostocviky pod širým nebem, to rozhodně,” přikyvoval Tomasso.

Nicole zaúpěla, složila ruce na stůl a položila si na ně hlavu. Schovala tak obličej, o kterém dobře věděla, že ho má červený jako zralé rajské jablíčko. Uši si naneštěstí nepřikryla, takže slyšela, jak se pánové na odchodu tiše pochechtávají.

Když se Jake probudil, nejprve si myslel, že je noc, ale pak si všiml, jak se po krajích zatemňovacích žaluzií vkrádá denní světlo, a změnil názor. Podle jeho barvy tipoval pozdní odpoledne toho dne, kdy se probudil z otravy. Aspoň v to doufal. Bylo však docela dobře možné, že bylo už o den víc. Těžko říct. S Nicolou se třikrát pomilovali a třikrát omdleli. Mohlo být zítra poté, co jí pověděl o nesmrtelných, nebo pozítří. Jistě věděl jenom to, že je v posteli sám.

Sotva si to uvědomil, okamžitě dostal strach. Nevadilo mu, že ho Nicole nechala v posteli samotného… moc. Ale dělalo mu starosti, jak asi bere to, co se mezi nimi odehrálo. Připoutalo ji to, jak tvrdili Dante s Tomassem? Nebo teď vyšiluje a přeje si, aby ho nikdy v životě koutkem oka nezahlédla?

Odhodil deku, rychle vylezl z postele a rozhlédl se po teplácích. V té chvíli si vybavil, že je shodil v koupelně, během oné epizodky před sprchovým koutem. Když Nicolu líbal, ocucával jí krk a hladil, vrtěla se před ním tak úžasně, že ji chtěl cítit pěkně tělo na tělo. Tedy Nicolinu holou hladkou kůži na hebké pokožce erekce, a proto si tepláky rychle stáhl z boků. Víc dělat nemusel. Na zem se svezly zásluhou gravitace… a v posteli se probudil už bez nich.

Při té vzpomínce se zamračil. Nepamatoval si, jak se po omdlení v koupelně dostal do postele. Vlastně si byl jistý, že po vlastních tam nedošel. Ale Nicole ho tam donést nemohla. Vylučovací metodou mu z toho vyšli Dante a Tomasso. Evidentně uslyšeli téct vodu ve sprše, a když to trvalo příliš dlouho, vyrazili na výzvědy.

Kupodivu mu ta představa vadila. Nevadilo mu, že v tom stavu viděli jeho, ale nezamlouvalo se mu pomyšlení, že tak viděli i Nicolu. Když jí rozepnul podprsenku, zůstala docela nahatá. Nahá, v bezvědomí a navrch pod ním. Ne, ani trochu se mu nelíbilo, že ji tam tak spatřili.

Zamračeně vstal a odkráčel do koupelny. Nicole stála před sprchou a utírala se. Na místě se zastavil a instinktivně odvrátil hlavu.

“Promiň,” zabručel, bleskově vycouval a zavřel dveře. Pak tam prostě stál a nebyl si jistý, jestli se má cítit hloupě nebo ne. Po tom všem, co spolu dělali, by neměl být problém uvidět ji nahou v koupelně, a on s tím problém opravdu neměl. Odvrátil zrak a zavřel dveře kvůli ní. Mohla by se pořád stydět a chtít soukromí.

A jestli ho teď měla za troubu, že jí poskytl soukromí na intimní hygienu, určitě mu to dá nějak najevo. Do té doby měl jisté lidské potřeby i on sám.

Vypochodoval z ložnice paní domu a podél jídelního stolu si to mašíroval ke koupelně pro hosty, situované vedle jeho pokoje. Z toho, že je na Adama, si lautr nic nedělal. Proč taky, mohl narazit leda tak na Danta a na Tomassa, nebo si to aspoň bláhově myslel, dokud Joey nevykřikl: “Pro Kristovy rány, Jaku. Tohle není nudistická osada. Vezměte si něco na sebe, buďte tak laskav.”

Otočil hlavu a vedle gauče na obývákové straně podkrovního prostoru spatřil Nicolina bratra s moc pěknou drobnou zrzkou po boku. Joey se na něj mračil, ale rudovláska si ho prohlížela s úsměvem na rtech. Ti dva ho natolik překvapili, že se skoro zastavil, ale nepokrytě chlípný pohled dámy s tizianovými vlasy rozhodl za něho, a tak urychleně pokračoval do svého pokoje místo do koupelny. Ano, nutně si potřeboval ulevit, ale udělat nejprve zadost mravnosti a něco si obléknout, se momentálně jevilo jako velmi dobrý nápad.

Když pár okamžiků potom, co za sebou zavřel dveře, někdo zaklepal, nijak zvlášť ho to nepřekvapilo. A vlastně ani Joey, který poté, co zavolal: “Dále,” vrazil do pokoje.

“Co si mám sakra myslet o tom, že jste vykráčel z pokoje mé sestry s holým zadkem?” otázal se pan bratr ponurým tónem.

“Myslete si, co vám libo. Není to vaše věc,” opáčil Jake poklidně, zatímco si natahoval čisté tepláky a zavazoval šňůrku v pase. “To je mezi mnou a vaší sestrou.”

“A kde sakra vůbec je?” vyhrkl ihned Joey. “Ten týpek Dante, který mě pustil dovnitř, tvrdil, že se sprchuje a měla by být každou chvíli hotová.”

“Už je osprchovaná. Určitě brzy přijde.”

“Co se tady do hajzlu děje?” vybuchl Joey. “Už tři dny sem volám a pokouším se dostat Nicolu k telefonu. A pokaždé mi jeden nebo druhý z těch obřisek tady dole řekl, že prý je nemocná, a proto nepřišla na domluvený oběd a nemůže se mnou mluvit.”

Jake ztuhl, na moment dostal strach, že když ležel s otravou, Nicole byla nemocná, ale pak mu došlo, že to byla jenom výmluva. Dante s Tomassem ji používali, zatímco se uzdravoval, aby Nicole drželi bráchu od těla. Nepochybně jí také vymazali z hlavy domluvenou schůzku s bratrem. Kdyby ho totiž spatřila, mohly by se jí z paměti vynořit vzpomínky. A kdyby k tomu došlo, aniž by bylo přítomno aspoň jedno z dvojčat, aby tomu zabránilo, celá blokace paměti by popadala jako domino.

“A když sem přijdu osobně zjistit, co se tu k čertu děje,” zuřil Joey, “ukáže se, že ti maníci jsou vaši bratranci? Vy jste si sem nastěhoval příbuzenstvo, zatímco byla Nicole příliš nemocná, než aby mohla protestovat?”

“Jistěže ne.” Jake si s bohorovným klidem natáhl triko a zamířil ke dveřím. “Přijeli na krátkou návštěvu a pomáhají mi.”

“S čím vám pomáhají?” otravoval Joey, dýchaje mu na krk.

“Za malou chvilku to všechno vysvětlím. Ale právě teď opravdu nutně potřebuji použít sociální zařízení,” odtušil Jake zdvořile. Protáhl se do koupelny a zavřel dveře. A zamknul. Čistě pro případ, že by se ho rozrušený muž rozhodl následovat. Aby nedošlo k mýlce, Joeyho vztek naprosto chápal. Být na jeho místě, řval by jako túr, ale teď si úplně bez legrace potřeboval ulevit, takže večer otázek a odpovědí prostě bude muset pár minut počkat.

13. KAPITOLA

“Joey?” hlesla nejistě Nicole, když spatřila bratra soptit před zavřenými dveřmi koupelny pro hosty. Po Jakově krátkém vyrušení se rychle oblékla, stáhla si vlasy do ohonu a vyběhla ven za ním. Místo milence našla velkého bráchu. “Co tady děláš?”

Joey předvedl piruetu na kramfleku a vyvalil na ni oči. “Tak tady seš!”

Když uslyšela ten tón a uviděla, jak se k ní rozběhl, obočí jí povyjelo k linii vlasů. Popadl ji za ruku a začal tahat ke schodům.

“Pojď. Však já tě z toho blázince dostanu,” prohlásil odhodlaně.

“Cože?” vyprskla smíchy. “O čem to mluvíš? Z jakého blázince?”

“Nicolo.” Joey se zastavil a podrážděně se k ní obrátil. “Prošvihla jsi náš oběd, nezavolalas, neomluvila ses ani předem, ani potom… a to se ti absolutně nepodobá. A když jsem několikrát zavolal já tobě, prvně jsem dostal k telefonu nějakou ženskou a pak tamty kreatury, a všichni mi tvrdili, že seš nemocná, nestihneš to a nechceš mě vidět. Nakonec už jsem toho měl plné zuby, přišel jsem tě osobně zkontrolovat, a co tady nenajdu? Dole u dveří máš dvě gorily, a tvůj údajný kuchař lomeno hospodář vyšel z tvé ložnice nahý jako v den, kdy ho máma porodila. Děje se tady něco divného. Potřebuješ dohled. Vezmu tě do našeho hotelu, dokud nezjistím, o co tady sakra jde.”

Ochable na bratra zírala, a jenom pomalu jí docházela dotčená slova, kterými ji zasypal. Ve všem tom vzrušení posledních dní na oběd s Joeym docela zapomněla. Vlastně zapomněla i na něj a na to, že je ve městě a… prostě na všechno.

Nebo mi někdo pomohl zapomenout, pomyslela si najednou, ale nechala to plavat. Jestli jí Dante s Tomassem vytěsnili bratra z paměti, přesně věděla, proč to udělali… a chápala to. Ale Joeymu to vysvětlit nemohla. Byl tak trochu slepičí prdelka. Nepamatovala si, že by někdy dokázal zachovat nějaké tajemství.

Také mu nemohla objasnit, jak to že Jake vyšel z její ložnice nahý jako palec. Nebo spíš nechtěla. A tak se rozhodla pro jedinou věc, kterou mohla na tu útočnou tirádu zareagovat a ubezpečila ho: “Dante a Tomasso nejsou žádné gorily.”

Očividně to však vzala za špatný konec. Joeymu klesla čelist, pak sklapl a sáhl po mobilu. “Volám mámě.”

“Joey,” povzdechla si. “To není potřeba. Koukni, pojď, dáme si šálek kávy a—” Vtom se otevřely dveře koupelny a vyšel z nich Jake. Nicole zmlkla uprostřed věty, bratra přehlédla jako krajinu a zadívala se na milence. Měl šedivé plandavé tepláky a pohříchu obtažené triko. Na hlavě vrabčí hnízdo a na tváři jednodenní strniště… a do háje, ale copak nevypadá k sežrání, pomyslela si Nicole. Když se jí podíval do očí, zeslábla jí kolena a začaly se jí sbíhat sliny.

V příštím okamžiku už k ní pospíchal jako můra k plameni a – Joeyho si nevšímal nebo ho možná ani nevnímal – objal ji, přitáhl k sobě a políbil přímo na rty, vášnivě a hluboce. Zrovinka byla v pokušení obtočit mu nohy kolem pasu a splést si ho s telegrafním sloupem, když vtom polibek přerušil, něžně ji odstrčit a zahleděl se na ni.

Teprve tehdy si do jejího vědomí proklestilo cestu bratrovo pobouřené vřeštění.

“Co to sakra děláte? Nechte toho! Ruce pryč od mojí sestry! Nicolo! Jedeš od něj! Já to povím mámě, už mačkám číslo!”

Omluvně se zašklebila na Jaka, a pak se ohlédla na bratra. “Já jsem v pohodě, Joey. Mámě volat nemusíš.”

Joey ji probodával očima, mobil v pohotovosti, a těžce dýchal. Potom přistoupil blíž a zasyčel jí do ucha: “Musíme si promluvit. Něco tady není, jak má být. Chci, abys odešla s Melly a se mnou. Můžeš s námi bydlet v hotelu, dokud v tom neuděláme jasno.”

“Melly?” rozhlédla se. “Je tady?”

Už když to říkala, spatřila vedle gauče stát překrásnou rudovlásku. Nebylo těžké uvěřit, že je to modelka. Melly byla totiž nádherná. Obrovské exotické oči, rovný nos, plné, našpulené rty, vlnité rusé vlasy a hubená byla jak lunt. Vypadala, jako by byla zrozena, aby kráčela po přehlídkových molech Evropy a krášlila obálky světových módních magazínů.

Zničehonic si byla nemilosrdně dobře vědoma, že sama je oblečená jako cuchta. Nenamalovaná, vlhké vlasy taktak rozčesané a jen narychlo stažené do nedbalého culíku. Do prkýnka, pomyslela si, život občas dokáže být tak nefér. Silou vůle tyhle myšlenky potlačila, přičarovala si perfektně upřímný úsměv a vykročila místností, aby přivítala ženu, kterou miloval její bratr.

“Ahoj, Melly. Moc ráda tě poznávám,” řekla, vzala do dlaně studenou útlou ruku a srdečně ji stiskla.

“Jsem Melanie,” pronesla manekýnka s chladným úsměvem, když si ruku vyprostila. “Melly mi říká jenom Joey.”

“Aha.” Nicole se nejistě usmála, letmo koukla na oba muže, a pak zamířila do kuchyně. “Postavím na kávu.”

“Kávu nepiji,” oznámila Melly. “Po kávě se předčasně stárne.”

“No, tak to postavím vodu na čaj,” řekla a přidala do kroku.

“Čaj je stejně škodlivý jako káva,” informovala ji Melly, jako by to měla vědět, a dodala: “Pro mne jen horkou vodu s citronem.”

“Jasně,” procedila Nicole skrz zuby, zatímco prchala do kuchyně.

Teprve, když Jake navrhl: “Udělám kafe a postavím vodu na vodu s citrónem. Ty se běž družit s bratrem a s Melounkem,” uvědomila si, že šel hned za ní.

Zaksichtila se. “Jenom vyndám dort, který jsem prve zahlédla v lednici.”

“Dort?” podivil se.

“Mmm-hmm. Myslím, že ho koupila Marguerite, když tady byla,” zakřenila se. “Ta má ale mlsný zoubek.”

“Copak je to za dortík?” zajímal se a šel jí přes rameno nakouknout do ledničky. “A proč jsem si ho sakra nevšiml, když jsem nám chystal svačinu?”

“Čokoládo-čokoládový,” vytáhla z lednice velikou krabici pomerančového džusu, krabici s mlékem a ještě několik smetan, načež se vzadu na polici objevil dobře utajený dort. “Protože jsem ho schovala, aby ho kluci nezbaštili. Mají sklon zdlábnout, co uvidí.”

“Jo, to teda jo. Vždycky byli takoví,” podotknul Jake couvaje, aby jí udělal místo, protože vytáhla dort a otočila se s úmyslem položit ho na linku. Rovnou se pustila do zvedání víka, ale pak se zarazila a zamračila se.

“Když nepije kávu, tak nejspíš nejí ani sladkosti.”

“Ale jo, jí je,” vyvedl ji poněkud nepřítomně z omylu, jelikož jeho pozornost patřila dortu. “Má v plánu to potom vyzvracet.”

“Cože?” obrátila se na něj překvapeně.

“Přečetl jsem jí myšlenky,” zvedl k ní oči a křivě se usmál. “Samozřejmě neví, že budeš podávat čokoládový dort. Ale když jsi řekla, že postavíš na kávu, tak zadoufala, že k ní bude něco sladkého. Ta holka šilhá hlady. Chce zhltnout dva nebo tři kousky, pak se vytratí do koupelny a zase je vyzvrátí, aby se vyhnula kaloriím.”

“Proboha,” zamumlala Nicole a smutně koukla na nebohý dort. Věčná škoda dát ho Melly, která tu dobrotu zase hned vyblinká. “Možná ho ani servírovat nebudu.”

“Dobrý nápad. Schovej ho na potom. Můžeme koukat na nějaký film a baštit dort,” zakřenil se.

Pousmála se, ale za moment zvážněla. “Prosím, Jaku, buď tak hodný a nečti Joeyho a Melly, když budou tady. Je to poněkud neomalené.”

Široký úsměv mu okoral, ale přikývl. “Máš pravdu. Když mě máma a ostatní četli, nenáviděl jsem to. Neměl bych to dělat. Pokusím se to nedělat.”

“Děkuji,” zašeptala a položila mu dlaň na hrudník, aby udržela rovnováhu, když si stoupla na špičky, aby mu mohla dát pusu na tvář. Přinejmenším mu mínila dát pusu na tvář, ale na poslední chvíli otočil hlavu, takže mu její rty přistály na rtech.

“To je čokoládový dort?” zeptal se těsně za nimi Joey právě ve chvíli, kdy se rty otřely o rty.

A dobře, že tak, připustila v duchu Nicole, když se otočila, aby přikývla a usmála se na bratra. Při tom, jaký vliv na ni Jake měl, by se lehko mohlo stát, že by se pokusila zasoutěžit si ve zbrusu nové olympijské disciplině šplh na Jaka, a to rovnou tady v kuchyni.

“Výborně,” odtušil Joey chmurně. “Čokoládový je Mellyin oblíbený.”

“To mám fakt radost,” povzdechla si Nicole. Jak to tak vypadá, přece jen se bude podávat dort. Silou vůle se usmála. “Běž se posadit a uvolni se, Joey. Za minutku jsme tam s kávou a s dortem… a s vodou s citronem,” dodala rychle, když se zamračil. Aby pravdu řekla, prostě jí to vypadlo z hlavy.

“Máš pravdu. Neměli bychom nechávat Melly samotnou. Je to neslušné,” prohlásil Joey, najednou až nepřirozeně žoviálně. “Mimoto bys ji měla poznat. Jednoho dne to bude tvoje švagrová.”

“Že by—” Nicole pohlédla na Jaka.

“Až bude káva hotová, přinese ji spolu s dortem Jake,” pokračoval Joey jízlivě a vyklenul jedno obočí. “Na to tady přece je nebo snad ne?”

Tou poznámkou ovšem sestřičku pěkně nadzvedl. Jake pro ni teď byl něčím víc než jenom kuchařem a hospodářem v domě. Akorát si nebyla tak úplně jistá, co to něco víc zahrnovalo. Nicméně debata s Dantem a s Tomassem ji přesvědčila, aby dala tomuto… ať už je to cokoli, šanci.

“Potom se může vrátit do kuchyně a vařit nebo uklízet, nebo co je zrovna potřeba, dokud tu budeme na návštěvě,” dodal Joey stroze a Nicole ucítila, jak jí ztuhl úsměv na rtech.

“Vlastně se potom může posadit k nám, abys ho mohl poznat,” odsekla a věrně napodobila jeho dikci. “Nikdy nevíš, jednoho dne to možná bude tvůj švagr.”

Sotva jí ta slova vyletěla z pusy, nejraději by je vzala zase zpátky. Jake za ní ztuhl a Joey vypadal zděšeně, ale žádný nebyl v šoku víc než ona sama. Řekla je ve vzteku… ale přehnala to. Souhlasila, že dá Jakovi šanci, ne že ho přijme za svého životního druha. Na to nebyla připravená—

“Běž si promluvit s bratrem,” řekl klidně Jake, a na rameni jí přistála jeho ruka. Jemně zmáčknul, než postrčil Nicolu dopředu. “Až to budu mít nachystané, všechno přinesu.”

Když se na něj nejistě podívala přes rameno, usmál se na uklidněnou a ukázal bradou, jen ať jde. Povzdechla si, a když se bratr vztekle otočil a vyrazil z kuchyně, odevzdaně se vydala za ním.

Melly si hověla na gauči, a jinak než hověním se to nazvat nedalo. Vypadala, jako by pózovala do reklamy na nějaké exotické tropické letovisko. Nicole se na ni usmála, ale dřív, než stačila něco říct, popadl ji Joey pod paží a přitáhl k sobě.

“Co se děje, Nicolo?” zeptal se tichým, ustaraným hlasem. “Když jsem teprve před pár dny přijel, Jake právě nastoupil coby tvůj kuchař potažmo hospodář, a taktak jsi ho znala. A teď by z něj mohl být můj nový švagr? Co se stalo? Dal ti drogy? Nebo tě zhypnotizoval? Drží tě jako rukojmí a nutí tě mlít tyhle pindy?”

Vzdychla a zavrtěla hlavou. “Nemyslela jsem to vážně, Joey. Jenom mě naštvalo, jak ošklivě ses k němu choval.”

“Vyšel nahý ze tvé ložnice,” zdůraznil ponuře. “Nejsi ten typ, co se klidně vyspí s někým, koho skoro ani nezná. A tamti mi s tebou nedovolili mluvit. Něco tady nehraje a mně to dělá starosti. Pověz mi, o co jde, prosím. Jsem tvůj velký bráška. Chci ti pomoct.”

Uvolnila se a objala ho. “A já si toho vážím. Děkuji ti.” Odtáhla se a dodala: “Ale všechno je opravdu v pořádku.” Když to nevypadalo, že by ho tím přesvědčila, pokračovala: “Dějí se tu nějaké podivné věci a Jake, Dante a Tomasso se mi snaží pomoct.”

“A Jake vyšel z tvého pokoje nahý proč?”

Otevřela pusu, zavřela ji, a pak jenom potřásla hlavou. Věděla, že se červená. Také si nemohla nevšimnout, že se nezeptal, jaké podivné věci se tu dějí… což bylo podivné samo o sobě.

“Ty s ním fakt spíš,” obvinil ji užasle.

“Koukni, tohle je— vážně, já— jsme nezdvořilí k Melly,” vyhrkla nakonec zoufale.

“Nicki, tohle není dobré. Ještě ses docela nepřenesla přes Rodolfa. Nechci vidět, jak si zase nameleš,” zašeptal naléhavě.

Zavrtěla hlavou. Ne, rozhodně si nechtěla namlít, jak to bratr štěpně vyjádřil, ale když vydýchala informaci, že to byli Dante a Tomasso, kdo ji a Jaka po omdlení ve sprše uložili do postele, sama je vyhledala a poprosila, aby jí pořádně vysvětlili, jak to s těmi životními druhy vlastně je. Pověděli jí, že životní druh a družka byli stvořeni jeden pro druhého. Prý jsou si souzeni. Jake ji nikdy nepodvede, nikdy jí neublíží a nikdy ji nebude zneužívat, poněvadž nemůže riskovat, že by ji ztratil. Její ztráta by u něj docela dobře mohla vést ke ztrátě zdravého rozumu a lidskosti… až by se nakonec stal psancem. Tomu poslednímu moc dobře nerozuměla, ale všechno ostatní bylo slibné a lákavé a—

“Nicki?” zamračil se Joey. “Já se opravdu—”

“Chováme se neslušně k Melly,” přerušila ho, a tentokrát nezůstala u slov, ale odešla se posadit na gauč a vrhla na krásku vděčný úsměv. S Joeym tohle probírat nechtěla. Vůbec na to nechtěla myslet. Dá Jakovi šanci a tečka. Teď už se mohla jenom modlit, aby měli Dante s Tomassem pravdu, všechno dobře dopadlo, a ona už si znovu nenamlela.

“Ťuk, ťuk,” řekla a přinutila se při tom vesele usmívat. “Joey mi povídal, že jste manekýnka, Melanie.”

“Ano.”

Chvilku počkala, ale když k tomu Melly nic nedodala, zasnažila se sama. “To musí být ohromně vzrušující?”

“Ano.”

A dost. Ani teď se dívčina nepustila do líčení svých zážitků, ani nerozvedla proč nebo jak je modeling vzrušující. Když se ve škole probírala konverzace, zřejmě chyběla. Nebo nepochopila, že osoba A něco poví a osoba B odpoví… něčím víc než pouhým “ano”. Nebo na to prostě nehodlá plýtvat energií, napadlo Nicolu a očima zavolala bratra na pomoc.

A to byla chyba. Místo aby jí pomohl trochu svou holku rozpovídat, vrátil se hned zpátky k předešlé konverzaci a zasyčel: “Mám o tebe strach.”

“Jsem v pohodě, Joey, fakt,” ujistila ho trochu podrážděně. Byl jako pes s kostí.

“Ale když jsem sem zavolal, tak mi řekli, že jsi nemocná,” namítl zamračeně. “Bylas? Nebo mi tě jenom nechtěli dát k telefonu? Jestli tě nutí dělat něco, co dělat nechceš, nebo jsou tady proti tvojí vůli, Nicki, můžeme hned odejít a—”

“Ne, ne,” zabrzdila ho rychle. “Tak to není. Oni— Já—” Zhluboka se nadechla a hlasitě vyfoukla vzduch z plic. Buďto mu poví, že Dante, Tomasso a kdovíjaká paní, která tady vzala telefon, lhali, což ho ještě víc vytočí, nebo mu zalže. Dělala to hrozně nerada, ale momentálně se další lež jevila jako menší zlo. Byl to asi ten nejlepší způsob, jak ho uklidnit. Joey panikařil, byl bezdůvodně podezřívavý, a tak musela chtě nechtě uvažovat, co mu asi ti dva mezuláni řekli nebo udělali, že byl v takovém stavu.

“Teďka už jsem v pořádku, ale posledních pár dní jsem nebyla… sama sebou.” Když to ze sebe vysoukala, Nicole se spokojeně usmála. Byla na sebe hrdá. Nakonec ani nemusela lhát. Vážně nebyla tak docela sama sebou, zatímco si Marguerite, Dante a Tomasso pohrávali s její hlavou.

Joey se zamračil. “No a co ti bylo? Mělas chřipku nebo co?”

“Prostě takovou—” neurčitě mávla rukou a dořekla: “věc. Ale teď už je mi fajn.”

“A ti chlapi, co jsou tady?”

“Jaka znáš a Dante s Tomassem jsou jeho bratranci. Přijeli za ním, nejsou odsud. Jake byl několik dní moc nemocný, a tak se o něj přijeli postarat, aby byl v pořádku.”

“On byl taky nemocný?” podivil se Joey.

“Byl strašně moc nemocný,” přisvědčila.

“A co mu bylo?” zeptal se podezřívavým tónem.

“Měl ošklivou reakci na chemikálie ve vířivce,” řekla a nakrčila čelo. “Což mi připomíná, že musím sehnat někoho, kdo ji vypustí, vyčistí a znovu napustí.”

“Nudím se.”

Nicole překvapeně pohlédla na Melly, která tu perlu pronesla.

“Chci jít pryč,” dodala, a Nicole si byla jistá, že jí čelist upadla na zem. Ta ženská to oznámila, jako by byla nějaká princezna a čekala, že všichni začnou skákat, jen aby ji potěšili… přesně to ovšem Joey udělal. Nicole nestačila žasnout. Její občas tak sobecký a protivný bratr byl okamžitě na nohou a pospíchal vzít Melanii za ruku, aby jí pomohl vstát.

“Dobře, tak půjdeme pryč, beruško,” vrkal.

Nicole nejistě vstala a vytřeštila na něj oči. “Ale Jake dělá kávu a—”

“Já kávu nepiji,” připomněla jí beruška.

“No, pro vás vaří vodu,” odtušila podrážděně.

“Mně je to jedno. Chci jít pryč,” prohlásila Melly, načež se otočila k Joeymu a poručila: “Vezmi mě na nákupy, Joey.”

“Jistěže,” vyhrkl, vzal ji pod paží a poslušně nasměroval ke schodům. “Koupím ti něco lesklého a pěkného.”

“A drahého. Mělo by to být drahé, aby mi to vynahradilo tohle,” informovala ho.

“Samozřejmě.” Joey přikyvoval jako umělohmotný pejsek za zadním sklem auta z roku raz dva.

Nicole užasle zírala za dvojící scházející ze schodů a zvolna mizející z dohledu. Nemohla uvěřit tomu, co právě viděla a slyšela. Pane Bože—

“Musí být machr na kuřbu.”

Při té věcné Jakově poznámce nadskočila leknutím. Stál za ní, ruce v bok a tvářil se znechuceně. Vykulila na něj oči. “Cože?”

Pokrčil rameny a našpulil rty. “No, je to tak. Musí být absolutně fantastická v posteli, že jí Joey trpí tyhle manýry. Je to děvka a on jí líže paty a dělá, co si zamane, jako rab v přítomnosti královny.”

“Ano,” povzdechla si, zatímco se dívala z velkého předního okna, jak Joey doprovází Melly ke svému vozu zaparkovanému na příjezdové cestě. “Je absolutně příšerná.”

“Hmm,” přikývl Jake, který vedle ní přihlížel, jak ti dva mizí ze scény. Oba tam stáli a mlčky hleděli z okna, dokud Joey neusadil svou dámu do auta, nenastoupil a nevycouval z příjezdové cesty. Jen co vůz odfrčel po silnici z dohledu, Jake odtušil: “Káva by už měla být hotová a dort je nakrájený. Dáš si?”

“Ó, ano,” vydechla procítěně a vyrazila ke kuchyni.

“Ukrojil jsem čtyři plátky,” poznamenal. “Říkal jsem si, že bude lepší dort nakrájet, než ho přinést celý. Mohlo by to pomoct zabránit Melly, aby nezhltla tři nebo čtyři kusy jenom, aby je hned zase vyblinkala.”

“Tak to si asi budeme muset dát každý dva kousky,” prohlásila Nicole a hnedle trochu pookřála. Čokoláda pomůže vždycky, a ona tušila, že na to, aby se zbavila pachuti v ústech, budou zapotřebí přinejmenším ty dva plátky. Nemohla uvěřit, že se bratr tahá s takovou ochechulí. Melly byla neomalená a arogantní a— Opravdu nemohla vymyslet jednu jedinou pěknou věc, kterou by o ní řekla… kromě toho, že: “Je krásná.”

“Byla by, kdyby držela klapačku,” upřesnil Jake suše, zatímco přinesl dva hrnky a nalil kávu. “To by vlastně nestačilo. Musela by taky přestat myslet. Snažil jsem se neposlouchat, ale pořád jsem její myšlenky slyšel čistě a jasně. A žádná z nich nebyla příjemná. To, co nakonec řekla nahlas, byla pohodička. Odrážela jenom sobectví. Zbytek tvořily zlé, kritické žvásty.”

Nicole silou vůle odtrhla oči od čtyř talířků s plátky dortu, položených na podnosu na kuchyňské lince, a zvědavě se podívala na Jaka. “Ty ses snažil neposlouchat? To mi zní, jako by myšlenky byly jako nějaká rádiová stanice. Copak ty nemusíš lidem myšlenky skutečně přečíst?”

“Občas,” pokrčil rameny. “Je to různé u různých lidí. Je to—” Odmlčel se, a zatímco odnášel kávu ke stolu, na čele mu naskočily vrásky. Tušila, že vymýšlel způsob, jak jí to co nejlépe přiblížit, a trpělivě čekala. Mezitím vzala dva talířky, dvě dezertní vidličky a vydala se za ním. Teprve až když seděli u stolu a sypali si do kávy smetanu a cukr, pokračoval ve výkladu.

“Tak jo. Zavři oči a představ si, že stojíš v místnosti plné lidí. Třeba na nějaké výstavě, na veliké vernisáži a všichni tam postávají a mluví.”

Nicole vytáhla lžičku z kávy, položila ji na kraj talířku a zavřela oči. Její mysl jí hned promítla scénu, kterou popsal. Sál plný lidí se skleničkou v ruce, bloumají okolo, mluví, smějí se…

“Teď se zaposlouchej. Některé hlasy jsou hlasitější než jiné, viď? Chci říci, můžeš stát uprostřed místnosti, a přestože většina mluvení splývá do nesrozumitelného šumu, u konkrétních osob dokážeš zachytit útržky konverzace. Napravo se ozve náhlý výbuch smíchu. Někdo nalevo od tebe vysokým, nervózním hlasem říká: „Ach můj Bože, nemohu uvěřit, že mi to udělal.” Za tebou zase ostrý, rozzlobený hlas ucedí: „To je ale mrcha.” Někdo jiný příliš nahlas vypráví vtip a i ve všem tom brebentění zní jeho hlas jasně jako zvon a tak dál.”

“Mám to,” zamumlala, když zmlkl. Dokázala si celou scénu docela dobře představit, včetně těch řečí.

“A takové je to u mě s myšlenkami lidí,” vysvětlil. “Když jsem na veřejnosti, většinu času vnímám nepřetržité bzučení lidských myšlenek, a abych skutečně uslyšel myšlenky konkrétní osoby, musím se na ni zaměřit, všechny ostatní zablokovat a soustředit se na to, co si myslí. Tak vypadá čtení myšlenek.”

Nicole pomalu přikývla.

“Ale,” navázal, “existují lidé, kteří myslí hlasitěji než ostatní, nebo jejichž myšlenky jsou pronikavější a výraznější a v běžném cvrkotu vynikají. V takových případech se musíš skutečně snažit, abys jejich myšlenky zablokovala, ale je to jako se špunty do uší. Když na tebe někdo křičí, zvuk obvykle projde skrz.”

“A Melly je právě takový myšlenkový křikloun?” Nové informace Nicolu fascinovaly.

Jake se zašklebil a přikývl. “Její myšlenky jsou ohlušující. Když na mě křičely, dokonce jsem přes ně ani neslyšel šum Joeyho myšlenek.”

Zvedla hrnek s kávou a napila se. Při tom zvažovala, co právě řekl. Za chvilku se zamračila.

“To zní… hlučně,” podotkla, ale nebyla s tím slovem spokojená. “Chceš mi tvrdit, že když jsi mezi lidmi, tak neslyšíš jenom skutečné zvuky, a to úplně všechny, protože prý máš super sluch, ale že se ti do toho navíc míchá neustálý šum lidských myšlenek?”

“Pokud nejsem sám,” přikývl. “Nebo sám s tebou.”

Jasně, mě přečíst nedovede, pomyslela si.

“To je jedním z důvodů, proč jsou životní družky tak výjimečné,” řekl potichu. “Aby se nezadaný nesmrtelný vyhnul neustálému přívalu zvuků a myšlenek, musí se izolovat. A příliš mnoho izolace časem může svést našince na scestí a stane se z něj psanec. Ale nesmrtelný se životní družkou nalézá v její společnosti klid. Nemusí se izolovat a ten klid, kterého si s ní užívá, mu dobíjí baterie a pomáhá mu lépe zvládat nároky života v tomto hlučném světě. Životní družka uklidňuje.”

“Chápu,” zašeptala Nicole a opravdu tomu rozuměla. Nyní už chápala, co je na životních družkách tak cenného. Ale stejně se zakřenila a popíchla ho: “Takže jsem pro tebe tak trochu jako sedativum.”

Zamrkal překvapením, ovšem jestli ho překvapil ten nápad nebo fakt, že to byla pravda, to nevěděla. Vzápětí mu však začaly svítit oči a připustil: “Tak trochu. Ale sedativum říznuté Viagrou.”

Ucítila, že jí hoří líčka. Nebylo to z rozpaků. Poznala tu stříbřitou zář v jeho očích. Čím byl vzrušenější, tím měl oči stříbrnější. Nevěděla, proč tomu tak bylo, ale věděla o tom a poznala, že se v myšlenkách ubírá k tělesnějším záležitostem. A to stačilo, aby se její myšlenky vydaly týmž směrem. Začínala hicovat, ztvrdly jí bradavky a mezi nohama ucítila povědomou vlhkost.

Do prkýnka, stačí, aby na mě kouknul, a už vlhnu… jako nemravná verze pejsků páně Pavlova, pomyslela si. Spíš fenek, upřesnila v duchu.

“Ten čokoládový dort je dobrý,” ozval se najednou Jake.

Zamrkala a podívala se na svůj talířek. Ještě ani neochutnala.

“Ale ty mi chutnáš ještě víc.”

Znehybněla, pomalu zvedla hlavu a pohlédla mu do očí. No jasně, měl je teď v jednom ohni… a ona na tom nebyla jinak. Jak je kruci možné, že to jde tak rychle? Bez pusy, bez pohlazení, beze všeho. Pouhých pár slůvek a byla připravená jít na věc.

Jake sebral ze stolu svůj talířek a hrnek a odnesl je na ostrov, pak se vrátil a postavil se vedle ní. Zvrátila hlavu dozadu, čekala, že ji políbí, ale on místo toho popadl její židli a otočil ji čelem k sobě. Potom ji vzal do náručí a vysadil na stůl, kde ještě před malou chvílí ležela jeho porce dortu.

“Tohle musí pryč,” prohlásil, když sáhl po knoflíku jejích džínů. “Měla bys nosit sukně a šaty,” pokračoval konverzačním tónem, zatímco rozepínal knoflík i zip. “Výrazně by to věci usnadnilo.”

“Budu si muset nějaké koupit,” zalapala po dechu ve chvíli, kdy jezdec zipu sjel až dolů.

Jake se probral zhroucený na židli u kuchyňského stolu, s hlavou v Nicolině klíně, čili přesně tam, kde byl, když omdlel. Sákryš, sex s životní družkou je vážně síla, pomyslel si, zatímco si sedal zpříma a zatřepal hlavou, aby se úplně probudil. Jeho pozornost upoutalo bušení a vrčení nějakého elektrického nářadí, ale měl pocit, že ten kravál jde z přízemí.

Uvažuje, co se asi děje, začal vstávat, ale když se mu do zorného úhlu znovu dostala Nicole, zastavil se. Ležela na desce stolu na zádech, od pasu dolů byla nahá, nohy roztažené, kolena vedle něj a byla pro svět totálně mrtvá. Přestože se právě probudil z postkoitální mdloby, ten pohled byl lákavý. Ačkoli, technicky vzato, ke koitu vůbec nedošlo, upřesnil v duchu. Možná bych to měl napravit, napadlo ho, a ruce mu najednou samy od sebe klouzaly po jejích nohou, jako by měly vlastní vůli.

Když se Nicole na stole pohnula a v reakci na jeho hlazení ospale zamumlala, úsměv mu zvlnil rty a začal tvrdnout. V hlavě se mu rýsoval plán: probudit ji polibky, přitáhnout ke kraji stolu a vjet do teplého, vstřícného těla… a pod tepláky se mu zase začínala rýsovat erekce. Zatraceně, i když je tvrdá jak štolverk a slintá, je to ta nejvíc sexy ženská, co kdy spatřil.

“Jaku?”

Trhl hlavou ke dveřím, rychle vstal a utíkal ke vchodu, aby nakouknul do obýváku. Dante právě vyšel po schodišti nahoru a mířil k němu.

Zrovna se ho chystal požádat, aby se na místě zastavil, když vtom to Dante udělal sám od sebe a sdělil mu: “Jsem předvoj. Ti řemeslníci, které jsi pozval, aby odstranili ze zdí obrázky, jsou už dole hotoví a chtějí začít tady nahoře.”

“Aha.” To vysvětluje ten randál, pomyslel si a ohlédl se přes rameno na Nicolu.

“Řeknu jim, aby ti dali dvě minuty,” slíbil Dante, obraceje se zpátky ke schodům těsně předtím, než dodal: “Tak budeš mít čas vzbudit Nicolu a obléknout ji dřív, než sem dorazí.”

Střelil po něm očima, ale už zmizel na schodech.

“A proto je život s nesmrtelnými, kteří tě dovedou číst, jako život s osinou v zádi,” ulevil si cestou zpátky do kuchyně. Bratranec mu musel přečíst myšlenky, aby se dozvěděl, že Nicole není oblečená. Nebo se tu už jednou stavil a viděl to na vlastní oči, pomyslel si a zakabonil se ještě víc.

Vážně bude muset mít v budoucnu na paměti, že se musí uchýlit do soukromí dříve, než se na Nicolu vrhne. Kamenem úrazu byl smutný fakt, že když byla poblíž, prostě mu to nemyslelo. Jako by teď měl jeho mozek jenom jeden program a to: “Svlíkni Nicolu a…” Akce následující po třech tečkách se měnila podle situace, ale to svlékání v tom bylo vždycky. I když musel sebekriticky přiznat, že ho většinou nebyl schopen dovést do zdárného konce. Ze čtyř epizod, které zatím absolvovali, byla úplně nahatá jenom jednou.

Ani se nepokoušel Nicolu budit, prostě si ji zvedl do náručí a přenesl z kuchyně do ložnice. Ale ve chvíli, kdy ji pokládal na postel, se začala hemžit.

“Ahoj,” usmál se na ni, když otevřela oči, a narovnal se.

“Ahoj.” Nejistě mu úsměv oplatila.

“Z kuchyně jsme se museli stáhnout. Každou chvíli ji obsadí řemeslníci.”

“Řemeslníci?” Nicole se posadila a zamračeně se rozhlédla kolem sebe. “Kde mám džíny?”

“Doprčic. Vydrž,” zabručel a utíkal zpátky do kuchyně pro džíny a pro kalhotky, zapomenuté na zemi u stolu. Když se vzápětí spěšně vracel obývacím pokojem, muži se právě objevili na schodech. Zapadl do ložnice paní domu a zarazil se. Nicole už v posteli nebyla. Vtom uslyšel, že v koupelně teče voda, a uklidnil se. Džíny a kalhotky položil na postel a zamířil do koupelny vedle svého pokoje.

Rychle ulevil tělu, umyl si ruce a obličej, trochu se zkulturnil, načež se vydal na průzkum, aby zjistil, co se zatím v domě událo. Letmo kývnul na pozdrav řemeslníkům pracujícím v podkrovním obývacím pokoji, a pak seběhl po velkém otevřeném točitém schodišti do přízemí. Ve větším obývacím pokoji dole seděli Dante a Tomasso, každý na jednom gauči. Na konferenčním stolku mezi nimi ležely dvě otevřené krabice s pizzou a hoši se měli čile k dílu. Na obrovské obrazovce na konci místnosti běžel nějaký akční film.

“Pizzu?” Dante zvedl krabici, kterou měl blíž po ruce a nabídl Jakovi.

“Ne. Díky,” zamumlal a pohledem zalétl k posuvným skleněným dveřím vedle televizoru. Přes sklo bylo vidět muže stojícího vedle vířivky, který sledoval čerpadlo a trysku, ze které stříkala voda do ohromného otevřeného barelu.

“Připomněli jste mu, že je ta voda jedovatá?” Když volal do firmy, sice je předem varoval, ale lidé občas neposlouchají.

“Jo. Sám vidíš, že má na sobě ochranný oblek, a proto taky vypouští vodu do barelu. Přivezl si jich několik a kontaminovanou vodu potom odveze. Říkal, že vypumpovat ten sajrajt na trávník, kde by se vsákl do země, by asi nebyl zrovna nejlepší nápad,” informoval ho Dante, a pak se zeptal: “Kdys ty maníky hergot zavolal? Myslel jsem si, že máte s Nicolou tolik práce, že vás to vůbec nenapadne. Chtěl jsem tam zatelefonovat sám.”

“Zatímco jsem dělal kafe pro Joeyho a vodu pro tu jeho holku.” Zapnul kávovar a bleskově obvolal, co potřeboval. Sotva skončil, uslyšel, jak Melly oznamuje, že chce jít pryč. Teď pohlédl na bratrance. “To bylo dílo, což?”

“Děvka,” zahřměl Tomasso.

“Nemohli jsme od ní zmizet dost rychle,” odtušil suše Dante. “Nicolin brácha je idiot, že se s ní tahá. Nestojí o něj. Myslí jenom na to, co jí může dát.”

“Jo.” Jake se zašklebil a pokrčil rameny. “Však ono mu to brzy dojde.”

“Nemyslíš, že bychom ho měli varovat?” zeptal se Tomasso.

“Nemyslím si, že by to ocenil,” povzdechl si. Dobře si vzpomínal, jak se stavěl na zadní on sám, když před lety dostal prakticky tytéž reference o své snoubence. “Kromě toho, jakpak byste mu vysvětlili, že to víte?”

Dante a Tomasso pouze přikývli, a pak zaostřili do dálky a usmáli se.

Jake se podíval přes rameno a uvědomil si, že se také usmívá. Ze schodů totiž scházela Nicole. Převlékla se, namalovala a hebké zlaté vlasy se jí spořádaně vlnily kolem ramenou. V ruce nesla kabelku.

“Kampak jdeme?” zakřenil se a přichvátl si za ní k patě schodiště.

“Já jdu nakupovat,” odvětila a zrudla. “Sukně a šaty.”

“To zní slibně,” zakřenil se ještě víc a vydal se k šatníku. A vážně to znělo slibně. Nákup sukní a šatů navrhl koneckonců on sám, když meditoval na téma, o kolik by to měl jednodušší, kdyby nosila namísto kalhot sukně. Stačilo by zvednout jí sukni a—

“Nechceš jít se mnou,” namítla, následujíc ho ke skříni. “Budeš se k pláči nudit.”

Zastavil se, obrátil se k ní a potichu připomněl: “Nemůžeš jet sama, Nicolo. Vzpomínáš? Tvůj—”

“Jo, jasně, jasně,” odsekla vztekle. “Někdo se mě snaží zabít.”

Zamračil se. Přestože už připouštěla, že se ji někdo chystá zabít, stále si nedokázala přiznat, že je to dílo jejího budoucího bývalého manžela. Znamenalo to snad, že ho pořád miluje? Tvrdila sice, že ne, ale na druhou stranu, proč se tedy tolik bránila uznat, že je jediný, kdo by tím něco získal?

“Nemáme jet s vámi?” ozval se Dante. “Můžeme vás zpovzdálí sledovat, rekognoskovat terén a hlídat, jestli se na vás někdo nepověsil.”

“Bože, tohle je směšné,” zaúpěla, udělala čelem vzad a frustrovaně zamířila ke schodišti. “Nevadí. Nepojedu nakupovat.”

“Ne, počkej.” Rozběhl se za ní a u paty schodů ji popadl za ruku. “Pojedeme, jenom my dva. Bude to fajn. Navíc ti je chci pomoct vybrat… a obléknout a svléknout,” dodal hlasem slovo od slova hlubším a drsnějším.

Nicole moment váhala, ale pak se potutelně usmála a potřásla hlavou. “Jsi perverzní.”

“Jsem,” přiznal bez uzardění. “Když jde o tebe.”

“Jo,” zavzdychala. “A nejsmutnější na tom je, že když jde o tebe, momentálně jsem perverzní jakbysmet.” Vrtíc nad sebou hlavou prošla kolem něj zase zpátky k šatníku.

Jake kvitoval výhru v této bojůvce širokým úsměvem, pak se obrátil k bratránkům. Úsměv zmizel a on vážně kývnul.

Oba mu kývnutí stejně vážně oplatili, a Jake odešel za Nicolou ke skříni pro bundu. Dvojčata je budou zpovzdálí sledovat a mít oči na stopkách, aniž o tom bude mít Nicole tušení. Co oko nevidí, to srdce nebolí… a mohlo by jí to zachránit život.

14. KAPITOLA

“Nemáš hlad?”

Nicole odtrhla oči od světel, která se míhala za oknem vozu, pohlédla na Jaka a zamyslela se nad otázkou. Nemusela myslet dlouho. Teď, když se na to zeptal, uvědomila si, že se její žaludek pokouší strávit sám sebe. “Vlastně mám.”

“Jo, já taky,” odtušil s očima upřenýma na vozovku před nimi. “Nějak jsme zapomněli sníst ten čokoládový dort.”

Skousla si ret, odvrátila hlavu a znovu se zadívala z okna. Snažila se zamaskovat ruměnec, který jí zbarvil líce v okamžiku, kdy si vybavila, proč ten dort nesnědli. Jenomže když dorazili do obchoďáku, dali si v jídelním koutku svačinu, tím pádem bylo nesnědení dortu irelevantní. Byla si jistá, že na to přivedl řeč jenom proto, aby ji poškádlil, a nechtěla, aby poznal, že se kvůli němu červená, a měl z toho prasečí radost. Sedět v autě s obyčejným mužským, v šerém světle soumraku by si nemusela dělat starosti, že to uvidí, ale Jake nebyl obyčejný mužský. Nesmrtelní prý mají lepší noční vidění. O kolik lepší, to ovšem nevěděla.

“Chceš si objednat pizzu, až se vrátíme?” zeptal se, a ona dobře slyšela, jak mu teď hlas cinká smíchem. Čili poznal, že se mu to povedlo, pomyslela si. Ví, že jsem zrudla.

“Ano, prosím,” odvětila sladce, sotva se však na ni podíval, vyplázla na něj jazyk.

Dětinská reakce, pravda, ale Jake zařval smíchy, a pak sundal jednu ruku z volantu a stiskl jí koleno.

“Mmmm,” zamumlal, když prsty nahmátly holou kůži. “Nebo se můžeme najíst venku.”

“Tos už udělal,” řekla, a když jí začal šmátrat po stehně nahoru, odchytila nezbednou ruku a vrátila ji na volant. Do háje, ten jemný dotek jí rozpálil krev, až měla pocit, že jí žilami protéká oheň. Vážně neměla souhlasit, že se převlékne do nové sukně, když to v obchodě navrhl. S takovou se bez zastávky u krajnice domů nedostanou.

“Paní Phillipsová!”

Oslovením i teatrálně pohoršeným tónem ji překvapil. “Co je?”

“Řekla jste to, co jste právě řekla?” Když přejel pohledem ze silnice k ní, měl oči vyvalené a rozesmáté.

Zamračila se, vůbec nic nechápala. Vždyť— “Jé!” Najednou tu jeho slovní hříčku pochopila a nevěřícně vytřeštila oči. Červená jako suknička makové panenky zaprotestovala: “Já měla na mysli svačinu v jídelně! Když jsme tam dorazili, najedl ses přece v jídelně u bufetů.” Ulevila si dalším frustrovaným: “Jééé,” a praštila ho do ramene.

Jake se zachechtal. “Škoda, žes neviděla, jak ses zatvářila, když ti to došlo.”

“Jo?” přimhouřila oči. Pán se nějak moc dobře baví, konstatovala v duchu a dospěla k závěru, že když ho tolik baví ji mučit, mohla by mu předvést, co v praxi znamená oko za oko, anóbrž vtip za vtip. S nevinným úsměvem oznámila: “Ale myslím, že bych stejně chtěla povečeřet venku.”

Jenom zvedl obočí, co že to změnila názor.

“Je evidentní, že jinak v nejbližších hodinách najíst nedostanu.”

“Jo, na tom něco bude,” přiznal a rty se mu roztáhly do širokého úsměvu, který byl všelijaký jenom ne omluvný. Pokrčil rameny: “Promiň. Prostě si nemůžu pomoct. Pokaždé, když na tebe sáhnu, ucítím tě nebo – krucinál… stačí, abych se na tebe podíval – a dostanu chuť dělat věci, při kterých by se začervenala i prodejná žena.”

Zrovna se pokoušela dešifrovat, jaké věci by to asi tak mohly být, když se zeptal: “Chtěla bys jít do nějakého konkrétního podniku?”

Okamžitě jmenovala restauraci, o které věděla, že tam dobře vaří, šetří na světle… a mají boxy.

“Fajn.” Odbočil, aby zamířil na dálnici 417 a projel městem.

Nakoupili v obchodním centru Bayshore, vzdáleném od restaurace dobrých dvacet minut jízdy autem. Cesta jí poskytne čas vymyslet plán. Hodlala využít intimního osvětlení a soukromí boxů k tomu, aby toho posměváčka přivedla k šílenství na veřejnosti, kde s tím nemohl udělat ani ťuk. Sice tušila, že to, ostatně jako každý dobrý skutek, nezůstane bez trestu, a na zpáteční cestě s největší pravděpodobností zjistí, jak chutná sex na zadním sedadle vozu zaparkovaného na temné polňačce, ale nic si z toho nedělala. Jako týnejdžerka tento zážitek prošvihla a nové zkušenosti jsou vždy přínosem. Že ano?

Když ji ze zlomyslného spřádání plánů vyrušilo Jakovo tiché zaklení, jeli po dálnici teprve pár minut. Zvědavě na něj koukla, a hned nato se musela chytit madla nad hlavou, protože zničehonic strhl volant a přejel do rychlého pruhu, aby neskončili v kufru auta před nimi.

“Co se děje?” vyhrkla, poněvadž jí neušlo, jak podivně se mračil.

“Nefungují brzdy,” procedil skrz zaťaté zuby a sevřel volant, až mu zbělaly klouby.

“Jsi si jistý?” zeptala se a okamžitě si uvědomila, jak pitomě to vyznělo. Jasně, že si musel být jistý. V něčem takovém se zmýlit snad ani nemůžete. Kromě toho stačilo mrknout dolů a hned uviděla, že usilovně dupe na brzdu, ale vůbec nezpomalují.

“Ano, zlato, jsem si jistý,” přisvědčil smrtelně vážným tónem.

“Promiň, byla to hloupá otázka,” zamumlala a nespouštěla oči ze silnice. Tento úsek byl volný, ale asi půl míle před nimi viděla zadní světla ve všech třech pruzích. “Minulý týden jsem měla auto v servisu kvůli přípravě na zimu. Všechno zkontrolovali, včetně brzd, a prý to bylo v pořádku.”

“No, tak teď už v pořádku nejsou,” zachraptěl Jake. “Horší je, že jsem před celou minutou sundal nohu z plynu, a přesto pořád nezpomalujeme.”

“Do háje, to fakt není dobré,” hlesla Nicole a vyděšeně hypnotizovala dálnici vpředu.

Jake to nekomentoval. Plně se soustředil na řízení… nebo se možná pokoušel vymyslet, co může udělat. Vycítila vedle sebe pohyb a otočila hlavu právě včas, aby viděla, jak zkusil zatáhnout ruční brzdu. Instinktivně se zapřela a čekala, že prudce zastaví, ale nic se nestalo. Nevypadal nijak udiveně. Vypadal až neuvěřitelně klidně, i když nesmírně vážně. Zato o ni se pokoušel záchvat paniky.

“Co budeme dělat?” pípla nervózně.

“Podřazovat,” odpověděl a udělal to bezprostředně předtím, než zapnul výstražná světla.

Nicole si skousla ret a znovu vyhlédla předním oknem ven. Rychle se blížili k vozům a nezdálo se, že by podřazování fungovalo. Když se okénko vedle ní začalo bez varování spouštět, otočila k němu hlavu.

“Odpor vzduchu,” zařval Jake, aby překřičel burácení vzduchu, který se teď obrovskou rychlostí hnal kabinou SUV. “Mohlo by to trochu pomoct.”

Přikývla a mlčky přihlížela, jak otevřel všechna okna… a rázem byla příšerná zima. Ale pořád lepší mrznout, než havarovat, pomyslela si, zatímco si zapínala bundu. Tohle vážně není nejlepší chvíle na sukni, konstatovala v duchu a zalitovala, že se v obchoďáku vzdala džínů.

“Použiju středová svodidla a pokusím se nás zpomalit,” zakřičel Jake.

Přikývla, ale překřikovat se s vichrem nezkusila. Zatím nic nezabralo. Aspoň se jí nezdálo, že by nějak znatelně zpomalili, svůj názor si však nechala pro sebe. Jen ať Jake dělá, co dovede. Byla strašně vděčná, že za volantem sedí on. Sama by zatáhla ruční brzdu, ale podřazovat, otevírat okna… ani brousit bok auta o betonová svodidla, aby ho zpomalila, by ji nenapadlo. To poslední si pomyslela v okamžiku, kdy pneumatiky narazily na spodek hruškovitých svodidel. Čekala, že dveře na řidičově straně křísnou o beton, ale byly to jenom pneumatiky… prozatím.

Podvědomě si začala kousat ret, ale rychle s tím zase přestala, protože dostala strach, že by si ho ukousla, kdyby nabourali. Raději silněji stiskla madlo nad hlavou, druhou rukou se zapřela o sedadlo a čekala.

Nicole si byla jistá, že to, co následovalo, trvalo jenom několik sekund, možná minutu, maximálně dvě, ale jí to připadalo mnohem delší. Čekání se zdálo nekonečné, ale všechno má svůj konec. Ani se nenadála a ocitli se pouhých několik stop za třemi pruhy vozů a neměli kam uhnout.

Jake v zoufalství troubil jako o život… jako škrtám, on opravdu troubí o život, napadlo Nicolu, ale ani auta před nimi neměla kam uhnout. Pak už nebyly vozy jenom před, ale i vedle nich. Vtom řidič auta těsně vedle zpozoroval a hlavně pochopil, co se děje, a šlápl na brzdy, čímž zpomalil špalír vozidel ve svém jízdním pruhu. Jake šanci pohotově využil, přejel do středního pruhu a celou dobu při tom houkal. K Nicolině nemalé úlevě měli štěstí, že i v dalším vedlejším pruhu jel inteligentní šofér, který manévr zopakoval a rychle ubral plyn.

Jake měl na vybranou, buďto to napere do auta před sebou nebo přejede doprava, proto se přesunul do krajního pruhu ještě dřív, než se jim brzdící auto stačilo úplně klidit z cesty. Zvládli to, ale jenom o vlásek, a situace se zopakovala do třetice. Hrozilo, že vletí do vozu před nimi.

Když se vmáčkli do mezírky v koloně, Nicole supěla jako rodička. Být Jake horší řidič, nikdy by se jim to nepovedlo. Mezi nimi a vozem za nimi bylo doslova a do písmene pár palců prostoru. Ale zvládli to. Nicméně v okamžiku, kdy se zařadil do třetího pruhu, přikázal: “Drž se,” a dál se sunul do boku, úplně mimo dálnici.

Bez řečí poslechla. Držela pusu i sebe. Zavřela oči a začala se v duchu modlit, takže neviděla, co se vlastně stalo. Ale cítila to. Vůz se zčistajasna stočil zpátky k dálnici, jako by se Jake snažil něčemu vyhnout. Se zavřenýma očima ji to zaskočilo a narazila spánkem do bočního okénka jen pár sekund předtím, než do něčeho vletěli. Nafoukly se airbagy a vůz se začal kutálet ve stejnou chvíli, kdy ztratila vědomí.

Jake si vytrhl prázdný krevní sáček z pusy a snažil se posadit. “Jdu tam.”

“Ne,” zahřměl Tomasso a rukou na rameni ho přitlačil na podlahu dodávky. “Ještě na to nemáš. Chce to další dva pytlíky a patnáct minut, a pak bys mohl být natolik v cajku, aby ses vydal do špitálu.”

“Chci vidět Nicolu,” zavrčel Jake.

“Je u ní Dante. Holka je v pohodě. Ty potřebuješ další krev,” trval na svém Tomasso a vyndal plný pytlík. Když Jake otevřel pusu, aby protestoval, nabodl mu ho na vysunuté tesáky.

Se sáčkem v puse se zamračil na nesmlouvavé obřisko. Od bouračky uběhlo sedm hodin a on je z větší části strávil tady, v zadním prostoru dodávky zaparkované na parkovišti před nemocnicí. Konzumoval krev a uzdravoval se.

Nutno říci, že z havárky nevyvázl se zdravou kůží, ačkoli se o tom nedozvěděl hned. Když se auto na jeho straně vpředu propadlo a rozdrtilo mu nohu až do té míry, že moc nechybělo a přišel by o ni, omdlel. Probral se teprve ve chvíli, kdy Dante s Tomassem urvali zdeformované dveře, aby ho vyprostili z toho, co by se mu stalo kovovou rakví, kdyby byl obyčejný smrtelník. Nicolu vytáhli ven jako první a ubezpečili ho, že kromě rány na hlavě se jim zdála být fajn. Zatímco pracovali na jeho vyprošťování z trosek vozu, ležela v bezvědomí ve sněhu.

Jenom taktak se jim podařilo odvléct ho do své dodávky před příjezdem policie a sanitky, a museli ho tam nechat, zatímco sami krotili záchranáře a zvědavce, kteří neodolali krvavé podívané a zastavili na čumendu. Navíc Dantovi zamazali čelo a šaty Jakovou krví a všem tvrdili, že řídil vůz, ale až na pár odřenin a modřin je prý v pohodě. A aby tomu vůbec někdo uvěřil, určitě se to neobešlo bez kontroly mysli a přestavby vzpomínek. Jediný pohled na zdevastované torzo šoférovy strany vozu by totiž tu historku okamžitě s přehledem vyvrátil.

Kdyby se zcela zjevně nejednalo o další pokus připravit Nicolu o život, dvojčata by nejspíš všem prostě vymazala paměť a poslala je svou cestou. Takto však chtěli mít jistotu, že se o tom dozví policie. Nicole byla smrtelník a její exmanžel také. V takovýchto případech bylo lepší ponechat vyřešení situace na právním systému smrtelníků, než se do toho plést a vlastnoručně to smést ze stolu.

Jakmile místo havárie obsadila policie a Nicole byla v sanitce na cestě do nemocnice, Dante s Tomassem se vrátili do dodávky a vyrazili za sanitkou. Dante řídil, zatímco Tomasso klečel vzadu, bral z chladicího boxu jeden pytlík krve za druhým a ládoval je do Jaka.

U nemocnice Dante zanechal Jaka v něžné Tomassově péči a sám se vydal zodpovědět policii další otázky, a hlavně dávat pozor na Nicolu. Když Jake strhl volant, aby zabránil čelnímu nárazu do stromu, udeřila hlavou do okna. Jak se však vyhýbal jednomu stromu, střetl se bohužel s druhým, ale jen řidičovou stranou. Byl s tím srozuměný. Pořád lepší koupit to sám, než aby to odskákala Nicole. Ale jel tak rychle, že se jeho strana SUV poskládala do harmoniky, zadek se stočil doprava, kde se země svažovala, a začali se kutálet těsně předtím, než kvůli vážnému zranění nohy upadl do bezvědomí.

“To už stačí,” odsekl Jake, když si stáhl ze zubů poslední vyprázdněný sáček a posadil se. “Chci zkontrolovat Nicolu.”

“Není to ani deset minut, co Dante poslal textovku, že pořád klidně odpočívá,” podotknul Tomasso, ale tentokrát už ho nepřimáčknul bez diskuze k zemi jako poprvé. Místo toho jenom sáhl pro další sáček.

“Ale zatím stále nepřišla k vědomí,” odtušil ustaraně Jake. “Už je to sedm hodin. Chci ji vidět a přesvědčit se, že je v pořádku.”

“Nemůžeš pro ni nic udělat,” pokrčil rameny Tomasso a podal mu další pytlík. Když se na něj Jake jenom zamračil, Tomasso si dlouze, trpitelsky povzdechl a jal se smlouvat: “Ještě jeden sáček a můžeš jít dovnitř.”

Podvolil se. Vzal si sáček, nabodl si ho na tesáky a netrpělivě čekal, až se vyprázdní. Netrvalo to dlouho, ale jemu to připadalo jako celá věčnost.

Konečně si vyndal pytlík z pusy a bez meškání se začal píďalkovitými pohyby posouvat k zadním dveřím, ale Tomasso ho zabrzdil: “Takhle tam jít nemůžeš.”

Podíval se na sebe, a když zjistil, v jakém stavu má šatstvo, jenom se ušklíbnul. Levá nohavice džínů byla rozpáraná a visela jenom na vnitřním švu. Navíc měl kalhoty zčernalé zaschlou krví. Triko na tom bylo dost podobně, ale nejspíš šlo také o krev z nohy, protože horní polovinu těla před vážným zraněním ochránily airbagy.

“Koukni.” Tomasso odněkud zepředu vyčaroval nákupní tašku. “Když jsme za vámi s Dantem courali po obchodním domě, trochu jsme nakupovali. Mimo jiné tepláky, které si můžeš půjčit.”

Jake nabídku s úlevou přijal a hned začal nedočkavě kutat v podané igelitce s logem obchodního domu, dokud nenašel teplákovou soupravu. Dvojčata byla stavěná jako fotbaloví obránci, tudíž nepochyboval, že v ní bude plavat, ale darovanému koni na zuby nehleď.

Naivně se domníval, že to nejhorší má už za sebou, ale když ze sebe stáhl džíny a nasoukal se do tepláků, rychle mu začalo být jasné, že se proklatě spletl. Přestože v místech, kde mu zdeformovaný kov téměř amputoval nohu, byla tkáň srostlá a stehno kolkolem z větší části pokrýval obrovský, hojící se strup, pohybovat končetinou pekelně bolelo. Musela být zahojená jenom na povrchu, zatímco svaly, šlachy a kosti uvnitř určitě teprve srůstaly. Ale jenom zatnul zuby a šel dál. Musel vidět Nicolu. Touto dobou by už měla nabýt vědomí.

Sotva otevřel zadní dveře dodávky, podlomila se mu noha a málem vypadl. Naštěstí byl Tomasso ve střehu, včas ho zachytil a uchránil před tvrdým nouzovým přistáním. A už ho nepustil. Dál držel Jaka pod paží, vystoupil za ním a zavřel vůz. Do nemocnice ho doprovodil, lépe řečeno donesl. Hned za dveřmi znárodnil kolečkové křeslo a bez řečí na ně Jaka usadil. Dovedl si živě představit, jak museli v Jakovi nadávat ti chudáci přepracovaní nanoboti, že jim pan domácí ztěžuje už tak setsakra komplikovanou rachotu. Poté ho odvezl do výtahu a nahoře pak do Nicolina pokoje.

Když vjeli dovnitř, Dante seděl na židli vedle nemocniční postele, blíž ke dveřím. Aby dostal Jaka co nejblíž k Nicolině tváři, Tomasso objel lůžko a zaparkoval křeslo na protější straně.

“Jak jí je?” vyhrkl Jake ustaraně a naklonil se dopředu. Zatímco očima rentgenoval bleďounký obličejík, Tomasso obešel lůžko a zaujal místo po bratrově boku.

Dante zaváhal a nakonec řekl: “Pořád sem chodí sestra a svítí jí do očí, ale zatím se ani nepohnula.”

Jake se zamračil a odhrnul Nicole vlasy z čela. Na pravém spánku měla ošklivou bouli a modřinu. Nešťastně si je prohlížel a při tom myslel na milion věcí, které by mohl udělat jinak, aby jejímu zranění zabránil.

“Udělal jsi maximum,” odtušil potichu Dante. “Však ona přijde k sobě.”

Neodpověděl a za chvilku, když se ticho protahovalo, Dante vstal. “Jdu najít bufet a zjistit, co je tady k mání. Chce někdo něco?”

“Jdu s tebou,” prohlásil Tomasso, zatímco Jake jen zavrtěl hlavou.

“Hned jsme zpátky,” slíbil Dante a Jake mlčky kývnul, aniž od Nicoly odtrhl oči.

Když někdo vešel do nemocničního pokoje, měl dojem, že tam sedí a konečky prstů ji hladí po tváři už celou věčnost. Čekal, že to bude Dante a Tomasso nebo sestřička, ale když se otočil ke dveřím a uviděl, kdo je to ve skutečnosti, strnul v šoku.

“Neile.” Jméno mu splynulo ze rtů ne hlasitěji než pouhý povzdech.

“Proč se tolik divíš?” Mladší bratr se na něj pousmál jedním koutkem úst. “Mělo ti dojít, že nám Dante s Tomassem zavolají, žes měl nehodu. Jsme rodina.”

Jakovi unikl trpký úsměšek a něco z napětí, které ho ochromovalo, se vytratilo spolu s ním. “Jo, asi mi to mělo dojít.”

Neil přikývl a udělal pár kroků hlouběji do pokoje. “Jak ti je?”

Pokrčil rameny. “Teď už to celkem ujde, ale schytal jsem to pořádně. Moji stranu SUV to zmáčklo, jako když rozšlápneš plechovku. Ztratil jsem moře krve a zůstal uvězněný ve vraku, ale Dante a Tomasso jeli kousek za námi a vyprostili mě.” Křivě se usmál. “Odloupli plechy stejně snadno jako slupku z pomeranče. Nohu jsem měl prakticky uříznutou, ale podařilo se jim dostat mě ven, aniž jsem o ni přišel docela. A pak mě strčili k sobě do dodávky a uklidnili situaci. Naštěstí od příjezdu k Nicole skladují krev vzadu ve voze, a tak mě začali krmit hned, jak se mohli vzdálit a místo havárie hodit na krk policii.”

Neil zvedl obočí. “Kruci, to jsem nevěděl, že ta bouračka byla tak drsná. Jsem rád, žes nepřišel o nohu.”

Teď byl se zvedáním obočí na řadě Jake. “Copak by nedorostla? Řekl bych, že nanoboti budou dvě nohy považovat za nezbytné k tomu, abych byl ve vrcholné kondici.”

Vypadalo to, že Neila ta otázka zaskočila. “Já ti nevím. Nikdy jsem neslyšel o žádném nesmrtelném, který by ztratil končetinu. Vím o dvou, co byli tak vážně zranění, že jim visela jen na kousku kůže, a přesto se uzdravila. Ale nevím, jestli nanoboti dokážou nahradit celý úd.” Ironicky se usmál a dodal: “A protože jediný způsob, jak to zjistit, je useknout někomu končetinu a počkat, co bude, asi se to vlastně ani dozvědět nechci.”

“Ne,” souhlasil Jake.

Neil zaváhal. “Popravdě řečeno, když jsem se ptal, jak ti je, nemyslel jsem po fyzické stránce. Sám vidím, že ses po nehodě už otřepal.”

“Aha,” zrudl Jake. Neil chtěl vědět, jestli už překonal averzi, kterou měl od chvíle, kdy se probral a zjistil, že je nesmrtelný… nebo vlastně ode dne, kdy mu bylo osmnáct, a dozvěděl se o existenci nesmrtelných. Vyrovnal se s proměnou i po citové stránce? Je ochotný vrátit se do lůna rodiny a přestat se jich stranit, jako by měli lepru?

“Omlouvám se,” vypravil ze sebe nakonec. “Teď si uvědomuji, že jsem se choval jako osel, a že jste si to nezasloužili.”

Neil mírně nachýlil hlavu. “Takže ses se vším už smířil?”

“Jo,” povzdechl si, “myslím, že ano,” a pak s omluvným úsměvem přiznal: “Musel jsem všechno vysvětlit Nicole, a to mi pomohlo, abych si celou věc sám ujasnil.”

Když vyslovil její jméno, Neil na Nicolu pohlédl a Jake udělal totéž.

Natáhl ruku a pohladil ji po tváři. “Chodil jsem po světě, myslel jsem si o vás, že jste příšery a já, že jsem teď také příšera, protože jsem nesmrtelný. Ale jak jsem tak vykládal Nicole o tom, že uvnitř jsem se nezměnil, že jsem stejným člověkem, jakým jsem byl před proměnou, se stejnými názory a pocity jako předtím… No, uvědomil jsem si, že je to pravda… a že to nejspíš platí pro všechny nesmrtelné. Mám tím na mysli, že maminka byla pořád báječná máma, a Roberto byl dobrým otcem tobě i mně, a tys byl prima brácha. Když jsem se dozvěděl o nesmrtelných, a že jste všichni členy jisté vybrané skupiny, změnilo se jenom jedno. Já sám. Nezačali jste se ke mně chovat jinak, zato já k vám ano. Od té doby jsem se na vás už díval jinak. Jednal jsem s vámi jinak. Až při vysvětlování celé té situace Nicole mi došlo, že nesmrtelní jsou normální lidé, jen s jistými mimořádnými dary.”

“Tak to tedy díky bohu za Nicolu,” pronesl Neil procítěně.

Jake vyprskl smíchy a sáhl po její ruce ležící na nemocniční přikrývce. “Zlatá slova. Díky bohu za Nicolu.”

Neil popošel blíž k posteli a mlčky se jí zahleděl do tváře. “Je pěkná.”

“Je setsakra krásná,” houknul na něj Jake a něžně dodal: “Nejkrásnější žena, jakou jsem kdy potkal.”

“Jasně, seš zamilovaný,” konstatoval pobaveně Neil, a když na něj překvapením vytřeštil oči, pokrčil rameny. “Je hezká, brácho, ale už jsem viděl hezčí… a ty taky. Takže musíš být po uši zamilovaný. To láska z ní dělá nejkrásnější ženu, s jakou ses kdy setkal.”

“Láska,” zabručel zamračeně a znovu se na Nicolu zadíval. Měl ji rád a stál o ni. Nicole byla hodná, měla velké srdce a téměř naivní víru v dobrotu lidí. Navíc měla tvůrčího ducha, byla talentovaná a byla s ní legrace. Hodně se s ní nasmál. Bavil se s ní. Do pekla, dneska ho dokonce bavilo s ní nakupovat, a to byl vším, jen ne fanouškem brouzdání po obchodech. Ale zamilovaný?

Nadržený, to snad. To mohl jenom potvrdit. Ta ženská byla pekelně sexy. Usmála se, a hned měl nejlepšího přítele na půl žerdi. Dotkla se ho, stačilo zavadit konečky prstů o ruku, a kamarád stál v pozoru, zralý explodovat. Ale když ho políbila? Na to zapomeňte. Krev okamžitě stekla do jižních sfér, takže z mozku zbylo jen vykrvené bludiště mozkových závitů, neschopné provozu.

“A copak kombinace toho všeho nedá dohromady lásku?” pronesl tichým hlasem Neil, který mu zjevně četl myšlenky.

“Možná,” připustil Jake, hned však namítl: “Ale známe se jen několik dní. Přece to ještě nemůže být láska.”

“Člověče,” zavtěl hlavou Neil, jako by nemohl uvěřit vlastním uším. Většinu života ses motal kolem nesmrtelných, celých sedm let jsi sám nesmrtelný a stejnak furt uvažuješ jako smrtelník.”

“Nejsem si jistý—”

“Čas pro nesmrtelné mnoho neznamená, a pokud jde o životní družky, neznamená lautr nic,” skočil mu bratr do řeči.

“Aha.” Jake se křivě usmál. “Takže ti Dante s Tomassem vyslepičili i tohle?”

“Že je Nicole tvou životní družkou? Jasně.” Zadíval se na ni, a pak tiše řekl: “Jsem šťastný za tebe… a děsně ti závidím,” pousmál se. “Ale hlavně mám radost kvůli tobě. Zvlášť proto, že ti její nástup na scénu patrně pomohl všechno strávit.”

“Musím se znovu omlouvat?” optal se Jake suše. “Asi bych měl. Nezachoval jsem se fér k tobě, k mámě, k Robertovi ani k ostatním.”

“Chápali jsme, že ses s tím pral,” odtušil tiše Neil. “Kéž bychom ti mohli víc pomáhat. Bylo nám líto, žes cítil potřebu být sám, aby ses s tím vypořádal, ale chápali jsme to.”

“Děkuji,” zašeptal.

“Měj na paměti, že pokud jde o máti, ještě za to zaplatíš,” dodal suše.

“Jak?” zostražitěl Jake.

“No, po sedmileté absenci bude chtít s tebou trochu pobýt… trochu hodně. Mám takové tušení, že se tu objeví a bude se ti plést do života, dokud se nepřesvědčí, že je všechno v pohodě, a že její nejstarší chlapeček je zase jejím chlapečkem.”

Jakovi se podařilo nedat najevo, že mu přeběhl mráz po zádech. Vždycky maminku miloval, dokonce i když se jí bál. Ale znal ji dost dobře na to, aby věděl, že Neil má pravdu. Nepochybně sem vyrazí, ať už teď sídlí kdekoli—

“Přijedou z Itálie?”

Neil zavrtěl hlavou. “Z Kalifornie.”

Překvapeně zvedl obočí. “Tak to se divím, že nepřiletěla rovnou s tebou.”

“Byl jsem v Torontu. Služebně,” dodal. “Dorazil bych dříve, ale když mi Dante zavolal, byl jsem zrovna uprostřed obchodního jednání. Dokud neskončilo, nemohl jsem se mu ozvat a zjistit, co se stalo. A pak jsem ještě musel sehnat letadlo.”

Přikývl. Byly dvě hodiny ráno. K nehodě došlo kolem páté odpoledne. Let z Toronta do Ottawy trvá jenom půldruhé hodiny, takže to muselo být velice důležité jednání. Buď to anebo mu dlouho trvalo, než zorganizoval letadlo, které by ho sem dopravilo. Buď jak buď, nepochyboval, že se sem bratr dostal, jak nejrychleji mohl.

“Jakmile jsem dotelefonoval s Dantem, což bylo asi před třemi hodinami, brnknul jsem máti,” kápl božskou Neil, moment otálel a pak dodal: “Právě teď sedí s tátou v letadle do Kanady.”

Jake strnul a probodl bratříčka očima. “Ne.”

Ten přikývnul, ale měl aspoň tolik slušnosti, že se zatvářil omluvně.

“Do pr— kenné ohrady,” ulevil si Jake a pohlédl na Nicolu. Uvažoval, co by to mohlo znamenat. Nebyl si jistý, zda už je na setkání s jeho rodiči připravená. Pane na nebi, vždyť jsme se potkali teprve před pár dny.

“Koukni na to z té lepší stránky, aspoň budeš mít při její ochraně víc pomocníků,” chlácholil ho Neil.

Jake přikývl. Budou se mi hodit, pomyslel si. Až letadlo přistane, bude mít k dispozici pětičlennou nesmrtelnou ochranku. Rodiče, bratra a dva bratrance. Co je doma, to se počítá. Zaplať Bůh, protože až budoucí bývalý zjistí, že selhal i poslední pokus, bude zoufalý.

Vtom ho něco napadlo a podíval se na Neila. “Pověděl ti Dante o Nicolině ex?”

“Marguerite. Jsem v Torontu skoro týden. Když tě potkala ta patálie s vířivkou, už jsem byl v Kanadě. Byl jsem nachystaný všeho nechat a hned sem spěchat, ale rozmluvila mi to. Prý bude lepší, aby přijeli jen Dante a Tomasso.”

Jake se trpce pousmál. “S největší pravděpodobností měla pravdu. Opravdu jsem tehdy ještě nebyl připravený zařadit se do rodinného mančaftu, ale ti dva…” Bezmocně zavrtěl hlavou. Dvojčata nepatřila k nejhovornějším jedincům, takže ho od první chvíle nebombardovala argumenty, proč se chová jako osel. Jenom tam byli, silní a tiší. Mlčky mu kryli záda a tím mu poskytli čas, aby na to přišel hezky sám. Neil by se ho snažil přesvědčovat, a na to on nebyl zralý.

Marguerite musí být brilantním stratégem, pomyslel si Jake. Nejspíš by strčila do kapsy i špičkové diplomaty. Vrzly dveře a do pokoje vstoupili Dante a Tomasso.

“Přinesli jsme ti kafe,” oznámil Dante. Propochodoval místností, obešel postel a ve stejnou chvíli, kdy zaregistroval Neila, podal Jakovi kelímek s logem Tim Hortons.

“Promiň, Neile. Tobě jsme nic nepřinesli,” ozval se Tomasso. “Nevěděli jsme, že seš tady.”

“To je v pohodě. Kávu nepiju.”

“Po kofeinu je jak z divokých vajec,” prásknul na něj Jake. Někteří nesmrtelní prostě nesnášeli kofein. Neil byl jedním z nich, a proto se Jake od chvíle, kdy byl proměněn, kofeinu vyhýbal. Bál se, že by mohl reagovat obdobně. Koneckonců byli poloviční bratři. Ale jak to tak vypadá, citlivost na kofein zdědil Neil po otci, protože od seznámení s Nicolou pil kávu pravidelně a neměl pocit, že by na něj nějak moc působila.

Dante kývnul. “Jak je jí? Nějaká změna?”

Jake sundal víčko z kelímku a zavrtěl hlavou. “Vůbec se nepohnula.”

“Asi je to pro její dobro. Až se probere, bude mít hlavu jak škopek. Ať to radši zaspí,” odtušil Dante.

Zabručel a usrkl doušek výborné, voňavé kávy. Vůbec by mu nevadilo, kdyby prospala bolení hlavy… pokud se ovšem nakonec probudí. Bolestně si uvědomoval, že Nicole je křehká smrtelnice, a o smrtelnících bylo známo, že na zranění hlavy umírají. Sotva na to pomyslel, vystrašeně se na ni zahleděl. “Možná bych ji měl proměnit.”

“Je v pohodě,” odtušil potichu Neil.

“Nemůžeš ji proměnit,” zaburácel Tomasso. “Napřed musí souhlasit.”

Jake kontroval otázkou otázek: “Co když se neprobere, aby mohla souhlasit?”

Dvojčata si vyměnila pohled a byl to Neil, kdo navrhl: “Co kdybychom ještě chvíli počkali? Uvidíme, co bude dál. Pamatuješ, jak jsi zareagoval, když tě proměnili bez tvého souhlasu? Přece nechceš, aby se to zopakovalo s Nicolou?”

Jake se jenom zašklebil, protože mu to došlo. Uvažoval o tom, že by udělal přesně to samé, co před sedmi lety udělal Vincent, a co mu měl tak dlouho strašně za zlé. Proč? Hrozně se bál, že se neprobere… že se možná už nikdy neprobudí.

“Počkáme a uvidíme, co řeknou doktoři. Kdyby to vypadalo, že by snad neměla přijít k sobě, začneme uvažovat o proměně,” pokračoval trpělivě Neil.

“Čichám, čichám… kafe?”

Slabým hláskem pronesená otázka přivodila Jakovi příjemný šok. Na moment ztuhl, a hned potom se bleskově otočil k Nicole. Tentokrát měla otevřené oči a nosní dírky v plné pohotovosti. Chvíli zaujatě čenichala, ale pak se zamračila.

“Proč mě tak děsně bolí hlava?”

15. KAPITOLA

Nicole rozespale zívla, otevřela oči a uviděla strop. Stačil jeden pohled, aby si vybavila, že je v nemocnici. Trochu pomohl slabě antiseptický pach.

“Co dělá hlava, drahoušku?”

Otočila se a nechápavě se podívala na ženu u postele. Mladá, krátké blonďaté vlasy a milý úsměv. Vzhledem k tomu, jak ji oslovila, čekala postarší dámu, ale byly zhruba ve stejném věku.

“Ehm…” odkašlala si nejistě a dumala, kdepak je asi Jake. Když usínala, seděl tam, kde teď seděla blondýna.

Jakmile pana doktora informovali o tom, že se probrala, přišel se na ni podívat. Zběžně ji prohlédl a prohlásil, že to vypadá v pořádku, ale že si ji tam chce nechat přes noc na pozorování. Byly tři ráno, takže nemělo smysl protestovat.

Podařilo se jí zůstat chvilku vzhůru, dost dlouho na to, aby zjistila, co se stalo, když omdlela. A že za soukromý nemocniční pokoj, ve kterém se probudila, může poděkovat Dantovi, který neváhal a pohotově to vnuknul sestřičce na příjmu. Ta jejich schopnost ovládat lidskou mysl je fakt úchvatná, pomyslela si. Ale na druhou stranu, na těchhle nesmrtelných byla řada věcí, které udělaly na člověka dojem, nebo aspoň na Jakovi. Hm, Dante s Tomassem byli taky docela působiví, ale Jake byl mimořádný. Jak byl chytrý, jenom si nebyla jistá, jestli to má připsat na konto nanobotů. No ale co, jestli nepomohli, tak určitě neuškodili. Kromě tohoto byl silný a zábavný a byl to ten neúžasnější milenec ze všech. Stačilo, aby ji políbil, a zkroutily se jí prsty u nohou. A pokud jde o sex, ten byl prostě fan-tas-tic-ký… a taky měl roztomilou prdelku. Jake se naivně domníval, že ke konci pochůzky po obchodech zpomalovala a zůstávala pozadu proto, že byla unavená, ale pravda byla taková, že se mu při chůzi prostě ráda dívala na zadek v obtažených džínách.

Bloncka se zničehonic začala dusit smíchem. Bylo to nečekané a bezdůvodné, takže po ní obezřetně loupla očima. Najednou dostala strach, jestli to náhodou není pacientka, která sem zabloudila z psychiatrie. Bylo by to možné? Snad by nenechali choromyslné, aby se jen tak bez dozoru potulovali po nemocnici, nebo jo?

Divoženka znovu vyprskla smíchy a potřásla hlavou: “Ach, má drahá, omlouvám se. Měla jsem se představit.”

Když podala Nicole ruku, ta si ji jen nervózně prohlížela.

“Jmenuji se Elaine Coltonová Notte. Jsem Stephanova maminka.”

“Vy jste Jakova matka?” zalapala po dechu a posadila se. Zírala na ni, a teprve teď si povšimla stříbro-tyrkysových očí. No jasně, tohle je Jakova máma. Jako by se na ni z její tváře koukaly jeho oči. Pane Bože, Jakova matka, pomyslela si. Nicolu ani tak nepřekvapilo, jak mladě Elaine vypadala, jako spíš to, že tu vůbec byla. Zírala na ni, držela jazyk za zuby a tiše žasla.

“Ano, drahoušku.” Elaine se natáhla a pohladila ji po ruce na uklidněnou. Možná staře nevypadala, ale rozhodně jednala jako máma, která už mohla být babičkou, jen kdyby potomci spolupracovali.

“Sotva jsme se doslechli o vaší autonehodě, vyrazili jsme na cestu. Přijeli bychom už po tom neštěstí s vířivou vanou, jen kdyby se nám o něm někdo obtěžoval povědět,” dodala náhle jaksi rozladěným tónem.

“Omlouvám se,” spustila hned Nicole. “Zavolala jsem Marguerite, protože to po mně chtěl Jake, ale váš telefon jsem neznala, jinak bych—”

“Kdepak ty věci, drahoušku, vždyť já to nevyčítám vám,” skočila jí paní Notte do řeči opět tím svým laskavým tónem a znovu ji pohladila po ruce. “Mínila jsem svého pana syna. Neila. Věděl to a měl nám zavolat, ale neudělal to.”

“A teď za to budu aspoň sto let pykat,” ozval se ode dveří něčí hlas a Nicole zaostřila do dálky. Do pokoje právě vcházeli dva muži. Oba měli krátké uhlově černé vlasy a velmi italské rysy. Oba vypadali, že jim táhne na třicítku, měli na sobě obleky, které podle ní musely být šité na míru, a úžasné stříbročerné oči. Odhadla, že ten, co promluvil, je Neil, ale neměla ponětí, kdo je ten druhý. Že by Jakův nevlastní otec?

“Ano, tohle je můj manžel, Roberto Conti Notte,” potvrdila pyšně Elaine, čímž Nicole nenápadně připomněla, že jí lidé kolem ní dovedou číst myšlenky. Načež se obrátila k Neilovi a přísným hlasem dodala: “A ano, budeš za to pykat, s tím počítej. Velmi dlouhou dobu. Měla jsem se dozvědět, že je tvůj bratr v nesnázích.”

“Proboha, mami,” ohradil se Neil. Došel až za židli, na které seděla, a stiskl jí rameno. “Nechtěl jsem ti zbytečně přidělávat starosti. Kromě toho tě ve skutečnosti štve jenom to, že ses o Nicole dozvěděla teprve tehdy, když už o ní věděl každý druhý.”

Elaine se na něj zamračila. “Já jsem se o ní měla dozvědět okamžitě.”

Sklonil se a dal jí pusu na tvář. “Co kdybych ti slíbil, že budeš první, komu zavolám, až potkám svou životní družku?”

“To bych měla být tak jako tak,” frflala a vrhala na něj přes rameno vzteklé pohledy.

“Neboj se, synu,” odtušil pobaveně brunet, který byl zřejmě Jakovým nevlastním otcem. “Tvojí mámě nepotrvá sto let, než se přes tohle přenese. Sám víš, jak měkké má srdce. Maximálně tak za dekádu to přestane věčně vytahovat a škaredě se na tebe dívat.”

“S tím nepočítejte, pánové,” zpražila je Elaine. “Moc se kvůli tomu zlobím. Moc.”

Nicole nestačila kulit oči a v duchu se sama sebe ptala, kdepak je pro všechno na světě Jake? Je tady snad celá jeho famílie, až na něj… a pročpak je vlastně jeho rodina tady? V jejím nemocničním pokoji? Když tady není on?

Elaine se omluvně obrátila k Nicole. “Moc se omlouvám, má drahá. Samozřejmě byste ráda věděla, kde je váš Jake,” zacvrlikala a usmála se na ni tak zeširoka, jako by se Nicolin zájem dal čekat a byl důvodem k oslavě. “Měla jsem vám to povědět. Trvala jsem na tom, aby Tomasso a Dante vzali Jaka domů. Nutně se potřeboval osprchovat a převléknout. Tričko měl samou krev, a ty půjčené tepláky mu v jednom kuse padaly.” Ohrnula nos a dodala: “Navíc začínal zavánět.”

“Aha,” hlesla Nicole a v duchu si nakopala, že zapomněla na čtení myšlenek. Do háje, musím to mít na paměti a— Pane Bože, nemyslela jsem prve na Jakův zadek?

“Ano, ale to je v pořádku,” ujistila ji Elaine. “Stephano má prima pozadí. Zdědil ho po tátovi. Byl to dobrý chlap s fajn názory a ještě fajnovějším zadkem.”

“Panenko skákavá,” vydechla Nicole.

“Mami!” zaprotestoval Neil.

“Copak?” Elaine pohlédla na syna pěkně svrchu, s hlavou hrdě vztyčenou. “Čas od času slýchám ve tvých myšlenkách po hříchu horší věci. Kromě toho to tvůj otec už o Stephanově otci ví. Miloval svou první ženu stejně, jako jsem já milovala svého prvního manžela. Chápe to.”

“Dozajista to chápu,” potvrdil pobaveně Roberto. “Tvá matka je svou upřímností pověstná. Vždy co na srdci, to na jazyku, což je také dílem důvodem, proč ji nadevše miluji. Mimoto mne ujistila, že jejímu zesnulému choti sice nemohu konkurovat, pokud jde o zadní partie, ale když dojde na postel, s přehledem mu tu jeho fajnovou sedínku nakopu. Leč smysl pro čestnou hru mi velí připomenout, že to byl pouhý smrtelník.”

Neil při otcově řeči polekaně povykoval – a zjevně ho hanba fackovala, zato Nicole koukala na pana Notte staršího zvědavě. Měl velmi silný italský přízvuk, ale jeho mluva byla… no, zněla tak trochu… archaicky? To bylo jediné slovo, které ji napadlo, když to chtěla popsat. Mít zavřené oči, myslela by si, že v televizi běží nějaký historický seriál, který se odehrává řekněme za renesance.

“Ano, jistěže, to je zcela pochopitelné, drahoušku. Roberto je velice starý.” Elaine ji opět pohladila po ruce. “Chodí už po světě pěkných pár století. Pověděla bych vám kolik, ale uvádí ho to do rozpaků.”

Nicole se nejistě usmála. Měla pocit, jako by inkasovala pecku mezi oči, a byla totálně K.O.

Počkat, vždyť taky jo, pomyslela si ironicky, a když Elaine, Roberto a Neil hned nato svorně zařvali smíchy, zrudla. Jasně, už si to konečně zapamatuj, hlavo děravá. Čtou ti myšlenky!

“Ano, a není to od nás fér,” přiznala omluvným tónem Elaine.

“Co není fér?”

Nicole pohlédla ke dveřím, kterými právě prošel Jake s Dantem a Tomassem za patami, a spadl jí kámen ze srdce. Byl osprchovaný, oholený a převlečený, a zjevně se při tom neloudal. Tvář měl hladce oholenou, ale vlasy ještě vlhké.

“Že máma čte Nicole myšlenky. A prý máš fajnovej zadek,” požaloval hned Neil.

To jsou všichni bráchové slepičí prdelky?

Dvojčata vybuchla smíchy, Jake se křenil od ucha k uchu, ale Nicole zavřela oči a vroucně si přála být kdekoli, jen ne tady. Čeho je moc, toho je příliš. Jed ve vaně, upí— nesmrtelní v domě, opravila se promptně, bouračka a vpád milencovy rodiny do mého nemocničního pokoje navrch.

Pane na nebi, tohle je seznámení s rodinou, vyděsila se v duchu. Už! K tomu obvykle nedojde dřív, než— no, dokud nejdete aspoň na jedno rande doprčic. Vtom si uvědomila, že spala s chlapem, se kterým ještě ani nebyla na rande.

Já jsem taková štětka, lamentovala v duchu. Co si asi musí Jakova máma myslet, když se jí syn spustil s takovou rádodajkou?

“Tak jo, všichni kluci ven z pokoje,” zavelela najednou Elaine.

“Mamííí,” postěžoval si Neil. “Zrovna když to tady začínalo být zajímavé.”

“Neile,” setřela ho a obrátila se na manžela. “Roberto, drahý, vezmi kluky dolů do kavárny a kup jim zmrzlinu.”

“Máti, my už nejsme děti,” remcal Neil, když ho otec popadl za rameno a bez velkých diskuzí kormidloval ke dveřím.

“Pro mě budete dětmi navěky,” srazila mu hřebínek. Dvojčata vyklidila pole bez námitek, zato Jake se ani nehnul. Matka na něj pohlédla a slovně ho popohnala: “Pro tebe to platí také, Stephano.”

“Ale—”

“Ven,” odsekla. “A najdi Nicolina doktora, ať jí podepíše propouštěcí papíry, nebo prostě udělá to, co se udělat musí. Bereme ji domů.”

Jake ještě moment otálel, ale očividně dospěl k závěru, že je to koneckonců dobrý nápad, neboť vzápětí kývnul, udělal čelem vzad a odešel.

Elaine se okamžitě otočila k Nicole. “Musím si pospíšit. Nezůstane venku dlouho, takže mi odpusťte nedostatek taktu.”

Když se odmlčela, Nicole kývla na znamení, že to chápe. Zřejmě na nic jiného nečekala, protože hned spustila: “Zhruba před půl stoletím jsem byla přesně tam, kde jste dneska vy.”

“V nemocniční posteli?”

Udýchaně se zasmála. “Kdepak, drahoušku, myslela jsem to obrazně. Měla jsem na mysli situaci, ve které jsem se nacházela v době, kdy mi do života nakráčel Roberto. Byla jsem čerstvá vdova, docela sama jsem vychovávala malého synka, měla jsem dvě zaměstnání, abych vyšla s penězi, a ještě jsem chodila do večerní školy ve snaze zvýšit si kvalifikaci a vydělat víc peněz. Neměla jsem na muže čas ani náladu, a pak se objevil Roberto.” Povzdechla si a oči zahleděné do minulosti se jí zamžily. “Nesmírně jsem svého prvního manžela milovala, Nicolo. Byl to velmi hodný člověk. Stephana a mě miloval víc než cokoli jiného na světě a jednal s námi jako s cenným pokladem.”

Znovu zaostřila na Nicolu. “Vím, že vaše zážitky s manželem jsou po čertech odlišné, ale výsledek je tentýž. Měla jsem zlomené srdce, a když mě muž opustil a klidně si umřel, dokonce jsem se na něj zlobila. Přesně jako vy, až na to, že vám zlomil srdce a rozzlobil vás krach vašeho manželství.”

“Jak vlastně umřel Jakův táta?”

“Infarkt.” Elaine potřásla hlavou, její výraz naznačoval, že jí to ještě i dnes, po všech těch letech, nejde na rozum. “Bylo mu teprve pětadvacet. Zdál se zdravý a v pohodě, ale podle všeho měl nějakou srdeční vadu. Jedné noci, když se vracel z práce, dostal za volantem infarkt a…” Bezmocně pokrčila rameny.

“Omlouvám se,” zamumlala Nicole.

“Nemáte se zač omlouvat. Měla jsem štěstí, že jsem s ním prožila alespoň kousek života, i když nám ho osud odměřil setsakra skoupě… a líbí se mi pomyšlení, že část z něj žije dál ve Stephanovi.”

Nicole přikývla, ale pokaždé, když jeho matka nazvala Jaka Stephanem, byla moment zmatená a dezorientovaná. Pro ni to prostě nebyl Stephano. Byl to Jake a tečka.

“O to teď ale nejde. Pointa je v tom, že jsem tehdy byla mladá, smrtelná a léčila si zlomené srdce stejně jako vy. Bála jsem se znovu zamilovat a riskovat další frakturu srdce… a chci vám povědět, ne jako Steph— Jakova máma,” opravila se s úsměvem, což naznačovalo, že si přečetla, jak správná verze synova jména Nicolu irituje. “Jako ženská, ne jako Jakova matka, vám chci říci, že se vyplatí to risknout.”

Elaine počkala, až se jí to trochu rozleží v hlavě, a pak navázala: “Ale musíte vědět, že od těchto mužských nemůžete čekat dodržování pravidel namlouvání, která jsou obvyklá u smrtelníků. Své ani jejich chování nemůžete posuzovat podle standardů smrtelníků. Vášeň přijde rychle a udeří tvrdě. A je tomu tak záměrně. Myslím, že je to finta nanobotů, kterou vás spojí hned napoprvé. Nebo vám tak možná zabrání, abyste ze strachu vymyslela způsob, jak před vztahem utéct. Něco jako když se kočky v přírodě mrouskají. Nanoboti to zřejmě cíleně simulují u životních druhů, jak smrtelných, tak nesmrtelných. Zblázní se vám hormony. Sameček – Jake – podle všeho ve zvýšené míře vylučuje feromony, kterým prostě nedokážete odolat.”

Poplácala Nicolu po ruce, zahleděla se jí do očí a zcela vážně pronesla: “Nejste žádná štětka,” a zakřenila se. “Nebo jestli jste, tak jsem štětka i já… stejně jako každá jiná ženská, která se ocitla v této náramně záviděníhodné pozici.”

“Záviděníhodné?”

Elaine rázně přikývla. “To si pište, že ano. Prožila jsem s Robertem poctivých padesát let a každý den byl stejně dobrý nebo lepší než ten předcházející. První manžel mi dal tolik štěstí, kolik jako smrtelník mohl, ale štěstí, které jsem prožila s Robertem, ho stonásobně předčilo. A totéž čeká vás a Jaka.”

“Říkáte to, jako byste si tím byla docela jistá,” zašeptala Nicole. Kéž by tomu mohla uvěřit.

“Jsem si tím velice jistá. Nikdy jsem nepotkala žádné životní druhy, kteří by nebyli stejně šťastní jako Roberto a já. Nanoboti se nikdy nemýlí,” ubezpečila ji a stiskla Nicole ruku. “Jedno mi věřte… jestli dovolíte strachu, aby vás přesvědčil, že máte vzít nohy na ramena, už nikdy nenajdete štěstí takového kalibru, jaké můžete mít s mým synem.”

Nicole mlčky koukala na Elaine Notte. Ráda by jí uvěřila, protože— Utnula tu myšlenku v půli… nechtěla ji domyslet.

“Protože se bojíte, že už jste do mého syna zpola zamilovaná,” dokončila Elaine namísto ní a soucitně se usmála. “Mýlíte se.”

Nicole překvapeně zamrkala. “V čem?”

Elaine na ni šelmovsky mrkla. “Nejste do něj zamilovaná napůl, ale stoprocentně. Stručně a jasně, milujete ho,” prohlásila tónem, jako když soudce odklepne kladívkem rozsudek. “Umím vám číst myšlenky, drahoušku. Vidím, že se domníváte, že byste mohla být teprve na cestě k lásce. Ale vidím také fígly a triky, kterými se chcete ochránit před přiznáním, že ho milujete. Rozum vám velí, že je na to příliš brzy. Ale není. Milujete muže, Jaka. Takového, jaký podle vás je. Zároveň se však obáváte, že ve skutečnosti není takový, jaký se vám jeví. Že se chová tak, jak se chová jenom proto, aby se vám zalíbil. Ale on si na nic nehraje. Co vidíte na první pohled, to také dostanete. Není to žádný zajíc v pytli. Je přesně takový, jaký se zdá: chytrý, zábavný, statečný a pozorný. Tentokrát milujete muže a ne pouhou iluzi.”

Nicole přemítala o slovech, která jí doznívala v hlavě, ale pak se podívala ke dveřím, neboť do pokoje vpadl Jake.

“Doktor právě teď podepisuje propouštěcí papíry. Můžeme si ji odvézt domů,” oznámil s úsměvem. “Na zpáteční cestě jsem narazil na tátu a na Neila, a tak se hned vydali najít nějaké kolečkové křeslo.”

“Vědí to Dante s Tomassem?” optala se Elaine a vstala. “Nebo se pokoušejí vyjíst kavárnu do základů?”

“Vědí,” řekl Jake a úsměv mu poněkud povadl. “Odešli zkontrolovat auta a přesvědčit se, že se v nich nikdo nevrtal, abychom mohli v klidu odjet.”

Elaine přikývla, očividně ji to nepřekvapilo, a potom se podívala na Nicolu. “Určitě nechcete odjet domů v nemocničním županu. Kampak vám dali šaty, drahoušku?”

“Nechceš za záda ještě jeden polštář? Nebo další deku?”

“Ne,” zasmála se Nicole. “Jaku, je mi fajn. Fakt. Přestaň kolem mě běhat jako kvočna.”

“Právě ses vrátila z nemocnice, Nicolo. Mám kolem tebe běhat jako kvočna,” odtušil nepřítomně, zatímco se rozhlížel po ložnici.

“Jenom jsem si natloukla kokos. Teď už je mi hej. Já— co vlastně hledáš?” skočila sama sobě do řeči.

“Dálkové ovládání televize,” zabručel cestou ke dvojkřeslu u zdi za postelí, naproti televizoru. “Můžeš koukat na bednu a odpočívat. Zajdu ti zatím pro něco k jídlu a k pití.”

Zakabonila se. Válet se v posteli a koukat na telku znělo lákavě… a dekadentně. Na televizi se nedívala snad už celé měsíce. Na to měla příliš plný taneční pořádek. Měla bys tancovat kolem pláten a ne polehávat, připomnělo jí okamžitě špatné svědomí. Poslušně začala odhrnovat deky a prostěradlo, do kterých ji právě pečlivě zabalil. “Vlastně bych měla jít dolů do ateliéru a—”

“Chraň tě pánbů třeba jenom pomyslet na to, že bys vstala,” vyštěkl Jake, když se k ní otočil s ovládáním v ruce. Vyrazil za ní a tvářil se výhrůžně. “Pan doktor souhlasil, že tě propustí do domácího ošetřování pouze pod podmínkou, že budeš dneska odpočívat, a přesně to taky budeš dělat. Nic. Zítra, když tě nebude bolet hlava a všechno bude vypadat fajn, můžeš sejít do ateliéru. Ale jeden den budeš odpočívat. Nařízení pana doktora.”

Podrážděně zavzdychla, zase přes sebe přetáhla pokrývky a vyplázla na něj jazyk za to, jak ji komanduje. Ale ruku na srdce, tohle jeho sekýrování se jí momentálně moc líbilo stejně jako to, jakou měl o ni starost. Rodolfo by jí řekl, ať zvedne zadek a jde makat. Světu může být ukradené, jestli madam pobolívá hlava. Má termíny, které musí dodržet, takže by měla pohnout kostrou. Rodolfo rozhodně nepatřil mezi nejsoucitnější jedince. Během jejich dvouletého manželství ji nutil, ba dokonce trval na tom, aby pracovala, když měla zápal plic a teplotu kolem čtyřicítky. A příště zase pro změnu se zlomeným kotníkem. Malovat se zimnicí, když se jí slabostí dělaly před očima mžitky, nebylo zrovna moudré, ale stát celé hodiny na zlomené noze, bylo v konečném důsledku ještě horší. Díky takovýmto příhodám mohla jen sotva uvěřit, že stál o něco jiného než o peníze, které vydělávala, a které on utrácel.

“Tu máš.” Jakmile televize naskočila, Jake se obrátil a odnesl jí ovladač. “Najdi něco, na co se budeš chtít koukat. Až se vrátím, pěkně se k sobě v posteli přitulíme a naobědváme se při telce.”

“Ty se tulíš?” Tato informace Nicolu zaujala. Pokud věděla, mužské plémě se tulení a mazlení povětšinou vyhýbalo hůř než moru.

“Broučku,” zavrněl. Ovladač jí položil do klína, opřel se dlaněmi o postel a naklonil se až k ní. “Když dojde na tulení, jsem veliký, starý plyšový medvěd.”

Byl tak blízko, že ji při řeči na rtech lechtal jeho dech, a pak ji Jake políbil. Tušila, že to měl být jenom letmý dotek rtů na rozloučenou před odchodem, ale dopadlo to jinak. Upřímně řečeno, ono to ani jinak dopadnout nemohlo. Jakmile se jejich rty setkaly, vášeň, která zřejmě celou dobu doutnala těsně pod povrchem, vzplanula. Explodovala jako požár v dlouhé chodbě, když někdo otevře dveře a vpustí dovnitř kyslík. O zlomek sekundy později se Nicole ocitla na zádech, lezl na ni Jake a přes flanelové pyžamo, do kterého se doma převlékla, šmátral po jejích citlivých místech.

Ne, nezůstala ležet jako prkno. Na útok odpověděla protiútokem. Tahala Jaka za šaty, zuřivě s nimi casnovala, při tom mu na střídačku sála jazyk a pronikala jazykem do pusy, aby si zakřepčil s tím jeho.

“Hejhola, Stephano!” zahřměl Dante od otevřených dveří. “Tvá matka chce, abys šel do kuchyně… hned. A slez z té ubohé holčičky nebo si přinesu vědro s vodou a chrstnu ji na tebe. Nicolka má otřes mozku.”

Jake jí zavrčel do pusy, přesto se neochotně vymotal a slezl z postele se slovy: “Připravím ti teplý sýrový sendvič a rajskou polévku… a zázvorovou limonádu a pomerančový džus.”

Překvapeně zamrkala. “To mi vždycky dělávala maminka, když mi nebylo dobře.”

“Jo? Ta moje taky,” zakřenil se a byl ten tam.

Nicole chvíli koukala na místo, kde ještě před pár vteřinami Jake stál, a potom se zadívala na televizi. Vzala dálkové ovládání, navolila průvodce a hledala něco zajímavého. Ale byl všední den, odpoledne. Touto dobou zřejmě dávali akorát různé diskusní pořady a na ty ji nijak zvlášť neužilo. Automaticky se prodírala televizními stanicemi, ale v duchu se zatoulala k Jakovi. Copak asi dělá? Oběd, samozřejmě, ale jakpak je asi daleko? A dělá rajskou polévku s vodou nebo s mlékem? Maminka ji vždycky dělala z mléka a ona taky. Vodová byla na její vkus moc kyselá.

Třeba by prostě měla jít za ním a zjistit, jestli tam dává vodu nebo mléko. Vždyť by si mohla hupsnout na ostrov a při vaření si s ním vykládat. To by se přece dalo počítat za odpočinek, že ano?

“Fuj,” odfrkla si, když si uvědomila, jak je ubohá. Mužský zrovna teď odešel a už chce jít za ním jako ztracené štěně, které se přišourá za děckem od školy až domů. Jak ubohé…

Ale hned si zase řekla: Můžou za to nanoboti. Povídala to ta Elaine. Prý se nemám posuzovat podle standardů normálních – tedy smrtelných – lidí. Tato situace není normální a netýká se smrtelníků.

Ťap ťap, zakřenila se Nicole. Ta ženská jí v podstatě dala svolení, aby poslouchala instinkty a chovala se jako lehká holka… s lehkým srdcem.

“Senzace,” zamumlala. Odhodila pokrývky a rozhlédla se po županu. Když se po příjezdu domů za Jakovy asistence převlékla z venkovního ošacení, oblékla si ho přes pyžamo. Teď si nemohla zaboha vzpomenout, kam— aha, tady je. Byl přehozený přes nohy postele, a když vstávala, přistála na něm deka.

Nasoukala se tedy do županu a vyrazila z pokoje, najít Jaka.

“Takže teď připouští, že se ji někdo chystá zabít, ale pořád si ještě nepřiznala, že tím někým je její manžel,” zrekapitulovala zamyšleně Elaine, a Jake se ohlédl. Máma seděla u kuchyňského stolu spolu s jeho bratrem, nevlastním otcem a dvojčaty.

“Nepřiznala?” zamračil se. “Ještě pořád ne? Ani po tom všem, co se stalo?”

“Obávám se, že ne. Podle toho, co jsem vyčetla z jejích myšlenek, absolutně nechápe, kdo by mohl všechny ty nehody způsobit, ale je si docela jistá, že manžel v tom prsty nemá.”

“Exmanžel,” zavrčel Jake a otočil se ke sporáku, aby zamíchal rajskou a obrátil na pánvi sýrový sendvič.

“Docela ex zatím ještě není, drahý,” upozornila ho matka mírným hlasem.

Měl sto chutí znovu zavrčet. Představa, že nějaký chlap má na Nicolu nárok, se mu ani za mák nezamlouvala. Krátkodobost ani chatrnost toho nároku nehrála roli.

“Na tom, co si myslí, nesejde. Někdo se ji chystá zabít a těžko si to teď rozmyslí,” prohlásil potichu Neil. “Navrhuji, abyste se drželi doma, dokud se to celé nevyřeší a neuzavře.”

Jake se zamračil. “Napadlo mě, že bych ji vzal někam na večeři a do kina. Buďto zítra večer nebo pozítří… jestli se mi ji podaří odlákat od práce,” dodal ironicky.

“No, bráško, zrovna teď to není moc dobrý nápad,” odtušil Neil a zvýšil hlas: “Holka je smrtelník, takže je zranitelná, a někdo se ji snaží za každou cenu sprovodit ze světa.” Když mu za tu radu poděkoval zamračeným kukučem, dodal: “Ačkoli, kdybychom šli všichni s vámi, tak si myslím, že by se nám mohlo podařit ji ochránit.”

“Jsem přesvědčený, že Stephano měl na mysli spíš něco na způsob rande než hromadnou rodinnou výpravu,” vložil se do debaty Roberto, pobaveným tónem.

“Jo tak.” Neilovi naskočily na čele vrásky.

“Neil nemá ánung, jak takové rande vypadá,” zakřenil se Dante a šoupnul se na židli dozadu. “Hlavu má moc plnou čísel a čtvrtletních výkazů, než aby myslel na takové věci.”

“Já náhodou chodím na rande,” ohradil se Neil defenzivně.

“Kdy naposledy?” optal se pobaveně Tomasso.

“Naposledy—” zamračil se a zabručel: “No, to nemůže být víc než—” Potřásl hlavou, zachmuřil se a odsekl: “Mám moc práce, když už teďka Stephano— Jake nepřebírá přes den otěže V.A. Inc.”

Jake se udiveně otočil. “Copak za mě nepřijal Vincent žádnou náhradu?”

“Jasně, že přijal,” zabručel Neil.

“Ale ten chlap je smrtelník a neví o nás. Strávím víc času staráním se, aby na nic nepřišel, než vlastní prací. Je to pekelně frustrující.” Chvilku se mračil, a pak si povzdechl a zašklebil se na Jaka. “Promiň. Není to tvůj problém.”

Jake se opět otočil ke sporáku, ale teď se mračil i on. O tom, co bude znamenat jeho odchod pro bratra, nikdy nepřemýšlel. Nebo pro kohokoli jiného, když na věc přijde. Byl ponořený do vlastních bolístek, ať už skutečných nebo domnělých. Teď se cítil tak trochu provinile. Navíc tušil, že by si na ten pocit měl zvyknout. Nepochyboval, že ten jeho velký útěk měl i další nepříjemné důsledky.

“Vraťme se k našemu stávajícímu problému,” pronesla rázně jeho matka. “Nejlepší způsob, jak tuto záležitost vyřešit, bude ulovit jejího manžela, přečíst mu myšlenky a přesvědčit se, že za tím vším stojí skutečně on. A pak se o ten problém postarat.”

“A jak byste se o ten problém postarali?”

Jake nejprve ztuhl a potom se otočil ke dveřím. Nicole stála na prahu v nadýchaném bílém županu a chundelatých růžových pantoflích a koukala na ně vystrašenýma očima.

16. KAPITOLA

“Neměla bys ještě vylézat z postele,” vyhrkl starostlivě Jake. Vypnul oba hořáky a spěchal zahnat Nicolu zpátky do ložnice.

Ale ta sebou manipulovat nenechala. Odmávla ho a tiše řekla: “Musím se to dozvědět.”

“Nejde o nic tak strašného, jak si myslíte,” ozvala se jeho matka.

Pohlédl z jedné ženy svého života na druhou a dumal, co přesně si asi Nicole myslela.

“Nezabili bychom ho ani nic na ten způsob. Jenom by byl podroben proceduře vymytí mozku, a poté umístěn do psychiatrické léčebny, kde by strávil zbytek svých dní.”

“Kde by strávil zbytek svých dní jako slintající idiot,” odtušila suše Nicole. “Vážně si myslíte, že je to lepší, než ho zabít?”

“Jestli stojí za těmi útoky, tak by si zasloužil i něco mnohem horšího,” ucedil Jake.

“Aspoň žes řekl JESTLI,” opáčila škrobeně.

Bezradně na ni kouknul. “Já vím. Nechceš uvěřit, že se tě tvůj exmanžel pokouší zabít, ale—”

“Nedělá to Rodolfo,” prohlásila. “Připouštím, že se mě zřejmě někdo pokouší zabít… nebo možná tebe,” dodala a zvedla hlas: “Ve vířivce ses otrávil ty, a byl jsi se mnou v SUV.”

“To je pravda,” řekla paní matka a s obavami pohlédla na svého nejstaršího potomka. “Nenadělal sis nějaké nepřátele od chvíle, kdys opustil Kalifornii, synu?”

Jake se zamračil. “Ne. Kromě toho nikdo – kromě vás – neví, že jsem tady. Ano, poslední dva útoky mohly teoreticky mířit na mne, ale zapomínáte na to auto, které Nicolu málem srazilo na parkovišti Canadian Tire.”

Jenom mávla rukou. “Mizerný šofér.”

Jake zaskřípal zuby. “A co ty problémy s plynem?”

“Problémy s plynem?” zopakoval se zájmem Neil.

“Někdo si hrál s kotlem, zablokoval dveře, vytáhl hadičky na plynovém grilu a navíc provedl něco i s krbem,” vypočítal rychle a pak se na bratra zamračil. “Copak ti to Marguerite nevysvětlila?”

“To byly jenom…” Nicole znovu netrpělivě mávla rukou, zjevně si nebyla jistá, jak tomu všemu říkat. “Hele, ta věc s kotlem nebyla smrtelně nebezpečná. Akorát to vyhodilo topení, což bylo nepříjemné.” Zamračeně pokračovala: “Už jsem ti povídala, jak mi sebral šňůry, příslušenství a dvě židle. A vzpomeň si, co provedl s obrázky. On—”

“S obrázky?” skočil jí do řeči zvědavý Roberto.

“Její exmanžel nalepil po celém domě na zdi jejich zarámované fotky, a to… sekundovým lepidlem,” vysvětlil Jake. “Musel jsem objednat řemeslníky, aby je sundali a poničená místa na stěnách opravili.”

“Děkuji,” zašeptala Nicole. “Chtěla jsem ti za to poděkovat už, když jsme jeli nakupovat, ale pak ses mě zeptal, kterým autem chci jet, a vypadlo mi to z hlavy.”

Jake se lehce uklonil. “Nemáš zač.”

“Každopádně,” povzdechla si, “byl ten kotel jenom další z jeho zlomyslností, mně na zlost,” odtušila potichu. “Při nejhorším by promrzl barák… a musela jsem zavolat opraváře. Suma sumárum, stálo mě to jenom peníze, stejně jako všechno ostatní, co ten zmetek kdy udělal.”

“Jsi si jistá, že to věděl?” optal se Jake. “Marguerite povídala, že měl v Itálii poněkud postarší kotel, a ten by s takovou závadou vyletěl do vzduchu,” upozornil. “A do kolejniček posuvných dveří zvenku nastrkal dřevěné klínky, takže nešly zevnitř otevřít. To byla jasná snaha uvěznit tě v domě, až kotel vybouchne.”

“Ne, byl to jasný důkaz toho, že Rodolfo je blb,” kontrovala suše. “Vždycky dělal takovéhle hlouposti. Ten chlap je roztomilý a má sexy přízvuk, ale rozhodně není nejjasnější žárovkou v lustru.”

“Nebo je možná chytřejší, než si myslíš,” namítl Jake vážně. “Dveře jsou totiž na klíč. Kdyby tě probudil kouř a dům stál v plamenech, těžko by tě napadlo shánět se po klíčích.”

“Ne, to by mě nenapadlo, v tom máš pravdu. Ale taky by mě nenapadlo utíkat dolů do těch plamenů. Utekla bych balkónovými dveřmi v ložnici, které zablokované nebyly,” zdůraznila netrpělivě. “A kdybych byla rozespalá a dost zhlouplá na to, abych běžela dolů bez klíčů, tak bych se prostě dostala ven garáží.”

Zamračil se, protože to mělo svou logiku. “A co ten plynový gril?”

Nicole si povzdechla. “Pamatuješ na to, co jsem říkala o žárovce a lustru? Navíc je líný jak veš a nesnáší čištění. Na dno trouby dal fólii, aby zachytila kapky mastnoty, a dovedu si představit, že totéž udělal také s grilem.”

“Ale plameny se přes fólii nemohly dostat k masu,” podotkl Jake.

“Ne,” souhlasila suše. “Jak už jsem říkala, není zrovna nejchytřejší. A v té chvíli jsem na tom zřejmě nebyla o moc lépe, jinak bych si fólie všimla, zamyslela se, oddělala ji, a tím pádem bych uviděla uvolněné hadičky… což se mu nejspíš stalo, když tam nešikovně strkal fólii. Jenomže jsem byla zaměstnaná žvaněním s Pierinou. A taky jsem už v sobě měla pár skleniček vína, takže jsem si ničeho nevšimla a jenom jsem bezmyšlenkovitě zapálila gril.”

“A co ten krb?” vykřikl okamžitě. “Ten maník ho prý celý rozebral a zase poskládal dohromady, jako by s ním bylo něco v nepořádku.”

“Ano, přesně tak,” přisvědčila. “Ale ani jednou neřekl, že s ním něco skutečně bylo. Měl moc práce s přednáškou na téma: přechodné pominutí smyslů jednoho z partnerů při rozvodu, a kdesi cosi.”

“Prý si očividně myslel, že se tě exmanžel pokouší zabít. Na odchodu tě objal a naléhal, aby sis obstarala bezpečnostní systém. A za skoro celodenní práci ti naúčtoval jen zlomek reálné ceny.”

“Na odchodu nás objal, a myslím, že mě objal jenom proto, aby mohl obejmout Pierinu a osahat ji,” odsekla. “Měl na ni zálusk. Podle mě ten krb rozebral hlavně proto, aby měl důvod se tady zdržet, svlékat ji očima a klábosit s ní. Nabídl se, že nás provede po městě, dokud je Pierina tady,” dodala trpce. “Podle mě jí ty její obavy, že se mě snaží Rodolfo poslat pod kytičky, odkýval jenom proto, že si na ni brousil zuby.”

Jake si uvědomoval, že během výměny názorů ostatní přítomní těkali očima mezi ním a Nicolou, jako by sledovali tenisový zápas. Nyní byl na podání opět on a všichni ho propalovali očima. Nervózně přešlápl z nohy na nohu, protože nevěděl, co říci. Podle všeho měla Nicole odpověď na všechno… a Marguerite se mu slovem nezmínila, že se ten plynař zabouchl do Pieriny. Ale na druhou stranu musel připustit, že si to Pierina nejspíš nechala pro sebe.

Vysvobodilo ho zazvonění domovního zvonku.

“Jdu tam,” řekl Dante.

“Co znamená zálusk?” optala se zmateně Elaine, když odešel z kuchyně.

“Zájem,” odpověděl Tomasso. “Ten kluk od plynu se do Pieriny zakoukal.”

“Aha,” přikývla na znamení, že porozuměla. “Tak to je možné, že nebezpečí záměrně přehnal, aby se v Pierininých očích stal hrdinou.”

“Mami,” vyvřískl Jake. Tohle mu tak ještě scházelo. Měl dost problémů přesvědčit Nicolu, že je oním záškodníkem její budoucí bývalý, i bez matky projevující falešnou ženskou solidaritu.

“Na tom není nic falešného, drahý. Je to čistočistá pravda,” ohradila se hned máma. “Muži skutečně vyvádějí podobné hlouposti, když… jak je to slovo, mají zálusk na nějakou ženu. A ty předchozí patálie, o kterých jsi mluvil, nezní ani zdaleka stejně smrtelně nebezpečně, ani nebyly tak dobře naplánované, jako problém s vanou a s vozem. Otrávit vířivku vyžadovalo jistou znalost jedů, a poškodit brzdy a plynový pedál se také musí umět.”

“Policie už zjistila, co bylo s autem?” optala se Nicole.

“Dante jim na místě nehody mentálně doporučil, aby na nic nečekali a hned na to vlítli,” odtušil tiše Jake.

“Telefonovali chvíli poté, co jsme sem dorazili. Jake vás zrovna ukládal do postele,” vložila se do debaty Elaine. “A nebyla to žádná nehoda. Auto bylo prý zcela určitě záměrně poškozeno.”

“Museli to udělat, zatímco jsme byli v obchoďáku,” zamumlal nešťastně Jake. “Cestou tam bylo ještě v pořádku.”

Nicole přikývla na souhlas, a pak si vzdychla a vrátila se k původnímu tématu. “Koukněte, já sice vím, že je Pierina přesvědčená, že se mě Rodolfo snaží zavraždit, ale dejte na mě. Není to on. Je to chamtivý a sobecký surovec, ale na to, aby riskoval, že skončí za mřížemi za pokus o mou vraždu, se má moc rád. V takovém případě by totiž byl prvním podezřelým. Kdyby se mě chystal zabít, udělal by to ještě předtím, než jsem ho opustila. Ale potom? To ne.”

“Obávám se, že má pravdu.”

Jake zaostřil stejným směrem jako Nicole, která při nečekaných slovech vytočila piruetu. Teď mlčky přihlížel, jak se s ní zdraví Vincent Argeneau a jeho žena Jackie, a obočí mu zvolna šplhalo do vlasů.

“Vy musíte být Nicole,” říkala právě Jackie a s úsměvem jí stiskla ruku. Dante zatím proklouzl kolem již zmíněného tria a šel se posadit na své místo u stolu. “Já jsem Jackie a tohle je můj manžel Vincent.”

“Ahoj,” pozdravila nejistě, a pak zamrkala a pozorně se zahleděla na Jakova starého šéfa. “Vincent Argeneau?”

“V celé své kráse,” přisvědčil zvesela Vincent.

“Zachránil jste Jakovi život. Když ho probodlo to nesmrtelné vyžle, tak jste ho proměnil,” řekla a použila tatáž slova jako Jake, když jí o tom vyprávěl.

“Tehdy to byl Stephano, ale ano,” kývnul Vincent a oči mu jiskřily, jak ho svými slovy pobavila.

Jackie suše podotkla: “Ne, že by z toho tenkrát měl bůhvíjakou radost.”

“No, teď ji mám,” zachraptěl Jake a vyrazil kupředu, aby ty dva přivítal. Nejprve objal Jackii: “Omlouvám se, že jsem to neřekl už tenkrát.”

A potom Vincenta: “Ale děkuji ti za život.” Ustoupil a se smrtelně vážným výrazem dodal: “A za to, že ses vzdal své jediné proměny. Teprve nyní jsem úplně docenil, jaká to od tebe byla oběť obzvlášť proto, žes v té chvíli už věděl, že Jackie je tvou životní družkou. Jakmile jsi proměnil mě, už jsi nemohl proměnit ji.”

Vincent se křivě usmál. “No, vzít si tehdy čas na rozmyšlenou, možná bych to neudělal a neriskoval, že Jackii ztratím,” přiznal ironicky. “Ale nakonec všechno dobře dopadlo, takže nemáš zač. Rádo se stalo.”

Jake se usmál, přesně věděl, co tím chtěl říci. Každý nesmrtelný měl za celý život povolenu pouze jednu proměnu. Byla určena, a obvykle i vyhrazena, pro životní družku, ale před sedmi lety se Vincent té své jediné proměny vzdal, aby zachránil život jemu. Nevěděl, jestli by teď, když poznal Nicolu, dokázal pro někoho udělat totéž. Chtěl ji proměnit, bude-li ovšem svolná. A nechat si ji u sebe navždy.

“Jackie, Vincente, to je ale báječné překvapení, moc ráda vás vidím,” perlila nadšená Elaine, která se objevila vedle něj a šla obejmout na uvítanou přírůstek do nesmrtelné party. Roberto jí byl v patách a pozdravil oba dva jako pokrevní příbuzné.

Věděl, že rodiče jsou jim za to, co tehdy Vincent udělal, vděční, ale podle toho, jak se zdravili, mu bylo jasné, že Jackie s Vincentem byli teď považováni za členy rodiny. Od chvíle, kdy jsem vzal roha, se toho asi hodně změnilo, pomyslel si trpce. Ale konkrétně tato změna ho potěšila.

“Tak,” spustil Neil poté, co se s dvojicí detektivů přivítal také on a Tomasso, “v čem tedy má Nicole pravdu?”

“Zpátky do práce,” ušklíbla se Jackie. “Ať už se tady stalo cokoli, Rodolfo v tom prsty neměl.”

“Přinejmenším v těch dvou posledních pokusech o vraždu ne,” upřesnil Vincent. “Dante nám pověděl o vířivce a o autohavárii, a ty Rodolfo rozhodně nezavinil. Alespoň ne osobně.”

“Je v Itálii,” dodala Jackie.

“Víš to jistě?” zamračil se Jake.

“Absolutně,” ujistil ho Vincent. “Právě jsme se odtud vrátili. Za peníze, které dostal od Nicoly, si koupil dům a už to válí na jednu dědičku s naditými kapsami.”

“Chudinka,” zašeptala Nicole, a když se na ni Jake podíval, pokrčila rameny. “Rodolfo dovede být pekelně šarmantní… chvilku. Okouzlí ji, zblbne holce hlavu, až se do něj zblázní, slíbí jí celý svět a pak, jen co ji má jistou, s ní jedná hůř než se psem. Jde těžce po penězích a nenávidí ji za to, že mu to trpí.”

“Jo,” potvrdila Jackie znechuceně. “Přesně tohle jsem z něho vyčetla. Nenávidí ženy a nejvíc ty, co se s ním zahazují. Ví, že sám je bezcenný, takže každá ženská, kterou dokáže oblbnout natolik, aby se do něj zabouchla, je v jeho očích ještě bezcennější.”

“Ale já bych tu dědičku zas tolik nelitoval,” ozval se pobaveně Vincent.

“Jo,” zakřenila se Jackie. “Tentokrát možná Rodolfo šlápl vedle.”

“Pročpak?” ožila Nicole.

“Protože tahle dědička má strýce. A ten strýc má pod palcem mafii. A má moc rád svou neteřinku, kterou od bratrovy smrti vychovával. To byla ještě docela malé bambino,” objasnil Vincent se škodolibým úsměvem. “Garantuji vám, že jestli s ní zkusí zacházet jako s vámi, tak než se chlapec naděje, dostane fungl nový pár cementových lakýrek.”

“Jestlipak o těch vazbách na mafii ví?” zajímalo Jaka, a když se ti dva poťouchle zazubili a zavrtěli hlavou, usmál se i on a pohlédl na Nicolu. Okusovala si ret a vypadla lehce ustaraně. Hned ji objal kolem pasu a přitiskl k sobě. “Co zaseješ, to také sklidíš, Nicolo. Ať už se stane cokoli, bude si za to moct jenom on sám… a kdo ví, třeba mu dá strýček kázání, aby byl na jeho holčičku hodný nebo jinak…” pokrčil rameny. “Možná to z něj udělá lepšího člověka.”

“Po dobrém nebo po zlém,” odtušil pobaveně Dante.

Jake přikývl, ale když se vzápětí v duchu vrátil k jejich záležitosti, zamračil se. “Tím pádem je Rodolfo z obliga, ale nemohl někoho najmout?”

Vincent zavrtěl hlavou. “Pečlivě jsem mu přečetl myšlenky. Vyndal něco z kotle a těšil se, že Nicole bude muset pozvat opraváře. Lumpárna zlomyslného fracka. Dřívka ve dveřích měla zabránit vloupání.”

Jake jenom zvedl obočí. Jestli si myslel, že dát dřívka zvenku do drážek někomu zabrání, aby se zvenku dostal dovnitř, tak to musí být fakt debil. Jinak se to říct prostě nedalo.

“Já vám přece povídala, že není chytrý,” připomněla jim se zjevným zadostiučiněním Nicole.

“Abychom k němu byli fér,” ozvala se Jackie, “tak musím říci, že věděl, že ty zarážky dává zvenku, a že se dají zvenku odstranit. Domníval se, že se nikdo nebude přesvědčovat, že jsou skutečně jenom zvenku. Zřejmě má většinu lidí za hlupáky.”

“Podle sebe soudím tebe,” zabručel Dante.

“A co gril?” nedal pokoj Jake. “Našli jste něco i o něm?”

“Dal do něj fólii ve stejnou chvíli, kdy dal fólii do trouby. Ani jedno už nikdy nepoužil. O vytahování hadiček v hlavě nic neměl,” řekla Jackie a znělo to skoro, jako by se omlouvala.

“A o krbu neměl v myšlenkách vůbec nic,” dodal Vincent. “Vážně se nezdá, že by se snažil Nicolu zabít. Proto jsme se tady taky zastavili už cestou domů do Kalifornie. Mysleli jsme si, že vezeme dobré zprávy.”

“Ale pak jsme přijeli sem a Dante nám pověděl o tom autě, co chtělo srazit Nicolu, a o vířivce a o bouračce. Jak to tak vypadá, skutečně máte problém, lidičky,” povzdechla si Jackie.

“Takže incidenty, které Marguerite nahnaly takový strach, že tě najala, abys Nicolu ochránil, vlastně vůbec žádné pokusy o vraždu nebyly,” konstatovala zamyšleně Elaine.

“Ale vířivka a havárka na sto procent,” kontroval Jake. “A Rodolfo se jevil jako nejpravděpodobnější pachatel. Z její smrti by vytěžil nejvíc.”

“To teda ne,” vyhrkla Nicole, a Jake se na ni překvapeně podíval.

“Rozhodně ano,” namítl. “Dostal by všechno a ne jenom polovinu.”

“To si vážně myslíš, že jsem tak hloupá?” vyprskla podrážděně, proklouzla mu mezi prsty a zamířila ke skříňce pro hrnek. Když s ním pak šla ke kávovaru, Jake si všiml, jak se několikrát zhluboka nadechla, jako by se potřebovala uklidnit. “Jen co jsem Rodolfa opustila, první věc, kterou jsem udělala, byla změna poslední vůle a také příjemců pojistného plnění z mé pojistky.”

Takže se navzdory svým protestům, že se ji Rodolfo nesnaží zabít, ochránila… a zjevně ji naštvalo, když si všichni mysleli, že ne. Mlčky přihlížel, jak si nalila kávu, a pak položil otázku otázek: “Kdo jsou ti příjemci?”

“Všechno dostanou Joey a Pierina,” odpověděla Nicole a ohlédla se. “Chceš kafe? Já—”

Něco v jeho výrazu jí muselo prozradit, na co myslel, protože zmlkla uprostřed věty a zamračila se.

“No tak moment!” zaprotestovala. “To přece nemůžeš myslet vážně!”

“Copak nemůže myslet vážně?” optal se všetečný Roberto.

“Myslí si, že tu věc s vířivkou a tu autonehodu musí mít na svědomí Joey,” odpověděla Elaine, která mu očividně četla myšlenky. Jaka jenom udivilo, že to nedělal i Roberto.

Teď však oba ignoroval a položil další otázku otázek: “Vědí, žes je uvedla v závěti?”

Nicole si unaveně povzdechla. “Jaku—”

“Vědí?” naléhal.

“Ano, ale Joey má vlastní peníze. Vydělal balík při podnikání ve stavebnictví. Proto mohl jít na odpočinek.”

“A úspory mu protékají mezi prsty jako voda,” prohodil tiše Dante. Nicole na něj polekaně vytřeštila oči.

“Cože?”

“Ta jeho namyšlená krasotinka je drahá,” pokrčil rameny. “Utratil už značnou část úspor, jen aby jí udělal radost.”

“A jakmile utratí i zbytek, nepochybně mu dá košem a přisaje se na dalšího kořena,” konstatoval Jake. On tu ženskou upřímně neměl rád.

“Na tom nezáleží. Joey by mě nezabil,” prohlásila Nicole. “Je to můj bratr.”

“Copak jsou ty geny sobeckého, sebestředného hajzla po tátovi?” zeptala se najednou Elaine.

Jake na ni nejistě pohlédl. “Cože?”

“Prosím, přestaňte mi číst myšlenky,” požádala škrobeně Nicole.

“Cos vyčetla?” zajímal se Jake.

“Zatraceně, bratr se mě nesnaží zabít,” vyštěkla Nicole dřív, než mohla matka odpovědět. Hned nato zamířila ke dveřím a prokličkovala mezi nesmrtelnými, kteří jí stáli v cestě. “Jdu pracovat do ateliéru.”

“Máš odpočívat,” zavrčel Jake. “A co bude s obědem, který jsem ti uvařil?”

“Nemám hlad. A malování je po čertech odpočinkovější, než tady stát a poslouchat, jak každého v mém životě obviňujete, že chce, abych byla pod drnem,” odsekla cestou ke schodům.

“Nech ji jít,” chytila ho Elaine za ruku, když vystartoval za Nicolou.

Dal si říct. Zastavil se a nešťastně se podíval z Nicoly na mámu. “O čem jsi to mluvila, když ses zmínila o genech hajzla?”

“O rozhovoru, na který si Nicole bezděky vzpomněla, když popírala, že by se ji bratr mohl snažit zabít. Tehdy řekl, že je patetická a příliš hodná. Prý strávila moc času s Pierinou, která to v ní povzbuzovala. Měla strávit víc času s ním. Zdědil po tátovi geny sobeckého, sebestředného hajzla a podporoval by u ní vývoj této genetické sady,” vysvětlila a ještě dodala: “Nicolu to překvapilo a řekla, že když si o sobě myslí, že je sobec, tak to znamená, že není.”

“A co on na to?” vyhrkl, když se odmlčela.

“Něco jako: Ha! Hezky jsi mi naletěla.”

“Možná bychom s Vincentem měli s tímhle tím Joeym prohodit pár slov,” odtušila zadumaně Jackie. “Víme, kde žije?”

“Na Floridě,” odpověděl Jake. “Ale tady bydlí v hotelu v centru.”

“A víš, ve kterém?”

Přikývl. Joey se o tom zmínil hned ten první večer, kdy v domě povečeřel. Sdělil jim tedy jméno hotelu.

Jackie kývla a koukla na Vincenta.

“Nemělo by nám to trvat dlouho,” odtušil Vincent a objal svou ženu, aby ji doprovodil z kuchyně.

“Půjdeme s vámi,” řekl Dante větou oznamovací a s Tomassem v závěsu vyrazil za detektivy.

Jake je vyprovodil pohledem a vrátil se ke sporáku. Když se na scéně objevila Nicole, sundal kastrolek s polévkou i pánev se sendviči z hořáku. Teď je tam zase vrátil. Dovaří polévku a přihřeje sendvič, a stejně jí to odnese dolů. Čtyřiadvacet hodin nic nejedla. Třeba to vezme za olivovou ratolest míru a aspoň trošku se na něj přestane zlobit.

“Zvedej se, Neile,” zavelel Roberto. “Měli bychom sbalit tvou matku a jít se ubytovat do našeho hotelu.”

“Do hotelu?” podivil se Jake a otočil se na trio na odchodu. Máma si už brala ze stolu kabelku. “Myslel jsem, že zůstanete tady.”

“Není to tvůj dům, a tak není na tobě, abys nám nabízel nocleh. Patří Nicole,” připomenul mu pobaveně Neil.

“Jo, ale jsem si jistý, že Nicole by—”

“Není zapotřebí, abychom Nicolu obtěžovali,” přerušila ho matka a cestou k němu si přehodila kabelku přes rameno. Objala ho, políbila na tvář a připomněla: “Dům má jenom tři ložnice, synu. Nicolinu a dva pokoje pro hosty. Ty už jste s dvojčaty obsadili.”

“To jo, ale…” začal, v polovině věty však klesl hlasem. Chystal se říci, že odteď bude určitě přebývat v Nicolině ložnici, takže svůj pokoj může přenechat rodičům. A Neil že se vyspí na válendě v ateliéru nebo na některém z gaučů. Jenomže si momentálně nebyl ani trochu jistý, zda bude v Nicolině postýlce vítán i nadále. Byla na něj pěkně naštvaná… a přitom jenom proto, že jsem se ji snažil ochránit, pomyslel si nešťastně. Copak já za to můžu, že ji chce brácha odkrouhnout?

“Rádi se ubytujeme v hotelu,” zahlaholil Roberto, a krátce objal syna své ženy. “Tvá matka a já jsme si navykli, že když odejdeme na lože, nemusíme být potichu, a tak to nyní moc neumíme.”

Jake se nedokázal neušklíbnout. Přesně věděl, na co nevlastní otec narážel. Starší pár byl v ložnici stejně vášnivý a hlasitý jako oni s Nicolou… a jako většina životních druhů. Roberto by možná řekl, že se v dobách, kdy byli s Neilem ještě mladší a bydleli u rodičů, snažili být potichu, ale přestože spávali přes den, když býval ve škole, v kdekterou denní i noční hodinu se nenápadně vytráceli do ložnice na kratší dostaveníčka. Neřvali sice jako pářící se losi, ale nebyli ani docela potichu. Zvuky, které vycházely z jejich ložnice, stačily na to, aby ho v dětství traumatizovaly.

“No tak, hned toho nech,” vyhrkla matka, kterou trochu pobavil a trochu uvedl do rozpaků, ale dokud nedodala: “Tak hrozní jsme přece být nemohli”, nepochopil, že zachytila retro vysílání jeho mysli.

“Nikoli,” zdánlivě souhlasil Roberto, jenomže potom se zazubil, v očích mu hříšně zajiskřilo, a bezostyšně přiznal: “Byli jsme ještě mnohem horší.”

Jakovi neuniklo, jak při tom štípl mámu do zadní tváře. Ti dva byli stejně čiperní jako před padesáti lety. Kupodivu mu to nevadilo. Teď to pro něj totiž znamenalo, že se může těšit na spoustu čiperných let s Nicolou.

“Pojď nás vyprovodit, synu,” vyzvala ho Elaine a jednou rukou objala manžela kolem pasu.

Jake přikývl a poslušně ty tři následoval z kuchyně. Když už scházeli ze schodů, řekl: “Až se ubytujete, brnkněte mi číslo pokoje.”

“Brnkneme, a až se chlapci vrátí, tak nám dej vědět, co je nového s Joeym,” opáčila matka.

“Jestli ti v hotelu na ústředně povědí, že to nikdo nebere, tak už nejspíš spíme,” poznamenal Roberto. “Hodina, kdy chodíváme na kutě, již dávno minula. Nejsem si jistý, jak dlouho ještě vydržíme vzhůru.”

Kývnul, že to bere na vědomí. Před chvilkou odbilo poledne a sám by nepohrdl pár veršíky. Jenomže bude muset zůstat vzhůru, dokud se nevrátí dvojčata, aby převzala štafetu a pohlídala mu Nicolu. Ta jediná se v noci vyspala.

“Třeba bychom dnes večer mohli zajít na večeři,” navrhla matka, když zdolali schody. “Bylo by pěkné zase jednou zasednout k jídlu i s tebou.”

Okamžitě se do něj zahryzly ostré zoubky špatného svědomí. Máma to říkala strašně tesklivě. Očividně to pro ni bylo těžkých sedm let. Nebo možná čtyřicet, připustil v duchu. Pravděpodobně ji nesmírně bolelo, že se od osmnáctých narozenin, kdy se dozvěděl, co jsou zač, vyhýbal rodině, jak jen mohl. Kéž by tehdy zareagoval jinak. Ale vrátit čas nedovedl a změnit minulost jakbysmet.

U předních dveří se zastavil a pevně mámu objal. “Omlouvám se, mami. Mám tě moc rád.”

“Mám tě ráda, chlapečku můj… a vždycky jsem měla,” zašeptala mu do ucha, a když ji konečně pustil a couvnul, oči se jí leskly slzami.

“Minulost je minulost,” pronesl lehce chraplavým hlasem Roberto, sevřel Jaka v náručí a bodře ho poplácal po zádech, divže mu nevyrazil dech. “Jsme rádi, že tě máme zpátky. Máme tě rádi, synu.”

“Děkuji,” odtušil vážně Jake. “Taky tě mám rád… tati.”

Roberto ho zmáčkl ještě silněji a udělal krok vzad. Hřbetem ruky si utíral oči. Když si Jake uvědomil, že i jemu se jaksi zamlžil zrak, vůbec ho to nepřekvapilo. Roberto byl jediný otec, kterého kdy měl, nebo aspoň jediný, na kterého si jasně pamatoval. Rodný otec pro něj byla jenom fotografie, kterou mu ukazovala máma a historky, co mu o něm vyprávěla. Jediným otcem, na kterého si vzpomínal, byl Roberto, a byl to dobrý táta. Přestože vyžadoval disciplínu a poslušnost, když to bylo zapotřebí, také ho se štědrostí sobě vlastní zahrnul láskou a náklonností. Ale on Roberta od těch zatracených osmnáctin tvrdohlavě odmítal nazývat otcem.

“Když už jsi rozbrečel mámu i tátu…” ozval se Neil suše, pokročil k Jakovi a přitiskl si ho na hruď. “Jsem rád, že jsi připravený vrátit se do rodinného mančaftu. Chyběl mi velkej brácha.”

“Tys mi taky chyběl,” ujistil mladšího brášku a věděl, že je to pravda. Ať se zlobil sebevíc, nikdy nepřestal postrádat Neila, rodiče ani zbytek famílie… a mohl jsem si za to sám. Zakroutil nad sebou hlavou, pustil bratra, ale ještě ho poplácal po zádech. “Až se něco dozvím, cinknu ti.”

“Cinkni mi na mobil,” řekl Neil. “Vezmu to.”

“Moment,” vyhrkl Jake, cosi mu tím připomněl. “Nechceš moje číslo?”

“Mám ho,” mrkl na něj bratr, a když se zatvářil překvapeně, zakřenil se. “Co sis myslel? Že tě necháme lajdat po světě bez dohledu? Věděl jsem, kde jsi a co děláš od chvíle, kdys vzal roha. Jackie je detektivka jako řemen.”

Jake se zachechtal a potřásl hlavou. “Jasně.”

“Měj se, brácho,” usmál se Neil, a pak už udělal čelem vzad a vyrazil za rodiči k autu, které čekalo na příjezdové cestě.

Díval se za nimi, dokud vůz nenastartoval a nevjel na silnici. Potom ještě naposledy zamával, zavřel dveře a pečlivě zamknul. Zvažoval, že by zašel za Nicolou, ale pak v něm zvedla ustrašenou hlavou zbabělost, a on dospěl k názoru, že to počká, než připraví oběd. Lahodná vůně by mohla—

Zavětřil. Měl pocit, že se něco pálí, ale teď to zmizelo a nemohl přijít na to, co—

“Do prdele!” Střelhbitě vyrazil ke schodům, poněvadž si vzpomněl, že vrátil kastrolek a pánev na rozpálenou plotynku, a když pak odešel vyprovodit rodinu, nechal je tam.

V polovině schodiště se závan spáleniny vrátil a tentokrát už zůstal, ale nebyl sám. Pozval si kamaráda. Štiplavý dým. Jake ho uviděl z posledního schodu, jak se valí z kuchyně. Teprve teď v něm hrklo strachy.

Himlhergot, já tuhle proklatou barabiznu nakonec ještě vypálím do základů.

Vletěl do kuchyně, a když uviděl, že ve skutečnosti nehoří, notně se mu ulevilo. Černý kouř stoupal ze spáleného sýrového sendviče. Popadl pánev, otočil se, strčil ji do dřezu a pustil vodu. Potom se obrátil zpátky ke sporáku a chtěl to zopakovat s rendlíkem, protože polévka vzkypěla a utekla na plotnu. Nebyl to dobrý nápad. Automaticky chytil kastrolek za dlouhé ucho, spálil si ruku, zařval bolestí a pochopitelně kastrol upustil. Ten s hlasitým řinčení dopadl na zem a nepřipálený zbytek rajské polévky vystříkl do všech světových stran.

“Proklínám kovová ucha,” prskal vzteky a bolestí, když sebral z linky roli papírových utěrek a sehnul se k pohromě, kterou způsobil. Utřel první porci oranžovo-červené kaše, špinavou utěrku hodil do odpadků a sáhl po dalších, ale pak si to rozmyslel. Raději vstal a rozběhl se ke skleněným zasouvacím dveřím. Ve vzduchu visel hustý dým a pach spáleného jídla. Už ho začínaly pálit oči a slzel.

Musím ven na vzduch a hlavně vyvětrat. Bože, doufám, že Nicole teď zůstane chvíli v ateliéru, pomyslel si, když odemknul a odsunul dveře. Snad jsem ještě ke všemu totálně nezničil kastrol a pánev? A co jí dám k obědu, to teda nevím. Rajská a sýrový sendvič to nebudou ani omylem.

Dveře nechal otevřené a s trpkým úšklebkem šel po sobě uklidit. Zvedl už mnohem chladnější kastrol a prohlédl si ho zblízka. Moc pěkné. Polévka se připálila na dno, ale když ji nechám odmočit, teoreticky by to mohlo jít vydrhnout. Možná. A co se týče pánve… jenom se zašklebil. Teflon na dně ztmavl. Nastavil jsem moc vysokou teplotu.

S povzdechem zašpuntoval dřez a přidal saponát. Ještě vylovil nebohé upálené sendviče a vyhodil je.

Musím uklohnit něco jiného, čím ji nakrmím, pomyslel si. Ale ze všeho nejdřív se musím převléknout. Polévka vystříkla opravdu vysoko, pošplíchala mu dokonce i triko, ale to nejhorší schytaly džíny. Zaksichtil se a zamířil ke dveřím, na poslední chvíli se však zarazil a vrátil se zavřít vodu.

Vyplavit kuchyni chvilku po tom, co jsem v ní málem založil požár, tím bych si to u Nicoly rozhodně vyžehlil, jen co je pravda, pomyslel si otráveně, zakroutil hlavou a odešel se zkulturnit.

17. KAPITOLA

Nicole došla na konec ateliéru a zase zpátky, a pak ještě jednou… a znovu. Nic lepšího ji nenapadlo. Byla rozzuřená a frustrovaná a jako na trní. Šílela při představě, že se ji podle všeho někdo fakt pokoušel usmrtit. Přestože to v obou případech zdaleka nejhůř odnesl Jake, pravým cílem musela být ona. Nikdo kromě jeho rodiny totiž neměl zdání, že teď bydlel u ní. Jenomže neměla ponětí, proč by ji měl chtít někdo zamordovat. Ruku na srdce, Joey doopravdy byl nejpravděpodobnějším podezřelým, protože by v případě její smrti dostal valnou část majetku… a to ji taky štvalo. Hrozně moc by se chtěla zlobit na Jaka a na tu jeho famílii za to, že bratra podezírají, ale ono se to opravdu samo nabízelo… a tohle pomyšlení doslova nenáviděla. Nechtěla bráchu podezírat. Ale fakta mluvila jasnou řečí. Objevil se ve městě téhož dne, kdy se chvíli poté, co mu řekla, že se později půjde trochu namočit, Jake otrávil ve vířivce.

Pouhá náhoda? Nebo Joey před odchodem otrávil vodu ve vaně? Mohl to mít naplánované a jed s sebou, nebo ho na ten nápad přivedla zmínkou o koupání. Když pak odtud odjel, zamířil do města, koupil jed, nebo co to tam vlastně bylo, vrátil se, zaparkoval u silnice, k domu došel pěšky a pod rouškou tmy nasypal to svinstvo do vířivky. Nikde v okolí nejsou pouliční lampy, domy jsou dost daleko od sebe a každý je postavený na minimálně dvouakrovém pozemku. Nikdo by si ho nevšiml.

A co se týče vozu, sice se o tom Jakovi slovem nezmínila, ale Joey měl auťáky v malíčku. Od mládí kupoval staré ojetiny a dával je zase dohromady. Poškodit SUV by svedl levou zadní.

S povzdechem se složila na válendu a zavřela oči. Těžko se mohla zlobit na Jaka a spol. za to, že bratra podezírají, když ho podezírá i ona sama. A navíc se ve skutečnosti nezlobila na ně. Prostě se zlobila… asi hlavně na sebe. Co to s ní jenom bylo, že mužští, kteří ji měli milovat, s ní zacházeli tak podle? Manžel se prvně zapřísahal, že ji nade vše miluje, pak ji akorát využíval a nakonec bezostyšně obral. A teď bratr. Vždycky si byla jistá, že ji má rád, a teďka se ji možná snaží zabít pro pár babek.

Je to ve mně, že reagují takhle? A co když si ji nakonec zoškliví i Jake nebo dojde k názoru, že má cenu jenom jako slepička, co snáší zlatá vajíčka, a zachová se stejně jako manžel a bratr?

Aha, odtud vítr fouká, došlo jí. Proto jsem tak vytočená. Nebo aspoň částečně, protože přijít o bratra kvůli hrabivosti a pokusu o vraždu by strašně bolelo. Měla však vážné podezření, že kdyby jí totéž provedl Jake, bolelo by to ještě víc. A co to o ní vypovídá? Stručně a jasně: kdyby ji podrazil Jake, chlápek, kterého zná teprve týden, zničilo by ji to víc než možnost, že to udělal bratr.

Elaine Notte říkala, že jí umí přečíst myšlenky a prohlédnout podvědomé fígle a triky, a prý poznala, že Jaka miluje. Začínala si myslet, že ta ženská má pravdu. Zamilovala se do něj, přestože ho potkala teprve nedávno… a to dnešní nedorozumění se jí ani trochu nelíbilo, přitom ho sama vyvolala. Takže bude muset spolknout uraženou ješitnost a jít se omluvit, že udělala scénu, když si troufnul říct, že podezřívá jejího bratra, protože ona ho podezřívá taky.

Od plic si ulevila, vstala a vyrazila z ateliéru. Když procházela domem, všude bylo ticho. Pohled z oken u předního schodiště jí prozradil, že na příjezdové cestě zbyl jen jediný vůz. Jakův. Jak to tak vypadá, všichni odjeli. Včetně dvojčat.

Zastavila se. Jsme sami… úplně sami. No, tak to bychom mohli—

Panenko skákavá. Myšlenku rázně utnula, znechucena sama sebou. Sotva zjistila, že jsou sami, hned ji napadl sex. Tihle jejich nanoboti by strčili do kapsy i Dolly Levi. Chovám se jako feťačka na heroinu, akorát že mou drogou je Jake. Nejvyšší čas abstinovat. Aspoň na chvilku. Dřív, než smím vůbec pomyslet na tyhle věci, dlužím Jakovi omluvu.

Pokorně vyslechla kázání, které jí uštědřil mozek, ale zbytek těla si stejně dělal, co chtěl. Nadšeně zareagoval na myšlenku, že zůstala s Jakem sama, a hned fabuloval, co všechno by spolu mohli dělat… po celém domě. Upřímně řečeno, ani by nespočítala, kolikrát za život už slyšela ženské tvrdit, že většina mužských myslí genitáliemi, ale tento jev očividně nepostihoval jenom mužskou populaci. Toho dne, kdy poznala Jaka, spadl mozek do kalhotek i její maličkosti.

Na druhou stranu, namítla jistá část mysli, nikde není napsáno, že bys při tom omlouvání nemohla vypadat hezky. Mohla by si vzít jednu ze sukní, které jí pomohl Jake vybrat… možná tu černou minisukni. Při pohledu na ni se mu stříbrně rozzářily oči. A k ní bílou blůzku a vysoké podpatky… a opomenout kalhotky. To by se pak ani nemusela svléknout… a kdyby se náhodou rozparádili někde jinde než v ložnici, a někdo se jako na potvoru vrátil, stačilo by upravit si sukni a na rty přičarovat nevinný úsměv. No, pokud bychom mezitím neskončili v mdlobách na zemi, pomyslela si realisticky a pokračovala do schodů.

Štěstí jí přálo a nikde nenarazila na Jaka. Měla pocit, že ho zahlédla v kuchyni, když běžela kolem, ale nevšiml si jí a nevyšel ven, takže se nepozorovaně dostala až do svého pokoje. Potichu zavřela dveře, aby se neprozradila a zapadla do šatny.

Teprve až když udělala dva kroky do nitra místnosti, vzpomněla si, že se při návratu z obchoďáku vybourali. Neměla ponětí, co se stalo s nákupními taškami, ale tady je nikde neviděla.

Vycouvala tedy zpátky do ložnice, aby se přesvědčila, že neleží tam, ale bohužel. Klidně mohly zůstat v SUV… nebo se při havárii zničily a jsou už vyhozené. Všude byla Jakova krev.

Sama byla v bezvědomí, takže neviděla, jak Jake ke zranění přišel, ani jak špatně na tom byl bezprostředně po bouračce, ale podle toho, co jí o tom řekli, a podle množství krve na jejích šatech – svou hlavou k němu přispěla jen málo – musel skoro vykrvácet. Byla si jistá, že smrtelník by umřel. Díky Bohu za to, že Jake není smrtelník. Ztratit takového chytrého, vitálního a hlavně sexy mužského, by byla učiněná tragédie.

S povzdechem se vrátila do šatny, aby v nouzi nejvyšší vzala zavděk něčím z ní. Doufala, že se jí podaří objevit něco pěkného anebo sexy, co by ji uspokojilo. Ale velké naděje si nedělala. Když opustila Rodolfa a zřekla se mužů, nemilosrdně vyhodila všechno, co měla, a bylo to třebas jen vzdáleně sexy. Přesto se rozhodla, že to zkusí. Naděje umírá poslední.

Začala ramínky a skončila obsahem vestavěných zásuvek. Původně hodlala prohledat pouze levou stranu, tedy svou stranu. Když tam nepochodila, nejprve odevzdaně zamířila k východu s tím, že má prostě smůlu. Ale potom se najednou zastavila a zadívala se na protější paré šuplíků. Odjakživa je měl zabrané Rodolfo, a po návratu do nich ani nemrkla.

Nejspíš budou prázdné, pomyslela si, ale stejně je prohledala. Horní tři široké zásuvky skutečně zely prázdnotou, přesně jak očekávala, ale ta spodní ne. Klekla si na koberec a zvědavě se začala probírat věcmi, které objevila. Byla tu deka, kterou jí upletla babička, maminka její maminky, ještě než umřela. Byla stará a místy zvetšelá, ale nechávala si ji ze sentimentálních důvodů. A když se pak ze dne na den rozhodla odstěhovat, zapomněla ji tady. Ale je fakt, že se stěhovala ve spěchu. Nemohla se dočkat, až se zbaví Rodolfa, který na ni po celou dobu dohlížel a probodával ji zlým pohledem.

Upřímně žasla, že deku nevyhodil. Až by si uvědomila, že ji nemůže najít, byla by naštvaná, a štvát ji ho zřejmě nesmírně bavilo. Pečlivě deku poskládala a položila stranou. Když vzápětí poznala vysoké boty, které se pod ní ukrývaly, vytřeštila oči. Černé kozačky sahaly vysoko nad kolena, dobře do půli stehen. Vpředu to byly jen křížem krážem zavázané tkaničky a měly šestipalcové podpatky. Patřily k nim rukavice a živůtek v témže stylu. Ten vpředu opět tvořilo šněrování, téměř od jedné bradavky ke druhé. Top sám končil těsně nad pupíkem, jen dva dlouhé řemínky slanily až dolů na stehna a měděnou přezkou se připínaly k té parodii na kozačky, takže z nich vzniklo něco na způsob podvazků.

Úbor si zakoupila na první Halloween, který měla strávit s Rodolfem, a nehodlala v tom jít nikam jinam než do ložnice. Ještě dnes si vzpomínala, že se v něm při zkoušení cítila ohromně sexy. Chtěla tak o Halloweenu přivítat Rodolfa dole u dveří. Bohužel se strašně pohádali hned, jak ten den vstala. Rodolfo dostal záchvat vzteku a vrátil se až zítra. Kostým si už nikdy neoblékla.

Možná to bylo štěstí, pomyslela si, když zvedla jednu botu a zjistila, že se zamotala do živůtku. Rukavice byly zapletené do druhé kozačky. Takže scházely jenom titěrné černé kalhotky. Ale já přece mám černé kalhotky, vyhrkla v duchu a skousla si ret. Zpytovala svědomí, jestli má dost kuráže, aby se do toho kvůli Jakovi zašněrovala.

Jestli přijdu v tomhle, patrně se ani nebudu muset omlouvat, pomyslela si s prohnaným úsměvem. Položila druhou botu na zem a zadívala se hlouběji do zásuvky, a když spatřila klasický pánský klobouk, který jako by se vykutálel z filmu ze čtyřicátých let, usmála se. Všechno tu zůstalo a počkalo to na mě, chráněné dekou od babičky. Rodolfo nic z toho nevyhodil, což pro ni bylo znamením, že přišla chvíle, aby si tuhle věc oblékla. Ne, nebylo pravděpodobné, že to bude mít na sobě dlouho.

Posbírala kousky kostýmu, vstala, v horním šuplíku si k němu našla vhodné černé kalhotky a pak všechno odnesla vedle do koupelny. Rychle se osprchovala, díky sprchovací čepici si nenamočila vlasy, napudrovala se dětským pudrem a namaškařila se do té věci.

Stačil jeden pohled do zrcadla a málem zatroubila na ústup. Páni, tenhle úbor toho fakt moc nezakrývá, a mám nějak moc hmoty na ukazování. Chvilku nerozhodně přešlapovala, pak se však vzmužila, zašeptala: “Odvážnému štěstí přeje,” narovnala ramena, vypnula hruď a zamířila ke dveřím.

Když je otevřela, zahlédla, jak Jake zmizel v kuchyni, a v duchu si pogratulovala, že se nevydala ven dřív. Kdyby tam měla postávat a čekat na něj, cítila by se hloupě. A rozhodně by ho nešla hledat po domě. Co kdyby se vrátila dvojčata nebo jiný člen jeho rodiny a přistihl ji takhle?

Při tom si uvědomila, že původní plán nebude fungovat. Bude muset napochodovat do kuchyně, usmát se a honem utéct do ložnice. V lepším případě s Jakem za patami. V tomto úboru nehrozilo, že upravením tkaniček a nevinným úsměvem někoho přesvědčí, že neměla za lubem nic z kategorie mládeži nepřístupných aktivit. Každý na první pohled pozná, na co se chystali. Nebo aspoň, co měla v plánu.

“Kdo jste?”

Už se blížila ke kuchyňským dveřím, ale když uslyšela Jaka, na místě se zastavila.

První otázku rychle následovala druhá: “Pustila vás dovnitř Nicole?”

“Ne.”

“Tak jak—” Jake klesl hlasem uprostřed věty. “Zasouvací skleněné dveře.”

“Ano. Bylo od vás laskavé, že jste mi je nechal otevřené.”

Zamračila se na tón cizího hlasu, zněl výsměšně a pobaveně.

Přesunula se ke stěně, po špičkách ušla zbývajících pár stop ke dveřím a bleskově nakoukla dovnitř. Jake stál několik kroků od prahu, zády k ní. Ten druhý mužský seděl u stolu, byl rozvalený na židli bokem ke vchodu a natažené nohy měl nevychovaně položené na vedlejší židli. Uviděla, že má na sobě džíny, tričko a přes ně koženou pilotku. Jeho tělo vypadalo naprosto uvolněně. Ale Jake jí stál ve výhledu na cizincovu hlavu, takže nemohla zjistit, jak se tvářil.

“Neotevřel jsem kvůli vám,” odtušil chladně Jake. “Chtěl jsem jenom vyvětrat.”

“Stejnak,” řekl ten chlap, a přestože na něj neviděla, byla si naprosto jistá, že se zubil, když dodával: “si toho cením.”

Nicole vycouvala ode dveří, aby na ni nebylo z kuchyně vidět. Vetřelec na ni zatím sice neviděl, ale kdyby se Jake pohnul třeba jen nepatrně doprava, rychle by se to změnilo.

Úzkostlivě přešlápla z nohy na nohu, a při tom v duchu rozebírala, co si má počít. Dospěla k názoru, že cizí muž v její kuchyni musí být darebák, který má na triku otrávenou vířivku a autonehodu. Milí, normální lidé se přece nevkrádají do otevřených dveří domů, které jim nepatří. Jedné věci však nerozuměla. Proč se s ním Jake vůbec baví, místo aby jednoduše převzal kontrolu nad jeho myslí?

Odpověď byla nasnadě: nemohl. A pokud věděla, tohle se stávalo jenom u životních druhů nebo u starších nesmrtelných. Snaží se ji snad zabít nějaký letitý nesmrtelný? A jestli ano, tak proč? Pro smilování Boží, vždyť do minulého týdne ani nevěděla, že nějací nesmrtelní vůbec existují. A byla si docela jistá, že když nepočítá Marguerite a její kohortu, s žádným se ještě nesetkala.

“Kdo jste?” Jakův hlas zněl nebezpečně vážně.

“Na to jste se už ptal,” upozornil vetřelec dobromyslným tónem.

Nicole se otočila a odplížila se podél stěny do svého pokoje. Musí Jakovi pomoct, ale jak? Podívala se na posuvné dveře. Prošlo se jimi na verandu, která vedla kolem domu zezadu a podél boku až k zasouvacím dveřím do kuchyně. Jestli zůstaly otevřené—

Vykročila tedy ke dveřím, ale zarazila se dříve, než vyšla ven. Potřebovala zbraň. Otočila se a rozhlédla se po ložnici. Potřebovala něco těžkého, ale tohle je ložnice, prokrindapána, a žádná zbrojnice. Klouzala pohledem od postele k televizoru a ke gauči. Neuviděla nic užitečného. V pokoji nebyly dokonce ani stolní lampy. Po obou stranách gauče, stejně jako postele, byly ve zdech zasazené nástěnné lustry, aby lampy nebyly potřeba.

Vztekle sevřela rty, a když znovu zalétla pohledem k posteli, do oka jí padly polštáře. Byly poněkud speciální. Zvenku prošívaná látka, ale uvnitř jádro naplněné vodou. Člověk si ho sám naplnil podle toho, jaká tvrdost mu vyhovovala. Dva kvarty vytvořily měkký polštář, tři kvarty středně tvrdý a polštář s pěti kvarty byl už pěkně tvrdý. Ona sama ho měla ráda tvrdý. Ve svém polštáři tedy měla pět kvartů. To byl poctivý galon vody. Podle jejího odhadu vážil dobrých deset liber.

Došla k posteli, popadla polštář a posuvnými skleněnými dveřmi vyšla z pokoje.

“Vy si mě nepamatujete, viďte že ne?

Jake přimhouřil oči a zaostřil na vetřelcův široký, nepříjemný úsměv. Hlas měl hluboký a chraplavý, jako kdyby dlouho křičel z plných plic. Už ten hlas slyšel, momentálně si však nemohl vzpomenout, kde to bylo. Ale bylo to nedávno.

“Všechno jste zničil. Zabránil jste mi vykonat to, kvůli čemu jsem byl seslán na tuto zemi, a přesto – o pouhý týden později – si na mě dokonce už ani nepamatujete,” odtušil hořce.

Ostražitě ho pozoroval. Od první chvíle, kdy vstoupil do kuchyně, se mu snažil proniknout do myšlenek, aby ho přečetl a ovládl. Ale bylo to jako pokoušet se za mlhy plavit oceánem bez kompasu a bez sonaru… a z té mlhy vycházely příšery, doprovázené kakofonií zmučených výkřiků. Ten člověk neměl zdravý rozum. To bylo jediné vysvětlení. Odjakživa slýchal zkazky o tom, že přečíst případně ovládnout šíleného je pro nesmrtelného těžké neřkuli nemožné. Nyní tedy pochopil proč.

Otevřel pusu, aby to přiznal: Ne, nepoznávám vás, když vtom ho najednou poznal.

“Baseballová kšiltovka,” vydechl. Byl to ten maník, který hodlal zastřelit klienta, kterého měl za úkol chránit. A kterého v noci, kdy byl naposledy v práci, složil bezprostředně předtím, než se při večeři setkal s Marguerite. Tázavě naklonil hlavu: “Proč nejste ve vězení?”

Pan Kšiltovka se krátce zasmál. “Začpak? Neměl jsem čas cokoli provést. Mohli mi dát akorát pokutu za neoprávněné nošení legálně držené zbraně.”

“Legálně držené?” zamračil se Jake.

“Ano. Abyste věděl, on totiž existuje zákon, že když pracujete v odlehlé divočině, kde vás mohou na životě ohrožovat divoká zvířata, můžete dostat speciální zbrojní průkaz na nošení zbraní, jako jsou pušky a pistole.”

“A vy takový zbrojní průkaz máte,” tipnul si Jake suše. Teď konečně pochopil staré rčení: mazaný jako liška. Ten bastard byl možná cvok, ale současně mu to pálilo.

“Ano, pane, to mám,” pronesl s úsměvem tak širokým, že dívat se na něj skoro bolelo. “Navíc mám rodinu, která má prostředky na excelentního právníka, který je rychlý a velmi dobrý. Za pár hodin jsem byl venku.”

Jake v duchu konstatoval, že úsměv tohoto chlapa začíná intenzivně nemít rád.

“Samozřejmě pomohlo, když záznam bezpečnostní kamery ukázal, že jste ke mně vyrazil dřív, než jsem vůbec sáhl po zbrani, abych si ji posunul, protože mě dloubala do žeber.” Usmál se. “No, tohle jsem jim aspoň pověděl jako zdůvodnění svého chování.”

Nic na to neřekl. Snažil se vymyslet, co udělat. Chlap měl pistoli předtím, a má ji pravděpodobně i teď. Nepochyboval, že ji má zastrčenou pod paží, krytou zdánlivě ledabyle založenýma rukama. Nijak zvlášť ho netrápilo, že by schytal kulku. Pokud mu pan Kšiltovka neustřelí hlavu, není se čeho bát. Na to by potřeboval brokovnici s upilovanou hlavní nebo nějakou jinou, stejně účinnou zbraň. A tu by nedokázal krýt svým tělem, tím si byl skoro jistý. Nicméně tušil, že má pistoli. Ustřelit hlavu by mu s ní sice nedokázal, ale vyřadit ho na čas z provozu, to zase ano. Nicole by zůstala v domě sama, vydaná na pospas tomuhle magorovi. To nechtěl riskovat, takže musel postupovat opatrně.

“Také dost pomohla informace, že jsem na vás už jednou narazil,” pokračoval pan Kšiltovka konverzačním tónem. “Když jsem měl rande s vaší přítelkyní, se kterou žijete na hromádce.” Zeširoka se zazubil. “A že mě od té doby nemáte zrovna v lásce.”

Jake nijak viditelně nezareagoval, ale v duchu sám sebe s gustem kopal do zadku. Při práci často jednal s policisty a hezkou řádku z nich znal jménem. Jenomže měl příliš napilno se sebelítostí a s považováním se za příšeru, takže od chvíle, kdy opustil Kalifornii, nenavazoval žádná přátelství. A tak přestože s ním mnozí policisté klábosili o osobních věcech typu: manželky, holky a děti, a nabízeli mu přátelství, on jim neoplácel stejnou mincí. Přesně jak to řekl Dan ve výtahu toho dne, kdy se střetli s tímto pomateným mužem, nevěděl o něm ani ťuk. Myslel si o něm, že žádnou rodinu ani nemá. A u policistů to bylo to samé. Kdyby se obtěžoval kamarádit s muži, se kterými pracoval a se kterými přicházel při práci do styku, hned by poznali, že tenhle chlap lže. Věděli by o něm, že s nikým na hromádce nežije. A nejspíš by váhali nechat zadrženého jít a působit další potíže.

“Jak jste mě vlastně našel?” optal se Jake a obrátil pozornost k situaci, ve které se momentálně nacházel. Sebemrskačství bylo k ničemu, pouhá ztráta času. Nakopat si může někdy jindy.

“Přivedli mě k vám andělé.”

Jake si uvědomil, že zamžikal víčky, ale nahlas řekl jenom: “Že by?”

“Hmmm,” přikývl. “Můj advokát mě dostal z basy, a potom mi chtěl promluvit do duše. Vzal mě do jednoho baru v centru a snažil se mě přesvědčit, abych svým rodičům dovolil, aby mi pomohli. Volně přeloženo, aby mě zavřeli,” dodal trpce a spustil tirádu. “Oni nevěří, že na mě z rádia mluví andělé, a že mám v tomto životě své poslání. Myslí si, že jsem blázen. Že jsem strávil příliš dlouhou dobu nahoře na severu a zanechalo to na mně následky. Tvrdí, že zase musím brát ty hloupé pilulky, které mi dal doktor. Ale já jim ukážu. Až zvládnu úkol, kterým jsem byl pověřen, všechno pochopí. Překazil jste první službu, kterou jsem měl vykonat, abych zlepšil tento svět, a to na okamžik otřáslo mou vírou. Jak to mohl Bůh připustit, když jsem konal jeho dílo? Ale když jsem vás uviděl vycházet s tou brunetou z restaurace přes ulici, poznal jsem, že mě tam zavedli andělé. Pochopil jsem, že ďábel samozřejmě nebude chtít, abych splnil svou misi, a že vy a každý, kdo je s vámi ve spojení, jste s ním ve spolku.”

Šílený jako zajíc březňák, pomyslel si nevesele Jake, ale věděl, že ta bruneta, se kterou ho pan Kšiltovka viděl, byla Marguerite, když tehdy odcházeli z restaurace, kde spolu večeřeli.

“Takže jste nás sledoval,” odhadl. Bylo to jediné vysvětlení.

Pan Kšiltovka přikývl. “Nechal jsem advokáta s pusou dokořán a vyrazil za vámi. Musel jsem si vzít taxi,” usmál se. “Taxikáři jsem pověděl, že ta bruneta je moje žena, a že spolu máte poměr. Měl náramné pochopení. Podle všeho i jemu manželka zahnula, jak to vyjádřil.” Pokrčil rameny. “Sledovali jsme vás k půjčovně automobilů, a zatímco vaše společnice vracela půjčené auto, vypůjčil jsem si vůz, a sem jsem vás sledoval už po vlastní ose.”

“A otrávil jste vířivku?” zeptal se Jake, a hned si sám odpověděl: “Ne, tehdy ještě ne. Neměl jste s sebou jed.”

“Ne,” přisvědčil. “Ale té noci jsem onu vířivku uviděl. Nechutná věc,” otřásl se. “Do těch lezou jenom kurvy a nečistí parchanti. Ty se nedá než otrávit.”

Jake se zamračil. Vzpomínal na první noc tady, když s Marguerite přijeli. Vchodové dveře byly odemknuté. Zamkli je, a když dveře později zkontroloval, byly zase odemknuté.

“Sledoval jste nás sem, takže jste tu nebyl dříve než my?” zeptal se, přestože věděl, že tu být ani nemohl.

Pan Kšiltovka se na něj podíval, jako by Jake byl tím, kdo drží v ruce Šíleného Petra. “Už jsem vám přece pověděl, že jsem vás sledoval. Andělé mě k vám přivedli, nedali mi adresu.”

Jake nehnul ani brvou. Po příjezdu našli vchodové dveře odemčené, nešlo mu to z hlavy. Nicole tvrdila, že když Marguerite odjížděla, tak za ní zamkla, ale když se s Marguerite posléze vrátili, bylo odemknuto. Buďto se Nicole pouze domnívala, že zamkla, nebo zamkla, ale při vytahování klíče ze zámku zase nechtě odemkla. Těžko říci. S naprostou jistotou však věděl, že poté, co vešli do domu, Marguerite zamkla dveře. Dokonce to sám zkontroloval. Přesto je později opět našel odemknuté.

“Byl jste v domě,” konstatoval.

“Dveře ateliéru byly pootevřené.”

Zamračil se. Když nevylákali Nicolu z doupěte voláním, Marguerite prohledala přízemí, zatímco on si vzal na starost horní patro. Do ateliéru musela jenom strčit hlavu nebo se možná dovnitř podívala přes sklo francouzského okna. Buď jako buď, pootevřených posuvných prosklených dveří si nevšimla.

“Musím přiznat, že na mě obrazy té dívky vážně udělaly dojem,” odtušil pan Kšiltovka, a v hlase se mu ozývalo překvapení. “Očekával jsem výjevy z orgií a tak podobně, ale tohle jsou kvalitní portréty. Hned jsem si ovšem uvědomil, že mi andělé pootevřeli dveře jen proto, abych spatřil své příští terče. Satanova služka bude podle všeho malovat pouze další pekelné pohůnky.”

“Kriste,” zamumlal Jake, v duchu měl před očima portrét Christiana a Caro. Ten chlap právě řekl, že je povýšil na své cíle, spolu s herečkou a politikem.

“Jak se opovažujete brát jméno Boží nadarmo,” vyštěkl pan Kšiltovka, a ledabylost byla rázem ta tam. Najednou stál na nohou, zbraň, o které byl Jake přesvědčený, že ji má s sebou, v ruce a mířil přímo na něj. Držel ji mimo dohled, zastrčenou pod paží, dokud nebyl připravený zamávat mu s ní pod nosem.

Odhadl jsem ho dokonale.

Teď ho sledoval ostřížím pohledem. Nepříjemně dobře si uvědomoval, že Nicole, coby satanova služka, bude další na řadě. V žádném případě si nemohl dovolit nechat se vyřadit z provozu, a to ani na chvilku. Pokusil se tedy božího pistolníka přivést na jiné myšlenky, aby pozapomněl na svou zlost, a jedním vrzem získat také odpověď na otázku: “Vyvedli vás andělé z domu předním vchodem?”

Pan Kšiltovka si ho znechuceně změřil. “Nebuďte směšný. Když jsem prohledal přízemí a bruneta odešla nahoru, sám jsem se rozhodl, že tudy zmizím. Bylo to blíž a snazší, než šlapat sněhem.”

“Jasně,” zabručel Jake. Aspoň teď věděl, kdo odemknul dveře, které zamkla Marguerite. “Nepokusil jste se na parkovišti Canadian Tire přejet Nicolu?”

Pokrčil rameny. “Dala se s vámi do holportu.”

Jake vážně přikývl. “A brzdy a akcelerátor u SUV jste pokazil také vy?”

“Raději bych vás prostě zastřelil, ale policie mě pořád podezřívá, a vy nejste mým hlavním cílem. Dokud nesplním svou misi a nepozabíjím všechny politiky na světě, nesmím se nechat chytit.”

Jakovi zacukaly rty. Když se to podalo takhle, nemohl říci, že by ta mise byla zas až tak špatná. Neměl politiky zrovna v lásce. Připadalo mu, že se politice téměř výhradně věnují hamižní pitomci s dlouhými prsty, kteří by nedokázali úspěšně vést ani krámek se smíšeným zbožím, natožpak zemi. Jenom v této provincii měli v současné době máslo na hlavě aspoň dva starostové velkých měst. Jeden byl obviněn, že zneužil vládní prostředky na svatbu jednoho z potomků. Druhý prý zase využíval svou pozici k vymáhání příspěvků na vlastní spolek na pomoc zvířatům v nouzi. Zvířata pomoc potřebují, o tom žádná, ale když někdo k získávání peněz na dobročinné účely používá takovouto taktiku, člověka to nutí k zamyšlení, jestli třeba nestrká jisté procento z obdržených darů do vlastní kapsy. Proč by jinak riskoval místo?

“Naneštěstí se ukázalo, že vás není snadné zabít,” postěžoval si pan Kšiltovka a mračil se, jako by mu to nešlo na rozum. “Ne, že bych snad čekal, že mi to ďábel usnadní, ale jak se vám podařilo přežít tu vířivku, to teda nevím. Viděl jsem, jak jste do ní vlezl, a když jste začal zvracet krev, pomyslel jsem si, že mám hotovo. Odešel jsem s tím, že se tady za den za dva stavím a postarám se o tu holku, ale když jsem se vrátil, byl jste na nohou a přibyly sem ty dvě obludy.”

“Takže jste odjel za námi do obchodního domu, a zatímco jsme nakupovali, poškodil jste SUV.”

“Ano,” zakabonil se. “Ale tohle jste taky přežil.”

Jake zrovna uvažoval, jestli nečeká, že se mu snad omluví nebo co, když vtom kousek za rozmrzelým pomatencem zahlédl pohyb. Zaostřil na odsunuté dveře a na verandě spatřil ženu. První chvíli byl tak zaměstnaný nevšedním úborem, že se jí ani nepodíval do tváře. Do prkenné ohrady, tomu říkám vějička na chlapa. Skládalo se to ze skrovných kousků černého, poloprůsvitného ničeho, zakrývalo to jen ta tři nejdůležitější místa a to ještě jen velmi nedokonale. Pohromadě to zřejmě držela pavučina z řemínků nebo tkaniček… a nesahají ty rádoby kozačky až na stehna? Nebylo na nich dost materiálu ani na lodičky. Ale na druhou stranu je pravda, že na celé té věci nebylo dost materiálu ani na slušné, míněno mravné plavky. Kdo to do pekla—?

Pohledem konečně vyšplhal až nahoru, spatřil pánský klobouk posazený na dlouhých, vlnitých blond vlasech se šarmem doktora Henry Jonese juniora, a zaostřil na tvář. Nicole!

Jake měl vážné podezření, že se mu v tom okamžiku zastavilo srdce. Co živ bude, nepochopí, jak se mu podařilo ovládnout mimické svaly, ani proč mu brada nespadla na zem. Vypadala děsně úžasně, pekelně rajcovně, sexy jako zosobněný hřích… a ten trouba ji bez řečí odpráskne už jenom za tenhle ohoz. Dokázal si živě představit, jak zavřeští: “Jezabel!” a vyprázdní do ní zásobník, až bude jak cedník. Tohle není dobré, to vůbec není dobré.

“Tak mě napadlo, že to bude vyžadovat osobní přístup,” oznámil pan Kšiltovka.

Jakovi došlo, že čumí do oken, tudíž hrozí, že toho mameluka upozorní na Nicolu. Rychle přesunul pohled zpátky k němu a v přímém přenosu sledoval, jak se ohání bouchačkou. Otevřel pusu, aby řekl něco chytrého, ale vyšlo z něj jenom chrčivé: “Er…”

To bylo maximum, na co se zmohl, a vzhledem k tomu, že si jeho nejlepší přítel Nicolin úbor vyložil jako příkaz k postavení stanu, považoval to za celkem slušný úspěch. Džíny jsou vůči těmto aktivitám želbohu odolnější než tepláky, konstatoval v duchu a celý nesvůj přešlápl z nohy na nohu. Koutkem oka při tom mrkl na Nicolu. Vplula dveřmi do kuchyně a teď zvedala cosi, co si přinesla pod paží. Něco velkého a bílého a— polštář.

To jako myslí vážně? Němě zíral a žasl. Tohle přece není polštářová bitva. Kdo probůh nakráčí do přestřelky s polštářem? Do háje, na polštářovou bitvu byla ovšem oblečená jedna báseň… polštářová sexy rvačka, která skončí tím, že ji hodím do postele, strhnu jí kalhotky a zajedu—

“Co to s vámi kčertu je?” vyhrkl zničehonic pan Kšiltovka, čímž ho vytrhl z marného snění za bílého dne. “Funíte a vaše oči vypadají legračně. Svítí nebo mě mámí zrak?” zamračil se a udělal krok blíž, aby se na ně mohl lépe podívat.

Vtom Jaka políbila múza: “Jsem posedlý.” A ani to nedalo moc práce, protože posedlý skutečně byl… svým penisem. Ten měl podle všeho vlastní hlavu a na tom, v jaké situaci se zrovna nacházel, mu nijak zvlášť nezáleželo. Chtěl Nicolu, a tak se zjevně hodlal provrtat džínami jejím směrem.

“Posedlý,” vydechl pan Kšiltovka, kterému nějak došel humor. “Ale—”

“Já vás nechtěl zastavit, posedl mě démon,” navázal Jake a těkal očima mezi panem Kšiltovkou a Nicolou. Byla teď jeden jediný krok za ním a zvedala polštář, jako by ho chtěla udeřit. Copak ZEŠÍLELA? Lehce zavrtěl hlavou, snažil se jí tím napovědět, aby to nedělala. Základní pravidlo přežití zní: Nikdy nenaštveš cvoka se zbraní. A když ho praští polštářem, ničeho jiného tím nedosáhne. Pane Bože, až tohle skončí, musím si s ní vážně pohovořit o taktikách sebeobrany.

“Posedlý,” zopakoval ten blb a nejistě se zamračil. Bylo jasné, že neví, co má dělat. “Jaký—”

Následovalo už jenom překvapené zahekání, protože v tom okamžiku se Nicole ohnala polštářem. K Jakovu náramnému překvapení to byla rána, jako když kopne kůň. Musela ho vycpat kamením, pomyslel si, když oněmělý úžasem sledoval, jak pan Kšiltovka pod silou té pecky odletěl, druhou koupil o stůl, a když zakopl a spadl, udeřil hlavou do pracovní desky ostrova.

“Zvládla jsem to!” zapištěla Nicole. Poskakovala na těch směšně sexy šteklích jako jojo a svůj úderný polštář držela v luftu. “Zachránila jsem tě.”

Jake na nic nečekal a vyrazil kupředu. Nejprve odkopl pistoli panu Kšiltovkovi z dosahu, moment obětoval na kontrolu, zda je v bezvědomí, a konečně mohl odchytit hopsající Nicolu. Vzal ji do náručí, položil rty na rty a dal jí upřímnou pusu.

Okamžitě se na něj přilepila hůř než žvýkačka na podrážku a na ramenou ucítil její ruce ve stejnou chvíli, kdy uslyšel, jak polštář těžce dopadl na zem. Žuchlo to a začvachtalo. Co v něm krucifix má? Když však zasténala a otevřela ústa jemu vstříc, vykašlal se na polštář i na všechno ostatní. Sevřel Nicolu v pase silněji, zvedl ji ze země a začal se otáčet. Měl v úmyslu odnést ji do ložnice a uvést do praxe přesně to, na co před chvilkou myslel.

Jeden velmi malý kousek Jakova mozku věděl, že by to dělat neměl. Že by se měl nejprve postarat o pana Kšiltovku, ale byl to příliš maličký kousíček. Nutno přiznat, že momentálně mu v mozku nezůstalo moc krve. Všechna proudila o závod na jih, aby naplnila rostoucí erekci. Do háje, jestli se brzy neudělám, tak určitě prasknu jako přefouknutý balónek. Přestaň se nafukovat, příteli můj milený, pomyslel si.

“Nedělej si starosti, my už to tady zvládneme.”

Jake se zastavil a zamračil se Nicole do pusy. Naštěstí mu ta přehršle krve v mozku byla schopná poradit, že by měl hodit brzdu a podívat se, kdože to suché oznámení krucipísek pronesl. Nechal líbání, otočil se i s Nicolou s nohama stále pár čísel nad zemí, a nechápavě se zahleděl na Danta a na Tomassa.

“Jak jste se sem dostali?” podivil se.

“Autem,” informoval ho ironicky Tomasso.

Dante vyštěkl smíchy, ale ujal se slova: “Dorazili jsme právě ve chvíli, kdy se Nicole vloudila do kuchyně. Při pohledu na její oděv jsme málem zase vycouvali, abyste měli soukromí, ale pak Tomasso kuchyňským oknem spatřil tohohle chlapa,” ukázal na muže v bezvědomí na podlaze.

“A jeho zbraň,” dodal Tomasso.

Dante kývnul. “Tak nás napadlo, že nejlépe uděláme, když zajdeme zjistit, jestli nemůžeme přiložit ruku k dílu.”

“Jenomže to zvládla sama, ještě než jsme zdolali verandu,” usmál se Tomasso na Nicolu. “Pěkná práce polštářem.”

“Jo,” přisvědčil Dante. “Co v té věci vlastně máš? Šutry? Složilo ho to K.O. jako blesk z čistého nebe.”

“Vodu,” začervenala se, ale na podrobnější vysvětlení jí nedal Jake čas. Znovu se s ní v rukou obrátil a pokračoval ve strategickém ústupu z kuchyně.

“Počkat, lidi,” zavolal Dante. “Co je to za chlapa? Je to ten, který otrávil vířivku a poškodil SUV?”

“Jo, je, ale nevím, kdo to je,” odpověděl Jake, aniž zpomalil. “Jméno mi nikdo neřekl. Prostě jeden duševně chorý, znám ho z práce. Pokusil se mi zabít klienta. Myslí si, že k němu promlouvají andělé, a že má pozabíjet politiky plus víceméně každého, koho znám, protože jsem mu to překazil. Musíme prý být všichni ve spolku s ďáblem.”

“Hmm,” zabručel těsně za ním Dante, a tak Jake postavil Nicolu na zem a usadil ji na kraj postele. Potom si dal ruce v bok a zamračil se na bratrance za to, že je bez pozvání doprovodil.

“Nicole a já si musíme promluvit,” prohlásil rázně. “Běž do kuchyně a postarej se o toho praštěného praštěného.”

“To, na co myslíš, není mluvení,” odtušil suše Dante. Očima zalétl k Nicole a rty se mu roztáhly do vědoucného úsměvu, když přiznával: “A nemám ti to věru za zlé, kolego. Prima šatičky, Nicki,” vysekl jí poklonu.

“Díky,” pípla a zrudla.

Dante se opět zaměřil na Jaka. “Ale promluvit byste si rozhodně měli.”

Jake ztuhl, na jeho vkus vyzněla Dantova slova až moc vážně. “Proč? O čem?”

“O vaší situaci a o tom, jestli je ochotná být tvou životní družkou,” vysvětlil klidně. “Lucian bude chtít celý tenhle problém vyřešit jedním vrzem. Nepošle sem lidi provést tři na jednoho s tím fantastou v kuchyni, pokud by hrozilo, že se časem možná budou muset vrátit. Kdyby se Nicole šprajcla a odmítla se nechat proměnit, čekalo by je totiž druhé kolo.”

“Lucianovi do toho nic není,” prkenně odvětil Jake. “Pan Kšiltovka je smrtelník.”

“Jeho cíl ale ne,” upozornil Dante. “Nebo bych snad měl říci cíle?”

Skoro už se zeptal, jak to může vědět, ale pak si uvědomil, že mu cestou do ložnice na tuty přečetl myšlenky. Evidentně zjistil všechno, co uviděl a uslyšel od chvíle, kdy našel v kuchyni pana Kšiltovku. Tudíž věděl, že chtěl zlikvidovat jeho, Nicolu a všechny ostatní, které viděl vejít do domu. Valná většina z nich byla nesmrtelná.

“Je nemocný,” odtušil potichu Dante. “Jeho rodina o tom ví a lautr nic s tím nedělá. Akorát mu najali advokáta, aby ho vytáhl z maléru a dostal na svobodu. Nyní by udělali to samé, a pak by se znovu stal hrozbou. A laskavě si uvědom, že nejen pro tebe a pro Nicolu, ale taky pro nás, pro tvoje rodiče, pro Neila, Marguerite, Christiana a Caro, Tyba—”

“V podstatě pro každého, s kým mě kdy viděl,” přerušil ho unaveně.

Dante mlčky přikývl.

“Jasně,” povzdechl si. “V tom případě to s Nicolou asi raději proberu. Byl bys, prosím, tak laskav a odešel, abych to mohl udělat?”

Tentokrát Dante jeho prosbu kupodivu vyslyšel, udělal čelem vzad a zamířil ven z pokoje.

Vyprovodil bratránka ze dveří, pečlivě zavřel, zhluboka se nadechl a otočil se čelem k Nicole. Ale stačilo, aby na ni jednou kouknul, jak tam oblečená neoblečená pózuje na posteli, a hned se zase obrátil ke dveřím. Himlhergot! Jak s ní mám asi tak něco probírat, když vypadá takhle?

“Zlato, nemohla by ses převléknout nebo si třeba vzít župan, abychom si mohli promluvit?” poprosil bolestným tónem. Nechtěl, aby se převlékala. Chtěl se s ní milovat, dokud byla oblečená takhle… mínus kalhotky ovšem. Jak rád by je z ní serval… možná zuby.

Slyšel, jak za ním chodí, něco zašustilo, a pak řekla: “Už můžeš.”

Vydechl, otočil se, a když mu při pohledu na ni zeslábla kolena, pochopil, že naletěl. Sundala si klobouk a oblékla kratinký černý hedvábný župánek, který však v póze, kterou zaujala, neschoval ani to nejmenší. Ležérně polehávala na posteli, jednu nohu ohnutou, druhou nataženou, opřená o lokty. Vlasy a župan s nedbalou elegancí spadaly na matraci a nezakrývaly absolutně nic.

“Nicolo, prosím,” zaúpěl škemravým tónem. “Musíme to probrat.”

“Ano,” řekla a on zmateně zamrkal.

“Co ano?” zeptal se nejistě.

“Ano na cokoli, na co se mě chceš zeptat,” odpověděla bryskně.

Moment váhal, a pak do toho skočil po hlavě: “Chtěl jsem se tě zeptat, jestli bys byla ochotná alespoň uvažovat o tom, že bys byla mou životní družkou.”

“Ano,” zopakovala.

Zamračil se. “Fakt?”

Teď zjevně znejistěla. “Copak jsem neměla říct ano? Tys chtěl, abych řekla ne?”

“Ne, jistěže ne,” vyhrkl. “Ale… nechceš třeba trochu času, aby sis to mohla rozmyslet?”

Podrážděně zavzdychala, posadila se a po vzoru píďalek se po zadku dopravila do nohou postele. Tu parodii na župan courala za sebou. “Jaku, právě jsem sejmula magora s bouchačkou pouhým polštářem, abych ti zachránila život. Proto si jsem na beton jistá, že to, co k tobě cítím, je opravdu silné.”

Naklonila hlavu a šibalsky se usmála. “Jsi chytrý, respektuji tě a…” Zaváhala, ale pak přiznala: “Onehdy v SUV, když nám selhaly brzdy, se mi v hlavě pořád dokola honilo: Díky Bohu, že je za volantem Jake.” Vážně se na něj zadívala. “Svěřila jsem ti svůj život. Jsem si docela jistá, že tě miluju. Ale co je mnohem důležitější, mám tě ráda.”

“To je důležitější než láska?” optal se pobaveně.

Přikývla a podle výrazu tváře to myslela naprosto vážně. “Mám příbuzné, které miluju, ale velký respekt k nim nemám a ráda je taky moc nemám. Nemohla bych s nimi žít, ani kdyby na tom závisel můj život. Ale tebe ráda mám a respektuji tě. Těší mě tvoje společnost a dovedu si představit budoucnost po tvém boku.”

Jake na ni prostě zíral, mlčel a ticho houstlo. Měl pocit, že mu srdce bobtná radostí s každým slovem, které pronesla, a nyní bylo nafouklé, až to skoro bolelo. Má mě ráda a respektuje mě. Podala to tím úplně nejlepším způsobem na světě.

Když najednou vstala, vypadala rozpačitě, zamumlala cosi nesrozumitelného a zamířila do koupelny, docvaklo mu, že mlčel příliš dlouho.

“Taky tě mám rád,” vykřikl a chytil ji za ruku, aby mu neutekla.

Chvilku otálela, potom se pomalu otočila, ale v kukadlech se jí stále zrcadlila nejistota. “Vážně?”

“To si piš, že jo,” přikývl a přitáhl si Nicolu na hruď, aby ji mohl obejmout a pořádně zmáčknout. “Miluju tvůj talent, tvůj mozek, tvůj smysl pro humor, tvoje tělo,” jeho ruce se vymkly kontrole a začaly jí rejdit po zádech a po zadečku, zatímco pokračoval: “tvou vášnivost,” smetl jí župánek z ramenou, takže zůstala jenom v tom rajcovním úboru, a oddálil ji od sebe, aby se na ni mohl dosyta vynadívat, “a tvůj vkus. Šmárjá, tohle je ta nejvíc sexy nemravnost, jakou jsem kdy viděl.”

“Chtěla jsem se ti omluvit za to, že jsem tak vyletěla, když jsi podezříval mého bratra. Fakt byl nejvíc podezřelý,” připustila.

“Ale není to pachatel,” podotknul suše, zlehka přejel prstem podél šněrování vpředu na živůtku, a při tom zavadil o křivku ňadra mezi tenkými proužky černé kůže, které držely téměř průhledné díly vršku pohromadě. “A jestli je tohle tvoje představa omlouvání, je to setsakra skvělý způsob a další položka na seznam věcí, co na tobě miluju.”

Nicole se zasmála, ačkoli se jí nedostávalo dechu. Chvěla se pod jeho doteky a pod tenkou slupkou košíčků chatrné podprsenky se jí nalily a ztvrdly bradavky. Při tom pohledu se mu sbíhaly sliny, ale posbíral žalostné zbytky morálních sil a položil jí otázku všech otázek: “Jsi si jistá, že chceš být mou životní družkou?”

Přikývla a udýchaně zachraptěla: “Jestli to znamená, že mi příštích pár století budeš dělat věci, při kterých se budu cítit jako právě teď, tak každopádně ano.”

Když se zarazil a ustaraně se zamračil, povzdechla si, zvedla ruce, vzala jeho tvář do dlaní a vážně pronesla: “Jaku, výběr mužů mi nikdy moc dobře nešel. Můj manžel i všichni kluci, se kterými jsem kdy chodila, byli hňupové. Ale tvoje máti mě ujistila, že nanoboti nikdy nedělají chyby, a že jsi hodnej chlap. Možná jenom proto, že chci, ale věřím jí. Poprvé v životě mám pocit, že se moje instinkty nemýlí, a že nám to bude klapat. Že jsem tentokrát dala svou lásku tomu správnému mužskému. Takže…” Zlehka ho políbila na rty. “Ano, jsem si jistá, že chci být tvou životní družkou.”

“Víš, že to znamená stát se jednou z nás?” položil vážným tónem další otázku otázek.

Nicole zvedla hlavu a podívala se nahoru. Všiml si, jak jí přes tvář přelétl první stín nejistoty, a zatajil dech, ale potom narovnala ramena a přikývla.

Spadl mu kámen ze srdce, popadl Nicolu v pase, zvedl ji a hodil na postel.

Přistála na zádech, vypískla, odrazila se a hned se nadzvedla, aby mohla sledovat komické číslo svlékání trička a džínsů. Umělecký dojem nevalný, zato rychlost velmi slušná. Stejně mu to ale nebylo dost rychlé. Řečnění měli zdárně za sebou, souhlasila, a tak už nemyslel na nic jiného než na to, jak přijme její omluvu. Pomiluje ji, až se holka neudrží na nohou. No dobře, až padneme do mdlob, takže nás čeká slastných… dvě až tři vteřiny. Maximálně. Nevěřil, že v tomto okamžiku vydrží o moc déle a v duchu žehnal nanobotům. Bože, jak jim byl nyní vděčný, že díky nim prožije Nicole stejnou rozkoš jako on.

“Bude to bolet?”

Když se na to s úzkostí v hlase zeptala, zrovna poskakoval po jedné noze a bojoval s ponožkou. Narovnal se, fusekli v ruce, zmateně se na ni podíval, a pak se mu rozsvítilo. V hlavě teď neměl nic než milování, takže si v první chvíli myslel, že se ptala, zda bude sex bolet. Ale už spolu sex měli. Má na mysli proměnu, uvědomil si.

Jake se zarazil a zavzpomínal na svou proměnu. Ta káča ho bodla do prsou, což bolelo fakt šíleně, ale hned nato milosrdně omdlel a probudil se o několik dní později. Cítil se, jako by strávil dlouhé dny na poušti, pod krutými paprsky žhnoucího slunce. Měl příšernou žízeň, ale pokud si dobře vzpomíná, bolesti žádné.

“Myslím, že ne,” řekl nakonec a jal se poskakovat po bosé noze, aby se zbavil druhé ponožky. “Ale ještě se na to někoho přeptám.”

Nepřítomně přikývla. Pohledem mu sjela ke slabinám, a sotva ho uviděla, oči jí lezly z důlků.

Konečně zvítězil nad fuseklí a odhodil ji stranou. Nedočkavě pokročil kupředu, aby si vylezl na postel a po čtyřech se dostal přímo nad Nicolu. Klečel s rukama a nohama po stranách jejího svůdného těla a zahleděl se do drahé tváře, kterou tak vroucně miloval. “Nicolo, já ti slibuji, že ať už se v budoucnu stane cokoli, nikdy ti neublížím jako ten bídák Rodolfo.”

“Kdo je Rodolfo?”

Překvapeně zamrkal a podíval se jí do očí. Když v nich spatřil jiskřičky smíchu, opět se uvolnil se. Otevřel pusu, ale ať už měl na jazyku cokoli, jakmile vzala do dlaně erekci, spolknul nevyslovená slova, až to zasyčelo.

“Jaku?” zašeptala něžným hláskem.

“Ano?” procedil skrze zatnuté zuby, zatímco po něm klouzala šikovnou ručkou.

“Pěkně prosím, sklapni už konečně a pomiluj mě.”

“Bože, ženská, já tě miluju,” zavrčel a sklonil hlavu, aby si podmanil její rty. Současně jí zabavil hračku a podmanil si také lůno.

Miluji tuto ženu, přiznal sám sobě ve chvíli, kdy zasténala a vyšla vstříc jeho přírazům. Ponurá budoucnost, kterou před sebou v duchu viděl od prvního okamžiku, kdy se probral z bezvědomí a zjistil, že se stal nesmrtelným, před ním náhle vesele ubíhala k obzoru a byla jasnější, šťastnější… a také mnohem delší než doposavad.

Vlastně se mu teď zdálo, že to probodnutí bylo darem štěstěny. Nebýt toho, Vincent by ho neproměnil, a on by neutekl a nepoznal by Nicolu. Roky soumraku života by strávil prací jako denní viceprezident V.A. Inc. Zahořklý starý smrtelník, nesnášející všechny kolem sebe.

Zato teď? Teď měl Nicolu a ona byla vším, co si kdy mohl přát. Budoucnost vypadala růžově a on byl pekelně šťastným upírem.