Lynsay Sands

Argeneau 20. Nejhledanější upírka

1. KAPITOLA

Divine vyprovodila zákaznici a dost ji překvapilo, že za dveřmi na její věštění nečekal nikdo další. Poprvé za ten den neměla před karavanem frontu. Mrkla na hodinky, a hned věděla proč – byl čas k večeři. Zájem o jasnovidku na chvíli opadal jedině takhle v podvečer. Naopak před stánky s dobrotami se touto dobou klikatily absurdně dlouhé fronty, neboť se na ně sesypali návštěvníci lunaparku ve snaze vybojovat něco na zub. Potřebovali načerpat energii na zbytek večera, aby si mohli zařádit a pořádně se pobavit. To znamená, že mám pár minut pro sebe.

Sotva jí to blesklo hlavou, spatřila, jak k jejímu příbytku odhodlaně mašíruje dvojice ženských. Po kratinkém zaváhání otočila ceduli na VRÁTÍM SE ZA PĚT MINUT, zavřela síťové dveře a seběhla po schodečkách na štěrkem vysypanou zemi. Dělala, že nevidí, jak se ty dvě polekaně rozběhly, zahnula za roh a vykročila podél karavanu dozadu. Většina zákaznic by se zklamaně zastavila, sklapla podpatky a počkala. Nejspíš netrpělivě, ale stejně by čekaly. Proto byla trochu překvapená, že ji vzápětí někdo popadl zezadu za loket. Mnohem víc ji však udivovala síla ruky té drzé osoby… dokud se neotočila a neuviděla, že to nebyla rádoby zákaznice, ale mužský.

O pár palců vyšší než ona, tmavovlasý a pohledný. Stavěný byl jako lajnbekr. Tyčil se nad ní, naschvál jí narušoval osobní prostor a výhrůžně vrčel: “Co jste to ksakru nakukala mojí ženě?”

Podrážděně protočila oči. Jak to mám asi tak vědět, když ani nevím, kdo je tvoje žena? Zrovna se mu to chystala říct, ale pak si uvědomila, že je jí ten maník matně povědomý, a rychle se mu ponořila do myšlenek. O úder srdce později měla jasno.

“Allen Paulson,” vydechla jeho jméno, a když nevěřícně vyvalil bulvy, pocítila téměř dětinské zadostiučinění.

“Jak to, že—?”

“Vaší manželce jsem pověděla, že máte poměr se svou dvacetiletou sekretářkou Tiffany, s blond vlasy a s naditou podprsenkou,” skočila mu bez okolků do řeči. Okamžitě zmlkl. “Informovala jsem ji, že vás tahleta Tiffany tlačí do chomoutu, že ji nechcete ztratit o nic víc, než chcete ztratit peníze své ženy, a tudíž byste raději ovdověl, než se rozváděl. Sdělila jsem jí, že jste to ovdovění naplánoval na nadcházející společnou dovolenou. Zatímco budete tábořit v Yosemitském národním parku, čeká ji utopení nebo zřícení ze skály.” Zamyšleně naklonila hlavu. “Pokud mě paměť neklame, měli jste to naplánováno na tento týden, viďte?”

Když mu úžasem poklesla čelist a povolil stisk, dodala: “Podle toho, že jste tady a ne v Yosemitu, si troufám hádat, že dala na mou radu. Na druhý den ráno si sjednala schůzku s právníkem. Změnila závěť a nechala vás škrtnout ze seznamu příjemců pojistného plnění z její životní pojistky.”

Svalnatá ruka pustila loket docela a zůstala mu bezvládně viset podél těla.

“Nepochybuji o tom, že poslechla i mou další radu a najala si soukromého detektiva. Patrně ho poslala obstarat fotografické důkazy vaší nevěry do toho laciného motýlku, kam tak rád dennodenně bráváte svou sekretářku na oběd?” Vetřela se mu do myšlenek, vylovila z toho chaosu odpověď a spokojeně se usmála. Nejenže ji jeho paní na slovo poslechla, navíc se chopila iniciativy a získané důkazy rovnou odnesla dobrému rozvodovému právníkovi. Potom si však naneštěstí pustila pusu na špacír. Pochlubila se drahému manžílkovi a mezi řečí prozradila, že je to vlastně dílo jedné pouťové jasnovidky. Otevřela jí oči a dala náskok, prý to byla nejlépe utracená dvacetidolarovka, co kdy vyndala z portmonky. A proto mám teď na krku rozčileného, zanedlouho rozvedeného a náležitě zchudlého pana chotě. Každý dobrý skutek… ach jo.

Odevzdaně čekala, přichystaná na výbuch vzteku. Ale namísto řevu se dočkala tiché, ustrašené otázky: “Jak jste se to dozvěděla? Nikdo to nevěděl. Nikomu jsem neřekl, co mám v plánu. Dokonce ani Tiffany ne.”

“Když jste přede dvěma týdny v Pahrumpu doprovodil svou ženu do mé maringotky, přečetl jste si vůbec vývěsní štít?” zeptala se ironicky, a pak mu osvěžila paměť: “Madam Divine. Dovolte jasnozřivé odhalit roušku Vaší budoucnosti.”

“Jo, ale to je jenom… Je to podfuk,” vyhrkl. “Jste obyčejná švindlířka z pouti. Akorát si z lidí střílíte a obíráte je o peníze. Jste k smíchu.”

“Jistě, jak jinak,” přisvědčila chladně a tázavě nachýlila hlavu. “Tak proč se nesmějete?”

Allen Paulson sebou trhl, jako by mu vlepila facku, a nevěřícný úžas opepřený troškou strachu konečně vyklidil pole vzteku, který očekávala už prve. Viděla, jak ho zaplavila zlost, a i bez čtení by poznala, že se co nevidět rozzuří doběla. Stejně mu však nakoukla do myšlenek. Bylo to, jako zajet keramickým nožem do másla, které jste nechali moc dlouho ležet na kuchyňské lince. Byl tak rozzlobený, že měl mysl otevřenou dokořán. Bez velkého překvapení si přečetla, že si přinesl zbraň a chystal se ji použít. Nicméně s reakcí počkala, dokud nevytáhl pistoli z bundy a nepozvedl ji. Vlastně ho dokonce nechala položit prst na spoušť, teprve potom po něm bleskurychle sáhla, chytila ho pod krkem a zvedla ze země. Hned nato se otočila a přirazila ho na karavan.

Když mu zbraň vypadla z ruky a zasténal bolestí, pustila ho. Spadl na zem podobný hadrovému paňácovi. S otřeseným výrazem ve tváři přistál na zadku s nohama rozjetýma od sebe. V tu ránu mu usedla obkročmo na klín. Do kolen se jí zařízl štěrk, ale ignorovala bolest, chytila ho za vlasy na zátylku, odtáhla hlavu na stranu a zatnula mu tesáky do hrdla.

Z ran vytryskla hustá teplá krev, zuby ji nasávaly a vpouštěly do těla. Divine se zachvěla rozkoší. V těle se jí rojili nedočkaví nanoboti, toužící zmocnit se nové dávky potravy, což vnímala jako okamžitou slast. Když mu zuby propíchly kůži, zákeřný proutník sebou překvapeně škubl a zvedl ruce, aby se ji pokusil odstrčit, ale ani nezatlačil. Místo toho na moment strnul, mysl zahlcenou rozkoší stejně jako ona, jelikož mu ji automaticky začala přeposílat. V příští vteřině už kňoural, jednou rukou ji na sebe mačkal, tou druhou jí vjel do vlasů a ještě ji šeptem povzbuzoval: “Ano, beruško. Prosím.”

Navíc se pod ní vzpínal a třel se o ni tím promptně ztvrdlým přívěskem, co měl v džínech. Obyčejně svým obětem bolest nepůsobila, ale tenhle výtečník si to zasloužil. A také ji nijak nelákalo nechat se od chlapa, který plánoval vraždu manželky, nasucho vojet na pozemku lunaparku, a tak mu slast, kterou zakoušela a o kterou se s ním podvědomě podělila, nemilosrdně odňala. Současně se mu však vmezeřila do mysli. Bude kontrolovat jeho reakce, aby se třeba nerozkřičel hrůzou a bolestí, až se mu v hlavě vyjasní a začne vnímat, co se ve skutečnosti děje.

Pokaždé dávala dobrý pozor, aby hostitele nezabila. Proč zabíjet kravičky, které dávají mlíčko? Krom toho je zabíjení špatné a to, jak odporný jedinec to je, nehraje roli. Takže se sice napila kapánek víc, než by se napila normálně, a když vytáhla tesáky a pustila ho, byl zesláblý a namotaný, přesto však o dost dříve, než aby se byť i jen přiblížil dostaveníčku s kmotrou s kosou.

Při pohledu na jeho zděšený výraz se chladně usmála, vstala a donchuána při tom vzala s sebou. Jakmile byli oba na nohou, opřela ho o kapotu karavanu, protože se mu slabostí podlamovala kolena, a otřela si ruce do sukně. Pořád lepší, než se ho muset dál dotýkat.

“Dobře mě poslouchej, Allene Paulsone,” vyzvala ho smrtelně vážným tónem. “Neublížíš své ženě ani nikomu jinému. Ať už tě nikdy ani ve snu nenapadne škodit nebo dokonce zabíjet pro peníze nebo z jakéhokoli jiného důvodu. Pokud to uděláš, najdu tu informaci v éteru a potom si najdu tebe…” Zvedla ruku a ukazováčkem mu zlehka přejela po rankách na krku. “A pak povečeřím a tentokrát až do dna. Uříznu ti hlavu a tvou mršinu pohodím někde, kde tě nikdo jakživ nenajde. Rozuměno?”

Allen Paulson slabě přikývl. Tvář měl bílou jako vlastní triko, oči téměř zapadlé hrůzou a pomalinku se sunul podél karavanu. Zjevně chtěl vzít nohy na ramena, ale bál se to zkusit, aby ho zase nechytila. Divine se zamračila. “A zapiš si za uši, že jestli někomu něco vybreptáš, když se třebas jen slovem zmíníš o mně,” zdůraznila. “Udělám něco ještě mnohem horšího.”

O překot vrtěl hlavou a drmolil: “Neřeknu. Přísahám.”

Přimhouřila oči, a když od něj zavanul štiplavý pach moči, ohrnula nos. Podívala se dolů a na poklopci kalhot spatřila mokrou skvrnu, která se rychle zvětšovala. Znechuceně couvla. “Padej odtud, než dostanu rozum a vymažu ten tvůj.”

Poznala mu na nose, že neměl ponětí, co tím myslela, ale zjevně se nehodlal zdržovat vyptáváním. Horlivě přikyvoval, zatímco se bokem jako krab kradl podél přívěsu. Urazil tak několik stop, než posbíral dost odvahy, aby se k ní otočil zády a utekl.

“Mělas mu vymazat myšlenky.”

Slova zazněla odněkud za ní. Divine ztuhla, a pak se pomalu otočila. Pohlédla na vysokého, světlovlasého muže, který právě promluvil. Byl to bažant, nekvalifikovaný dělník. Údajně místní, kterého najali na dočasnou výpomoc v lunaparku. Udal jméno Marco. Tuhle informaci měla z druhé ruky. Normálně sice Bobovi a Madge Hoskinsovým, kteří Hoskinsův zábavní park vlastnili a provozovali, při najímání lidí na výpomoc pomáhala a používala při tom své zvláštní schopnosti, ale tentokrát tu zrovna jako na potvoru nebyla. Zdržely ji rodinné záležitosti, a když těsně před polednem konečně dorazila, bylo už po všem. Být u toho a pomáhat jim vystříhat se potížistů, jako to obvykle dělávala, nikdy by Bobovi a Madge nedovolila, aby tohoto muže přijali. Zaprvé, nedokázala ho přečíst, což u smrtelníků povětšinou značilo duševní chorobu. Tím se dostala ke druhému důvodu, proč by ho určitě nenajala; ten chlap byl totiž, stejně jako ona, nesmrtelný. Vycítila to celkem rychle. Ne, že by si byla jistá, jak to poznala. Obyčejně na nesmrtelné nenarážela. Vlastně si zorganizovala život tak, aby s nimi, pokud možno, nepřišla do styku. Když kolem něj po návratu k lunaparku poprvé prošla, po zádech jí přeběhl mráz. V tu ránu měla jasno. Jako by nanoboti v jejím těle poznali kolegy v něm a vyslali k nim pozdravné signály. Od toho okamžiku se mu vyhýbala.

To jí však nezabránilo zjistit si o něm veškeré dostupné informace. Pravda, moc jich nebylo. Říkal si Marco, příjmením Smith. Vtipné. Ženské ho považovaly za borce k nakousnutí. Ironie. Mužští ho měli prakticky za boha, protože byl silný a odvedl práci za čtyři chlapy. Jasně.

A Bob s Madge doufali, že krátkodobá výpomoc na jednu štaci přeroste v trvalé angažmá, a začne s nimi kočovat. Problém. Co se týče jí, byla ostražitá. K tomu, aby se vyhýbala nesmrtelným, a to po značně dlouhou dobu, měla své důvody. Mít jednoho na dohled jí nevonělo. Nahánělo jí to strach a úzkostné pocity z duše nesnášela.

“Nemáš co dělat?” odsekla a vrátila se kolem něj k zádi karavanu. Na cedulce stálo, že přijde za pět minut. Čas vypršel. Krom toho posvačila z Allena Paulsona a už jí bylo líp. Přestávka skončila.

“Mělas mu vymazat paměť,” zopakoval Marco a srovnal s ní krok.

“Bude držet klapačku,” zabručela. Byla naštvaná… hlavně proto, že měl pravdu, a moc dobře to věděla. Realita byla taková, že Allen měl slizkou mysl, ve které se nechtěla zdržovat déle, než to bylo bezpodmínečně nutné. Proto mu nevymazala paměť. Mimoto si zasloužil procházet životem ve strachu, že kdyby snad jednoho krásného dne šlápnul vedle, mohla by ho lehko poctít návštěvou.

“A co když nebude držet klapačku?” nedal pokoj Marco. “Co když půjde na policii?”

“Pokud půjde na policii, a pokud mu rovnou nedají svěrací kazajku, ale přijdou mě vyslechnout…” pokrčila rameny. “Vymažu paměť prvně jemu, potom policistovi, a pak dám tomuhle lunaparku vale. Najdu si jiný.”

“Tak ses tedy ocitla v lunaparku Hoskinsových?” vyzvídal, právě zahnuli za roh a dorazili ke vchodu do karavanu. “Nevymazalas paměť někomu, komu jsi ji vymazat měla, a tak ti nezbylo, než táhnout o dům dál?”

Prudce se k němu otočila. Na jazyku ji svrběla vzteklá replika, ale ostrá slova, která na něj měla sto chutí vychrlit, zase rychle spolkla a s nuceným klidem poznamenala: “Jsi všetečný, Marco. To tu není zrovna zdraví prospěšná vlastnost. Pouťáci jsou trochu jako cizinecká legie. Starají se o své. Doporučuji ti, abys dělal to samé.”

Odvrátila se od něj a usmála se na dvě osůbky, co netrpělivě podupávaly u dveří. Dávno už nebyly samy. Situace se vrátila k normálu. Ve frontě stál půltucet lidiček a minutu od minuty jich přibývalo. Ale úsměv si rezervovala pro ty dvě první.

“Která z vás půjde nejdřív? Nebo vás mám vzít společně?”

“Já jdu první,” vyhrkla dychtivě jedna z nich. “Tohle byl můj nápad.”

Přikývla a uvedla ji dovnitř, nechávajíc Marca i se všemi myšlenkami na něj na zápraží.

“Tu máte, pane.”

Marcus odtrhl zrak ode dveří, do nichž madam Divine právě pozvala zákaznici, a shlédl na malého kloučka, který ho tahal za nohavici. Ve zvednuté pacce držel nedojedenou cukrovou vatu na tenkém papundeklovém kornoutu.

“Tu máte,” zopakoval klučina a zvedl ji o kousek výš. “Nějak mi není dobře. Vemte si, co mi zbylo, byla by toho škoda.”

Marcus vyklenul jedno obočí, ale cukrovou vatu si vzal. Měl vážné podezření, že chlapci není dobře, protože se nacpal nejen vatou, ale navíc něčím s hořčicí, pocukrovanými smaženkami sloní uši a – zamyslel se nad posledním flekem na klukově tričku a dospěl k názoru, že určitě také – zmrzlinou. Hošík byl chodícím meníčkem všeho, co ten den spořádal. Alespoň upřímně doufal, že to bylo opravdu všechno, co toho dne snědl. Jinak by mu nutně muselo začít vrtat hlavou, jestli tohoto malého rošťáka čirou náhodou nezplodil Dante nebo Tomasso. To byli jediní dva lidé, smrtelní i nesmrtelní, kteří se dokázali cpát jako tenhle cvrček.

“Danny! Co to děláš? Honem pojď sem a nechej toho pána na pokoji.”

Marcus pohlédl na ženu, která se k nim s křikem hnala po cestičce od kolotočů, a vrhl na ni uklidňující úsměv. Současně jí vklouznul do myšlenek, aby vyděšenou mámu ubezpečil, že není žádný pederast. Klid, nic nepřístojného se tu neděje. Zběsilý úprk přešel v ostrou chůzi a maminka se v pohodě usmívala ještě dřív, než dorazila za nimi.

“Doufám, že vás neotravoval,” omlouvala se a vzala synka za ruku.

“Kdepak, vůbec ne.”

Mladá máma se znovu usmála, lehce pokývla hlavou, otočila se a pobídla chlapce k odchodu. “Honem pojď, miláčku. Táta s tvou sestrou na nás čekají ve frontě na ruské kolo. Budou mít strach.”

Chvíli se za nimi díval, a pak obrátil pohled zpátky ke karavanu madam Diviny. Dveře teď byly zavřené stejně jako stažené žaluzie. Už na ni sice neviděl, ale před vnitřním zrakem se mu promenovala pořád dál. V té své cikánské maškaře byla madam Divine pohříchu nezapomenutelná. Bílá halena v rustikálním stylu stažená z ramen, rudá spodnička, jasně tyrkysová šátková sukně přepásaná oranžovou šerpou, ověšená zlatými řetízky s vesele zvonícími cingrlátky, široký kožený opasek a kolem hlavy karmínová šála. Zlaté kruhy v uších, kolem krku zlatý řetěz, na zápěstí několik zlatých náramků a po kolena vysoké černé kožené boty s jehlovými podpatky jí dodaly provokativní šmrnc.

Vypadala v tom po čertech sexy. Dokonce tak sexy, že když se obkročmo usadila na toho rádoby vraha své zákonité choti, měl hroznou chuť ji z toho chlapa sundat a posadit si ji na klín sám. Tyhle chutě ho poněkud poplašily. Už nějaký ten čásek se o ženy nezajímal. Dobře, pár tisíc let. A na ženskou typu madam Diviny taky už hezky dlouho nenarazil. V tomto úboru byla zosobněním sexu, a jeho tělo zareagovalo. Probouzelo se z letargie, zívalo a protahovalo se.

Očividně mám slabost pro cikánky, pomyslel si ironicky. Momentálně to dávalo stejně dobrý smysl jako cokoli jiného. Rozhodně větší smysl než jeho současný život. Jak to tak vypadá, ve zralém věku dvou tisíc, pěti set a osmačtyřiceti let na něj dolehla krize středního věku. To bylo jediné vysvětlení, na které přišel. Proč bych se jinak nechal uvrtat do této laskavosti pro Luciana Argeneau?

Při tom pomyšlení se trpce usmál. Lucian Argeneau nebyl jen hlavou mocného klanu Argeneau, navíc byl vrchním velitelem lovců psanců a stál v čele severoamerické Rady nesmrtelných. Lovci psanců představovali policejní složky nesmrtelných; pronásledovali nesmrtelné, kteří se dali na špatnou cestu, a předváděli je před Radu nesmrtelných. Ta je pak soudila a po zásluze odsoudila, častokráte k smrti.

Coby šéf těchto dvou organizací, byl Lucian bezesporu nejmocnějším nesmrtelným v Severní Americe. Těžko si představit, že by mohl potřebovat něčí pomoc. No a vida, potřeboval. Hledal svou příbuznou, neteř Bashu Argeneau, která byla tisíce let pokládána za mrtvou, ale která by nakonec zřejmě mohla být naživu… a která, jak se obával, úspěšně kandidovala na post psance.

A proto jsem skončil v lunaparku, kde teď civím na karavan ženské, kterou nedokážu přečíst a kterou, musím přiznat, shledávám až neuvěřitelně sexy. Ne, že by ho její nečitelnost nějak zvlášť trápila. Jestli to skutečně je Basha Argeneau, pak je o dost starší než on, a mladší nesmrtelní obvykle nedokázali přečíst našince starší, než byli oni sami. Žádné další známky nalezení životní družky se u něj zatím neobjevily. Jako například obnovení zájmu o jídlo a tak. Díky Bohu za ty dary, protože jestli to byla jeho potenciální životní družka, a byla to Basha Argeneau… inu, pak z toho koukal vztah předem odsouzený k záhubě, poněvadž Basha Argeneau byla považována za psance… a psanci byli popravováni. Poslední, co by v této fázi života potřeboval, byla životní družka se škraloupem.

“Haló! Marco! Hodláš tady celou noc zbůhdarma postávat a cpát si nácka, nebo mi pomůžeš u stánku?”

Překvapeně se ohlédl a uviděl, že k němu kráčí Kevin Morrow. Dvacetiletý kočovník byl vyčouhlý, vychrtlý a tak hustě pihovatý, že to zdálky vypadalo jako opálení. Zblízka jste však zjistili, že má tvář posetou rezavými puntíky. Nespokojeně se šklebil, což Marcusovi připomnělo, že dostal jenom patnáctiminutovou přestávku a touto dobou už se měl zase pilně otáčet ve stánku s hot-dogy.

“Já jsem—”

“Si cpal nácka,” skočil mu do řeči mladičký pihoun, udělal čelem vzad a kývnul na něj, ať jde s ním. “Pohni kostrou. Jestli máš hlad, můžeš při práci zdlábnout párek v kukuřičném těstíčku. Beztak to pro tebe bude lepší než ta cukrová nadýchaná věc.”

Marcus zamrkal a sklopil oči k nedojedené růžové vatě, kterou mu před několika minutami velkoryse věnoval tamten upatlaný klučík. Lépe řečeno k tomu, co bývalo dobrou půlkou cukrové vaty. Na tenkém kuželu totiž nezbyl ani chomáček. Přece jsem to nesnědl? Nejedl jsem nic pevného už dobrých tisíc let. Nevzpomínám si, že bych to snědl. Ale v puse měl sladkou chuť, která byla docela příjemná.

“Do hajzlu.” Prázdnou papírovou špejli odhodil do koše na odpadky a vydal se za Kevinem.

Snědl jsem cukrovou vatu. Nesvedu přečíst madam Divinu, a navrch na ni mám zálusk.

No nazdar, tohle není dobré.

2. KAPITOLA

Divine vyprovodila poslední zákaznici, a pak se zastavila na schodkách karavanu, aby se rozhlédla po lunaparku. Byla půlnoc, zavírací hodina, ale světla na rozmanitých atrakcích stále zářila do noci. Plechová muzika ještě vyhrávala, zato zbylé zvuky se postupně vytrácely. Hlasité vyvolávání pouťáků, kteří se snažili přilákat lidi a sváděli obyvatele městečka, aby se svezli, utichalo. Smích, brebentění a vzrušené pištění lidiček dovádějících na atrakcích zeslábly stejně, jako prořídl předchozí šílený nával, ze kterého zbyla přehršle opozdilců, trousících se k východu.

Bez lidí, kteří byli donedávna prostě všude, člověk viděl, jaký tady po nich zbyl čurbes. Po zemi se válely nedojedené dobroty a prázdné kelímky, které se vládci planety neobtěžovali vyhodit do odpadkových košů, přestože ty byly doslova na každém kroku a zřízenci je pravidelně vysypávali. Hodit všechno na zem a odkopnout to stranou, zřejmě bylo výrazně jednodušší. Pro ně. Kusy burgrů, obalovaných osmažených párků na špejli a kornoutů smutně plavaly ve zmrzlině, která se místo v dětských pusinkách rozpustila na asfaltu, kam dopadla. Divine zahlédla dokonce malinké tenisky a jedno nebo dvě zmačkaná trička. Zajímalo by ji, jak bez nich mohli jejich majitelé odejít. Botky patřily dítěti, to mohl někdo odnést v náručí, ale copak si rodiče nevšimli bosých nožek? A pokud jde o trička, když se slunce na obloze rozpálilo doběla, spousta chlapců si ho stáhla a pověsila na poutko u kraťasů, ale na horské dráze, na kolotočích i na ostatních atrakcích byla povinná. Museli si ho zase navléknout, jinak se už nesvezli. Jedině snad, že by ho ztratili na odchodu. Až přijdou domů a zjistí, že jsou bez trika, budou asi pěkně naštvaní.

Zničehonic zmlkla hudba a zhaslo ruské kolo. Když potemněla i světla na několika dalších atrakcích, zabloudila očima do dálky. Všichni začali zavírat. Lunapark se ve chvilce ponoří do tmy. Houpačky, kolotoče, střelnice i stánky se na noc pozamykají. Úklid nechají na ráno, aby neplýtvali drahou elektřinou. Udělat to teprve, až jim na práci posvítí sluníčko, bylo ekonomičtější. Navíc část zbůhdarma odhozené potravy zbaští toulaví psi nebo havěť obecná, což hladovým tvorům ušetří kručení v břiše a uklízečům čas.

Přejela pohledem po setmělém lunaparku. V měsíčním světle vypadala většina konstrukcí jako černé stíny. Během několika okamžiků budou mít první pouťáci pro dnešek hotovo a vydají se dozadu, do prostoru před čumákem jejího karavanu, kde parkovaly všechny přívěsy. Tam budou pít a smát se, aby si po dlouhém dni odreagovali stres z neustálého kontaktu s návštěvníky. Občas se k nim připojila. Ne, aby si přihnula, protože truňk na ni nijak nepůsobil. V kamarádské atmosféře však pokaždé pookřála. Za pěkné noci se ráda usadila před přívěs Boba a Madge Hoskinsových, s hrnkem čaje v rukou. Když pršelo, přesunuli se dovnitř, aby probrali, co se přes den semlelo a hlavně to, jak dobré nebo naopak bídné byly tržby.

Přešlápla z nohy na nohu. Meditovala, zda by se měla jít družit i této noci. To kvůli tomu bažantovi, kvůli Marcovi váhala. Většina nesmrtelných byla téhož názoru jako smrtelníci a považovala kočovný národ za víceméně méněcenný. Neviděli dlouhé hodiny těžké dřiny, všímali si pouze ošuntělého, nepěstěného zevnějšku a špatných zubů, neboť pouťáci neměli ani peníze, ani čas na to, aby si je dali spravit. Když nepočítala samu sebe, za celá ta léta byl Marco vlastně jediným nesmrtelným, o kterém věděla, že se rozhodl trávit čas s kočovníky. A jeho přítomnost jí dělala starosti.

Měla podezření, že to musí být psanec, který se skrývá. Proč by se jinak dal najmout k pouťákům? A pokud ano… hm, to by mi tak ještě scházelo. Přitáhnout pozornost lovců psanců k lunaparkům bylo to poslední, co by potřebovala. Mezi potulnou cháskou se jí dařilo schovávat už dobrých sto roků. Nechtěla, aby jí to překazil někdo takový, jako byl tento přivandrovalec. Nejbezpečnější bude, vyhýbat se mu na sto honů, a vzhledem k tomu, že nemám záruku, že nezajde na kus řeči s novými chlebodárci… inu, pomyslela si, snad bych měla dneska v noci porušit zaběhanou rutinu a obvyklý šálek čaje vynechat.

Na druhou stranu, bažanti často mívali domov, kam chodívali na noc. A když ne, a zůstali s kočovníky, obvykle sedávali na periferii, daleko od majitele a jeho ženy. V tom případě by tam klidně mohla zajít, poklábosit s těmi dvěma a trochu vypustit páru. Nic by se tím nemělo pokazit. Rozhodně nemusela chodit na lov. Allen Paulson se jí dneska postaral o večeři.

Bylo rozhodnuto. Zamkla dveře a vydala se dozadu, kde měli Bob s Madge zaparkovaný privátní karavan. Vlastnili několik vozidel sloužících podniku, včetně přívěsu, kde najímali pracovní síly a řešili obchodní záležitosti a problémy se zákazníky. Navíc měli několik střelnic a atrakcí, ale nikdy necestovali bez vlastního karavanu, ve kterém žili a spali. Po dlouhém dni plném handrkování s pouťáky stejně jako s návštěvníky, bylo zázemí, kam se mohli uchýlit, holou nezbytností.

Zadní parkoviště bylo skoro stejně veliké jako samotný lunapark. Parkoval zde půltucet karavanů patřících těm lépe situovaným stálým kočovníkům, kteří měli vlastní stánky, atrakce nebo třeba střelnice. A pak tu stály přívěsy přestavěné na ubikace s maličkými pokojíčky, do kterých se vešla jenom postel nebo patrová palanda a úzká ulička. Divine měla podezření, že víc místa byste měli i ve vězeňské cele, ale bylo to jenom na spaní, a tak to koneckonců splnilo svůj účel. Trochu jako kajuta na lodi. V každém přívěsu se obvykle nacházely čtyři, maximálně šest kamrlíků. Některé měly vlastní společné sociální zařízení, některé ne. Pro ty, co ho neměly, tu byly další přívěsy vybavené mobilními koupelnami. Našel se zde i přívěs, který sloužil jako učebna pro děti kočovníků, a další jako pojízdná prádelna. A ve dvou malých přívěsech bylo tržiště, smíšené zboží a drogerie, podle toho, co jste zrovna potřebovali.

Tím pádem byl lunapark vlastně městečkem na kolečkách. Všechno, co mohl potřebovat, si vezl s sebou. Když nechtěli, jeho obyvatelé vůbec nemuseli chodit do měst, která navštívili, ledaže zatoužili po něčem speciálním, co pouťový obchoďák neměl na skladě.

“Slečno Divino.”

Zpomalila, koukla stranou, a když spatřila, jak k ní pokulhává Hal, kývla na pozdrav. Kočoval celý svůj život. Byl malý, šlachovitý, měl nohy do O a víc vrásek a méně zubů než slon. V puse mu zůstal jediný dobrý zub – nechutná hnědá věc, která vypadala, že každou chvíli vypadne. Předsudky bytostně nesnášela, ale někteří pouťáci svým způsobem života beze zbytku naplňovali to, co se o nich tradovalo: hodně pití, rychlé žití, zkažený chrup a předčasné stáří. Na Hala to pasovalo jako ulité. I tak ho však měla ráda.

Z mysli mu vyčetla, že si jednu každou vrásku poctivě zasloužil a nepřišel o všechny zuby jen kvůli zanedbávání dentální hygieny. Ve skutečnosti je postupně ztratil ve rvačkách, opilý jak zákon káže. Navíc to byla zgruntu upřímná duše. Na rovinu vám pověděl, že si máte dát svoje věci pod zámek, jinak se vám zatoulají. “Kdo to najde, ten to má,” zamrkal vždycky prohnaně, takže vás nenechal na pochybách, kdože by ty věci vzal na procházku. Nemohli jste se za to na něj zlobit. Alespoň člověka férově varoval. To udělá málokterý poberta.

“To tvoje kulhání se drobet zlepšilo,” poznamenala, zatímco přihlížela, jak zvládl posledních několik stop.

“Si pište,” zazubil se na ni… jedním zubem a dásněmi. Prsty si prohrábl prošedivělé vrabčí hnízdo, kývnul hlavou a spustil: “Šak enem díky vám. Ta meducína, coste mně dala, dělá ouplný divy. Dna bude tůt svit v pekle.”

Našpulila rty, jak zašišlal tout de suite, ale neřekla nic.

“Eště den a nebudu kulhat vůbec,” pochlubil se a zářivě se na ni usmál. “Kulhám takovou dobu, že už jsem dávno zapomněl, jaký to je nekulhat. A chtěl bych vám za to od srdce poděkovat, madam Divino. Takhle fajnově mi nebylo už aspoň deset roků a je to fakt moc pěkný.”

“Rádo se stalo,” pousmála se. Bylo to už pár štací, co si všimla, že se mu zřejmě vede ještě mnohem mizerněji než obyčejně. Ani mu nemusela číst myšlenky, aby poznala, že se ozvala jeho dna a Hal má bolesti. Připravila mu tedy starý lék, který znala z dob, kdy jezdila po světě s cikány. A podle toho, co říkal, zaúčinkoval relativně rychle. Jasně, kdyby přestal jíst červené maso a pít kávu a alkohol, zabral by ještě mnohem rychleji. Ale při jeho věku a nátuře? To by po něm chtěla trochu moc.

Mohla mu sice vklouznout do myšlenek a kontrolovat ho. Přinutit Hala vzdát se šnapsu a ostatních nezdravých věcí, které jeho potíže darmo zhoršovaly, ale nechtěla se plést lidem do života. Bestie jako Allen Paulson byla jedna věc; jemu a jemu podobným bez mrknutí zabránila kvůli penězům ubližovat nebo dokonce i zabíjet. Z tohohle těžkou hlavu nikdy neměla. Jinak ovšem zastávala krédo žít a nechat žít. Nechtěla, aby někdo strkal nos do toho, co dělala a jak se chovala ona sama, a tak to nepotřebovala a ani nechtěla dělat ostatním. Lidem, kteří se pokoušeli druhé ovládat, podle jejího názoru scházela sebeúcta… a podle všeho jich bylo zatraceně hodně. Soudě podle toho, kolik lidí podnikalo kroky, aby se pokusili přinutit vládu toto zastavit a tamto zakázat, museli mít asi pekelné množství volného času. Nemohla se zbavit dojmu, že kdyby měli práci, milenku, kamarády, koníčka nebo – do háje – prostě svůj život, byli by spokojenější a nechtěli by komandovat ostatní, aby sami sebe uspokojili.

“No, já vám chtěl akorát poděkovat,” zopakoval Hal. “A říct vám, že ste se nenamáhala zbůhdarma, a že to zabralo, ještě předtím, než to vyrazím s Carlem oslavit.” Zaváhal, a pak nesměle dodal: “A zjistit, estli byste se k nám třeba nechtěla přidat? Půjdeme do města, do McMurphyho irského pubu. Stavil jsem se tam, když jsme byli posledně v Bakersfieldu. Umějí ta nejfajnovější žebírka, co jsem vůbec kdy ochutnal. Udí je na dubovém dřevě, říkala myslím ta kočenka. Fakticky bašta.”

“Lákavé,” odtušila zdvořile. “Ale ne, díky, Hale. Dobře se s Carlem pobavte. A žádné rvačky,” zvýšila hlas. “Jestli přijdeš bez zubu, budu se na tebe moc zlobit.”

“Nemám v lásce basu, takže se neperu,” odpřísáhl Hal zvednutými zkříženými prsty, což naznačovalo pravý opak. Ten dobrák je vážně rozkošně upřímný, pomyslela si, když navázal: “Přinejmenším si nezačneme. No, kdyby si něco začal někdo místní, to by byla jiná. Přeci si nenecháme špacírovat po ksichtě, že jo? Ale nezačneme si.”

Pobaveně zakroutila hlavou, kývla mu a otočila se, aby pokračovala svou cestou. Musím si nechat telefon na doslech, pomyslela si. Jestli Hal s Carlem skončí v base a budou potřebovat, aby za ně někdo v noci složil kauci, raději ať zavolají mně, než aby rušili Madge a Boba. Přicházeli do let, stres a strasti spojené s provozováním poutě na nich pomalu začínaly být znát. Jestli mohla těm dvěma trochu ulehčit život, ráda to udělá. Beztak nespala. Zpravidla spávala zhruba hodinu, maximálně dvě hodiny denně. Neměla ponětí, jestli za to mohl věk nebo starosti, a bylo jí to fuk. Prostě to tak bylo a tečka. Jak plynul čas, naučila se neřešit malichernosti. V životě bylo dost důležitých věcí, se kterými si chtě nechtě musela lámat hlavu. Trápit se kvůli hloupostem nestálo za to.

V karavanu Hoskinsových se svítilo, což znamenalo, že Madge jako obyčejně nechala na Boba, aby se vypořádal s problémy, které se mohly na poslední chvíli vyskytnout při zavírání, a sama se vrátila do karavanu. Postaví na kávu a připraví něco lehkého k pozdní večeři, kterou si snědí při relaxaci před spaním. Tak to dělali den co den, noc co noc. Madge otevírala a zahajovala den a Bob na sklonku noci zavíral. Týmová práce v nejlepším slova smyslu. Alespoň se zdálo, že jim to klape. Onehdy oslavili třicáté výročí sňatku a stále byli šťastní a měli se rádi, což sice nebylo neslýchané, ale mezi smrtelníky to bylo dost vzácné na to, aby mělo smysl se o tom zmínit.

Co byla u smrtelníků rarita, to byla u nesmrtelných norma. Jakmile potkali svého životního druha, byla ruka v rukávě. Za deset, sto nebo dokonce za tisíc let byl pár stále spolu, stmelený a šťastný. Každý dospělý nesmrtelný se na to těšil. Sama o tom kdysi snívala… ale to byla ještě mnohem mladší. Brzy si uvědomila, že při jejím způsobu života – musela se skrývat a vyhýbat našincům – bylo nalezení životního druha do značné míry nemožné. Navěky bude sama, a to je velmi dlouhá doba. Ledaže bude mít štěstí a připlete se do nějaké smrtelné nehody, při které přijde o hlavu – míněno doslova – nebo uhoří zaživa. Anebo jí hrábne, skutečně sejde na scestí a nechá se popravit. Některé dny, kdy se jí cikánský způsob života bez domova a bez rodiny zajídal, jí zorganizování takové nehody připadalo málem lákavé. Zatím se však z těchto nálad pokaždé otřepala dřív, než stihla udělat nějakou pitomost. Zatím.

Když dorazila ke dveřím principálovic karavanu, zaplašila neveselé myšlenky, krátce zaklepala, počkala, až Madge zavolá: “Dále,” otevřela a vešla dovnitř. Ale když málem vrazila do bažanta Marca, tak jí úsměv, který jí začínal zvedat koutky úst, a pozdrav, co už měla na jazyku, zhořkly pelyňkem.

“Sláva, dobře že jdeš, Divino, holubičko moje,” zacvrlikala vesele Madge. “Právě o tobě vyprávím Marcovi. Napadlo mě, že by bylo hezké, kdyby se k nám dneska připojil. Aspoň se můžete lépe poznat. Máte toho hodně společného. Představ si, že je alergický na sluníčko stejně jako ty.”

“Nepovídejte,” zabručela, vážně hledíc na muže v černém. Tolik k vyhýbání se bažantovi.

Při pohledu na Divinin výraz se Marcus skoro zakřenil. Bilo do očí, že ho neviděla zrovna ráda, ale statečně se to snažila zamaskovat. Kdyby si toho totiž všimla Madge, musela by vysvětlit proč. Tušil, že ze všeho nejvíc teď chtěla udělat čelem vzad a vzít nohy na ramena, ale nejspíš tak nahonem nepřišla na žádnou dobrou výmluvu, protože tam pořád stála a tak trochu se kymácela na prahu.

“Nazdar… Marco, správně?” dostala ze sebe nakonec. Vrhla na něj zjevně nucený úsměv, teprve pak přejela pohledem k Madge. Křečovitý úsměv zněžněl a působil už mnohem přirozeněji, když říkala: “To by bylo moc pěkné, ale cestou sem mě zastavil Hal. Náramně se mu zlepšila dna, a tak mě pozval, abych to s ním a s Carlem zašla do městečka oslavit. Moc nerada bych viděla, jak ten starý uličník přijde o poslední zub. Jenom jsem se tu stavila, abych vám řekla, že pro jednou vynechám náš kávový dýchánek a půjdu se s chlapci povyrazit.”

Oprava, takže se nakonec přece jen vytasila s výmluvou, pomyslel si Marcus. Nevěděl, kolik z toho, co řekla, byla lež. Zato si byl naprosto jistý, že když klepala na dveře karavanu, neměla v plánu vyrazit si do města s tím Halem a s Carlem. Vlastně si byl docela jistý, že ji k tomu ponoukla teprve jeho přítomnost… No… tuhle tu hru umím hrát taky. Přikouzlil si na tvář falešně starostlivý výraz a zabručel: “Safra, nevím, nevím, jestli byste měla ty dva doprovázet docela sama. Mám takové tušení, že až si přihnou, mohlo by být docela těžké oba staré ochmelky zvládnout. Možná bych měl jít s vámi.”

“Jéje, to je ale báječný nápad,” vložila se do debaty Madge, sotva začala Divine vrtět hlavou. “Měla bych o tebe starost, Divino, ale když se tam o tebe postará Marco, hnedle mi bude líp na duši.”

Jednu chvíli byl přesvědčený, že Divine odmítne, ale pak jen poraženě svěsila ramena. Nicméně výraz ve tváři neměla poraženecký ani trochu, a když říkala: “Fajn. Jdeme,” tvářila se pěkně vztekle.

“Když budeme ještě svítit, až se vrátíte, stavte se na kus řeči,” pozvala je vesele Madge. Očividně jí jaksi unikaly rozzuřené vlny negativní energie, které se valily z Diviny, která vlažně přitakala, otočila se, a znovu otevřela dveře.

Zato Marcus, než následoval Divinu ven, věnoval Madge obzvláště vřelý úsměv. Když ho večer pozvala principálka do privátního karavanu, hned mu bylo jasné, že se obsadila do role dohazovačky. Koneckonců jí uměl číst myšlenky, a tak věděl, že po ranním výslechu a celodenním nenápadném sledování, jak se dovede postavit k práci, dospěla k názoru, že vypadá na solidního mládence – pohledný, urostlý dříč… dobrá partie pro “naši Divinu”, myslela si. Přesně o tohle sice zájem neměl, ale proč toho nevyužít? Potřeboval se totiž dostat Divině na kobylku a zjistit, zdalipak je to tamta Basha Argeneau, kterou měl za úkol vypátrat.

Nějak nemohl uvěřit, že by tohle mohla být ona zlotřilá Basha, která se dala do holportu s Leoniem Liviem. Rozhodně ne po důkladném pročtení Madginých myšlenek, kde našel spoustu náklonnosti a úcty k jejich věštkyni. Ale je pravdou, že totéž našel i ve valné většině myslí, které přes den prostudoval. Zdálo se, že si madam Divine, nebo jen Divine, jak jí v duchu říkali pouťáci, udržovala jistý odstup, ale když přijeli na novou štaci a stavěli atrakce, nikdy nelenila přiložit ruku k dílu, a když končili, pomáhala lunapark zase bourat, přestože nic z toho dělat nemusela. A kdykoli někdo potřeboval pomoc, objevila se jako na zavolanou. Dotyčný občas ještě ani sám nevěděl, že něco potřebuje.

Během dne se dozvěděl, že s tímto lunaparkem kočovala dva roky. Za tu dobu si získala respekt a sympatie valné většiny potulné chásky. Těch několik jedinců, kterým k srdci rozhodně nepřirostla, a ani ji nerespektovali, na ni tak či onak nevražili. Jedna ženská na ni žárlila, protože si byla jistá, že mladík, o kterého měla zájem, měl zájem spíš o Divinu. Druhé pro změnu nevonělo, jak si Diviny každý vážil, po čemž ona sama jen marně toužila.

Měl tu čest také se dvěma pány, co o ní nesmýšleli zrovna lichotivě. Prvním byl pouťový Romeo, který v tomto kostýmu dostal do postele téměř každou ženskou – nezadané komplet všechny plus několik provdaných. Ale když vyjel po Divině, bez velkých okolků mu rázně srazila hřebínek.

Ten druhý chlapík, na kterého narazil a zjistil, že o Divině nesmýšlí příliš v dobrém, byl jistý Paul. Spolu s přítelkyní Kathy už nějaký ten čásek pracovali v tomto lunaparku. Podle všeho to býval dobrý pracant, dokud se nedávno nechytil flašky. Naneštěstí měl tendenci zmlátit Kathy pokaždé, když se namazal, z čehož se postupně vyvinula každonoční rutina. Divine mu před nedávnem dala na pamětnou. Nejprve ho odtrhla od holky, jen tak mimochodem mu zlomila zápěstí – dle Marcusova skromného názoru schválně – načež Paulíčkovi nebezpečně klidným hlasem vysvětlila, že jestli někdy Kathy nebo kterékoli jiné dámě z lunaparku ublíží, pak ona ublíží jemu. A tentokrát mu zlomí obě zápěstí. Od té doby se Paulovi sice dařilo vystříhat se surovostí, nicméně věděl, že je jenom otázkou času, kdy šlápne vedle a Kathy praští… a potom Divine dodrží svůj slib… a z toho byl strachy podělaných až za ušima.

Nejenže Divinu neměl rád, on se jí bál, a to bylo nebezpečné. Marcus ze zkušenosti věděl, že strach dokáže dohnat lidi k pořádným hloupostem. A soudě podle myšlenek, které se dnes honily Paulovi hlavou, nakonec provede něco pitomého. Spíše dříve nežli později. Když vedle něj pracoval, Paul se vyžíval v dost odporných představách. Fantazíroval o tom, jak jednou v noci Divinu zaskočí, přetáhne ji po hlavě baseballovou pálkou, a až se omráčená skácí na zem, jednoduše ji umlátí, aby ho už nikdy neohrožovala. Dokud půjde jenom o představy, bude to v pohodě. Ale když dost dlouho děláte něco v duchu, může se stát, že seberete odvahu a zrealizujete to ve skutečnosti. Jestli bude Paul dost hloupý na to, aby uvedl fantazii do praxe, Marcus tušil, že chlapce čeká veliké překvapení. Výprask Divinu nezabije, zato ji spolehlivě rozzuří. A co se stane potom, bude stát za vidění, tím si byl jistý. Jestli Paulík vyvázne životem, bude si moct pogratulovat. Něžná jasnovidka mu pravděpodobně zpřeráží každou kůstku v těle. A já jí to vyčítat nebudu.

“Přestaň mi laskavě zírat na zadek. Úplně cítím, jak se mi tvoje oči zavrtávají do spodních zad. Jdeš se mnou? Fajn, tak pojď vedle mě.”

Marcus při těch slovech zamrkal, a pak zamrkal ještě jednou, poněvadž mu došlo, že to byla čistočistá pravda. Divine ho kamsi vedla, on šel za ní a opravdu jí při tom civěl na prdelku. Páni, pomyslel si, tohle je mi novinka… nicméně moc pěkný pohled. Líbilo se mu, jak se při každém kroku zavrtěla, až se jí sukně zhoupla ze strany na stranu. A ty kozačky. Sákryš, ty—

Když se Divine pojednou zastavila, otočila se na podpatku a zamračila se na něj, myšlenka vzala za své. Což bylo jenom dobře. Mlčky ukázala prstem na zem vedle sebe. Potlačil úsměv, poslušně se postavil vedle ní a ironicky vyklenul obočí. “Já myslel, že máš ráda pozornost. Pročpak bys jinak nosila na sukni cingrlátka?”

“Tvou pozornost ne,” odsekla, udělala čelem vzad a zase vyrazila. Za okamžik mu došlo, že ho vede ke svému karavanu. Snad v něm, probůh, nechce odjet? Odtud se jen tak nevymotá. Na jedné straně kolotoč, na druhé maringotka s cukrovou vatou a před čumákem narvané parkoviště. Tím labyrintem aut a přívěsů neprokličkuje ani omylem.

Měl jsem jí povědět, že mám vůz, a odvést ji k SUV, které mi dal Lucian, pomyslel si Marcus. Momentálně stálo zaparkované na parkovišti venku před bránou. Ale dřív, než to stihl navrhnout, se zastavila u velkého, mírně vystouplého obdélníku na boku karavanu, kterého si až doteď nevšiml. Zvedla drobnou, nenápadnou páčku a ukázalo se pole očíslovaných tlačítek. Zadala kód a ustoupila vzad, protože se boční panel okamžitě otevřel a odhalil motorku.

Zatímco tam Marcus stál a hleděl na to s otevřenou pusou, Divine rozepnula řemínky, kterými bylo jednostopé vozidlo o dvou kolech připevněno, převrátila konec úzké rampy a odtlačila motorku na pevnou zemi. Skopla stojan, postavila motocykl, a pak se otočila a z úložného prostoru vyjmula dvě helmy. Nakonec znovu stiskla tlačítko a panel se zavřel.

Marcus si vzal přilbu, kterou mu podala, nasadil si ji a při tom pozoroval, jak dělala totéž. Ale řemínek pod bradou si už nezapnul, ačkoli to měl v úmyslu. Divine se totiž předklonila, což ho poněkud rozhodilo. Vykulil oči na zadek v luftu a sledoval, jak si sáhla mezi nohy, uchopila zadní díl sukně a protáhla si ji dopředu mezi nohama. Teprve až když se narovnala se sukní v ruce a podolek si zastrčila vpředu za opasek, pochopil, co a proč dělala. Potom už jen přehodila nohu přes motorku, nastartovala, vytúrovala motor a otočila se na něj. “Tak co?”

“Jasně,” hlesl a rychle si zapnul přilbu.

Jak to tak vypadá, řídit bude ona. Do pekla. Na motorce. Upřímně doufám, že ví, jak se ta zatracená věc řídí.

3. KAPITOLA

V okamžiku, kdy Marco dosedl na motorku za ni a objal ji kolem pasu, poznala Divine, že udělala chybu. Už dříve tu a tam někoho svezla, a to jak muže, tak i ženy, ale tentokrát jí to poprvé připadalo nepříjemně intimní. Přilepil se jí na záda, a navíc si intenzivně uvědomovala, že má jeho ruce těsně pod ňadry. Cítila se v jeho objetí utopená, což už hezkou chvíli nezažila, jestli vůbec kdy. Jenomže pokud ho nechtěla dloubnout loktem do žeber a možná zaskočit, až by sletěl ze stroje a skočil na zemi, nemohla s tím prakticky nic udělat. Dospěla tudíž k názoru, že nejlepší bude nepříjemné pocity ignorovat a soustředit se na řízení.

Lunapark Hoskinsových přijížděl do Bakersfieldu v Kalifornii rok co rok. Sama navštívila městečko už i dříve, ačkoli ne s tímto lunaparkem, a podnik, o kterém mluvil Hal, znala z minulosti. McMurphyho lokál zde stál už dlouhou dobu. Ne, že by v něm snad někdy povečeřela, ale jezdívala kolem a měla dobrou paměť. Před lety to bývala McMurphyho krčma. Ale teď se to tam jmenovalo McMurphyho irský pub & sport bar. Zda hostinec změnil majitele a byl renovován včetně názvu, nebo jestli ho vlastníci pouze přejmenovali, to nevěděla. Zato věděla, kde se nacházel, a celkem snadno k němu trefila. O nějakých deset minut později už s úlevou brzdila před hospůdkou. Zastavila, trochu netrpělivě počkala, až se Marco uráčí slézt ze sedačky, aby konečně mohla postavit motocykl na stojan a sestoupit.

Když si sundávala přilbu a spěšně uvolnila sukni, aby jí zase spadala kolem nohou, pečlivě se vyhýbala pohledu na Marca. Na zádech ji pořád hřálo místo, kde se k ní při jízdě tiskl, a přistihla se, že jí to leze na nervy. S povzdechem připoutala a zamkla přilbu, potom si vzala od Marca tu jeho a připevnila na nosič i ji. Sice ho záměrně ignorovala a bez ohlédnutí zamířila rovnou ke vchodu, ale slyšela, že kráčí za ní.

Se západem slunce se začalo mírně ochlazovat, ale i tak bylo pořádné horko, odhadovala to na nějakých třicet stupňů. Naštěstí měli v hospůdce klimatizaci a sotva vešli dovnitř, ovanula je vlna chladného vzduchu. Paráda. Zastavila se a chvilku prostě jenom stála a užívala si arktického povětří. Teprve potom se začala porozhlížet po Halovi a po Carlovi.

“Nikde je tu nevidím,” poznamenal těsně za ní Marco. Musel sehnout hlavu a říkat jí to do ucha, aby ho přes kakofonii hlasů v lokále vůbec slyšela.

Jeho dech ji zašimral na kůži a po zádech jí přeběhl mráz. Ignorovala to, jenom se mlčky rozhlédla, a pak se zamračila. Ne, nikde ty dva nespatřila. “Hal rozhodně mluvil o McMurphym. Loni prý ochutnal jejich žebírka a chce si to letos zopakovat.”

“Ahoj. Můžu vám pomoct? Vypadáte, jako byste někoho hledali.”

Divine pohlédla na čipernou dívčinu, která je oslovila. Dlouhé hnědé vlasy měla stažené do ohonu a na prsa si tiskla prázdný podnos. Nešlo si nevšimnout obdivných pohledů, které vrhala na Marca, zatímco čekala na odpověď.

“Hledáme své přátele,” řekla Divine a hnědovláska neochotně odtrhla oči od Marca. “Párek postarších džentlmenů poněkud drsnějšího zevnějšku. Jsou ošlehaní sluncem, jednomu chybí zuby a druhému vlasy.”

“Jasně,” usmála se holčina a horlivě kývala hlavou. Culík se zhoupnul, a už zase koukala na Marca. “Jsou támhle. Usadila jsem je…” Odlepila kukadla od Marca, ukázala na stůl v rohu, a když zjistila, že je prázdný, zamračila se. “Posadila jsem je tam, je to jenom pár minut.” Chvilku se rozhlížela po lokále, a pak se usmála a pokrčila rameny. “Nejspíš si odešli bafnout na dvorek.”

“Nejspíš,” přisvědčila Divine, která se upamatovala, že Hal s Carlem jsou silní kuřáci. Jako ostatně nemalé procento kočovníků.

“No, můžete se po nich poohlédnout na dvorečku nebo se posadit a počkat na ně, jestli jste přátelé. Pravděpodobně tam nebudou dlouho. Viděla jsem, jak se s nimi hned potom, co jsem je usadila ke stolu, baví servírka. Patrně si objednali pití a požádali o jídelníčky, ale jídlo si zatím ještě neobjednali.”

“Počkáme u stolu,” prohlásil Marco, uchopil Divinu za loket a nasměroval ji k rohovému stolu. Neprotestovala. Neměla nejmenší chuť vyjít z chládku na parný, zakouřený dvorek. Nechtěla být vlastně ani tady. Chtěla se jen vyhnout muži, který ji teď doprovázel. Jenže i sebelepší plány mohou… však to znáte. Nebýt tohohle protivy, hověla by si teď v přívěsu u Madge a relaxovala za uklidňujícího bzukotu příhod z dnešního dne. Zatracenej chlap, pomyslela si podrážděně.

Sotva se usadila na židli, kterou jí automaticky přidržel, vzala do ruky jídelní lístek, aby se na něj nemusela dívat.

“Ty jíš?”

Ztuhla a přes okraj desek jídelníčku střelila očima po Marcovi, který si vybral židli přímo naproti ní. Odpověděla otázkou: “A ty?”

Krátce zaváhal. “Občas.”

Lhostejně pokrčila rameny a znovu sklopila oči k menu.

“Takže… jsi nesmrtelná…”

Tím si získal její pozornost. Probodla ho pohledem, a hned nato se rozhlédla kolem sebe, aby měla jistotu, že to nikdo neslyšel. Nezdálo se, že by si jich někdo všímal, ale—

“A já jsem nesmrtelný,” pokračoval Marco, klidný jako želva.

“Pro smilování boží,” vyprskla a upřela na něj rozzlobené oči. “Už bys měl vědět, že si na veřejnosti nemáš pouštět pusu na špacír.”

“Nikdo neposlouchá,” odtušil chlácholivě, a pak naklonil hlavu. “Před čím utíkáš?”

Divine na židli zkameněla. “Co tě vede k názoru, že před něčím utíkám?”

“No, já ti nevím,” ušklíbl se. “Možná už sám fakt, že se schováváš v lunaparku.”

“Kdybych se schovávala, pracovala bych tam, kde mě dennodenně neuvidí stovky lidí,” řekla suše. “Náhodou dělám v lunaparku proto, že tam mám moc dobré živobytí.”

“Čtení budoucnosti?”

V jeho hlase nezazněla sebemenší stopa odsudku, přesto v ní vzbudil pocit, že se musí obhájit. “Já jim budoucnost nečtu, ani to netvrdím.”

“Jistěže. Ty jim budoucnost vykládáš.”

Přikývla. Sice v tom byl jen jemný rozdíl, ale pro ni byl důležitý. “Přečtu jim myšlenky a podle nich pak vyložím jejich budoucnost. A čas od času přečtu také ty, kdo je doprovodí do mého karavanu, a to, co se dozvím, využiju ke kvalifikovanému odhadu budoucnosti mého zákazníka.”

“Jako toho povedeného manžela, který plánoval vraždu své ženy kvůli pojistce?” Marco se zatvářil přemýšlivě a pustil se do fabulování: “Když lunapark navštívil jejich město, mužíček ji musel doprovodit do tvé komůrky. Tys tak zjistila, že ji hodlá sejmout a získat pojistné plnění.”

Přikývla.

“Takže používáš schopnosti nesmrtelných, abys pomáhala smrtelníkům,” konstatoval vážným tónem.

Ucítila, jak se bezděky uvolňuje. Ať se sebevíc snažila zůstat nad věcí, názory na kočovníky, na které tak často narážela v myslích počestných měšťanů, jí vadily. Většina lidí se chodila na pouť akorát pobavit a ne někoho odsuzovat, ale byli i tací, a bylo jich hodně, co lidi od kolotoče považovali za spodinu. Za podvodníky a za poberty. A ji měli za šejdířku. Za zlodějku, co obírá o peníze pošetilce, kteří věří na věštění budoucnosti a na podobné nesmysly.

Budoucnost nevěštila, a nikdy to ani netvrdila. Každému, koho přečetla, se však v rámci svých možností snažila pomoci. Případy, kdy skutečně někomu zachránila život, jako se jí to povedlo s Allenovou manželkou, byly ovšem vzácné. Přesto si ráda myslela, že aspoň kapku přispěla ke zdraví a životní pohodě ostatních. Poměrně často totiž ze smrtelníků ucítila nějakou nemoc. Nediagnostikovaní diabetici voněli sladce, zatímco rakovina se vyznačovala slabým, přesto výrazným, chorobně nasládlým pachem hniloby. Díky mimořádnému sluchu jí neušlo chrčení typické pro plicní nebo průduškové choroby, vynechávání srdce, arytmie, rychlý nebo naopak pomalý tep a tak podobně. Existovala celá řada zdravotních problémů, které uměla rozpoznat. Zákazníkovi pak prostě poradila, aby si zašel na příslušné vyšetření.

Měla ve zvyku zběžně přečíst myšlenky také těm, kdo zákazníky doprovázeli. Občas objevila moc užitečné informace. Jako třeba nevěrného manžela, problémového přítele či dítě s nebezpečným tajemstvím, které bylo záhodno vynést na světlo. Nebo zneužívání spojené s vyhrožováním oběti, aby držela jazyk za zuby nebo jinak… A přečtením zákazníkovy mysli tu a tam také zjistila, že se chystá provést něco hloupého, nelegálního nebo zoufalého. No a pak mu to prostě rozmluvila. Často stačil pouhý šok ze zjištění, že poznala na co myslí, nebo co plánuje, aby ho to přivedlo k rozumu.

Výměnou za peníze, které zaplatili, se snažila lidem pomoci. Nebyla z těch, co si cynicky vezmou odměnu a předvedou jen směšný špektákl ve stylu: Potkáte vysokého, tmavého, pohledného cizince a až do smrti si budete žít jako prase v žitě. Snažila se pomoci. Vždycky.

“Ano, používám naše schopnosti, abych se pokusila pomoct smrtelníkům,” řekla nakonec. “A dostávám za to zaplaceno. Nestydím se za to.”

Marco přikývl, ale stejně se zeptal: “Takže se neskrýváš, ani před ničím neprcháš?”

Netrpělivě se zavrtěla. Už chtěla odseknout, že ne, ale potom dostala nápad, jak to šikovně využít proti němu. “Proto ses tedy dal k lunaparku? Jsi na útěku nebo se před něčím schováváš?”

Ušklíbnul se, a pak s úsměvem poposedl dozadu. “Touché.”

“Neodpověděl jsi mi na otázku,” upozornila.

“Ty taky ne,” nedal se.

Chvíli oba mlčeli, a potom se Marco posunul na židli kousek dopředu. “Neprozradíš mi aspoň svoje pravé jméno?”

“Madam Divine pro cizí a Divine pro přátele,” odpověděla bez sebemenšího zaváhání a opět vzala do ruky menu.

“Divine je tedy tvým pravým jménem?” vyzvídal podezřívavě.

“A Marco tím tvým?” kontrovala, slepě zírajíc na nabídku aperitivů a předkrmů.

Po krátké pauze pokračoval ve výslechu: “Kolik ti je?”

Podrážděně zaklapla jídelníček. “No promiň, to bylo setsakra neslušné, nemyslíš?”

“Ano, to teda bylo,” potvrdil něčí rozesmátý hlásek, což přitáhlo jejich pozornost k roztomilé drobné blondýnce, která se právě zastavila u stolu. Podle všeho to byla jejich servírka. Očka jí jen jiskřila, když Marca s veselým úsměvem peskovala: “Dámy se na věk nikdy neptáte. Přinejmenším, jestli máte rád své mužství a chcete si ho uchovat neporušené.”

Divine zaškubaly rty, a když Marcovi klesla čelist, jak ho ta ústnatá dívčina bryskně srovnala, roztáhly se jí do úsměvu.

“Děkuji vám,” zamrkala na servírku. “Zadělala jste si na velké dýško.”

“Jedině, když budeš platit ty,” zabručel Marco, ale i jemu pobaveně svítilo v očích, když pohlédl na Divinu a rozmrzele doznával: “Mé nejhlubší omluvy. Nemyslel jsem.”

“Očividně,” odsekla, ale pořád s úsměvem.

Servírka se zasmála, načež tázavě naklonila blonďatou hlavinku. “Mohu vám něčím posloužit, lidičky?”

“Aha.” Divine sklopila oči k jídelnímu lístku, jehož studium prve předstírala. Vážně si chtěla něco objednat. Mínila dát té pohotové holčině spropitné. Problémem bylo, že nejedla. Nejméně hafo set let. Dokonce ani nepila, tedy kromě bylinkového čaje v přítomnosti smrtelníků. A i s tím si spíš jenom hrála a chvílemi přiložila rty k okraji šálku, zatímco jí voňavá pára stoupala do tváře, trochu jako by byla u kosmetičky. Určitě je to dobré na póry, pomyslela si a zamračila se na seznam jídel. Za okamžik to s povzdechem vzdala a omluvně se na servírku usmála. “Vlastně asi raději počkáme, až se vrátí Hal a Carl.”

“Mají sem přijít vaši přátelé?”

“Podle mě jsou už tady. Dva starší pánové, jeden holohlavý a druhý téměř bezzubý?” Doufala, že tím osvěží dívčinu paměť. “Ta mladá dáma, která nás přivítala u dveří, říkala, že je usadila sem, a že si nejspíš odešli zakouřit na dvorek.”

“Kdepak, ti dva hned zase odešli,” zavrtěla hlavou blondýnka a vypadala poněkud zklamaná tím, co jim musí říci. “Chtěli žebírka uzená dubovým kouřem, ale ty my podáváme jenom v neděli. A oni na to, že to tedy mohou stejně dobře přijít až v tu neděli a teď se vrátit ke svým flaškám a kavalcům… Ať už to znamená cokoli,” dodala ironicky.

Divine se jen pousmála. Znamenalo to přesně to, co ta slova znamenala; ti dva se odporoučeli na své kavalce v přívěsu, a k lahvím šnapsu, které tam na ně věrně čekaly. Ale nahlas to neřekla, pouze strčila ruku do kapsy u sukně a vytáhla desítku. Položila bankovku na stůl, usmála se na děvče a vstala. “Děkuji vám.”

“Jejda, to nemusíte—” namítla servírka, vzala desetidolarovku a podala ji Divině nazpátek.

Ta ji ale odmávla. “Jsem vám vděčná za informaci. Bůhvíjak dlouho bychom tady čekali a darmo ztráceli čas. A pak bych si dělala starosti, co se asi mohlo našim přátelům stát. Nechte si to.”

Pohladila bloncku po rameni a zamířila ke dveřím s vědomím, že Marco jde bez říkání za ní.

“K flaškám a kavalcům?” odtušil. “Hádám, že to znamená—”

“Zpátky do lunaparku,” dokončila za něj a přikývla. “Jak Hal, tak Carl mají kavalec v pojízdné noclehárně,” pokrčila rameny. “Večeře v podniku je při jejich gáži drahý špás. Jestli si chtějí dát žebírka, evidentně si nemohou dovolit utrácet peníze i dneska.”

“Jo, všiml jsem si, že jsou platy v lunaparku dost bídné,” poznamenal Marco suše.

“Hůř než bídné,” přisvědčila pobaveně. “Což mě vede k zamyšlení, proč se tam vlastně vůbec unavuješ? Určitě bys našel práci i jinde.”

“Určitě ano,” souhlasil vyhýbavě. “Ale tohle mi připadá jako zábava.”

“Hmm,” zapochybovala nahlas. Na tahání ocelových atrakcí a prodávání smažených párků nic zábavného neviděla.

“Jestli tomu dobře rozumím, tak ty jsi na tom lépe než dělníci?” zeptal se Marco ve chvíli, kdy vyšli do parné noci. Bylo to jako vkročit do sauny nebo jako plácnutí nahřátým mokrým ručníkem přes čumák. Horko, panující poslední zhruba týden, bylo jedním slovem příšerné, ale ta vlhkost byla ještě horší. Oblak utrpení, který je obklopoval, ať šli, kam šli. Nemohla se dočkat, až léto skončí a vystřídá ho podzim s měkkými slunečními paprsky a mírnějšími teplotami.

“Předpokládám, že tohle taky byla neslušná otázka,” zabručel najednou Marco a Divine si uvědomila, že stále marně čekal na odpověď. Žonglovala s myšlenkou, že prostě řekne: ano, bylo to neslušné, ale pak si to rozmyslela.

“Karavan je můj a nemusím si na každé štaci najímat chlapy na stavění a na bourání,” vysvětlila klidně, zatímco kráčela k motorce. “Všechno, co vydělám, je moje.”

“To nemusíš platit ani Madge a Bobovi za pronájem místa nebo tak něco?” podivil se.

“Zpočátku ano,” připustila. “Ale postupem času se ze mě stal tak trochu tahák lunaparku, a pak jsem jim začala vypomáhat s různými záležitostmi. Například když dorazíme na štaci, tak při najímání místních. Odrazovala jsem je od potížistů, kriminálních živlů a tak podobně. Druhým rokem jsem zabránila, aby přijali chlápka, který, jak se nakonec ukázalo, figuroval na seznamu nejhledanějších lidí FBI. Byli tak vděční, že mi jako poděkování jednou pro vždy odpustili placení pronájmu.”

“Jo, dneska ráno, když mě najímali, se o tom někdo zmínil,” odtušil Marco. “Ne o tom, žes jim zabránila najmout někoho hledaného, ale že při najímání výpomoci normálně pomáháš,” upřesnil. “Ale nebylas tam.”

Byla to otázka, ať už tak byla formulovaná nebo ne. Zrovna však dorazili k motorce a Divine se omezila na strohé: “Musela jsem si vyřídit nějaké soukromé záležitosti a vrátila jsem se do lunaparku teprve těsně před otevřením.”

Na to, aby se přímo zeptal, o jaké záležitosti šlo, nebyl Marco dost neotesaný, a tak zůstal zticha. Divine zatím odemkla přilby a jednu mu podala. Druhou si nasadila, vykasala si sukni, nasedla na motocykl a nastartovala. Tentokrát mu nemusela říkat, aby nasedl. Motor taktak zabublal, a už ucítila, jak dosedá na sedadlo za ni, a než se nadála, zase měla jeho ruce kolem pasu.

“Na tohle bych si lehce zvykl,” ozvalo se jí vedle ucha. Mluvil nahlas, aby ho přes řev motoru vůbec uslyšela.

Nekomentovala to, jenom vytúrovala motor a zamířila k areálu, kde sídlil lunapark. Tenhle výlet byl totální krach. Nejenže se nevyhnula jeho přítomnosti, ale nevěděla teď o něm o nic víc než předtím. Vlastně se toho dozvěděl víc on o ní než ona o něm. Ne, že by se toho dozvěděl nějak moc. Alespoň v to doufala a lámala si hlavu, jestli ji umí Marco přečíst nebo neumí.

Rozhodně doufala, že to nedovede, a byla si i celkem jistá, že ne. Kdyby si přečetl, kým ve skutečnosti jsem, touhle dobou by už přece něco řekl nebo udělal, utěšovala se v duchu. Trápila se tím po celý zbytek cesty. Ve chvíli, kdy dorazili na území lunaparku, se už nemohla dočkat, až bude od toho mizerného chlapa co nejdál a vrátí se jí schopnost uvažovat chladnokrevně. Jak ji tak zezadu objímal a mačkal se na ni, zjistila, že jí dělá potíže soustředění. Domnívala se, že prostě není zvyklá na takovou míru fyzického kontaktu. Rozptylovalo ji to.

Vedla motorku prázdným lunaparkem, ale nezamířila ke svému karavanu. Místo toho zahnula mezi ruské kolo a jednu z maringotek. Touto cestou se dostala na opačný konec zadního parkoviště, než kde parkovala s karavanem. Stály tady pojízdné ubikace. Zde musel bydlet Marco, pokud tedy neměl něco v městečku.

Zastavila u prvního obytného přívěsu a zapřela se oběma nohama do země, aby udržela motocykl ve svislé poloze, ale motor nechala běžet. Mlčky čekala, až Marco sesedne. Moment otálel, ale nakonec slezl, a Divinu okamžitě zaplavila úleva. Když pak udělal dva kroky, kterými se ocitl vedle ní, a řekl něco, čemu v řevu motoru neporozuměla, usoudila, že jí nejspíš poděkoval za svezení… nebo si to aspoň přála. Nemohla se dočkat, až už bude pryč, a tak jenom kývla a vystartovala přes parkoviště ke svému karavanu. Jen co k němu dorazila, spustila na zem stojan, sesedla a sundala si přilbu.

Zrovna se chystala stisknout tlačítko otevírající boční panel, aby uklidila stroj do garáže, když vtom uslyšela tupé žuchnutí. Znělo to, jako by se rána ozvala zevnitř. Zastavila se, nehybně naslouchala a za moment uslyšela nějaké cinkání. Přilbu položila na sedačku a vydala se za roh ke dveřím. Po špičkách vyšla po dvou schůdcích a vklouzla dovnitř.

V prostoru vymezeném závěsy, kde přijímala zákazníky, nebyl nikdo. Přikradla se k nim a odhrnula je stranou natolik, aby viděla do miniaturního obýváku s kuchyňským koutem, ale ani tam nikoho nespatřila. Moc ji to nepřekvapilo. Výduť, ve které skladovala motorku, byla situovaná vedle ložnice. Pozvolna vydechla a zamířila ke shrnovacím dveřím vedoucím do ložnice, ale když za sebou zaslechla nějaký šustot, zastavila se. Otočit se však už nestačila. V hlavě jí explodovala bolest a světla zhasla.

4. KAPITOLA

Marcus ustoupil stranou, aby se vyhnul rozjařené partě kočovnické omladiny mířící k obytným přívěsům. Nepochybně oslavovali konec prvního dne v novém městě. Všichni do posledního měli naváto. Nebylo však moc dlouho po zavírací době, takže museli zazdít sérii prcků něčeho setsakra ostrého, a to pěkným fofrem. Ale na druhou stranu je fakt, že jim na relaxaci nezbývalo moc času. Brána lunaparku se zavřela o půlnoci a ráno přijde co nevidět.

S tím posledním na paměti přidal do kroku a chvátal k Divinině karavanu. Když sesedl z motocyklu a zeptal se jí, jestli půjde ještě k Madge, nejenže mu neodpověděla, ale navíc tolik pospíchala, aby už od něj byla co nejdál, že si s sebou nevzala ani jeho přilbu. To bylo poněkud deprimující pomyšlení, poněvadž zatímco ona zjevně toužila uniknout z jeho společnosti, on choval pocity přesně opačné. Návštěvu restaurace si náramně užil, ať si byla jen velmi krátká. Vychutnal si slovní kopanou, kterou spolu hráli, ale ze všeho nejvíc se mu líbila jízda k hospůdce a zase zpátky. Moct Divinu beztrestně objímat a hrudníkem se jí tisknout na záda, bylo vskutku osvěžujícím zážitkem.

“Haló, Marco!”

Otočil hlavu a mlčky přihlížel, jak se k němu blíží muž stejně vysoký a téměř stejně mohutný, jako byl on sám. Chapman vlastnil naklápěcí kolotoč, Tilt-A-Whirl, který dneska pomáhal stavět, stejně jako stánek s občerstvením, kde spolu s Kevinem obsluhoval po zbytek dne. Technicky to tedy byl jeho šéf, ačkoli ho ve skutečnosti najal Bob Hoskins, majitel lunaparku. Připadalo mu malinko zvláštní, že Hoskins trval na tom, že bude sám najímat lidi na výpomoc, dokonce i pro nezávislé vlastníky atrakcí. Divil se tomu však pouze do chvíle, než mu přečetl myšlenky. Ukázalo se, že před nějakými bratru třemi lety na jedné štaci najali na práci v lunaparku místního mládence, který měl rád děti… řekněme, že trochu až moc. Odlákal malou holčičku, jejíž maminka chvilku nedávala pozor, a odvedl ji do ubikací na parkovišti. Ve dne tam obvykle bývalo liduprázdno. Toho dne se však do věci díkybohu vložila štěstěna. Jeden stálý kočovník si cosi zapomněl a o přestávce si pro to zašel do obytného přívěsu. Spatřil onoho výtečníka, jak doprovází dívenku k sobě do komůrky, a zasáhl.

Bohužel se mu však nepodařilo vrátit děvčátko mamince dřív, než si všimla, že zmizelo, a spustila poplach. Zavolali policii, a přestože holčičku zachránil kočovník a zmlátil při tom místního zvrhlíka, který na pouti jen brigádničil, psí hlavu nasadili lunaparku. Byla okurková sezóna, takže znudění novináři zaržáli nadšením a výsledkem byly palcové titulky typu: “Dělník z lunaparku unesl místní dítě,” místo: “Místní muž najatý na brigádu v lunaparku unesl místní dítě.”

Návštěvnost okamžitě prudce poklesla, a než se byznys zase pomalu zmátořil, Bob Hoskins se ženou málem přišli na buben. Právě tehdy Bob rozhodl, že kompletně převezme najímání lidí, a tak tomu bylo až dodnes. Nedlouho potom se k nim navíc připojila madam Divine a při prověřování zájemců o práci jim nabídla pomoc. Podle všeho od té doby soustavně mentálně lustrovala garnituru kočovníků, kteří u lunaparku pracovali na plný úvazek, a upozorňovala Boba a Madge na nekalé živly. Jeden chystal nějakou nedobrotu, jiný měl zase dlouhé prsty a tak podobně. Zejména se však zúčastňovala všech najímacích pohovorů a Bob se rozhodoval na základě jejího dobrozdání.

Tak tomu aspoň bývalo až do dnešního rána. Podle toho, co Marcus objevil v Bobových myšlenkách, krátce po čtvrté ráno, kdy dorazili do pronajatého areálu, odvedly soukromé záležitosti Divinu z lunaparku. Prý předpokládala, že se vrátí dřív, než Bob zahájí pohovory, ale nestihla to. Bob se do toho tedy chtě nechtě pustil sám. Řekl si, že vytřídí ty nejhorší a nejokatěji nezaměstnatelné jedince, a ostatní požádá, aby se dostavili na druhé kolo pohovorů, až se vrátí Divine.

Alespoň to měl v úmyslu. Jenomže Marcus nemohl potřebovat, aby mu žena, kterou podezříval, že je Basha Argeneau, přečetla myšlenky a dozvěděla se z nich, že je tam pouze a jenom proto, aby zjistil, jestli je onou hledanou ženou-psancem nebo není. Takže vjel principálovi do mysli a vložil mu tam zárodek rebelie. Žádnou pomoc nepotřebuje. V branži je už celé roky a rozpozná dobrého člověka od špatného. Ani toho ničemu, který tehdy unesl děvčátko, přece nenajal on. Může se rozhodnout sám… přinejmenším v Marcusově případu.

Manželovo rozhodnutí najmout Marcuse, aniž si ho nejprve prohlédla Divine, Madge Hoskinsovou lehce zaskočilo, ale drobné mentální pošťouchnutí jí pomohlo se s tím smířit. Když jí ho Bob předal, vyřídila s ním potřebné formality, podepsala pracovní smlouvu a přivítala ho na palubě. Podle toho, co dnes večer ještě před tím, než se ukázala Divine, vyčetl Madge z hlavy, neřekla Divine na jeho zaměstnání ani popel. Ale je pravda, že k tomu vlastně neměla příležitost. Z vyřizování těch svých soukromých záležitostí se vrátila teprve ve chvíli, kdy se otevřela brána lunaparku. Musela hned naklusat do karavanu, vyndat firemní ceduli a převléknout se. Kromě dvou nebo tří přestávek, kdy se po okolí poptávala na Marca, pracovala v podstatě nonstop… až na těch pár minut, kdy ji napadl pan Zamorduju ženu kvůli pojistce abych mohl zdrhnout se svou ~ sekretářkou.

“Země volá Marca! Slyšels aspoň jedno jediný zatracený slovo, co jsem zrovna vypustil z huby?”

Když mu Chapman zamával rukou před obličejem, Marcus zamrkal, zaksichtil se, a pak rozmrzele zavrtěl hlavou. “Promiň. Myslím, že jsem drobet utahaný.”

“To bych řekl. Vypadalo to, jako bys spal ve stoje,” zakřenil se Chapman, pokrčil rameny a chápavě poznamenal: “Pracujeme od nevidím do nevidím. Může chvíli trvat, než tomu člověk přivykne.”

“Jo. Dovedu si to představit,” zabručel Marcus.

“Co kdyby ses zašel trochu vyspat? Ještě než zítra otevřeme, musíme zkontrolovat atrakce. Taky mě napadlo, že je tě u stánku s hot-dogy škoda. Myslím, že by sis zítra mohl vzít na starost kolotoč.”

Marcus zvedl obočí. “Není to Stanova práce?”

“Jo, je. Ale právě mi volali. Stan se ve městě zapletl do rvačky a je za katrem. Nejsem si jistý, kdy ho pustí,” odtušil zasmušile a drsnou, opálenou rukou si unaveně prohrábl řídnoucí vlasy. Ruka se ztěžka svezla dolů a Chapman potřásl hlavou. “Ještě neznám celou historii, ale Stan neumí pít. Nejspíš narazil na nesprávného člověka, na syna starosty nebo tak něco. Jestli mám pravdu, mohl by tam hnít celej den nebo i dva, a já budu v loji. Ke stánku postavím některou holku, takže ty bys mi mohl zítra pomoct s kolotočem. Před otevřením tě zaučím.” Ironicky se pousmál. “Ty se mi pro změnu zdáš jako chytrý mládenec, což je pravé požehnání. Bažanti, které najmeme, jsou obvykle buďto hloupí, líní nebo pomalí, kdežto ty nejseš ani jedno z toho. S kolotočem bys neměl mít žádné problémy. Teď se upaluj vyspat.”

Marcus přikývl, ale kolotočář už kráčel někam pryč. V duchu už byl určitě u dalšího problému. Vlastně se ani nedá říct, že mluvil se mnou, víceméně mi jen sdělil, jak to bude dál. Vypadá na osobnost typu A, vždy ve stresu. Tímto tempem, pomyslel si Marcus, se nedožije šedesátky, na kterou vypadá, ačkoli je mu ve skutečnosti teprve něco kolem padesáti. Rozhlédl se po parkovišti a pozorně si prohlížel lidi, kteří se courali sem a tam. Poprvé si uvědomil, že většina z nich vypadala starší, než doopravdy byla. Těm, kterým by člověk hádal padesát, bylo nejspíš teprve čtyřicet. Kočovný život se na nich podepisoval tvrdou rukou, na mužích i na ženách bez rozdílu. Každopádně však utváří zajímavé figurky, běželo mu hlavou, když mířil k Divinině karavanu.

Jak tak procházel mezi ním a plotem kolem kolotoče, zaregistroval, že nikde nevidí motocykl. Panel byl zavřený. Musela ho uklidit, konstatoval v duchu, když došel ke schodkům, udělal dva kroky nahoru a zaklepal na dveře.

Zatímco čekal, až mu Divine otevře, otočil se a rozhlédl se po lunaparku. Na liduprázdnou, ztichlou pouť byl prazvláštní pohled. Podobala se městu duchů. Roztodivné atrakce a stánky se proti noční obloze rýsovaly jako pouhé temné stíny. Bylo to vážně trochu strašidelné. Obrátil se, aby ještě jednou zaklepal, ale když si všiml, že okénkem nahoře ve dveřích neprosvítá světlo, zarazil se.

Zamračeně vycouval na zem, obešel roh a zahleděl se na karavan. Za žádným z oken se nesvítilo. Copak ta zatracená ženská měla dost času nejen na to, aby se vrátila a uklidila motorku, ale dokonce stihla vlézt i do postele? Buď to, anebo se vůbec nevrátila, uvědomil si. Třeba odjela na pokec k Madge, napadlo ho a rozhodl se tam zajít a zjistit, jak se věci mají.

Divinu probudily zvýšené hlasy a otevřela oči, ale panenkami jí do třeštící hlavy projela tak ostrá bolest, že je okamžitě zase zavřela. Dobrý Bože, měla pocit, jako by jí někdo řezal pilou lebku.

Na chvíli uvízla v příšerné, mučivé agónii, takže křiku v místnosti nevěnovala pozornost. Za okamžik však bolest mírně polevila. Byla tam pořád, ale nyní se proměnila v tupé pulzování, které se už dalo snést. Jenom se člověk nesměl hýbat, otevírat oči, ani dýchat moc zhluboka. Ležela tedy naprosto nehybně, dýchala mělce, čekala, až to přejde, a pozvolna začínala brát na vědomí, o čem je řeč.

“— být rozumný. Když mi chlapci řekli, že laškovala s tím špehem od Argeneau, musel jsem jim nařídit, aby ji přivedli.”

“Ona s ním nelaškovala, Abby,” ucedil hlas, ve kterém poznala svého syna Damiana. Podle tónu zuřil. “Hledala s ním nějaké smrtelné kamarády. Jenom ho svezla. Nechtěla ho brát s sebou. Dokonce ani neví, kdo to je! Sám jsi mi to pověděl.”

“Ano, ale vím to jenom proto, že jsem ji přečetl,” bránil se první mužský hlas. Abaddon, pomyslela si Divine. “Kluci ji přečíst nedovedou, na to jsou moc mladí. Tvou matku umím přečíst jedině já.”

“Tak jsi jim pověděl, že mají mámě rozbít lebku a přivléct ji sem?” otázal se Damian znechuceně.

“Pověděl jsem jim, aby ji uspali a přinesli sem,” upřesnil klidně. “Byli trochu moc… horliví.”

“Rozbili jí lebku, Abby!”

“Mají z ní strach, tak do toho dali o trochu víc síly, než bylo nutné,” chlácholil ho.

“O trochu víc síly?” odfrkl si Damian. “Spotřebovali jsme tři holky, aby měla dostatek krve na uzdravení. Teď musíme sehnat další.” Následovala pauza, a pak vyhrkl: “Kohos jí pověsil na paty? Chci ty kluky potrestat.”

“Poslal jsem je pro další děvčata. Bude to fajn. Nechej to na mně, však já to zvládnu.”

“Tak, jako jsi zvládnul tohle?” odsekl Damian. “Co ji vůbec měli bez mého rozkazu sakra co špehovat? Ani ty, ani kluci nebudete dělat nic za mými zady, je to jasné?”

“Vypadalo to, že si s tou malou blondýnkou, se kterou ses obveseloval, náramně užíváš. Nechtěl jsem vyrušovat a přidělávat ti starosti, tak jsem se toho ujal sám. Poslal jsem dva hochy, aby dávali na Bashu pozor. Dělal jsem si starosti,” dodal rychle. “Když za ní teď posílá Lucian špicly, napadlo mě, že bude nejlepší, když se postarám, aby byl někdo poblíž a pomohl jí, kdyby snad narazila na potíže.”

“Přitáhnout ji sem polomrtvou mámě rozhodně nepomůže.”

“Je nesmrtelná,” připomněl mu Abaddon trpělivě. “Nebyla v ohrožení života. Zase jí bude fajn.”

“Ne díky tobě.”

Ozval se táhlý povzdech, a pak začal Abaddon naléhat: “Pojď, byl jsi celou noc vzhůru. Měl by sis odpočnout.”

“Jenom kvůli tobě jsem s ní byl celou noc vzhůru,” odtušil otráveně Damian, jehož hlas se teď vzdaloval.

“Ano, a omlouvám se za to,” vemlouval se Abaddon slábnoucím hlasem, jak oba zjevně zamířili ven z místnosti. “Ale aspoň teď víme, že se s nimi nespřáhla.”

“Je to moje máma, Abby. Nikdy by se nepostavila proti mně.”

“Nebyl bych si tak jistý. Kdyby někdy zjistila…”

Ať už řekl dál cokoli, bylo to příliš potichu, než aby to Divine uslyšela. Instinktivně otevřela oči a otočila hlavu, protože ji zajímalo, co by asi tak mohla zjistit, ale sotva to udělala, lebku jí opět proťala mučivá bolest. Tentokrát ji vyprovodila do bezvědomí.

“Dobré jitro, Marco.”

Marcus vzhlédl od ovládacího panelu kolotoče a úsměvem přivítal Madge. Když v noci v Divinině karavanu našel jen ticho a tmu, odešel na výzvědy do přívěsu Hoskinsových, ale nebyla ani tam. Bob s Madge však byli vzhůru, a tak se posadil a dobrou hodinu s nimi klábosil. Nad ránem se pak vydal ke svému SUV, a zamířil do nedalekého motelu, aby se trochu prospal, než se ráno zase vrátí do lunaparku.

Měl Hoskinsovy rád, a oni zase měli rádi Divinu. Nejenže mu to sami řekli, ale vyčetl jim to i z myšlenek. Nemohli mít vlastní děti, a tak měli ve zvyku neoficiálně adoptovat mladší členy svého kočovného mančaftu. Divine byla jednou z těch, které považovali za rodinu. Mít dceru, byli by prý hrdí, kdyby byla jako Divine.

Sice mu vyjmenovali minimálně stovku dobrých skutků, které měla Divine na kontě, a stejně tolik kladných osobních vlastností, které dostala do vínku, ale o tom, co dělala předtím, než se přidružila k tomuto lunaparku, se nedozvěděl ani to nejmenší. Očividně se s tím nikomu nesvěřila a oni, jako většina kočovníků, nevyzvídali. Ale to, co se o ní dozvěděli za poslední dva roky, které strávila s nimi, na něj udělalo dojem.

Nepila, nebrala drogy, nebyla do větru. Byla tichá, pracovitá a vždycky ochotná pomoct ostatním.

Podle vzpomínek těch dvou mohla sice zpočátku působit nepřístupně, ale jakmile jste s ní strávili trochu času, přišli jste na to, že ve skutečnosti je pozorná a laskavá.

Příprava prostředí vhodného pro věštění budoucnosti jí po příjezdu na novou štaci nikdy nedala moc práce, takže pokaždé pomáhala ostatním stavět, a posléze zase bourat, stánky a atrakce. Už dříve se dozvěděl, že pomáhala s přijímacími pohovory, ale pokud bylo potřeba udělat to či ono, neštítila se přiložit ruku k dílu. Mít ji s sebou bylo prý náramně užitečné. Podle Boba neexistovalo nic, co by nedovedla spravit.

Ta holka je chytrá jako opice, tvrdil. Jako by byla u fochu mnohem déle, než je reálně možné vzhledem k tomu, kolik je jí roků.

Tomu se nemohl neusmát. Divine možná vypadala na pětadvacet, ale byla to nesmrtelná. Jak přesně je stará nevěděl, docela dobře však mohla být u fochu už za časů, kdy se na cestu vydal první lunapark. To by ostatně vysvětlovalo znalosti, dovednosti a šikovnost, kterými teď tady ohromovala smrtelníky.

“Cos té ubohé Divině pro všechno na světě udělal, když jste byli v noci venku?” ozvala se Madge a vytrhla ho tím z meditace. Zatímco rozjímal, došla až k němu, a nyní viděl, že se sice usmívá, ale v očích má jakousi starost.

“Co máte na mysli?” zeptal se překvapeně.

“No, obvykle je ranní ptáče. Přísahala bych, že to děvče v noci nenaspí víc než nějaké dvě hodiny. Ale pokud mohu říct, tak dneska ještě ani není vzhůru. Za půl hodiny otevíráme, ale karavan má pořád zavřený, poutač nikde, a když jsem zaklepala, nikdo mi neotevřel.

Marcus se zamračil a pohlédl na Divinin karavan.

“Třeba je už dávno vzhůru a jenom si někam zašla,” přemýšlela nahlas Madge s očima upřenýma na zlověstně tichý karavan. “Ačkoli mě nenapadá, kam by asi tak mohla jít. Je alergická na sluníčko stejně jako ty, takže se normálně drží blízko své chaloupky na kolečkách, pokud tedy zrovna někomu s něčím nepomáhá.” To jí zřejmě připomnělo starost, kterou měla o něj, protože se podívala na markýzu nově nainstalovanou nad kontrolním pultem kolotoče a spokojeně pokývala hlavou. “Jsem ráda, že nás Chapman poslechl a dal ti sem stříšku. Bob ho varoval, že by o tebe taky mohl přijít, kdyby se tě snažil nutit pracovat na slunci.”

“Díky,” zabručel Marcus. Když mu Chapman hodil na krk kolotoč, právě z tohoto měl trochu strach. Dobrá, zas až tak moc se o sebe nebál, na to měl hlavu příliš plnou Diviny. Ale když pak ráno chvátal k SUV, rozhodně na to myslel. Přestože bylo časně, slunce stálo vysoko na obloze a svými paprsky nelítostně bušilo na matičku zemi. Když dorazil ke kolotoči a zjistil, že mu Chapman postavil plátěný přístřešek, byl moc rád.

“Viděls ji už dneska ráno?”

Otázka ho v duchu vrátila k momentálnímu problému a zavrtěl hlavou. “Možná si musela zajet pro něco do města.”

“To je možné,” povzdechla si Madge. “Sice jenom zřídka, ale občas si jezdívá do města pro bylinky a tak podobně, které potřebuje na ty svoje přírodní medikamenty.”

Marcus váhal. Tohle byla další věc, o které se v noci dozvěděl. Vždycky, když kamarádi ve zbrani onemocněli, kde se vzala, tu se vzala, objevila se Divine a nabízela jim domácí bylinkové medicíny, což bylo vítáno s nadšeným povděkem, jelikož řádnou lékařskou péči si většina z nich nemohla dovolit. Občas to dokonce vypadalo, jako by poznala, že jsou nemocní dříve, než skutečně onemocněli, a tak se postupem času všichni naučili, že když jim řekne, aby pro své zdraví udělali to či ono, bylo v jejich zájmu jednoduše ji poslechnout. Všichni ji za to měli rádi, nebo ji přinejmenším respektovali.

“To bude nejspíš ono,” odtušil Marcus, aby principálku uklidnil.

“Jo,” přisvědčila Madge, a bylo na ní vidět, že se jí drobet ulevilo. “Pravděpodobně přifrčí na té své motorce těsně předtím, než se brána otevře.”

Jenom přikývl a pohledem opět zabloudil k opuštěnému karavanu.

“Když už na to přišla řeč, nejlíp udělám, když nechám planého mudrování a zajdu k bráně pomoct prodavačkám vstupenek s přípravou,” otočila se na patě. “A až dneska zavřeme, zajdi k nám a já ti dám najíst. Musíme se postarat, abys zůstal při síle. Bob mi přísahal na holej pupek, že zastaneš víc práce než jiní tři chlapi dohromady.”

“Díky,” zabručel, ale nespustil oči z karavanu, a sotva odešla, vycouval od ovládacího panelu kolotoče a vyrazil k příbytku věštkyně. Zaklepal na dveře, napočítal do deseti, a když se zevnitř neozval žádný zvuk, který by naznačoval, že se tam někdo pohybuje, zkusil kliku. Nebylo zamknuto. Okamžik ještě otálel a pro jistotu se rozhlížel, jestli se někdo nedívá, ale pak se rychle protáhl dovnitř.

“Haló?” zavolal, zatímco čekal, až se oči přizpůsobí šeru. Záclonky byly zatažené, takže uvnitř panovalo přítmí. Měl však dobré noční vidění jako všichni nesmrtelní, a tak po krátké chvilce prohlédl a začal se rozhlížet po malé poradně, kterou si tam Divine zařídila. Nikde žádný nepořádek, všechno se zdálo být na svém místě, proto došel k závěsu, rozhrnul ho a vykročil do nitra karavanu. Cestou se rozhlížel po útulné obývací kuchyňce.

Dospěl zhruba do poloviny místnůstky, když vtom na zdi vedle dveří do ložnice spatřil krev. Sjel očima po rudé cestičce až dolů a uviděl, že končí u znepokojivě velké louže na podlaze. Ve vteřině stál u ní, poklekl a sáhl do červené tekutiny. Krev zasychala, ale kalužina byla tak hluboká, že uprostřed bylo ještě mokro. Ať už se tam stalo cokoli, podle jeho odhadu k tomu došlo před několika hodinami… a byla to krev nesmrtelného. To poznal okamžitě.

S říznou kletbou na rtech se zvedl a vyrazil ven zkontrolovat boční panel, za kterým bydlela motorka. Když v noci zadávala Divine kód otevírající schránu, koukal se jí pod prsty, a tak teď mohl panel otevřít. Jen co se kousek poodsunul, na první pohled poznal, že prostor za ním zeje prázdnotou. Nebyl v něm ani motocykl, ani přilba. Zavřel miniaturní garáž a vrátil se dovnitř, aby karavan důkladně prohledal.

5. KAPITOLA

Divinu probudil šustot, a když na čele ucítila chladivou, mokrou žínku, překvapeně otevřela oči. Zamžourala a zjistila, že hledí do pohublé tváře svého syna. Zpola mu ji zacláněly prameny dlouhých vlasů, díky čemuž působil nevyzpytatelným, téměř až záhadným dojmem.

“Dobré ráno. Jakpak ti je?” Damian usedl na kraj matrace, na které ležela.

Nechápavě na něj zírala, v hlavě měla naprostý chaos. “Damiane? Co tady děláš?”

“Nevzpomínáš si?”

Minula pohledem syna a její oči přistály na tmavovlasém muži, který tu otázku pronesl. Radost jí to neudělalo. Nedokázala se nezamračit a neohrnout pohrdavě rty. “Abaddon.”

“Basho,” pozdravil ji s povýšeným úsměvem, a v ní se vztek zavlnil jako had.

“Na to jméno dávno neslyším, Abaddone, dobře to víš. Poctivé století se jmenuji Divine. Touto dobou bys tomu měl už přivyknout.”

“Můžeš si říkat, jak je ti libo, ale v hloubi duše vždycky budeš Basha,” pokrčil rameny.

Jenom ji tím ještě víc rozzuřil, neboť hluboko uvnitř věděla, že měl pravdu. Ať si dá jméno, jaké chce, vždycky bude Basha, dcera Felixe a Tisiphony, vnučka Alexandrie a Ramsese, neteř významného a mocného Luciana Argeneau. Muže, kterého dříve zbožňovala, a kterého se naučila bát.

V hloubi duše pořád zůstávala Bashou, ale snažila se ze všech sil, aby jí nebyla. A nesnášela tu mladinkou naivku, kterou tak dávno bývala, za to, že se pořád věší na paty ženě, kterou se stala.

Věděla, že jí dovede číst myšlenky, a že toho s největší pravděpodobností jaksepatří využívá, a aby si pročistila hlavu, obrátila pozornost k místnosti, ve které se nacházela.

Zaregistrovala potrhané, staromódní tapety a poškrábanou dřevěnou podlahu. Ve zdech byly díry a jedna velká zela i v podlaze, což jí prozradilo, kde je – v opuštěném zchátralém domě na periferii města, ve kterém její syn vegetoval během svého krátkého pobytu v Kalifornii.

“Nechápu, proč si vybíráš k životu takováto hrozná místa, Damiane,” odtušila nešťastně.

“Kde by měl žít?” zeptal se Abaddon suše. “Měl by uprchnout? Kočovat s lunaparkem jako ty?”

“Já jsem neuprchla,” odsekla.

“Basho, broskvičko moje, ty prcháš sama před sebou od—”

“Vypadni odtud, Abby,” skočil mu do řeči Damian. “Darmo ji rozčiluješ.”

Abaddon zaváhal, ale potom poslušně přikývl. “Jak si přeješ.”

“Nevím, proč ho u sebe trpíš,” zavrčela, zatímco sledovala, jak odchází.

“Je užitečný,” odvětil Damian mírně.

“Je to stejné zvíře, jako býval jeho pán,” vyštěkla, a pak se frustrovaně obrátila na syna. “Trvalo mi deset let, než jsem nás dostala z dosahu tohoto muže a odstranila ti ze života jeho vliv. A ty, sotva ti bylo osmnáct let a postavil ses na vlastní nohy, jsi ho prostě uvítal zpátky jako dlouho ztraceného strýčka.”

“Opravdu se o tom chceš znovu pohádat? Teď?”

S povzdechem zavrtěla hlavou a na moment zavřela oči. Hádky o Abaddona vzdala před dvěma a půl tisíci lety… po dobrých dvou stech letech marných pokusů vymanit Damiana z vlivu tohoto muže uznala, že je to koneckonců jeho život. Může si s ním dělat, co chce, a mít v něm, koho chce. Tehdy také začala trávit méně času se synem, vést vlastní život, a nechala ho, ať si žije po svém.

“Nechci se hádat, Damiane,” řekla nakonec. “Ale on—”

“Ti zachránil život,” přerušil ji a káravě dodal: “Znovu. Snad bys mu to mohla přičíst k dobru.”

“Zachránil mi život?” zamračila se a pokusila si utřídit vzpomínky, aby přišla na to, jak se sem vlastně dostala. Pamatovala si na návrat z města, jak u ubikací vysadila Marca a odjela ke svému karavanu s tím, že uklidí motorku a… uslyšela jsem nějaké zvuky, vycházely zevnitř, vybavila si. Vydala jsem se to prozkoumat a— Když si vzpomněla na mučivou bolest, zvedla ruku a osahala si hlavu.

“Abbymu dělalo starosti, že za tebou Lucian posílá špiony, aby tě našli.”

Jen co to uslyšela, zamrkala, aby zaplašila vzpomínky a pohlédla na syna. Zjistila to při minulé, včerejší návštěvě tady. Když se po příjezdu poutě do města dozvěděla, že se Damian vyskytuje v této oblasti, nestačila se divit. Ještě mnohem větším překvapením pro ni ale bylo, že ji chtěl vidět. Dokud byl kluk, byli si blízcí, ale jak šel čas, vyrostl v odtažitého muže a poslední dobou se s ním vídala jen velmi zřídka… ledaže něco potřeboval. Tentokrát se s ní chtěl setkat, aby ji varoval. Doneslo se mu totiž, že strýc Lucian už nepátrá jen po něm, ale že vystal své slídily, aby nalezli také ji. Podle všeho se nějak dopídil, že je stále naživu. Domnívali se, že to prozradil Damianův syn Ernie, když byl chycen a dovlečen před Radu.

Hlupáček, povzdechla si v duchu. Vychovávala Ernieho namísto Damiana, alespoň prvních pět let. Nesmrtelný chlapec byl sladké dítě, ale z nějakého důvodu vyrostl ve slabého a občas pošetilého dospělého. Odjakživa se snažil svému otci cosi dokazovat. Zjevně se vydal na sever do Kanady s nějakým potrhlým plánem na super-chrabrý čin, kterým by si vysloužil otcův respekt.

Jenomže to ten pitomeček vzal za špatný konec. Unesl někoho, na kom záleželo klanu Argeneau. Jen Bůh sám ví, proč. A pak se nechal dopadnout a popravit. Tím svým super-praštěným činem celou situaci leda tak zhoršil. Teprve potom se totiž Lucian do hledání jejího syna pořádně obul… a na seznam hledaných si připsal také ji. Jelikož to věděla, měla podezření, že by Marco mohl být špicl. Bohužel neměla možnost si to ani ověřit, ani s tím cokoliv udělat.

“Abbyho trápilo, že jsi v tom lunaparku docela sama, tak poslal dva mládence, aby tě zkontrolovali a přesvědčili se, jestli jsi v pohodě,” pokračoval Damian, čímž si opět získal její pozornost. “Našli tě u tebe v karavanu v bezvědomí, s rozbitou hlavou a přinesli tě sem. Jsi v domě.”

Divine pouze přikývla. Sama už si spočítala, kde je, a to zjištění ji deprimovalo. Nenáviděla pomyšlení, že její dítě musí žít takto… stále být v pohybu, věčně se skrývat a snažit se vyhýbat její rodině. Dělali to oba, ale ona měla alespoň lunapark a karavan. Damian takovou existenci odmítl a dal přednost vyhýbání se smrtelníkům stejně jako nesmrtelným, což ho zahnalo do opuštěných baráků a zpustlých budov. Neměl skutečný domov ani teď, ani nikdy předtím. Vždycky utíkali… kvůli její proklaté rodině.

“Abby má nějaké podezření ohledně toho, kdo tě sejmul.”

Podívala se mu do očí. “Že by?”

Přikývl. “Ve tvém lunaparku teď pracuje jeden z Lucianových špehů.”

“Cože?” vyhrkla, a hned nato vykulila oči, protože jí zmínka o lunaparku připomněla povinnosti. Posadila se a zhoupla nohy z postele. “Kolik je hodin? Jak dlouho jsem tady?”

“Mami, lehni si. Koupila jsi strašnou ránu do hlavy. Trocha odpočinku—”

“Jsem zdravá,” zamumlala roztržitě a podívala se na hodinky. Panenko skákavá, je skoro poledne. Brána lunaparku se otevře co nevidět, a od ní se očekává, že bude tam, našňořená a drobátko tajemná. O sobotách otevírali v deset dopoledne, ale v týdnu a o nedělích až kolem poledne. Do oběda bývala tak mizivá návštěvnost, že jim to nestálo za to. Pozdější otevírací doba však ještě neznamenala, že nebyli od samého rána na nohou. Během dopoledne bylo potřeba uklidit nepořádek z minulého dne a noci, zkontrolovat, zda všechno jaksepatří funguje, a připravit se na perný den, který měli před sebou. No, s tím už jim dneska nepomůžu, ale zahájení dne nesmím prošvihnout za žádnou cenu. “Musím zpátky.”

“Mami,” vyštěkl podrážděně Damian, když vstala a zahleděla se na zakrvácenou halenu. Vypadám spíš jako exponát z Domu hrůzy než jako vykladačka budoucnosti.

“Co dělá hlava?” chytil ji za loket, čímž odpoutal její pozornost od zničené halenky.

“Je mi fajn,” ujistila ho. “Hojím se rychle jako my všichni a musím mazat nazpátek. Otevíráme v pravé poledne.”

“Ano, ale podle mě by ses na pouť neměla vůbec vracet,” namítl. “Nejsi tam v bezpečí. Jeden z Lucianových špiclů se nechal najmout ke tvému lunaparku. Musí tě podezřívat, a my se domníváme, že tím darebákem, který ti ublížil, je právě on. Kdyby tě chlapci nenašli…”

Divine se zarazila a slepě zírala na syna. Těch pár slov stačilo, aby se jí rozsvítilo, a na hladinu paměti vyplula vzpomínka: Když mi chlapci řekli, že laškovala s tím špehem od Argeneau, musel jsem jim nařídit, aby ji přivedli. Slova jí zněla v hlavě a měla pocit, že poznává Abaddonův hlas.

“Chápeš, že se tam nemůžeš vrátit, viď?”

Upřela na syna vážné oči. “Chlapci mě našli?”

“Ano. Myslíme si, že tě udeřil ten Marco. Patří k mužům, které vyslal Lucian, aby po tobě pátrali.”

“Marco?” vydechla překvapeně, ačkoli by se tomu asi neměla divit. Už věděla, že je to nesmrtelný.

“Naštěstí ho musel příchod chlapců vyplašit,” pokračoval Damian. “Našli tě a odnesli sem, aby ses uzdravila. Celou noc jsem ti dával krev. Evidentně jsi z nejhoršího venku, ale určitě budeš ještě nějakou dobu potřebovat víc krve než normálně. Úplné zahojení chvíli potrvá a vyžádá si své.”

Koukala na něj a v hlavě jí zněla docela jiná slova.

Tak jsi jim pověděl, že mají mámě rozbít lebku a přivléct ji sem?

Pověděl jsem jim, aby ji uspali a přinesli sem. Byli trochu moc… horliví.

Rozbili jí lebku, Abby!

Mají z ní strach, tak do toho dali o trochu víc síly, než bylo nutné.

O trochu víc síly? Spotřebovali jsme tři holky, aby měla dostatek krve na uzdravení. Teď musíme sehnat další. Kohos jí pověsil na paty? Chci ty kluky potrestat.

“Mami?”

Přinutila se odpoutat od konverzace, kterou jí přehrávala mysl, a pohlédla na syna. Ustaraně se mračil.

“Možná by sis měla sednout,” prosil Damian. “Celá jsi zbledla.”

Zhluboka se nadechla a otočila se ke dveřím. Chtěla pryč, aby se na něj nemusela dívat. Vlastní syn jí lhal. “Musím se vrátit na pouť.”

“Mami—”

“Když teď vím, že Marco je špicl, mohu si na něj dávat pozor,” odtušila klidně. “Ale vrátit se musím. Zůstal tam karavan.” Na prahu se zarazila a udělala čelem vzad. “Zůstal tam?”

“Ano. Hoši přivezli motorku, ale karavan nechali na místě,” uklidnil ji. “Ale můžeme jednoho z nich poslat, aby ti ho dovezl. Není potřeba, aby ses tam vracela.”

“Jistěže je. Když se prostě vypařím, hned jim bude jasné, že jsem tou ženou, kterou hledají,” bránila si volný odchod. “Krom toho jistě znáš moudré pravidlo: poznej svého nepřítele. Když se tam vrátím, mohla bych zjistit, co všechno vlastně Lucian ví.”

Na odpověď nepočkala. Otočila se, otevřela dveře a vyběhla ven. Chodba byla prázdná stejně jako přední pokoj, do kterého ústila. Předpokládala, že touto dobou budou všichni zalezlí v pelechu. Byli to noční ptáci. Zatímco Abaddonova nepřítomnost ji potěšila, takhle jí aspoň nemohl přečíst momentálně dost chaotické myšlenky, u chlapců tomu bylo právě naopak. Na ty by narazila nesmírně ráda. S velikou chutí by jednomu či dvěma bleskově nakopala zadnici a zabila tak dvě mouchy jednou ranou… no, spíš několika kopanci. Jednak by si na nich zchladila žáhu, a jednak by se dozvěděla, který výtržník ji včera v noci přetáhl přes hlavu… což bylo patrně důvodem, proč se po nich slehla zem. Damian očividně nechtěl, aby se dozvěděla, že Abaddon pověřil její vlastní vnuky, aby ji napadli.

Svůj motocykl spatřila hned, jak vyšla na polorozpadlou verandu. Dostane-li se odtud, aniž narazí na Abaddona, může si pogratulovat. Kdyby ji přečetl a oznámil Damianovi, že ví o tom, že jí zalhal, chtě nechtě by se tu musela zdržet. Jenže ani na hádky se synem, ani na kopání spratků do zadků, zrovna teď neměla čas.

“Dobrá, fajn, jeď si na tu svou pouť,” kapituloval Damian, když si nasadila přilbu.

Podařilo se jí neusmát se tónu, jakým to řekl. Jako by jí dával své svolení. Je jeho matka, pro lásku Boží. Odejde, kdy a kam se jí zachce, jako to ostatně dělala odjakživa… a to jeho lhaní si s ním vyřídím, až na to budu mít čas.

“Ale buď opatrná. Marcus Notte nemusí být jediný špeh, kterého tam Lucian nastrčil.”

Zrovna si nasadila přilbu, ale teď si přestala zapínat řemínek pod bradou a zamračeně koukla na Damiana. “Marcus Notte?”

“Pouťový Marco je ve skutečnosti Marcus Notte. Famílie Notte je teď jedna ruka s klanem Argeneau. Marguerite si vzala Julia Notte a Christian je její syn. On a jeho bratranci tráví čím dál tím víc času v Kanadě s Argeneau. Jsou pořád sehranější a stmelenější. Vlastně se dá říci, že když máš co do činění s nějakým Notte, klidně na něj, nebo na ni, můžeš myslet jako na Argeneau.”

Strávila tu zprávu a vydýchala zklamání, že Marco je ve skutečnosti Marcus Notte, špeh strýce Luciana. S povzdechem potřásla hlavou a podívala se na syna. “Odkud všechny ty informace bereš?”

“Abaddon má špehy všude,” zakřenil se Damian. “Jakpak se mi podle tebe po celá ta léta asi tak dařilo vyhýbat se tvé rodině?”

Ucítila bodnutí pocitu viny jako vždycky, když jí něco připomnělo, že syna pronásleduje její vlastní rodina. Bolelo ji, že byl kvůli nim nucen žít tak, jak žil. Stiskla rty, mlčky kývla, zapnula si řemínek pod bradou a nasedla na motocykl. Klíčky trčely ze zapalování. Nastartovala, pohledem našla syna, a když si přišel pro obejmutí, rozpřáhla náruč.

“Buď opatrná,” napomenul ji dříve, než ustoupil od motorky. Přinutila se usmát a kývnout, a potom se konečně rozjela. Ujížděla pryč, hlavu plnou zmateně vířících myšlenek. Mozek se zdárně uzdravoval z úderu, který jí podle všeho rozčísl lebku, a paměť se rychle vracela. A to včetně konverzace, kterou odposlechla, když se probrala poprvé. Čím více se jí toho vybavilo, tím více otázek ji napadalo. Bylo tu několik klíčových frází, které ji trápily.

Mají z ní strach, tak do toho dali o trochu víc síly, než bylo nutné.

Pasáž o strachu, který těm kloučkům naháněla, ji moc nepřekvapila. Nedávno dělali kluci blbosti, při kterých příliš riskovali a přitahovali nežádoucí pozornost, tak si s několika hlavami zahrála kuželky. Pokud to dobře pochopila, tak párek hochů vyváděl pitomosti a nechal se chytit komandem Argeneau. Damianovi tedy nezbylo, než se je pokusit zachránit, a divže při tom nezajali i jeho.

To Abaddon jí zavolal a oznámil, že ji Damian potřebuje. Při líčení věcí, které chlapci prováděli, a moc tím na sebe upozorňovali, byl pěkně vágní. Ale tenkrát si s tím nelámala hlavu. Ozvala se v ní máma. Bez dlouhých řečí vyrazila na sever zachránit svého kloučka a ostatní starosti nechala na potom. Ale ani když bylo po všem, jí nikdo pořádně nevysvětlil, co se přesně stalo. Všichni jenom pořád dokolečka opakovali, že byli hloupí a vyváděli pitomosti. K řeči je nepřiměly ani nesčetné výhrůžky a nakopané zadnice.

A přečíst ani svého syna, ani vnuky bohužel nedokázala, což ji strašlivě frustrovalo. Nevěděla, proč tomu tak bylo. Její máma ji číst dovedla. Napadla ji jediná věc. Oni byli bez-tesáci, zatímco ona byla klasická nesmrtelná, a tento rozdíl jí patrně nějak bránil v jejich přečtení. V duchu si povzdechla. Absence tesáků nebyla první rána, kterou život synovi uštědřil, ale byla krutá. Nevěděla proč, ale některým nesmrtelným se prostě nevyvinuly tesáky, které měli ostatní. To znamenalo, že musel své oběti říznout, aby se dostal ke krvi, kterou potřeboval k přežití. Většina Damianových synů na tom byla stejně. Dokud byli malí, uměla každého z nich bez problémů přečíst, ale jakmile se dostali do puberty, prakticky ze dne na den o tuto schopnost přišla. Což ji přivedlo na myšlenku, že absence tesáků asi nebyla jedinou věcí, kterou se lišili.

Chvíli se kvůli tomu mračila, a pak se zaměřila na další souvětí z odposlechnutého rozhovoru, které jí leželo v hlavě.

Spotřebovali jsme tři holky, aby měla dostatek krve na uzdravení. Teď musíme sehnat další. Kohos jí pověsil na paty? Chci ty kluky potrestat.

Tahle část konverzace jí dělala starosti ze dvou důvodů. Zaprvé, pod formulací: Spotřebovali jsme tři holky, si nutně představila… No, upřímně řečeno, znělo to, jako by tím chtěl naznačit, že ta děvčata zemřela. Ale to si to určitě musela jenom špatně vysvětlit. Vychovala Damiana správně. Krmil se jenom, když musel, pokud možno z dobrovolníků a nikdy za práh smrti. Vtloukala mu to do hlavy od útlého věku. Tak byla vychovaná, a proto tak vychovávala i jeho.

Ještě mnohem víc ji však trápila Abaddonova odpověď na Damianovu poznámku, že by se proti němu nikdy nepostavila.

Nebyl bych si tak jistý. Kdyby někdy zjistila…

Co bych mohla zjistit? Co jenom mohl Damian provést, že by ho to připravilo o mou lásku a podporu? Nevěděla, ale Abaddonova slova naznačovala, že možná spáchal něco, kvůli čemu by se to stát mohlo. Navíc jí teď Damian bezostyšně zalhal přímo do očí o tom, jak přišla ke svému zranění. Nahánělo jí to strach o to víc, že byl děsivě přesvědčivý. Nemohla neuvažovat, kolikrát už jí asi v minulosti lhal.

Prosvištěla kolem billboardu s reklamou na Kern County Fair a v duchu se začala zaobírat dalším problémem. Marco. Takže se ve skutečnosti jmenoval Marcus Notte a byl to špicl strýce Luciana Argeneau. Tím se ovšem vysvětlovalo, proč se dal najmout k lunaparku. Nebyl to žádný psanec a soudě podle otázek, které jí včera v noci položil, ji patrně podezříval, že je Basha. Ale jistý si tím nebyl. Přinejmenším tohle byla dobrá zpráva. Díky bohu, že přede dvěma lety dostala ten skvělý nápad a začala si barvit vlasy. Ne, že by snad ještě někdo měl jasnou představu o tom, jak vypadala… možná kromě strýce a několika nejstarších nesmrtelných, kteří se s ní zamlada potkali.

Tehdy ještě neměli fotoaparáty a dokonce ani portréty, takže nebudou mít žádnou podobenku, kterou by mohli dát do oběhu. Ledaže by Lucian sehnal některého z těch kreslířů, co umějí načrtnout identikit. Hm, ono je klidně možné, že to udělal, ale i kdyby ano, musel se spolehnout na svou paměť. Ano, má dobrou paměť, všechna čest. Ale přesto, vždyť ji neviděl o hodně déle než dvě tisícovky let. To je dlouhá doba. Mimoto bude na každé skice blondýna, což teď není. Těsně předtím, než se přidala k lunaparku manželů Hoskinsových, si začala barvit vlasy na temně kaštanovou, a teď byla moc ráda, že ji to tenkrát napadlo. Možná to nesvede Marcuse ze stopy docela, ale rozhodně to nezaškodí.

Následujících pár minut strávila rozjímáním, co si s ním má počít. Zpočátku se domnívala, že nejlíp udělá, když se mu bude klidit z cesty, ale to by nikam nevedlo. Dokud ho nepřesvědčí, že není Basha, neodejde. A když se mu bude vyhýbat, tak ho o ničem nepřesvědčí. Problém tkvěl v tom, že byla ženou, kterou všichni měli za Bashu. Jak ho mám teda přesvědčit, že Basha nejsem?

Ani po zbytek jízdy k lunaparku na žádné fikané řešení nepřišla, a tak se rozhodla, že nejlépe udělá, když se v jeho přítomnosti bude chovat přirozeně. Pokud nebude působit nervózním dojmem a nedá najevo, že něco ví, mohl by nakonec dospět k názoru, že není ženou, kterou dostal za úkol vypátrat. A bude-li s ním navíc mluvit, jako by byl přítel a ne úhlavní nepřítel, třeba se také dozví, co o ní a o jejím synovi vědí Argeneau. Možná dokonce zjistí, do jaké riskantní akce se to její syn a vnuci namočili, když ho tehdy musela zachránit ze strýcových rukou.

Projížděla lunaparkem a několik lidí jí křiklo na pozdrav. Odpovídala jim, ale dokud nedojela ke svému karavanu, nezpomalila. Spěšně uklidila motorku a přilbu a zavřela úložný prostor, pak se otočila a vyjekla, protože mnoho nechybělo a vrazila by do Marcuse.

“Jak ti je?”

Krátce se zamračila na starost, kterou měl vepsanou ve tváři. Jako by věděl— Myšlenku nechala nedomyšlenou a protáhla se kolem něj. “Je mi fajn.”

“Na šatech a ve vlasech máš krev.”

Na tohle dočista zapomněla. Není divu při tom všem, co jí strašilo v hlavě. Ale že má krev i ve vlasech, to pro ni byla novina. Instinktivně sáhla nahoru, na bok hlavy. Když tam nahmatala krustu zaschlé krve, jenom stiskla rty. Nezastavila se, vyběhla po schodkách do karavanu a cestou zopakovala: “Je mi fajn.”

Vešla dovnitř a rozsvítila. Hlavou jí probleskla vzpomínka na to, jak sem vešla minule. Vzápětí si vybavila, jak přede dveřmi do ložnice dostala čímsi po hlavě, a prošla pokojíkem. Rozsvítila další světlo. Ne, že by ho potřebovala, aby viděla zaschlou krev na zdi, na dveřích a na podlaze.

Sotva ji spatřila, zhluboka se nadechla a raději odešla do ložnice, aby si ze skříně vzala něco čistého na sebe. Pak zamířila do koupelny vedle, aby se osprchovala. Moc času jí na přípravu nezbývalo. Pod sprchu se postavila tři minuty před polednem. O dvě minuty později byla venku a natahovala si halenu a sukni. Vyfrotýrovala si vlasy, ručník hodila na zem a při chůzi obytnou kuchyňkou si stáhla mokré kadeře do ohonu.

Když vyšla ven, popadla reklamní poutač áčko, který odpočíval u dveří, postavila ho na prašnou zemi vedle schodků a mrkla na hodinky. 12:01 Zpozdila se o minutu. To není tak špatné, pochválila se a rozhlédla se po lunaparku. Návštěvníci právě začínali procházet bránou. Konečně se uvolnila. Chtěla se obrátit zpátky ke dveřím, bezděky při tom pohladila pouť očima, a pak je zaparkovala na Marcusovi. Stál pod stříškou u ovládacího panelu kolotoče a zíral na ni.

Dokončila otočku a vešla do karavanu. Dveře nechala dokořán, aby viděla, až přijde první zákazník. Potom se uhnízdila na křesle čelem ke vchodu a trpělivě očekávala začátek dalšího dlouhého dne. Zatímco včera měli otevřeno od poledne do půlnoci, dneska byl pátek. Brána se zavře až ve dvě ráno, a zítra budou mít od desíti dopoledne opět do půlnoci. V neděli začínali v poledne a končili v šest. Přesto pro ně bude neděle nejdelším dnem. Jakmile se brána zavře, začnou pouť bourat. Všechno spakují, což potrvá čtyři až šest hodin, a potom se vydají do dalšího města, které mají v itineráři.

Nemohla si vzpomenout na jméno další štace, ale pamatovala si, že je od Bakersfieldu vzdálená šest hodin jízdy autem. Ani tam je však nečekal odpočinek. Okamžitě budou muset stavět atrakce a vybalovat. S trochou štěstí s tím budou včas hotoví a ukradnou si pár hodin spánku, než zase otevřou. Někdy však neměli čas ani oka zamhouřit. Spousta lidí hovořila o lidech z maringotek pohrdavě, ale byli to jedni z nejpracovitějších lidí, které kdy potkala.

Otevřenými dveřmi dohlédla až na Marcuse. Pořád stál u ovládacího panelu, ale teď tam s ním byl Chapman. Určitě mu na poslední chvíli dával školení.

Divine si skousla ret. Měla tři dny na to, aby Marcuse přesvědčila, že není Basha. Tušila, že jinak s nimi povandruje na další štaci. Možná si bude muset vymyslet nějakou báchorku o své minulosti a vysvětlit, proč pobývá s lunaparkem. To by ovšem znamenalo udat jméno klanu, které si však mohl lehce ověřit.

Případně by mohla tvrdit, že ji před několika stoletími proměnil nějaký psanec, a že mu utekla dřív, než sama spáchala něco nepřístojného. Na to by však potřebovala jmenovat takového psance, a hlavně znát jméno smrtelnice s odpovídajícím datem narození, jejíž totožnost by si přisvojila na podepření své historky. Což by si také mohl snadno ověřit.

Povzdechla si a jednou rukou si promnula bolavou stranu hlavy. Cítila v ní mírné pulzování, které nasvědčovalo tomu, že hojivý proces stále probíhal. Nejhorší škody byly odstraněny, lebka byla opravená a srostlá a většina mozku očividně fungovala, jinak by nemohla chodit a mluvit. Předpokládala, že teď přijde na řadu oprava malých artérií, kousků tkání a nervových spojení. Na zvládnutí takového úkolu bude její tělo spotřebovávat krev přímo šíleným tempem. Brzy zase budu potřebovat krev.

“Haló?”

Podívala se ke dveřím a usmála se na uvítanou. Dorazila první zákaznice.

6. KAPITOLA

“Seš hvězda, kluku!” zahalekal Chapman, když se na závěr dne stavil za Marcusem. “Umíš to s kolotočem, jako bys tu makal celé roky. A taky s děckama to umíš jak nějaká rocková hvězda. Žerou ti z ruky. Nezažil jsem páteční noc, aby se tu nestrhla strkanice, hádka nebo nedošlo na pěsti kvůli holce nebo předbíhání ve frontě. Dej na mě, kluku, seš hvězda.”

Marcus se narovnal. Čekání na šéfa si krátil sbíráním prázdných papundeklových kornoutů od cukrové vaty a kelímků, které nevycválaní návštěvníci lhostejně poházeli po zemi kolem kolotoče, a ironicky se na něj usmál. Čtyřicátníci, padesátníci a výš mu často říkali kluku, synu nebo mladý muži. Dávno ho to nepřekvapovalo, ale stejně mu to lezlo na nervy. Měl dojem, jako by ho tím oslovením shazovali.

“Děkuji. Vaše radost, moje radost.”

“Radost? K čertu!” Chapman potřásl hlavou a odplivl si na zem. “Jakpak by se ti zamlouvala smlouva na plný úvazek, a až potáhneme o štaci dál, zvednout kotvy spolu s námi?”

“Co Stan?”

“Stan,” povzdechl si Chapman a nervózně se poškrabal na zátylku. “Zdá se, že tamten malér, do kterého se ten náš trouba ve městě namočil, nebyla ani tak hádka jako spíš strkanice. Stan strčil silněji, ten druhý kluk padl naznak a zlomil si vaz o spodní šprušli barové stoličky. Měl to za sebou dřív, než dopadl na zem.” Ruka se mu unaveně svezla podél těla. “Stana obvinili ze zabití. Nějakou dobu teď nebude k mání.”

“To je mi líto,” odtušil Marcus nevzrušeně. Chodil po světě hezkých pár staletí a viděl příliš mnoho takovýchhle stupidních nehod, než aby ho další v pořadí nějak překvapila. Nebyla první a bohužel asi ani poslední.

“Jo, mně taky,” poznamenal tiše Chapman a s očima upřenýma na zem zavrtěl hlavou. “Stan není špatnej mužskej a slyšel jsem, že si začal ten druhej. Nelíbilo se mu, že kolotočář vandruje do nějaké místní křehule a rozhodl se zasáhnout. Začal do Stana strkat, a když mu to ten pitomec nakonec oplatil—” pokrčil rameny. Narovnal se, znovu zatřepal hlavou, jako by z ní chtěl vytřást myšlenky na Stanův trpký osud, a udělal čelem vzad. “No, přemýšlej o tom. Jestli chceš cestovat, máš práci.”

“Budu o tom přemýšlet.” Díval se za šéfem, jak odchází. Vypadal vyčerpaně a poraženě. Vrzly síťové dveře a Marcus uhnul pohledem ke karavanu. Divine právě vyprovázela nějakou mladou tmavovlásku.

“Strašně moc vám děkuji,” řekla brunetka nelíčeně upřímným tónem, když za ní Divine sešla po schodečkách na zem.

“Nemáte zač,” odvětila vážně a zastavila se u paty schodišťátka. “Doufám, že vám všechno dobře dopadne.”

“Děkuji vám,” zopakovala černovláska a pospíchala pryč. Divine se za ní dívala, dokud nedošla na půl cesty k pouťovému náměstíčku, pak se s povzdechem obrátila a zvedla poutač.

Marcus si všiml, jak je bledá, a zamračil se. A kolem rtů a očí spatřil vrásky nasvědčující tomu, že má bolesti. Připomněly mu krev, kterou našel v karavanu, a zaschlou krev, co měla prve na haleně a ve vlasech. V noci se musela zranit a podle množství krve v karavanu dost vážně. Bylo docela dobře možné, že se jí ještě pořád hojilo zranění; nebyl si tím jistý. Zato tím, že trpěla vážným nedostatkem krve, si byl naprosto jistý… a žádnou neměla. Prohledal karavan od sklepa po půdu a našel akorát malou barovou ledničku s prošlou smetanou, pravděpodobně pro případ, že by se Madge stavila na kafe.

Došel k nejbližšímu koši na odpadky a vyhodil obaly, které posbíral při čekání na Chapmana, až mu přijde říct, že to může pro dnešek odpískat. Potom zamířil na zadní parkoviště, kde teď stálo SUV. O přestávce přeparkoval. Krev v karavanu a na Divině ho přesvědčila, že udělá nejlépe, když zůstane po ruce. Alespoň dokud nezjistí, co se stalo. Volně přeloženo, bude nocovat v SUV. Bude to tak nejlepší, připouštěl v duchu. Spaní v hotelu by u pouťáků mohlo vzbudit podezření. S jejich gáží si nikdo nemohl dovolit pokoj v motelu, natožpak v hotelu. Kdyby ho podezřívali, dávali by si před ním pozor na pusu, a to by pak měl s informacemi utrum. Takže bude lepší bydlet tady.

Několik lidí na něj zavolalo na pozdrav, a tak zdvořile odpověděl, ale nezpomalil. U SUV se nejprve ujistil, že se nikdo nedívá, potom vlezl do zadního prostoru, odemknul zabudovanou chladničku a vyndal několik sáčků krve. Nastrkal si je za triko, ale když uviděl, jak je to nenápadné, ušklíbnul se a sáhl pro koženou bundu, kterou onehdy v noci použil jako polštář. Na bundu bylo zatraceně vedro, ale kůže aspoň trochu zakamuflovala, jaký má outěžek. Přesto se snažil pohybovat co možná nejrychleji. Bleskově zamknul SUV, a když to šlo, tak se cestou k Divinině karavanu držel ve stínu.

Zaklepal na dveře, ale bál se, aby mu je nepřirazila před nosem, proto nepočkal, dokud mu neotevře nebo ho aspoň nepozve dál. Vzal za kliku, vešel dovnitř… a taktak se sklonil včas, aby se vyhnul mopu, který mu mířil na hlavu.

“Brzdi. To jsem já,” vyhrkl, a jak se narovnával, zvedl ruku. Dobře udělal, jinak by koupil pecku mopem do obličeje. Zatraceně, ta ženská je ale rychlá. “Divino, to jsem já, Marco.”

“A co tě sakra vede k názoru, že se mi můžeš beztrestně vloupat do baráku?” otázala se suše a tentokrát svá slova navíc doprovodila činem, který by od ní ve snu neočekával. Vrazila mu konec mopu do slabin.

Nutno přiznat, že mu tím zcela bez nadsázky vyrazila dech. Vzduch z něho unikl doprovázen zvukem, který nejspíš nikdy dříve nevydal. Začal sopránovou árií dlouhých samohlásek: “Ááá, ééé, ííí, óóó, úúú,” kterou zakončil táhlým zavytím. Současně upustil sáčky s krví. Raději vzal do jedné ruky bolavé genitálie a druhou odchytil mop, aby měl jistotu, že to ta káča nezopakuje. Nemusel se bát, při pohledu na to, co mu upadlo na zem, Divine mop skoro upustila.

“Co to kčertu je?” vyhrkla zděšeně, zírajíc na průhledné sáčky tmavorudé tekutiny, ležící na podlaze karavanu.

“Dárek pro tebe,” procedil skrze zatnuté zuby. Doprdelééé, ta nána mě skoro vykastrovala… himlhergot, to bolí. Fakt se divím, že jsem neomdlel. Ale co není, může být.

Nesmrtelné ženy byly silnější než ty smrtelné, nebo i než smrtelní muži, když na věc přijde, a ona se rozhodně nijak nekrotila. Měl co dělat, aby nedal nohu přes nohu a nezačal poskakovat kolem dokola a nekvílel jak nějaká přihřátá bábovka. Taky měl sto chutí stáhnout si džíny a podívat se, jestli má pořád obě koule… vcelku. Měl zlé tušení, že mu tím drsným šťouchem aspoň jednu rozdrtila. Kde to probůh viděla, hrát kulečník s tím, co má chlap v kalhotách?

Sotva na to pomyslel, zdráhavě kouknul dolů. Do džínsoviny rozkroku se zvolna vpíjela krev. Marcus nahlas zaúpěl.

Krucinálfagot, ta ženská mě beze srandy vymiškovala!

“A co s tím mám podle tebe asi tak dělat?” Divine se sklonila pro jeden ze sáčků a znechuceně si ho prohlížela.

Vytrhl jí pytlík z ruky a narazil si ho na tesáky málem dřív, než stačily pořádně vyjet z dásní.

Vykulenýma očima zírala, jak sáček rychle splaskává. Když ho zuby vysály do poslední kapky a krev odtekla do těla, Marcus s bolestným zachrčením stáhl splasklý igelit a odvrátil se. Opřel se čelem o stěnu, a pak tam stál a pokoušel se ignorovat nový příval bolesti. Centrum měla ve slabinách, kam se teď krví řítili nanoboti, aby se pustili do náprav škod. Zatraceně, opravování bylo málem horší než to, co cítil, když ho trefila. Oprava, pomyslel si zasmušile a snažil se neskřípat zuby. Bylo to stoprocentně horší, protože šťouch trval jenom zlomek sekundy, kdežto opravy potrvají mnohem déle.

“Do hajzlu,” zavrčel Marcus a přitiskl čelo na stěnu silněji. Snažil se tak odpoutat pozornost od kruté bolesti v jižních partiích. Vzápětí však ze sebe vychrlil sérii zvukomalebných nadávek střídavě v jazyce italském a anglickém, kterýžto zakončil povzdechem: “A do pekla,” když se mu okolní svět rozmazal. Ještě ucítil, jak se sváží na podlahu, a pak už upadl do milosrdného bezvědomí. Léčebný proces ho zdá se knokautoval navzdory tomu, že vlastní úder ustál jako chlap.

Divine sledovala, jak se jí Marcus bezvládně svezl na podlahu, a podrážděně zavzdychala. Hm, tu svou zatrápenou prchlivost bych vážně měla trochu krotit. Ano, naštvalo ji, že vešel dřív, než ho pozvala dál, ale darmo si tím jenom přidělala práci.

Zamlaskala, potřásla hlavou, odložila mop a dřepla si, aby Marcuse obrátila na záda. Viděla, že je bílý jako papír, ale nechápala proč, dokud se na něj pořádně nepodívala a nezaregistrovala krvavou skvrnu v rozkroku.

“No nazdar,” vydechla provinile. Hanba ji fackovala. Nechtěla způsobit skutečnou škodu. Jenom mu chtěla dát lekci, že se nesluší lézt lidem do domu bez dovolení. Aťsi je na kolečkách. Bohužel se uchylovala k použití síly tak málokdy, že prostě zapomínala, jak je silná. Tohle nebylo poprvé, co napáchala větší škodu, než měla původně v úmyslu. Jednou vnuka prohodila skrz zeď, ačkoli ho k ní chtěla jenom přirazit. Ale za to se nijak zvlášť nestyděla. Jednalo se tehdy o Rufuse, a toho podezírala, že porušuje její pravidla krmení. Byl to prostořeký spratek, který se věčně poškleboval hlouposti a slabosti smrtelníků. Nejednou ho slyšela žvanit, že je to akorát hloupý dobytek, který si nezaslouží nic jiného, než porazit. Dobře věděl, že vedení těchto řečí u něj nesnášela. Nelíbilo se jí, že si takovéhle věci myslel, natožpak říkal nahlas, a dávala to za vinu sobě.

Se svým synem a s jeho syny nestrávila mnoho času. Nežila s ním od chvíle, kdy dospěl v muže a postavil se na vlastní nohy. Zpočátku ho relativně často navštěvovala. V prvních staletích, když se tím jejich rodné matky nechtěly namáhat, mu dokonce vychovala několik synů. Ale pak toho či onoho chytili Lucianovi pátrači a zabili ho, a jí to darmo rvalo srdce. Posléze po ní přestal Damian chtít, aby je vychovávala. Vlastně se jí ulevilo.

Víc než půl hodiny strávila s Damianem naposled nahoře v Kanadě, když ho musela zachránit ze spárů strýce Luciana. Jakmile tehdy obdržela od Abaddona zprávu, že ji syn potřebuje, uháněla na sever, jak nejrychleji mohla. Naštěstí lunapark, se kterým tenkrát kočovala, putoval Michiganem, a tak se dostala do Toronta dost rychle. Ubytovala se v hotelu a okamžitě se pokusila kontaktovat Damiana. Když ho nezastihla, bez velkého nadšení to zkusila u Abaddona, ale také marně. Dva dny chodila po pokoji jako tygr v kleci a znovu a znovu se pokoušela oběma dovolat. Zrovna ve chvíli, když už se to chystala vzdát a vydat se nazpátek do Michiganu, zavolal Abaddon. Panikařil. Leo se prý zašil v jednom hotelu v centru Toronta, a ten teď obsadil Lucian se svými muži a prohledávají ho.

Když uslyšela, že Damianovi říká Leo, zaskřípala zuby, ale jenom vyštěkla: “Který hotel? Číslo pokoje?”

Hotel nebyl daleko. Stejně však přišla pozdě. Ve chvíli, kdy tam dorazila, prosmekla se mezi muži, kterými strýc budovu doslova prošpikoval, a dostala se na poschodí, kde byl Damianův pokoj, už ho dopadli. Damian ležel na chodbě na zemi. V hrudi měl několik kulek a ze srdce mu trčel šíp.

Šokovaná a zděšená si ho zvedla do náručí a začala se obracet, ale zaslechla tichý zvuk, něco jako zalapání po dechu. Otočila se k pokoji, před kterým našla Damiana. Drobná brunetka se tam snažila pomoct na nohy tmavovlasému muži a spatřila ji. Když nad ní bleskově převzala kontrolu, užuž otevírala pusu, aby zakřičela. Umlčela ji, vymazala jí paměť a uspala ji. Potom se i se synem na rukou rozběhla ke schodům. Místo dolů do obšancované haly ho odnesla nahoru na střechu. Přeskočila na střechu vedlejší budovy, pak ještě na tu hned vedle, a teprve potom se zastavila a vyndala mu šíp ze srdce. Samozřejmě se v mžiku zázračně neprobral. Kromě šípu koupil také několik kulek a ztratil moře krve, takže bylo jasné, že zůstane notnou chvíli v bezvědomí. Nicméně počkala celou hodinu, než od něj odešla.

Nevěděla, co jiného si počít, tak ho tam nechala a vydala se pro karavan. Netrvalo to dlouho… a přesto, když se vrátila, byl pryč.

V panice zavolala na jeho číslo, ale ozval se jí cizí hlas. Měla podezření, že to byl jeden z mužů strýce Luciana, proto ihned zavěsila a zavolala Abaddonovi. V duchu se utěšovala, říkala si, že i když mají telefon jejího syna, neznamená to, že musí mít jeho. Abaddon to nevzal. Zůstala ve městě dalších čtyřiadvacet hodin a znovu a znovu mu volala. Marně. Potom se spakovala a zamířila k hranici. Hodlala se dostat co nejdál od Kanady a hlavně co nejdál od strýce.

Příští týden byl ve znamení stresu. S nervy na pochodu čekala, až se dozví, jestli se z té střechy dokázal odbelhat vlastními silami, nebo jestli ho chytili. Tehdy také změnila lunapark, přešla k Zábavnímu parku Hoskins a Abaddonovo telefonní číslo vytočila tolikrát, že se jí o těch numerech dokonce zdávalo. A potom jí konečně zavolal. Ne Abaddon, ale synáček. Prý je živý a zdravý a chtěl by jí poděkovat za záchranu života. Na mou duši, takhle to řekl. Rázem obrátila na čtyráku. Všechna ta úzkost a strach, a on jí nakonec zavolá veselý jak šimpanz, aby poděkoval? Trvala na tom, že chce vědět, kam se zdekoval, a když zjistila, že není daleko od jejího lunaparku, okamžitě vyrazila, aby ho poctila vizitou.

Příjezd do zchátralého domu, kam se uchýlil, jí náladu rozhodně nezvedl. Zasloužil si něco onačejšího než díry, které si ke svému vegetování vybíral. A nelíbil se jí ani výběr společníka. Neřkuli těch ženštin. Všechno to byly vyzáblé narkomanky, jedna jako druhá byla v rauši, takže tam buďto ležela v mrákotách s prázdným mozkem, nebo byla tak sjetá, že když se ji pokusila přečíst, její myšlenky nedávaly valný smysl. O nic víc ji nepotěšilo ani zjištění, že se z nich vnuci krmí, takže jsou v rauši i oni. Zpočátku to ignorovala. Nemohla se dočkat, až se přesvědčí, že je Damian v pořádku. O to, co vyvádějí vnoučata, se nestarala. Jakmile však na vlastní oči uviděla, že je v pohodě, požádala o vysvětlení. Damian jí sdělil, že po tom, co ho nechala samotného na střeše, přišel Abaddon, snesl ho dolů a dostal do bezpečí.

Pronesl to zraněným tónem, kterým naznačoval, že ho opustila a nechala na holičkách. No a právě v tom okamžiku vypěnila. Obořila se na něj, že odešla pro karavan, a když se zanedlouho vrátila, byl v trapu.

“To tvrdíš ty. Spíš jsi někde sháněla lovce psanců, aby si přišli pro tátu,” zasyčel pohrdavě Rufus. Drzá slova navíc podbarvil účinek drogou okořeněné krve, kterou konzumoval. Bez přemýšlení ho chytila pod krkem, zvedla a hodila na zeď… jenomže on tou fórovou stěnou proletěl a zřítil se na podlahu ve vedlejší místnosti. Prošla dírou za ním, aby se ujistila, že je kluk v pořádku.

“Jestli nechceš být bez jazyku stejně jako bez tesáků, doporučuji ti dávat si na něj propříště dobrý pozor,” štěkla. Byla to hrozba prázdná, nicméně nadmíru účinná. Hlesl: “Ano, madam,” a hlavou kýval nejspíš ještě dlouho poté, co udělala čelem vzad a vyřítila se ven.

Damian ji vyprovodil, ale když se ho zeptala, jak se mu Lucian Argeneau dostal na stopu, byl k vzteku vágní. Tvrdil, že dva chlapci riskovali více, než je zdrávo, a zachovali se hloupě. No a jemu prý nezbylo, než se po nich pokusit uklidit, jenomže měl smůlu a chytili ho. Vysvětlit, jak vlastně riskovali, ale odmítl. Navíc uhýbal očima, což v ní vzbudilo podezření, že jí v něčem lhal. Bohužel nebyla schopná poznat, která část té historky je vycucaná z prstu.

“Jak riskovali?” naléhala. “Jakou pitomost vyvedli?”

“Jsou to moji synové. Vyřídím to sám,” prohlásil, a tím to haslo.

Nakonec nechala celou věc plavat. Po týdnech strachu byla příliš emocionálně vyčerpaná, než aby měla energii na handrkování. Zato na důrazné kázání, aby se někam zašil a chvíli se vyhýbal problémům, si čas udělala. Lucian k smrti nerad prohrává a z toho, že se ti podařilo vypařit, nebude mít žádnou radost. Vyšle lovce na všechny světové strany, aby po tobě pátrali. Načež mu to ručně zdůrazňovala tak dlouho, dokud neslíbil, že na čas zmizí z oběhu.

O zlomek vteřiny později nasedla na motorku a odfrčela. Z každé návštěvy v Damianově skrýši se vracela s pocitem, že se ušpinila. Kladla to za vinu Abaddonovi a některým vnukům. Abaddon se jí hnusil odjakživa, jistý odpor však cítila i k části vnoučat, ačkoli si to nerada přiznávala. Zpravidla se jí co možná nejvíc vyhýbali, a když se jí vyhnout nemohli, povětšinou byli tiší a zdvořilí, ale na tom nezáleželo. Pokaždé odjížděla se strachem, copak mají asi za lubem, a cítila se zralá na pořádnou očistnou koupel. Proto také nemohla tvrdit, že by se přetrhla, jen aby syna viděla. Pravda byla taková, že počet jejich setkání za minulé století čítal pouhý půltucet. Z toho se čtyřikrát viděli během posledních dvou nebo tří let. Dvakrát, když ho musela zachránit před Lucianem plus následná návštěva, a dvakrát během uplynulých dvou dní.

Marcus zasténal z hlubin bezvědomí a Divine obrátila pozornost k muži, u kterého dřepěla. Předpokládala, že ho nemůže nechat prostě ležet na podlaze. No, teda může, ale kdyby zašla na kus řeči třeba Madge a podívala se okénkem, byl by z toho skandál.

Zamlaskala jazykem o zuby, zvedla ho a odnesla do ložnice vzadu. Poté, co ho uložila, chvíli zvažovala, jestli mu nemá svléknout šaty, aby měl větší pohodlí, ale nakonec ten nápad zavrhla. Kdyby uviděla zranění, které mu způsobila, darmo by se cítila ještě provinileji, a jestli něco bytostně nesnášela, pak to byl pocit viny. Neměla by to tak cítit. Vstoupil bez pozvání. Za něco takového může člověk lehko koupit kulku.

Na jedno nezapomínejme. Měla nepříjemné tušení, že by možná dal přednost čistému průstřelu před tím, co se mu stalo v kalhotách, když ho šťouchla mopem. Žila už hodně dlouhou dobu, přesto nikdy nespatřila, aby někdo bolestí změnil barvu. Marcus jednu chvíli regulérně zezelenal.

S úšklebkem ho rychle přikryla dekou, tak se aspoň nemusela dívat na věcný důkaz toho, co provedla. Potom se vrátila vedle a obhlédla škody. Zhluboka si povzdechla, posbírala zbylé krevní konzervy a strčila je do ledničky, načež se pustila do utírání krve, která zaschla na zemi. Naštěstí neměla v lásce koberce a v karavanu byla laminátová podlaha, která vypadala jako dřevěná. Všechno se tady dalo snadno vyčistit, což bylo šikovné zejména v takovýchto situacích. Ne, že by snad podobným patáliím čelila často. Tato byla vlastně první. Nicméně byla realistka a nepochybovala, že v budoucnu přijdou další, než časem vymění tento karavan za jiný. Život bývá špinavou záležitostí.

Úklid dlouho netrval. Jakmile byla hotová, odebrala se ke dveřím do ložnice a znovu se zadívala na Marcuse. Když na něj prve hodila deku, skoro mu zakryla hlavu, a on pod ní ležel, ani se nehnul, učiněná mrtvola. Zatím nic nenasvědčovalo tomu, že by vyplouval na hladinu vědomí. Ze zkušenosti věděla, že kdyby nebyl v hluboké mdlobě, tak by sténal a mlel sebou. Hojení bylo často bolestivější než samo zranění. V útlém věku se o tom přesvědčila na vlastní kůži.

Nechtěla na to myslet. Raději se odvrátila a zamířila ke dveřím. Musí zajet do města a najít si jídlo. Potřebovala krev. S postupujícím dnem se bolestné pulzování v hlavě stále zhoršovalo, a posléze se začalo šířit. Jasné znamení, že potřebuje krev. Marcuse tu nechá samotného, ale nijak zvlášť ji to netrápilo. Nebylo tady k objevení nic, co by mu vyzradilo její identitu. Dávno se naučila cestovat nalehko. Nikdy nevěděla, kdy bude muset vyrazit o dům dál, a možná jen s tím, co unese na hřbetě. Během let to tak udělala moc, moc, mockrát.

Když vyšla z karavanu, s rozkoší se nadechla svěžího vzduchu. Na chvilku zabloudila očima vzhůru, k noční obloze poseté hvězdami, a pak odkráčela pro motorku.

7. KAPITOLA

Marcuse probudil hlad. Kručelo mu v břiše a měl křeče. Hned nato si uvědomil, že leží v posteli, zakrytý dekou. Stačil jeden pohled, aby poznal, kde je, a připomněl si, co se stalo. Tím se také vysvětlovalo, proč byl tak vyhládlý. Kvantum krve, které muselo tělo spotřebovat na zahojení koulí, jeden sáček nenahradil. Ani omylem.

Při pomyšlení na delikátní zranění, které utržil v rámci té své mise dobré vůle, se ušklíbl a sáhl pod deku, aby se veleopatrně ohmatal. Džínovina v rozkroku a přilehlém okolí byla ztvrdlá zaschlou krví, ale bolest zmizela. Zahojil se. Paráda. Teď už musel jenom vstát, dostat se ven, aniž mu jeho bože-jaká-to-kouzelná hostitelka znovu rozlouskne ořechy – míněno doslova – a vrátit se do SUV, kde měl krev. Ledaže je krev, kterou prve přinesl, pořád někde tady. Soudě podle znechuceného výrazu Divininy tváře dost pochyboval, že ji zkonzumovala. Chovala se, jako by jí nabídl nečistou, týden starou mršinu. Snažil se udělat něco milého, a ona mu na oplátku dala nakládačku a nad dárkem ohrnula nos.

“Ženy,” zabručel si pod vousy, a zrovna se chystal odhodit deku a vstát, když vtom ho zastavil nějaký zvuk odvedle. Předpokládal, že ho měl považovat za Divinu, tohle byl koneckonců její karavan, ale zněl podezřele nejistě. Zůstal tedy klidně ležet, špicoval uši, a když uslyšel, že se dveře ložnice odsouvají, znehybněl, zavřel oči a předstíral spánek.

Sotva se otevřely, hned se zase zavřely, vetřelce však doprovodil pach, který mu prozradil, že u dveří není Divine. Ta voněla po planých růžích a po vanilce, což byla překvapivě silná kombinace, která mu evokovala představu košíčků plněných krémem podávaných v zahradní besídce. Dostával z ní hlad.

Kdežto aróma, které proniklo do ložničky, když se dveře otevřely, byl pach pižma a mužského potu. Otevřel oči a zjistil, že je sám. To ho překvapilo. Opatrně odhrnul deku a ještě opatrněji se posadil. Když se bolest z nedostatku krve při pohybu nezhoršila, dost se mu ulevilo. Byl však slabý. Potřeboval krev.

Typické cvaknutí dveří mu napovědělo, že právě někdo odešel, což ho přinutilo vstát a vydat se na výzvědy do přední místnosti. I kdybych třebas jen zahlédl, kdo odchází od karavanu, bylo by to aspoň něco, pomyslel si.

Stačil však dojít jen doprostřed obývací kuchyňky, pak za okny vyšlehly plameny. Strnul, mrkl z jednoho okna na druhé a pokračoval kupředu, teď už poklusem. Protáhl se závěsy do prostoru se stolkem, kde vykládala Divine budoucnost. I tady už za okny vesele tančily plameny.

Svaly v těle se mu napjaly. Dorazil ke dveřím a pokusil se otevřít. Když se knoflík kliky otočil, ale dveře se nepohnuly, ani se moc nepodivil. Proč zapalovat karavan a nechat dveře otevřené, aby mohla oběť uvnitř uniknout?

A každopádně muselo jít o úmyslně založený požár. Venku už plameny olizovaly všechna okna. Přirozený oheň se takhle bryskně nerozhoří. Krom toho cítil benzín. Museli ho použít jako akcelerant hoření. Přičtěme k tomu včerejší noční útok, po kterém zbyla v karavanu i na Divině putýnka krve, a vyjde nám, že se ji zřejmě někdo pokouší sprovodit ze světa.

Klika v dlani začínala hřát. Zaskřípal zuby, ustoupil vzad a plnou vahou naběhl na masivní dřevěné dveře. U většiny dveří, se kterými se kdy setkal, by to stačilo, ale tyto jen na pár místech praskly. Prostředek držel pevně. Museli o ně zvenku něco zapřít, napadlo ho.

Oheň rychle nabíral na síle. Podle toho, jak se ve vteřině vzňal, musel žhář nalít benzín kolkolem celého karavanu, a pak zapálit. Jedině tohle by vysvětlovalo rychlost, s jakou plameny vyšlehly za všemi okny zároveň. Ale oheň se teď kvapem zmocňoval všeho, co mu stálo v cestě. Zakusoval se do skelné vaty nebo prostě do toho, z čeho byl karavan vyrobený. Žár uvnitř nemilosrdně sílil a Marcus začínal chápat, jak se cítí krocan v troubě. Navíc byli nesmrtelní vysoce hořlaví. Věděl, že nemá času nazbyt.

Vzdal dveře, otočil se, koukl na okna a sprintoval do pokojíku. Provedl bleskovou inventuru oken a nakonec se rozhodl pro to nad gaučem. Je větší a z gauče se aspoň můžu trochu odrazit, říkal si už cestou k němu. Vyskočil nahoru, a když se vrhl proti sklu, snažil se být co možná nejmenší. Zvedl nohy, přitáhl si je těsně ke hrudi, sklonil hlavu a objal si ji rukama. Teprve až když ho pořezal jakýsi střep, si uvědomil, že měl nejprve prohodit oknem židli. Ušetřilo by mu to prorážení skla vlastním tělem. A když ho olízly plameny, napadlo ho, že by určitě nebylo od věci namočit deku, kterou byl prve přikrytý, a zabalit se do ní dřív, než proskočí okenní tabulkou.

Pozdě bycha honiti, pomyslel si trpce. Po bitvě je každý generál. V jeho případě to však bylo v žáru bitvy, poněvadž cítil, jak mu při průletu plamennou stěnou chytla kůže na zádech a na rukou. Vzápětí už s hlasitým žuchnutím dopadl na zem. Měl pocit, že letecká evakuace trvala celé hodiny, ačkoli to muselo být jen několik vteřin. Bolest mu vystřelovala všemi údy, ale sotva přistál v prachu u karavanu, začal se kutálet pryč. Převalil se jednou, dvakrát a narazil do stánku s cukrovou vatou, stojícího hned vedle.

Zůstal ležet na zádech, jenom zvedl hlavu a obhlédl svou pochroumanou tělesnou schránku. S notnou úlevou zaznamenal, že už mu zřejmě nic nehoří. S povzdechem položil hlavu na zem, zhluboka se nadechl a začal se zvedat. Neměl to dělat. Tělo si okamžitě postěžovalo natolik důrazně, že akorát zaúpěl a padl zase naznak. Možná už nehořel, ale rozhodně nevyvázl bez škrábnutí. Byl šeredně popálený. Na několika místech měl kůži napjatou a bolavou. Nejhorší byla záda, nohy a paže. Nesmrtelní byli extrémně hořlaví, učiněný lidský troud. Měl velkou kliku, že při válení sudů zadusil plameny.

Sotva unaveně zavřel oči, rozlehl se nocí polekaný křik. Požár tedy nezůstal nepovšimnut a kočovníci vyrazili zjistit, co se to probůh děje. Rychle oči zase otevřel. V lunaparku byl nový a to, jak se proboural oknem ven, nikdo neviděl. Měl nepříjemné tušení, že až budou hledat žháře, nominuje ho to na podezřelého číslo jedna. To bohatě stačilo, aby se odhodlal pohnout, bolest nebolest. Na ovládnutí myšlenek velkého davu fakt nebyl v kondici. Do pekla, to bych nedokázal, ani kdybych byl ve formě, zdráv a svěží.

Horko těžko se vyhrabal na nohy, opřel se o stánek a potácel se kupředu. Pokaždé, když ramenem nebo rukou zavadil o dřevěnou stěnu, zašklebil se bolestí a po zádech mu přeběhl mráz. Po pár krocích to vzdal. Postupoval příliš pomalu, nohy se mu třásly a hrozilo, že se mu každou chvíli podlomí kolena. Naopak nehrozilo, že se mu povede vrátit se včas do SUV, kde na něj čekala krev.

Polknul a zhluboka se nadechl ve snaze pročistit si hlavu. Musel přijít na to, co si má teď počít. Z jeho mozku zbyla jen chaotická hrouda bolesti a zmatku. Rozhodně mu to momentálně myslelo hůř než optimálně, jinak by netrvalo tak dlouho, než si všiml dveří vedle něj. Čert to vem. Možná pozdě, ale přece. Schovat se ve stánku, o který se ztěžka opíral, se teď každopádně jevilo jako nejlepší řešení. Mít na to energii, šťavnatě by se proklínal, že má tak dlouhé vedení. Takhle se jen otočil ke dveřím, vzal do ruky visací zámek, stiskl ho a vší silou škubl.

Když zámek povolil, upřímně užasl. Ve snu by ho nenapadlo, že v něm zbylo tolik síly, ale adrenalin dělá divy. Jak tak naslouchal hlasům lidí pospíchajících k požáru, musela mu tělem proudit adrenalinová bystřina. Zatlačil do dveří, protáhl se do stánku, zavřel za sebou a… padl na zem jako podťatý. Spotřeboval poslední kapku energie.

“Co to kčertu,” vydechla Divine do motocyklové přilby, když na konci lunaparku spatřila obrovskou vatru, která bývala jejím karavanem, a automaticky ubrala plyn. Proti plamenům se rýsovaly temné siluety lidí. Zpočátku si nebyla jistá, co tam vlastně dělají, ale pak si uvědomila, že někteří běhají s kbelíky v rukou. Hasili požár. Ostatní stříkali do ohně z hasicích přístrojů. Další parta hystericky křičela její jméno. Myslí si, že jsem uvnitř, došlo jí, a pak si vzpomněla, že ona tam sice není, zato Marcus ano.

Nevybíravě si slovně ulevila, přidala plyn a rychle překonala vzdálenost k táboráku, který jí býval domovem. Na kraji sběhu lidí ani tak nezastavila a nesesedla, jako spíš seskočila a motorku nechala spánembohem spadnout na zem. Když přistála na boku, kola se ještě točila. Rozepnula si řemínek helmy, sundala ji a odhodila k motorce už v poklusu.

“Divino! Díky Bohu!” vykřikla Madge, která ji zahlédla a rozběhla se za ní.

“Co se stalo?” Rázovala podél karavanu a nahlížela do oken, jestli za nimi nespatří pohyb nebo cestu dovnitř.

“Nikdo neví. Prostě vzplál jako vích,” vykoktala vyděšená Madge, která jí stěží stačila. “Zavolali jsme sice hasiče, ale nebyli jsme si jistí, jestli nejsi uvnitř. Chlapi se snaží zkrotit oheň ode dveří, aby mohl někdo vrazit dovnitř a pokusit se dostat tě ven, kdybys tam nedejbože byla.”

“Pověz jim, ať nechají karavan karavanem a začnou kropit nebo stěhovat okolní stánky a přívěsy,” nakázala klidně, a pak se otočila a upřela oči na principálku. Jemně ji mentálně pobídla, aby měla jistotu, že to udělá, než se znovu obrátila a pokračovala kolem karavanu.

Obešla ho zepředu, za dveřmi řidiče a spolujezdce byly dveře, které vedly do šatny v ložnici. Doufala, že by se tudy mohla dostat do obýváku, ale oheň tady zuřil víc než kde jinde. Šla tedy dál. Když zpozorovala, že okno nad sedačkou je rozbité, zastavila se. Ve vzduchu visel pach spáleného masa. Zaskřípala zuby a vykročila k oknu. Uvažovala o tom, že by jím proskočila dovnitř. Ale sotva udělala pár kroků ke karavanu, pach zeslábl.

Zůstala tedy stát, pomalu se otočila, a jen co vůně opět zesílila, šla za nosem. Na boku přívěsu s cukrovou vatou se ve světle plamenů zaleskla krev a kousek spálené kůže. Zámek na dveřích byl zlomený. Ve chvíli, kdy k nim vykročila, se však kolem plápolajícího karavanu přihnali tři udýchaní mužští.

“Hasičské vozy právě projeli branou do lunaparku.”

“Odvezeme stánek s cukrovou vatou o kus dál.”

“Všichni ostatní kropí kolotoč, aby nechytnul.”

Když každý z nich přednesl svou větu, Divine zamrkala, ale ještě neskončili.

“Chtěli jsme k přívěsu s vatou nacouvat Rochovým tahačem, připojit ho a odtáhnout někam dál, ale nemůžeme se dostat přes parkoviště.”

“Museli bysme hejbnout s dobrým tuctem kár, abysme ho sem dostali.”

“Na to nejni čas, tak ho my tři odtáhneme sami. Jestli to teda svedeme.”

Poslední chlápek, šlachovitý prcek, kterému poněkud chyběly svaly, to říkal tónem, který dával tušit upřímné pochyby o tom, že tenhle kousek zvládnou. Rozhodně mu to neměla za zlé. Přestože byl stánek na kolečkách a jedním z chlapů byl Bevy přezdívaný lamželezo, zbytek tria tvořili Mac a ten střízlík, kterého neznala. Měl dobrý odhad, ani ona nevěřila, že by s cukrovým přívěsem dokázali pohnout.

“Pomůžu vám,” prohlásila cestou k tažné oji s okem. “Zatlačíte, pánové, a já budu řídit.”

Ochotně přikývli a rozběhli se na druhý konec malého přívěsu.

“Připraveni?” sklonila se, popadla oj a zvedla ji z cihel, kterými byla podložená.

Odpovědí jí bylo hekání a sténání, jak pánové začali tlačit. Když přívěs popojel stěží o pár palců dopředu, nemohla tvrdit, že by ji to překvapilo. Popravdě řečeno, počítala s tím. Jednoduše zabrala a volnou chůzí vykročila směrem od karavanu. Přívěs táhla za sebou jako malé dítě kačenku. Provezla ho kolem hořícího vraku a prokličkovala mezi několika jinými vozy do středu parkoviště, kde se zastavila a položila oj na zem.

Obešla přívěs, a když uviděla, že jí ti tři nestačili a zůstali dobrých dvacet stop pozadu, v duchu se ušklíbla. Teď tam stáli a civěli na ni a na přívěs s otevřenou papulou. S povzdechem se vydala za nimi. Vklouzla do myšlenek prvnímu, pak druhému a taky třetímu mužskému. Postupně všem poupravila vzpomínky, takže si pamatovali, jak tlačili stánek od karavanu. Dostali při tom pěkně do těla, divže si břicha nestrhali, a co se nahekali…

“Dobrá práce, chlapi,” pochválila je, když byla hotová. “Asi byste se měli jít podívat, jestli nepotřebují pomoct s kolotočem.”

Slova doprovodila mentálním postrčením, které je přimělo přikývnout, udělat čelem vzad a vyrazit za ostatními zpátky ke karavanu.

Potřásla hlavou a obrátila pozornost ke stánku. Dveře byly zaklíněné, nebo to tak aspoň na první pohled vypadalo. Za okamžik se jí však podařilo pootevřít boudu dost na to, aby zjistila, že u nich jen leží Marcus a zatarasil je vlastním tělem. Zavolala na něj jménem, ale když neodpověděl, zatlačila a otevřela silou. Posunula ho po kovové podlaze o kousek dál, a jakmile to šlo, protáhla se dovnitř, zavřela za sebou a sehnula se k němu.

Odporný pach spáleného masa byl v prostůrku tak hustý, že při vyšetřování musela zadržovat dech. Oheň byl jednou z mála věcí, které mohly její druh usmrtit, ačkoli to vyžadovalo speciální okolnosti. Uvěznit někoho v hořící budově nebo ve voze bylo dostatečně speciální… pokud se tomu někomu tedy nepodařilo uprchnout dříve, než shořel na popel. Marcusovi se to podařilo. Sice byl hrozně popálený, ale unikl předtím, než teplota stoupla natolik, aby se obrátil v popel.

Jemně s ním zatřásla. Probouzet ho do bolestí, které ho nepochybně čekají, se jí popravdě řečeno ani trochu nechtělo, ale potřebovala zjistit, jak je na tom. Když se ani dost málo neprobral, přesunula ho pryč ode dveří, narovnala se a vykoukla ven. Hvězdám na noční obloze už nekonkuroval jenom oheň, ale i záblesky červených a oslnivě bílých majáků. Do vzduchu kolem nebohého karavanu se klenuly vodní oblouky. Hasiči byli v plné práci.

“Krev.”

Zaslechla, a když ji Marcus zničehonic chytil za kotník a pevně stiskl, pohlédla dolů. Opatrně zavřela dveře a znovu si k němu klekla. “Jak moc je to zlé?”

“Krev,” zopakoval.

Povzdechla si, ale přikývla. “Někoho ti najdu.”

“Ne.” Ruka sevřela kotník silněji. “Moje SUV.”

“Co je s ním?” nechápala.

“Krev… tam,” sípal.

Zamračila se, a její zmatek se tím ještě prohloubil, ale pak si vzpomněla na pytlíky, které jí přinesl do karavanu, a že si jeden dokonce vrazil do pusy a vysál. Užasle se zeptala: “Ty myslíš tu sáčkovanou věc?”

Zabručel a Divine zavrtěla hlavou.

“Na tom nemůžeme přežít, Marco. Živiny odumřou v okamžiku, kdy opustí tělo. Potřebuješ—”

“Ne,” zasyčel. “Sáčky.”

“Tvoje krev v sáčku je v lednici v karavanu,” řekla, a ironicky dodala: “A tam ti pro ni nepůjdu.”

“Víc,” chrčel. “SUV.”

Netrpělivě zamlaskala. Krev v sáčku mu z tohohle maléru nepomůže. Potřeboval živou krev, aby mu dodala sílu a pomohla zahojit tělesnou schránku. Ale i bez ptaní věděla, že je to paličák. Kdyby mu přivedla nějakého smrtelníka z lunaparku, odmítne se z něj nakrmit. Krom toho byl stánek stísněný, přehřátý a páchl spáleným masem. Přemístit ho odtud do SUV bylo momentálně mnohem lákavějším řešením. A jakmile bude mít Marcuse v SUV, bude ho moct dopravit kamkoli jinam, kde pro něj najde dárce k nakrmení. Krmit se tam, kde našinec bydlí, beztak není dobrý nápad. Sama se tomu zpravidla vyhýbala.

Tím bylo rozhodnuto. Sehnula se a zvedla si Marcuse do náručí.

“Co… děláš?” zasténal nezřetelně, ale porozuměla tomu.

“Beru tě k tobě do SUV,” obrátila se ke dveřím a pootevřela je prsty ruky na jeho rameni, aby mohla vykouknout ven.

“Přines… sem,” chroptěl.

Pohrdavě si odfrkla. “Sem ti nic nosit nebudu. Potřebuješ krev, jinak se nezahojíš. A hned jak ji dostaneš, začneš řvát z plných plic a mlátit sebou jako kapr na suchu. Vezmu tě někam daleko, kde až přijde agónie, která tě čeká a nemine, nezburcuješ celé město.”

Zasténal, ale dál už neprotestoval, z čehož usoudila, že to považoval za správné rozhodnutí. Stejnak na jeho názoru houbeles záleží. Udělám to a hotovo, pomyslela si, a když uviděla, že je čistý vzduch, vyklouzla z přívěsu.

První problém na sebe nedal dlouho čekat. Neměla potuchy, kde má zaparkované SUV. Nalezení si vyžádalo trochu pátrání a to, že je u správného vozu, poznala pouze podle kanadských poznávacích značek. Správně by měly mezi kočovníky vyvolat spoustu otázek. Jedině, že jim kontroloval myšlenky, řekla si v duchu, když se konečně zastavila.

“Klíče?” pohlédla na muže ve své náruči.

“Kapsa,” hlesl, nebo si to aspoň myslela. Za pomoci zadní části SUV udržela Marcuse zpříma, zatímco ho rychle prohledávala, dokud nenašla v kapse klíčky. V kapse džínsů, jak jinak. S očima v sloup vsunula ruku do těsného prostůrku, aby je vytáhla ven. Dělala, co mohla, aby neosahávala nic než obsah kapsy. Pane na nebi, jsem stará ženská, už bych se neměla stydět zalovit mužskému v kapse… nebo jo?

Zatřepala hlavou, aby zaplašila pošetilé starosti, prohlédla si dálkové ovládání na řetízku s ostatními klíči, a pak dvakrát stiskla tlačítko se symbolem odemknutého zámku. Vzápětí už uslyšela typické cvakání… voil?, bylo odemčeno. Klíče strčila do vlastní kapsy a jala se řešit rébus, jak otevřít dveře, o které je opřený chlap. Povzdechla si, a protože ji nic lepšího nenapadlo, přehodila si ho přes rameno. Když vykřikl bolestí, zaksichtila se a volnou rukou otevřela zadní dveře. Potom se naklonila do kabiny, co nejopatrněji si ho sundala z ramene a uložila na podlahu SUV. Teď už jí zbývalo jenom vměstnat mu dovnitř nohy a mohla zalézt za ním a zaklapnout za nimi dveře.

Do jednoho rohu zadního prostoru SUV byla zabudovaná malá lednička. Byla zamčená. Znovu se tedy probírala růžencem klíčů, dokud nenašla ten správný a neotevřela, ale pak už jenom němě zírala na obsah. Šest sáčků krve, téměř ledově studené. Mimoděk se při tom pohledu otřepala. Prázdné kalorie pro nesmrtelné. Moc živin v tom není, ale co naplat, když to chce, má to mít. Beztak teď pro něj bude málo živin pořád lepší než vůbec žádné.

Zakroutila nad tím hlavou, vzala sáček a otočila se k Marcusovi. Stále byl při vědomí, a jakmile spatřil, co drží v ruce, tesáky mu nedočkavě vyjely ven. Tak na ně pytlík napíchla, počkala, až se vyprázdní a splaskne, a pak ho vyměnila za plný. V lednici bylo šest kousků a Marcusovi stačilo šest minut plus něco málo vteřin, aby všechny, hezky jeden po druhém vysál. Začal sebou mlet a sténat ještě dřív, než zkonzumoval obsah toho posledního. Hojivý proces právě započal a jí bylo jasné, že to bude škaredé.

Chvíli se na něj ustaraně koukala, potom tiše zaklela a vyzbrojená svazkem klíčů se dala do přelézání zadních sedadel na sedadlo šoféra. Tady zůstat nemohou. Jestli k nim nechce přitáhnout nežádoucí pozornost, musí ho dostat na hony daleko, a to jak od pouťáků, tak i od všech ostatních.

S tímto nebezpečím na paměti nastartovala a nějakým zázrakem se jí podařilo bez úhony vymanévrovat SUV z plného parkoviště na silnici. Marcus sebou začal mlátit a vřískat téměř ve stejnou chvíli, kdy se pneumatiky dotkly asfaltu.

Zatnula zuby a dělala, co mohla, aby dokázala ignorovat nářek mučeného, stejně jako nadskakování vozu, způsobené jeho divokým zmítáním. Musím se soustředit. Musím najít místo tak odlehlé, aby nikdo neuslyšel, jak řve.

Marcus trpěl. Tělo měl v jednom ohni, od konečků prstů u nohou až po konečky vlasů na hlavě. Snad úplně každá buňka křičela mučivou bolestí. Tělesnou schránku měl tak strašně pochroumanou, že na to těch šest sáčků nebude stačit. Potřeboval další.

“Divino,” zachraptěl, a dál se svíjel na tom, na čem ležel. Neměl ponětí, co to je, a bylo mu to jedno. Na tomto světě teď existovala jedna jediná věc, která mu nebyla jedno… bolest. Chtěl, aby to přestalo bolet. Dal jí Bastienův telefon a žadonil, aby mu okamžitě objednala dodávku krev. Potřeboval ji. Tuhle agónii ukončí jedině krev.

“Divino,” vydechl, překulil hlavu a rozhlédl se po ní. Uviděl, že leží v SUV. Sám. Zakňoural, stočil se na podlaze do klubíčka a bezmocně se rozplakal, oslepený ničivým přívalem bolesti. Po chvíli se však vzmužil a přinutil se doplazit ke dveřím. Potřeboval krev.

Dříve, než stačil zkusit sáhnout po klice, někdo otevřel zvenčí a objevila se Divine s nějakou mladou smrtelnicí v noční košili. Okamžik jenom zíral. Byl jako u vytržení z vůně a tichounkého zurčení, které se linuly ze smrtelné dívky s prázdnou tváří. Doopravdy cítil a slyšel, jak v ní proudí krev. To je taková krása, blesklo mu hlavou, a pak se na smrtelnici vrhl. V tom okamžiku už měl tesáky zpola venku.

8. KAPITOLA

Divine si přitáhla koženou bundu těsněji k tělu a zavrtěla se. Za chvilku tiše zasténala, otevřela oči a zakroutila hlavou. Z toho spaní vsedě na předním sedadle SUV měla ztuhlý krk. Skvělý. Tohle by se nesmrtelnému s dostatkem krve v organismu nestalo, ale co, beztak už vím, že jsem na dně. Potřebuju se nakrmit.

Najednou si uvědomila, že naříkání a fňukání, které se snad celé hodiny ozývalo ze zadního prostoru, utichlo. Otočila se na sedadle a pohlédla dozadu na Marcuse. Tvrdě spal. Ležel na zádech mezi šupinkami spálené kůže a masa, které tělo během hojení odvrhlo.

Kabinu bude potřeba vystříkat hadicí, ušklíbla se v duchu. I když ani to nejspíš nepomůže. Tušila, že vyvětrat odtud pach spáleniny potrvá pořádně dlouho.

Obrátila se dopředu, otevřela dveře a vybelhala se ven. Dala si rozcvičku, pár minut se protahovala, až jí v kostech praštělo, než se vydala ke dveřím v zadní části SUV. Letmo Marcuse omrkla, chytila ho za nohy a začala táhnout k sobě, ale když sebou najednou polekaně trhl a celý rozespalý se zvedl do sedu, rychle ho zase pustila a couvla.

“Divino.” Její jméno vydechl se zjevnou úlevou a sklonil pěsti, které instinktivně zvedl. Nahrbil se a opřel se dlaněmi o zem, ale hned ucukl. Prohlížel si zničenou kůži, která mu ulpěla na rukou, a znechuceně se zašklebil. “Odporné.”

“Jo,” přisvědčila pobaveně. “Chystala jsem se tě posadit ke stromu, vymést to nejhorší a pak vyrazit do města a najít místo, kde by to šlo vystříkat. Možná včetně tebe.”

“Neodmítnu ani jedno,” odtušil suše a píďalkovitě se posouval dopředu, až se dostal ven z kabiny. Udělal pár kroků a pokusil se ze sebe setřást cáry svlečené kůže. “Jezero nebo prostě něco na ten způsob, někde tady poblíž asi není, což?”

“Vlastně jsme přibližně půl hodiny nebo maximálně pětačtyřicet minut od oceánu,” překvapila ho, a když na ni vykulil oči, pokrčila rameny. “Musela jsem tě dopravit někam, kde tě nikdo neuslyší řvát. Znám lidi, kterým to tady patří. Jsme asi čtyřicet minut od San Bernardina, usedlost čítá stovky akrů a majitelé jsou mimo město. Dospěla jsem k názoru, že to pro nás bude nejbezpečnější útočiště.”

Marcus se rozhlédl. Parkovali na prašné cestě poblíž lesíka. Ať se podíval, kam se podíval, nikde neviděl žádná světla, která by naznačovala přítomnost civilizace. I když je pravda, že je stromy mohly zaclonit.

“Takžes mě tady zaparkovala a sama šla na procházku, zatímco já si mohl vykřičet plíce?” optal se pobaveným tónem.

“Přesněji řečeno na pět nebo na šest procházek,” informovala ho věcně. “Jenomže ne tady, ale na okraji nejbližšího města, a pokaždé jsem ti našla dárce.”

Nejistě naklonil hlavu. “Dárce?”

“Někoho k jídlu,” přeložila. “Potřeboval jsi krev, jinak by ses nezvetil.”

“Tys mě nechala, abych někoho kousnul?”

Měla podezření, že si krmení drobet vybavuje, protože vyhlížel zděšeně. Naprosto ho chápala. Byl v agónii a neovládal se. Kdyby tam nebyla a neměla kontrolu nad situací, asi by zamordoval jednoho každého smrtelníka, kterého mu přivedla. Ale já tam byla.

“Všichni jsou živí a zdraví zpátky doma,” uklidnila ho vážným hlasem. “Když ses na tu první doslova vrhl, došlo mi, že nejsi úplně při smyslech. Zatímco ses krmil, kontrolovala jsem jí mysl, a jakmile sis dal právě tak akorát, přinutila jsem tě přestat. A potom jsem ji poslala zpátky do postele a přivedla další.”

Nicméně cudně zamlčela, že mu nedokázala proniknout do myšlenek a zastavit ho mentálně, takže mu v dalším krmení musela zabránit hezky tradičně, čili ručně.

“Dárce k jídlu,” zamumlal Marcus, nešťastný jak šafářův dvoreček.

Nekomentovala to. Ani všechna ta století, ba tisíciletí, z ní nevymýtila vrozenou nechuť ke slovu krev. Neměla potuchy, zda za to mohla neustálá potřeba skrývat, čím je, před smrtelníky, se kterými dlouhá léta žila, ale podvědomě se tomu slovu vyhýbala a zdráhala se ho vyslovovat nahlas. Dárci k jídlu jí zkrátka nezněli tak nechutně.

Marcus se obrátil k vozu. Naklonil se do kabiny, popadl sportovní tašku a odnesl ji ke dveřím spolujezdce. Strčil ji dovnitř, a pak se otočil a vážně se na ni podíval. “Děkuji, žes mě dostala do SUV a postarala se o mě.”

Celá nesvá pokrčila rameny. “Nemohla jsem tě nechat ve stánku, kde by tě dřív nebo později určitě někdo našel. Napadl bys prvního, kdo by se tam nachomýtl, a vysál ho dosucha. A toho druhého možná taky.”

“Ano,” přisvědčil, a znělo to zároveň unaveně i zahanbeně, vzápětí však narovnal ramena. “Ale i tak, někteří by mě tam stejně nechali.”

“Já, ne.”

“Ne,” přitakal klidně. “Vím, že ty ne. Sice louskáš ořechy—”

Křísla o něj pohledem, a když se kujónsky zakřenil, překvapeně vykulila oči.

“Ale jsi také jasnovidka, která dělá, co může, aby pomohla smrtelníkům, kteří za ní přijdou, stejně jako pouťákům, se kterými kočuje. Ty bys mě nenechala bezmocně řvát bolestí ve stánku s cukrovou vatou v lunaparku,” prohlásil s naprostou jistotou.

Pokrčila rameny a uhnula pohledem, pak vzdychla a obrátila k němu provinilé oči. “Za ty… ehm… ořechy se omlouvám. Promiň. Já—”

“Neměl jsem drze nakráčet dovnitř,” skočil jí tiše do řeči. “Pokud vím, tak v Americe za to mohou člověka zastřelit. Pravda je taková, že jsem se hned hrnul do dveří, poněvadž jsem měl podezření, že bys mě jinak nepustila dál,” usmál se ironicky. “Což nejspíš znamená, že jsem si to zasloužil, aspoň myslím.”

“Zasloužil sis ránu do zubů,” ujistila ho. “Ale ne… tam,” dokončila větu a zašklebila se. Vážně mu neměla v úmyslu… rozlousknout ořechy. Jenom dobře nezvládala situace, kdy ji lidé do něčeho tlačili a nedali jí na vybranou. A teďka ji doopravdy hryzalo svědomí, že měla svůj podíl na tom, kolik zkusil. Opravdu ho potrestal sám osud.

“Naštěstí jsem se zahojil. Jedna z výhod nesmrtelnosti,” pokrčil rameny Marcus, a potom už mnohem zasmušileji dodal: “Výhoda, kterou po tom požáru rozhodně umím ocenit.”

Divine vážně přikývla. Kvapné hojení bylo pro nesmrtelné každopádně výhodou, a takových pozitiv existovala celá řada. Byli silnější, rychlejší, viděli potmě, nikdy neonemocněli… Někdo by řekl, že také absence stárnutí byla úžasnou výhodou, ale po pár stoletích to ztratilo své kouzlo. Přinejmenším pro ni. Vlastně by byla šťastná, kdyby umřela už ve dvanácti, ale je fakt, že tehdy si prošla něčím tak strašným… opravdickou noční můrou. Celý rok života byl peklem. Trvalo dlouho, než se přes to přenesla, ale nakonec to zvládla. Bohužel to byl ten druh zážitku, který má vliv na utváření osobnosti. Navždycky bude její součástí, ale už dávno překonala touhu zemřít, kterou v ní vyvolal. Od té doby se do nejpodobnějšího rozpoložení dostala vinou psychické únavy a nudy zažrané hluboko do morku kostí. Chodila po téhle zemi dost dlouho na to, aby už všechno viděla. Přinejmenším pokud jde o chování lidí. Ale několik posledních dní měla pocit, jako by se ta nuda a únava trošku rozplývaly. Otázky, které si najednou chtě nechtě musela klást v souvislosti se synem, a věci, které se udály v lunaparku, dodaly životu na zajímavosti.

Pohledem sklouzla k Marcusovi a všimla si, jak je bledý. Zatímco si procházel nejhoršími fázemi hojení, několikrát ho nechala nakrmit, ale zřejmě potřeboval víc. “Musíš se znovu nakrmit.”

“Jo. Má to ale háček. V lednici nezbyla žádná krev a doručení čerstvé várky chvíli potrvá,” odtušil unaveně.

Nesouhlasně vyklenula jedno obočí. “Víš, že krev v sáčku je pro nesmrtelné jako prázdné kalorie pro smrtelníky, viď?”

Marcus vykulil oči. “Kdes to slyšela?”

“Od Ab— jednoho známého,” opravila se rychle, a pokrčila rameny. “Jakmile krev opustí tělo, většina živin vezme za své. A čím déle je podchlazená, tím je horší. Je to jako pít z mrtvoly. Víceméně k ničemu.”

Zamračil se. “Je mi líto, ale ten tvůj známý není správně informován, Divino. Kdyby to byla totiž pravda, smrtelníci by nemohli používat krevní konzervy k transfuzím a tak podobně. Pokud se krev skladuje při správné teplotě, uchová si všechny živiny. Je stejně dobrá jako krev přímo z pramene.” Moment váhal, potom však vážným tónem dodal: “Proto se teď nesmrtelní musejí spokojit s balenou krví. Výživná je stejně, navíc s sebou její konzumace nenese nebezpečí odhalení, jako je tomu u kousání smrtelníků.”

“Nesmrtelným musí stačit krev ze sáčku?” užasla.

Přikývl a pomalu se vrátil za ní, dozadu za vůz. “Kromě případů nejvyšší nouze nesmíme konzumovat nic než krevní konzervy.”

Podle toho, jak se tvářila, jí tou zprávou radost neudělal. “A co když se někdo krmí z paznehtu?”

“Tak je prohlášen za psance,” poučil ji klidně. “Alespoň tady ve Státech a v Kanadě. V Evropě a na několika dalších místech je sice krmení z paznehtu ještě pořád dovoleno, ale už i tam na ně pohlížejí se stále větší nelibostí.”

Divine ztěžka dosedla na kraj SUV. Neměla tušení, že zavedli toto pravidlo. Nenapadlo ji, že je krev v sáčku udrží při životě. Abaddon říkal— zavřela oči a sklonila hlavu. Měla vědět, že se mu nedá slovo věřit. Normálně byla ke všemu, co vypustil z pusy, značně skeptická, ale znělo to tak logicky. Ne, že by v tom byl velký rozdíl. Neměla přístup do krevních bank, a tak by se stejně musela živit z paznehtu. Při tom pomyšlení k němu zvědavě zvedla oči. “Co teda nesmrtelní dělají? Vykrádají krevní banky nebo tak něco?”

Marcus se křivě usmál a zavrtěl hlavou. “Provozují vlastní krevní banky. Ty vykupují krev a nesmrtelní si ji od nich kupují stejně, jako si smrtelníci kupují maso a brambory v potravinách.”

Nevycházela z údivu. “Oni ji doopravdy prodávají v obchodech?”

“Ne, jistěže ne. Nesmrtelný si ji objedná a banka mu krev dodá domů nebo prostě tam, kde zrovna pobývá,” vysvětlil pobaveně.

“Aha,” zašeptala. “Tak jak si ji teda objednáš?”

“Argeneau Enterprises vlastní krevní banky a distribuuje—”

“Jasně že jo,” povzdechla si a vstala. Odevzdaně se vydala kolem auta k sedadlu řidiče. Jestli mají distribuci krve pod palcem Argeneau, nemůže prostě poslat objednávku a riskovat, že tím upoutá jejich pozornost. Bude holt muset pokračovat jako doposud. Nicméně pomyšlení, že je teď považována za psance, bylo kapku stresující.

Na druhou stranu, za psance mě považovali už dřív, řekla si v duchu, akorát neprávem, podle mého mínění. Zato teď… no, znám pravidla a mohla bych si objednat krev, ale svobodně jsem se rozhodla to neudělat, tudíž lze předpokládat, že od tohoto okamžiku je ze mě opravdický psanec.

“Jedeme,” vměstnala se za volant.

Marcus zavřel zadní dveře a šel nasednout dopředu, na místo spolujezdce. “Kam?”

Na moment se odmlčela, a pak se zeptala: “Jak dlouho potrvá, než ti dodají krev?”

Udělal obličej a potřásl hlavou. “Bastien říkal, abych mu dal vědět, až mi zbude zásoba na dva dny. Tak dlouho mu prý bude trvat, než mi obstará čerstvou.”

Přikývla a otočila se dopředu, aby nastartovala motor. “Tím pádem ti jedeme najít dárce. Nemůžeš dva dny čekat na balenou krev. Jsi bledý a potíš se. Hádám správně, že máš i bolesti?”

Když na něj mrkla, nerad, ale přikývl. “Ano, ale—”

“Žádné ale, Marco. Potřebuješ krev a tohle bez diskuze je stav nouze. Ještě ses neviděl. Jsi zahojený do fáze jizev, ale ty jizvy nemizí. Nanoboti na to nemají dost krve. Ale zřejmě se ji snaží najít, ber, kde ber.” Vážně přihlížela, jak si osahával tvář. Naklonil se a sklopil clonu proti slunci, aby se mohl podívat do zrcátka vespod.

Při pohledu na zjizvený obličej sebou trhl a zůstal na sebe v šoku zírat.

“Je to krajní nouze,” zopakovala ponurým hlasem. “Nanoboty stále čeká spousta práce. Jestli do tebe rychle nedostaneme nějakou krev, z akutní žízně přijdeš pěkným fofrem o rozum.” Zvedla clonu a zařadila rychlost. “Suma sumárum, najdeme ti dárce.”

“Dyť jo, no tak dobře,” souhlasil neochotně. “Ale stejně bych si měl objednat krev, raději hned teď.”

“Telefon jsi musel ztratit v karavanu nebo při prchání z ohně,” sdělila mu, když si všimla, že loví po kapsách. “U sebe ho nemáš.”

“Jak to víš?” vyhrkl podezřívavě.

“Protože když jsem zastavila na pumpě, nezbylo mi, než ti prohledat kapsy a najít hotovost,” přiznala bez mrknutí. “Neměla jsem u sebe dost peněz, abych tomuhle otesánkovi nacpala nácka, a nechtěla jsem krást. Peněženku jsi naštěstí ještě pořád měl. Ale přesně podle zákona schválnosti jsem ji našla až v poslední kapse, a telefon mi při šacování pod ruku nepadl, takže—” pokrčila rameny a odbočila z prašné polňačky na skutečnou silnici. “Žádný u sebe nemáš.”

“Peněženku?” najednou vypadal ostražitě.

Prohnaně se usmála a mrkla na něj. “Copak? Máš strach, že jsem při pátrání po penězích zahlédla tvoje kreditkarty a řidičák a neušlo mi, že se jmenuješ Marcus Notte a ne Marco Smith?” Když se zdálo, že je v koncích a schází mu fantazie, co na to říct, potřásla hlavou a ledabyle utrousila: “Netvař se tak provinile. Když se nechá člověk najmout k lunaparku, většinou má co skrývat. Falešné jméno udá každý druhý.”

Na to jen cosi nesrozumitelného zabručel a podle toho, jak se na sedadle uvolnil, mu zřejmě spadl kámen ze srdce, ale pořád svíral ruce v pěst. Dalo se předpokládat, že tak bojoval s bolestí, a za chvilku unaveně odtušil: “Chci ti znovu poděkovat, že se o mě staráš.”

“Ne, že bych měla něco lepšího na práci,” řekla suše, věnujíc pozornost hlavně řízení. “Domov i podnik mi zničil oheň, stejně jako peníze, které jsem tam měla schované. Musím počkat do pondělka, než se dostanu k úsporám, abych si koupila další karavan a začala od začátku.” Pohlédla na něj, rty lehce zvlněné trpkým pobavením. “To znamená, že jsem ti minimálně den k dispozici.”

“Mám štěstí,” zašeptal, a neznělo to vůbec sarkasticky. Ale když se to vezme kolem a kolem, on to asi fakt považuje za štěstí, napadlo ji. Dostal za úkol zjistit, jestli jsem Basha Argeneau, a mít mě příštích čtyřiadvacet hodin po boku je pro něj vlastně výhra v loterii.

“Divino?”

“Hmm?” Nyní dělila pozornost mezi řízení a rozhodování, kam nejraději zajet, aby mu obstarala krev, kterou nutně potřeboval. Byla sobota v noci. No, vlastně neděle ráno, opravila se při pohledu na hodiny v přístrojové desce, kde stálo 12:30. Vždycky dávala přednost velkým městům. Tam mohla zajít do baru, vylákat jednoho nebo klidně i tři mužské někam ven a kousnout je. Hezky jednoho po druhém, to dá rozum. Ale z míst, kde stavěla pouť, nebylo pokaždé možné dojet do velkého města. Občas rozbili stan nedaleko středního nebo sem tam dokonce u docela malého městečka. Nikdo, smrtelník stejně jako nesmrtelný, nechce jezdit celé hodiny kvůli jídlu, a tak byla čas od času nucená nakrmit se v mnohem rustikálnějších oblastech. V takovýchto případech si obvykle vybírala domy na hony vzdálené od hustěji osídlených míst – farmy, které byly víceméně soběstačné a jejichž obyvatelé se nemuseli každý boží den harcovat do města. Snižovalo to pravděpodobnost odhalení.

Právě k tomuto fíglu se uchylovala, když se Marcus hojil. Nechat ho na parkovišti před barem, zatímco mu sama půjde sehnat dárce, jí nepřipadalo zrovna nepraktičtější. V jednom kuse křičel bolestí, takže to bylo tak jako tak pasé. Musela mu najít pěknou zdravou rodinu někde na konci světa. Vlastně hned dvě. Což byla její chyba. Když mu přivedla první dárce, zjevně měla prozíravost na dovolené. Marcus tak zoufale prahl po krvi, že zaútočil rychlostí, která naháněla hrůzu i jí samotné. Kontrolovala holčině mysl, takže žádnou bolest neucítila. Možná si dokonce ani neuvědomila, že se stala obětí upíra. Což bylo výrazně snazší než následné mazání paměti.

Nicméně když usoudila, že už si od první dárkyně vzal dost, a pokusila se ho vyrušit, nebyl schopen nebo ochoten přestat. Propadl žízni po krvi a ta mu dodala takovou sílu, že ho nedokázala jen tak jednoduše odtáhnout. Nakonec musela Marcuse přetáhnout po hlavě montpákou na pneumatiky, kterou našla vzadu v autě, jinak by nepřestal. To se třikrát opakovalo, než vzala rozum do hrsti. Když se jí snažil ublížit naposledy, naštěstí místo toho ublížil sám sobě a složil se. Seběhlo se to v sobotu ráno, takže odjela do města, kde v jednom obrovském železářství zakoupila nejtlustší řetěz, jaký měli na skladě. Po návratu k SUV byl Marcus pořád ještě v bezvědomí. Parkoviště bylo díkybohu povětšinou prázdné, tak riskla, že ji někdo uvidí, a připoutala ho k lednici. Potom odfičela zpátky na venkov, opatřit mu další dárce.

Připoutání celý proces jednoznačně zjednodušilo. Už ho nemusela mydlit montpákou, což bylo rozhodně pro dobro věci. Pokaždé, když ho totiž praštila, přidělala nanobotům práci, protože pak museli opravit, co poničila, a to znamenalo zvýšení potřeby krve. Vytvořila tak jakýsi brutální bludný kruh krve.

“Mám nějaké nepříjemné vzpomínky,” ozval se Marcus váhavým tónem.

Pohlédla na něj, a pak se zase obrátila dopředu. “Ani se nedivím. Propéct se v karavanu dokřupava nemůže být nic příjemného.”

“Ne, na tohle ne,” řekl tiše. “Tyhle vzpomínky mám trochu rozmazané, ale já— napadl jsem lidi?”

Ušklíbla se. Jestli se přeorientoval na balenou krev ihned, jak ji vynalezli, tak toho od vzniku krevních bank mnoho nenalovil. Nepochybovala, že odvykl. Horší však bylo, že se krmil mírně řečeno hrozně. Bezmyšlenkovitě, a to do slova a do písmene. Jestli vůbec bral své dárce jako lidské bytosti, tak podle způsobu, jakým se jim zahryzl do masa, to tedy poznat nebylo. Ale těžko mu něco takového mohla říct do očí, tak to podala diplomaticky: “Přivedla jsem ti dárce a ano, byl jsi trošku moc entuziastický, ale po tom všem, cos měl za sebou, se to dalo očekávat.”

“Takže jsem nikomu neublížil?” zamračil se.

“Kontrolovala jsem dárce místo tebe. Nebudou si na nic pamatovat.”

“Takže jsem jim ublížil,” vydechl nešťastně.

Zaváhala. “Všichni budou v pořádku. Sice sis od první dárkyně vzal trochu víc, než by se mi líbilo, ale za to jsem mohla já. Měla jsem tu reakci očekávat. Trpěls vážným nedostatkem krve a měl jsi strašné bolesti. Krom toho, když jsem tě za žádnou cenu nemohla donutit, abys ji pustil po dobrém, tak… já…” Povzdechla si a přiznala barvu: “Vzala jsem tě po hlavě montpákou.”

Spíše vycítila, než uviděla ostrý pohled, který po ní vrhl.

“Zabralo to,” pokračovala tónem, v němž nebylo ani stopy po omluvě. “Pustil jsi ji na poslední chvíli, ale včas. Ráno byla asi trochu slabá a chudokrevná, ale jinak fajn.”

Marcus zaklel a nešťastně se schoulil do sebe. Když se na něj tázavě podívala, udělal obličej. “Už si na to vzpomínám. Choval jsem se jako nějaké zvíře.” Chvíli nespokojeně zíral z okna, a pak se celý nesvůj zavrtěl. “Když si člověk uvědomí, jak tenká je slupka civilizovanosti, na klidu mu to nepřidá. Pod zdvořilou fasádou, kterou nastavujeme světu, jsme ve skutečnosti pouhá zvířata.”

“Nejen my. Nechej smrtelníka týden nebo dva o hladu, a pak mu dej stehno z kuřete. Taky bude žrát jako zvíře, trhat maso zuby, mastnýma rukama obírat kosti, a šťáva mu poteče po bradě,” líčila tichým hlasem. “Touha přežít je silný instinkt… Neudělal jsi nic, za co by ses musel stydět.”

Chvíli mlčel, a pak si povzdechl. “Děkuji ti.”

Překvapeně se na něj podívala. “Za co teď?”

“Za… všechno,” hlesl s unaveným úsměvem.

“I za to, jak jsem ti mopem vypulírovala rodinné stříbro?”

“No, bez toho bych se pravda obešel,” připustil, a tentokrát přidal pro změnu ironický úsměv, jen jedním koutkem úst. “Ale zasloužil jsem si to.” Poposedl a zahleděl se na ni v přítmí vozu. “Kdes byla, když začalo hořet?”

“Ve městě,” přiznala klidně a stiskla rty. “Když jsem se vrátila, karavan už stál v jednom plameni, a kolem něj běhali pouťáci s kbelíky s vodou a snažili se ho zezadu ode dveří hasit. Chtěli se dostat dovnitř a hledat mě.”

“To by fakt udělali?” užasl Marcus.

“Pouťáci jsou jako rodina,” zašeptala Divine, a pak jí na rtech zahrál šelmovský úsměv. “Možná totálně disfunkční rodina, ale přesto—”

“Čili taková normální rodinka,” zašprýmoval, ale v hlase mu zaslechla ozvěnu bolesti. Trpěl. Musím vymyslet, kde pro něj najít krev, teď už úplně bez legrace. Sama bych trochou nepohrdla. Marcus totiž nenapadl jenom dárce, které mu přivedla. Když se ho snažila donutit, aby se přestal krmit, a když ho pak šněrovala do řetězů, choval se k ní kapku agresivně. Ne, nebrala si to osobně. Bylo jí jasné, že nevěděl, co dělá. Ale nic to neměnilo na faktu, že utržila pár hlubokých ran. Celkem rychle se zahojily, ale znamenalo to deficit dvou nebo spíš čtyř pint, a tak teď zase potřebovala krev.

Vyvstal však nečekaný problém. Protože už věděla, že je krmení ze smrtelníků nezákonné, zdráhala se ho praktikovat. Dokonce i v situaci, která byla učebnicovým příkladem stavu nouze.

“Tak co, madam Divino, kdopak se vás pokouší zabít?”

9. KAPITOLA

Divine ztuhla.

Tou otázkou ji natolik zaskočil, že se k němu polekaně otočila a volant vzala s sebou. Když SUV poslušně zareagovalo, mnoho nechybělo a skončili by v příkopu. Vyrovnala to na poslední chvíli. Jakmile dostala vůz pod kontrolu, silou vůle se uvolnila a zachraptěla: “O čem to mluvíš?”

“Hned tu první noc, potom co jsme se vrátili z tamté marné výpravy za Halem a za Carlem, tě někdo napadl. Soudě podle množství krve a ostatních stop v karavanu a na tvých šatech, jsi musela být dost vážně zraněná,” pronesl klidným hlasem. “A teď ti někdo podpálil karavan.”

“Podpálil?” zvedla obočí a tázavě našpulila rty.

“Snad sis nemyslela, že to byla nešťastná náhoda?”

Táhle vydechla. “Neměla jsem moc času, abych si s tím lámala hlavu.” Zato teď ho měla. Zamračila se. “Co se stalo?”

“Probudil jsem se, cosi jsem zaslechl a někdo otevřel dveře. Nos mi napověděl, že to nejsi ty.” Když se na něj překvapeně podívala, pousmál se. “Ty voníš po růžích a vanilce. Tohle bylo pižmo, takže nějaký mužský.”

“Viděl jsi ho?”

“Ne,” přiznal. “Ve chvíli, kdy mi došlo, že to nejsi ty, a otevřel jsem oči, už dveře zase zatáhl. Vstal jsem, vyšel z ložnice a vtom se za okny objevily plameny. Byl jsem zrovna v pokoji. Musel nalít benzín kolem dokola ještě předtím, než vešel dovnitř. Buď to, anebo nebyl sám. Jakmile mu pachatel číslo jedna potvrdil, že jsi uvnitř, pachatel číslo dvě škrtl sirkou.”

“Ale já uvnitř nebyla. Byls tam ty,” namítla.

“Zakrytý dekou, s hlavou otočenou na bok. Patrně uviděl akorát čupřinu světlých vlasů, která čouhala nahoře. Jestli vůbec. Mohl poznat leda to, že někdo leží v posteli. V karavanu se nesvítilo,” upozornil.

Přikývla, ale nemohla nemyslet na to, že být ten nebo ti žháři nesmrtelní, rozeznali by toho podstatně víc, než se Marcus domníval.

“Nemyslíš, že to mohl být tamten manžel?”

Překvapeně na něj pohlédla. “Máš na mysli pana Plánuju-vraždu-své-ženy?”

Přikývl.

Zamyslela se nad tím. Že by ta podrazácká lasička mohla mít odvahu udělat něco takového, to by ji teda nenapadlo. Pořád si tím nebyla jistá. Ale možné to samozřejmě bylo.

Vpředu spatřila neony benzínové stanice a zpomalila.

“Mají samoobslužný vysavač,” ozval se Marcus.

“A veřejnou umývárnu.” Odbočila a zastavila u vjezdu na benzínku. “Můžeš se zkulturnit a dát si svačinu. Já to zatím vzadu vyluxuju.”

Marcus sáhl za sebe pro tašku na sedadlové lavici, ale při zmínce o svačině se zarazil.

“Musíš se nakrmit,” připomněla mu potichu. “Bude lepší, když to zvládneš, dokud se máš ještě pod kontrolou.”

Pomalu vydechl, a když si konečně podal kabelu, vážně přikývl. “Na luxování se vykašli. Udělám to, až se vrátím.”

“Jasně,” kývla hlavou, když vystoupil. Zavřel dveře a odešel do obchodu. Za moment vyšel zase ven, s klíčem od umývárny v ruce. Vyprovodila ho pohledem do koupelny, a potom přejela ke stojanu s vysavačem. V držáku na kelímky mezi předními sedadly bylo trochu drobných a malé bankovky. Nabrala si jich plnou hrst a vylezla ven. Za moment už měla otevřené zadní dveře, puštěný vysavač a likvidovala svinčík v zadním prostoru. Bylo ho tam požehnaně, takže když se vedle ní objevil Marcus, zastihl ji v nejlepším.

“Řekl jsem, že to udělám,” zakřičel, jinak by ho neslyšela, a podrážděně jí zabavil sací hubici.

“Posluž si. Můžeš to dodělat, já si zatím zajdu na toaletu,” pokrčila rameny a zamířila ke vchodu pro klíč, který právě vrátil. Stačil jí jeden pohled na osamělého příručího, aby poznala, že se Marcus nenakrmil. Asi by se z něj tedy mohla nakrmit sama, ale zjistila, že to prostě nemůže udělat. Jestli byla krev z pytlíku stejně dobrá jako ta z paznehtu… a jestli se Marcus, který to potřeboval mnohem víc než ona, z toho kluka nenakrmil…

Jak to tak vypadá, budeme muset sehnat nějakou balenou krev, pomyslela si zasmušile, když kráčela ke dveřím koupelny na boku budovy. Nemusela na toaletu, ale chtěla si opláchnout obličej. Snad ji to trochu probere. Byla vyčerpaná, ale čekalo ji řízení. Neměla ponětí, kde je nejbližší krevní banka, měla však nepříjemné podezření, že bude muset až do San Bernardina.

Když se o něco později vynořila za rohem budovy, Marcus měl vyluxováno a telefonoval z automatu před benzínkou. Při tom pohledu jí přeběhl mráz po zádech, ale mlčky prošla kolem něj, aby vrátila klíč. Když se vrátila ven, zrovna zavěsil.

“Máme štěstí,” ustoupil od telefonu, jakmile došla až k němu.

“Že by?”

“Jo. Nejsme daleko od Los Angeles. Na předměstí žije jeden rodinný přítel. Slabou půlhodinku odtud. Může nám přenechat trochu balené krve, abychom přežili, než nám Bastien doručí čerstvou várku.”

“Nám?” optala se opatrně.

“Vysvětlil jsem, že ti požár zničil všechno, cos měla doma, a tak potřebuješ čerstvé zásoby.”

Mlčky přikývla, udělala čelem vzad a vykročila k SUV. V karavanu žádnou krev neměla, a on to věděl. Musel to poznat z její reakce při pouhém pohledu na krevní konzervy, ale kryl ji. Nebyla si jistá, co si má o tom myslet.

“Budu řídit,” prohlásil Marcus, když automaticky zamířila na stranu řidiče. “Evidentně jsi toho mnoho nenaspala, protože jsi na mě musela dávat pozor, a já rozhodně nehodlám usnout. Můžeš si cestou odpočinout. Krom toho vím kudy jet, což ty ne.”

Znovu mlčky přikývla a změnila směr. Vydala se na stranu spolujezdce. Cítila, že ji Marcus následuje, a nechápala proč, dokud jí neotevřel dveře.

“Děkuji,” zamumlala rozpačitě, když nastoupila do vozu.

“Rádo se stalo,” usmál se a zabouchl dveře.

Potřásla hlavou a připoutala se. Nebyla zvyklá, aby se s ní jednalo jako… no, jako s dámou. Tak strašně dlouho byla nezávislá, po většinu života fungovala spíš jako muž než jako žena. Od chvíle, kdy byla schopná vést vlastní život, byla… no, žila na vlastní pěst. Nosila si svoje zavazadla a občas také zavazadla ostatních. Otevírala si dveře, hledala jídlo a platila účty. Nebyla zvyklá, aby jí někdo obstarával krmení a otevíral dveře. Nebyla si jistá, jak se má chovat.

“Sedadla se dají přizpůsobit,” informoval ji Marcus, sotva se vmezeřil za volant. “Naklánět, posouvat, nastavovat bederní opěrku a zvedat a spouštět opěrku hlavy. Počkej, předvedu ti to,” dodal, protože na něj jen nechápavě kulila oči.

Když se přes ni bez varování natáhl k tlačítkům na vnější straně sedadla spolujezdce, zatajila dech a vmáčkla se do polstrování. Sedadlo se pomalu zaklánělo. Na její vkus až příliš pomalu, protože celou tu dobu zůstal, kde byl, a prakticky na ní ležel. Poté, co se ocitla skoro na zádech, ji vzal za ruku a navedl dolů k čudlíkům ovládání.

“Tento zvedá a spouští spodek sedadla. Tenhle narovnává a sklápí opěrku hlavy. Tato páčka tě posune dozadu nebo dopředu, když s ní šoupeš sem a tam, ale zvedá tě a spouští, když s ní takhle otočíš—”

“Chápu to,” zachraptěla zoufale. Nemohla se dočkat, až už z ní bude pryč. V té prťavé koupelničce na benzínce se mu povedl husarský kousek. Převlékl si šaty, ale navíc se musel perfektně umýt a přitom vystačit s umývadlem. Takový byl aspoň její odhad. Voněl teď čistotou a mužností, bez sebemenšího závanu pachu spálené kůže. Z nějakého důvodu jí to lezlo na nervy.

Zvedl na ta zadýchaná slova obočí, ale bohudíky také sám sebe. Zapnul si bezpečnostní pás a nastartoval motor. “Dej si pohov. Budeme tam coby dup, a pak se oba nakrmíme a pořádně se vyspíme.”

Zamumlala cosi na souhlas, natáhla si tělo a zavřela oči. Beztak si však byla jistá, že oka nezamhouří. Přes všechen stres a vyčerpání, které zakusila během posledních čtyřiadvaceti hodin, byla příliš vytočená, než aby usnula. Mělo to však háček. Nemohla přijít na důvod, proč tomu tak bylo. Jenom měla pocit, že se to zhoršilo pokaždé, když se k ní přiblížil Marcus. Podivné, řekla si v duchu, a to byla poslední bdělá myšlenka. Hned nato se propadla do spánku, ve který nedoufala.

Marcus se přistihl, že mu při řízení neustále utíkají oči ze silnice k Divině. Jen co vyjeli z benzínové stanice, rychle usnula. Ale je fakt, že vypadala vyčerpaně, už když se probral. Troufal si hádat, že nespala od chvíle, kdy se vrátila a našla svůj karavan v plamenech. Místo spaní se starala o něj, a to bylo něco, na co nebyl zvyklý. Většinu života strávil péčí o druhé. Ještě jako kluka si ho dědeček vzal stranou a svěřil mu úkol, dávat pozor na strýce Julia. Přestože to byl jeho strýc, byl Julius o pět roků mladší. Ti dva spolu vyrůstali, a když ho o to dědeček požádal, už si byli blízcí jako bratři, ale on to vzal vážně. Dědeček mu nikdy nevysvětlil, proč má na Julia dávat pozor, ani kdo by ho mohl ohrožovat, ale na tom nezáleželo. Vzal si úkol k srdci a celá staletí se pak choval jako přítel a osobní strážce zároveň.

Tak to šlo rok za rokem, dokud se Juliovi nenarodil syn Christian. Když byl chlapec ještě docela malý, událo se cosi strašného, a nakonec ho Julius požádal, aby mu na syna dával pozor. Nemusel žádat dvakrát. Marcus se stal Christianovým důvěrníkem a strážcem. Doprovázel ho na každém kroku, pomáhal mu se ctí procházet životem a hlavně ho chránil. Ale všechno má svůj konec. Poté, co se nedávno Julius opět shledal se svou životní družkou Marguerite, nezbytnost ustavičné ochrany pominula. Nebezpečí, kvůli kterému se dědeček bál o Julia, a posléze Julius o syna, bylo odhaleno a zpacifikováno. Ani Julius, ani Christian už ochraňovat nepotřebovali. Ze dne na den tak přišel o poslání osobního strážce… a od té doby si připadal neuvěřitelně podivně. Tak trochu ztraceně a zbytečně.

A byla to Marguerite Argeneau, kdo si první povšiml změn v jeho chování a náhlého nedostatku energie. Pověděla mu, že trpí tím, co smrtelníci nazývají syndrom prázdného hnízda. Je prý jako máma, žena v domácnosti, jejíž ratolesti vyrostly a vyletěly z hnízda, a proto se cítí nepotřebný. Jedním dechem mu sdělila, že Lucian má jako z udělání jistý osobní problém, se kterým by potřeboval pomoci. Jakousi příbuznou, která možná je, a možná také není, psanec v sukních, a kterou se Lucian marně snaží nalézt. Třeba bys mu tu tulačku mohl pomoci vypátrat, švitořila. Alespoň budeš mít na co myslet, a čemu věnovat čas, než uvykneš změněné situaci.

Přirovnání ke smrtelnici v domácnosti přivodilo Marcusovi šok, který vydýchával jen velmi obtížně. Zato představa, že by Lucianovi pomáhal hledat členku rodiny, ho jednoznačně zaujala. Být zas někomu užitečný mělo pro něj v tomto okamžiku svůj nemalý půvab. Ne, že by snad neměl práci. Když o ni stál, tak měl práci vždycky. Rodinný podnik Notte Enterprises měl mnoho poboček, a on mohl pracovat v kterékoli z nich. Stačilo si vybrat. Popravdě řečeno, posledních několik let plnil firemní povinnosti namísto Julia, který si zvykal na život se svou životní družkou. Nicméně touto dobou už byl v nové roli docela dobře usazený, a tak i tam vlastně přestal být Marcus potřeba.

Naproti tomu Lucian ho potřeboval, ačkoli měl vážné podezření, že by to zaboha nepřiznal nahlas. Poznal to podle chladné lhostejnosti, s jakou mu celou záležitost vysvětloval. Dávno přišel na to, že čím byl Lucian chladnější a odtažitější, tím pro něj byla ta která věc důležitější. Jako by se musel oprostit od všech emocí, aby byl schopný objektivně řešit problémy, které se ho úzce dotýkaly. Alespoň v případech, kdy se obával, že výsledek zrovna nepotěší. I toto pravidlo však mělo svou výjimku, a tou byla jeho životní družka. Když došlo na Leigh, prostě se nedokázal zbavit emocí. Tím však výčet výjimek končil. Po zjištění, že se Jean Claude, jeho bratr dvojče, krmí ze smrtelníků, to dokázal… a teď, když se jednalo o Bashu, byl znovu tak chladně odtažitý. Navíc nevyložil všechny karty na stůl. Poskytl mu pouze tyto informace: Basha je neteř, dcera jeho zesnulého bratra. Velice dávno byla pohřešována. Onehdy se však její jméno znovu vynořilo, a to v souvislosti s Leoniem Liviem II., psancem bez-tesákem, který se raději krmil z živých smrtelníků než z igelitových pytlíků. A poté, co dojedl, častokrát už těm živým smrtelníkům nepříslušel přídomek živý.

Marcus z toho vyrozuměl, že si Lucian vlastně není jistý, jestli dotyčná Basha vůbec je onou tak dávno ztracenou neteří. Ale na základě informací, které dostal z Ernieho, jednoho z Leoniových parchantů, a z Dee, pološílené smrtelnice, která cestovala s Erniem, se obával, že ano. Tamta Basha je jeho Basha.

Ernie tvrdil, že je to Lucianova neteř, ale Lucian se zřejmě zdráhal uvěřit, že by se dívka, kterou znával, zapletla s individui, jako byl Leonius Livius II. Každopádně však chtěl, aby mu Marcus tu ženu našel a přivedl.

Znovu pohlédl na Divinu a dumal, zdalipak je onou pohřešovanou dívkou. Těžko říci. Bashin obrázek neměli. V pradávných časech, kdy se ztratila, ještě ani neexistovaly, a když teď kdosi navrhl pozvat kreslíře, aby jim načrtl identikit, Dee a Ernie už jim s tím nemohli pomoci.

Dee nechala Rada vymazat paměť, což bylo to nejlaskavější, co pro ni mohla udělat. A Ernie… no, tou dobou už vynesla Rada rozsudek a popravila ho.

Nakonec to byl Lucian, kdo s kreslířem spolupracoval, jenže jeho vzpomínky na ni byly staré dvě tisíciletí plus hezkých pár století navrch. Tehdy to byla mladinká dívka, podle Marcusova odhadu deset let a nějaké drobné. Našli kumštýře, co děvčeti na portrétu opticky přidal na věku, pořídili kopie nové podobenky a poslali je do světa se všemi dodávkami krve, které vypravovala Argeneau Enterprises. K obrázku byl připojen dopis se žádostí, aby každý, kdo spatří tuto ženu, prosím, kontaktoval Argeneau Enterprises. Strhla se lavina telefonátů, a Lucian byl nucen vyčlenit několik lidí na prověřování získaných informací. Marcus byl jedním z nich. Vydal se po stopě udání, které přišlo od jednoho nesmrtelného v Nevadě. Před několika lety byl prý na pouti a tam spatřil věštkyni budoucnosti, která se jmenovala “madam něco či co”, a ta podle něj vypadala “tak trochu jako ta holka z obrázku”.

Vypravil se tedy do Nevady, aby informátora vyslechl a vyzvěděl, o který lunapark se jednalo, ten však jeho název neznal. Nikdy se ho nenamáhal zjišťovat, ale poskytl mu aspoň datum, kdy pouť navštívil. Vyzbrojen datem a jménem města, byl už to Marcus schopen zjistit sám. Mělo to však jednu vadu na kráse. Jakmile totiž onu pouť vypátral a dohonil, bylo mu řečeno, že jim vykladatelka budoucnosti, madam Divine, dala před pár lety vale. Prý se připojila k jinému lunaparku a jméno neznají.

Chtě nechtě tedy začal objíždět všechny poutě, které měly na programu věštění budoucnosti. Nevycházel z údivu, kolik kočovných zábavních parků operuje na území Států, a jeden po druhém je pomalu navštěvoval. Zatím narazil na tři nesmrtelné, kteří kočovali s lunaparkem. Jeden byl chlap, který se pekelně polekal a vypařil se hned, jak tam Marcus dorazil, což ho přivedlo na myšlenku, že by se o něm měl zmínit Lucianovi. Vandrování s poutí bude pro psance dobrý způsob, jak se skrývat. Druhá nesmrtelná byla žena. Čirou náhodou to byla věštkyně stejně jako Divine, ale nevypadala jako dívka na skice. Divine byla třetí nesmrtelná. Byla vykladatelka budoucnosti a kresbě se trošku podobala. Nebo by se jí podobala, pomyslel si, kdyby byla blond. Nebyl si jistý. A dokud nezískám jistotu, musím se jí držet a čmuchat.

Oči se mu znovu zaběhly ke spolujezdkyni a mrzutě našpulil rty. V tomto okamžiku upřímně doufal, že to není Basha. Měl Divinu rád. Navíc zjistil, že ji chce. A nedovedl ji číst, neřkuli ovládat, a hlavně začal jíst. Hned první den bezmyšlenkovitě snědl cukrovou vatu a toho dne, kdy vypukl požár, měl odpoledne ještě kandované jablko. Jedno z děvčat, brigádnice jako on sám, se stavilo u kolotoče a v rámci flirtování mu nabídlo jablíčko na špejli. Ta zpropadená věc vypadala tak lákavě, a ten mizera žaludek navíc při pouhém pohledu na ně nahlas zakručel… dřív, než si vůbec uvědomil, cože to dělá, chňapl po jablku, zamumlal poděkování a zakousnul se do něho.

To jablko byla největší dobrota, jakou ochutnal za celá staletí. Šťavnaté, sladké a trpké, všechno najednou… Zatraceně, slupl ho málem i s ohryzkem.

Začínalo být proklatě jisté, že Divine je jeho životní družkou.

A jestli je to Basha… no potěš koště. Přesně tuto komplikaci nepotřeboval ani dost málo.

S povzdechem odbočil na příjezdovou cestu Vincenta Argeneau, zastavil u brány a stiskl tlačítko, aby stáhl okénko. Ale místo, aby zazvonil a ohlásil jejich příjezd, natáhl se a jemně šťouchnul do Diviny.

“Jsme tady,” oznámil potichu, když zamžourala, otevřela oči a zmateně se rozhlédla.

“Usnula jsem.” Znělo to překvapeně a Marcus se usmál.

“Jsi vyčerpaná. Když jsem se probral, hned jsem si toho všiml. Potřebuješ se vyspat.”

“Ti dík,” odsekla. “Ty vážně víš, jak holce podkuřovat.”

“Promiň,” zabručel, poněvadž mu došlo, jak nelichotivě musela jeho slova vyznít. Nemyslel to tak. Tahle ženská mu připadala krásná, i když měla rozcuchané vlasy, bledou tvář a obrovské černé kruhy pod očima. Podezříval se, že by před ním mohla stát v pytli od brambor, zablácená až za ušima, a přesto by si o ní myslel, že je krásná… a to bylo trošku na pováženou.

Otočil se a stiskl čudlík interkomu na sloupku několik stop před zavřenou bránou příjezdové cesty.

“Ano?” ozval se ženský hlas. Pravděpodobně Jackie, Vincentova životní družka, pomyslel si, když se ohlásil jménem.

“Pojeď dál! Už na vás čekáme,” zahlaholila Jackie vesele, že to skoro až bolelo. Bastien je očividně varoval, že necestuje sám, a kdože to s ním přijíždí. Předtím než se provdala za Vincenta Argeneau, byla Jackie soukromým detektivem, a pokud věděl, pořád jím ještě byla. Bude ve svém živlu, obuje se do případu a udělá všechno, co dovede, aby vypátrala, jestli je Divine tou Bashou, kterou Lucian hledá… a to pomyšlení mu nahánělo strach.

Prozatím však odsunul tyto starosti do pozadí, a když se brána začala otevírat, přesunul nohu z brzdy na plyn.

10. KAPITOLA

Jak si to tak šinuli po příjezdové cestě, Divine se zvědavě rozhlížela, ale když projeli branou a ve slunečních paprscích časného jitra spatřila dům, obočí jí samo od sebe vyšplhalo do vlasů. Byl dvoupodlažní, obrovský a podstatně větší, než očekávala. Tenhle ten rodinný přítel si očividně tykal se slovem úspěch. Ale na druhou stranu, on není hendikepovaný nutností držet se stále mimo radar, řekla si v duchu. Krom toho sama sice neměla barák jako hrad a kdesi cosi, během let však nastřádala slušnou sumičku peněz. Nebyla tak docela chudá pouťová myška. Jenom si nemohla dovolit poutat pozornost tím, že by okatě rozhazovala peníze, a tak žila skromně a nenápadně.

Ale mít skutečný domov by bylo moc pěkné, připustila v duchu smutně, při pohledu na okna zakrytá závěsy a precizně udržovanou zahradu. Stálý domov v normálním domě na vlastním pozemku, a ne karavan, který se každých pár dní stěhoval a pokaždé parkoval na pronajaté půdě. Jenomže tyhle sny už hezky dávno pustila z hlavy. Zůstávat na jednom místě bylo nebezpečné. Neustálý pohyb pomáhal předcházet dopadení.

Marcus zastavil před domem a vypnul motor. Ve chvíli, kdy otevřel dveře, na ni pohlédl: “Můžeme?”

Překvapeně vykulila oči. “Myslela jsem, že počkám tady v SUV, než zajdeš k přátelům pro krev.”

Zaváhal, a pak dveře zase přibouchl. Obrátil se k ní a vážně řekl: “Bastien sem pošle krev, ale nebude to dřív než zítra, při nejlepším dneska hodně pozdě v noci. Vincent s Jackií se nabídli, že nás do té doby nechají u sebe. Nakrmí nás a dají nám pokoj, kde se můžeme vyspat.”

Zamračila se. Tohle pro ni byla novinka a radost z ní neměla. Na nic takového nekývla. Nebyla zvyklá záviset na ostatních a vůbec jí nevonělo, že by s tím teď měla začínat. “Musím se vrátit na pouť, Marcusi. Madge si o mě bude dělat starosti. Zatím jsem neměla příležitost jí zavolat. A musím vyzvednout peníze z banky, koupit nový karavan a nachystat ho pro zákazníky. Spoléhají na mě, že—”

“Madge můžeš zavolat nebo poslat textovku z domu. Jsem si jistý, že ti Vincent bez řečí půjčí telefon. A dokud se nedostaneš k penězům, nový karavan si beztak koupit nemůžeš. Je neděle. Ve všech bankách mají zavřeno. Takže ti stejně nezbývá, než počkat do zítřka.” Natáhl se, vzal ji za ruku a něžně řekl: “Potřebuješ krev a místo, kde by sis odpočala. Za tamtěmi dveřmi na tebe čeká obojí.”

Otočila se a zahleděla se na dveře do země zaslíbené, ale stále ještě váhala. Nakonec požádala: “Pověz mi něco o těch svých přátelích.”

I Marcus zaváhal, ale pak spustil: “No, jmenují se Vincent Argeneau a Jackie Morrisey Argeneau. Jsou to životní druhové, našli se před přibližně čtyřmi lety.”

Divine ztuhla, srdce v prsou se jí najednou rozbušilo jako vyděšenému králíčkovi. Argeneau? Přivezl ji do domu nějakého Argeneau? Jeho rodinný přítel je rodem Argeneau? Kdo je to? Jak je s ní spřízněný? Pane na nebi, vždyť já tu sedím před jámou lvovou, jako jehně čekající na řezníkův nůž.

“Jackie se narodila smrtelná a proměnila se před necelými pěti lety… krví psance,” dodal tiše. “Tenkrát to však bylo štěstí v neštěstí, protože Vincent svou jedinou proměnu použil na záchranu mého bratrance.”

Divine polkla. Jackie byla donedávna smrtelník? To je dobré. To mě nedovede přečíst ani omylem, a těžko tak bude představovat nějakou hrozbu. Nicméně… “Jak je starý ten Vincent?”

Marcus se ušklíbl. “Nejsem si jistý. Myslím, že může mít tak čtyři, možná pět stovek let.”

“Batole,” vydechla a trochu se jí ulevilo. Ani jeden, ani druhý ji nebudou schopní přečíst. Když se bude prostě dál chovat, jako by se nechumelilo, tak na to, kdo vlastně je, určitě nepřijdou. Přesto dumala, kdože jsou jeho rodiče, a jestlipak se s nimi někdy setkala. A pokud ano, lámala si hlavu, jestli by si na ně vůbec vzpomněla. Bylo to už tak strašně dávno, co žila u svých prarodičů. Strýc Lucian tam býval pečený vařený a jeho dvojče taky, ale jméno si ani při nejlepší vůli nemohla vybavit. Neměla ho moc ráda. Pamatovala si na tetu Martu nebo možná Martinu, a na pár dalších strýců, kteří se tu a tam stavili na návštěvu, ale nebyly to vzpomínky, na kterých by zrovna lpěla. Právě naopak. Jakmile si uvědomila, že jí dveře vedoucí zpátky do tohoto života osud prostě přibouchl před nosem, dělala, co mohla, aby na tuto životní etapu zapomněla.

A přesto teď byla tady, čekalo ji setkání s příbuzným, a cítila jen podivnou lhostejnost. Ten mužský byl pravděpodobně jejím bratrancem nebo něco na ten způsob, ale neměla pocit, jako by měla navštívit někoho blízkého. Byl to pro ni cizí chlap, ať už nosil stejné příjmení jako ona nebo ne.

“Vincent vlastní společnost s různorodými sférami zájmu, ale hlavně se věnuje divadlu,” pokračoval Marcus. “Produkuje hry. Donedávna v nich také hrával, ale pokud vím, tak po seznámení s Jackie v tomto směru poněkud polevil.”

Herec, pomyslela si, a trošku ji to uklidnilo. Nic z toho, co se dozvěděla, neznělo nijak hrozivě. Strávit tady jednu noc mě určitě nezabije. Byla utahaná a nabídka vyspat se v posteli místo na sedadle SUV, jí zněla jako rajská hudba. S povzdechem přikývla a vyprostila si ruku. Marcusův dotek ji nepochopitelně znervózňoval.

“Fajn. Jednu noc,” kapitulovala potichu a natáhla se po dveřích. “Ale zítra musím do banky a někam, kde prodávají karavany.”

“Osobně tě dopravím tam i tam,” slíbil, a když otevřela a vyskočila ven, vystoupil na svou stranu.

“Tam i kam?”

Divine se obrátila za veselým hlasem, který tu otázku položil, a spatřila hezky oblečenou blondýnu. Malou a oblou, s inteligentníma očima, které momentálně sršely zvědavostí.

“Jackie,” kývnul na pozdrav Marcus, sotva obešel vůz a otočil se k Divině: “Tohle je Jackie Morrisey Argeneau. Vincentova manželka.” Obraceje se nazpět k paní domu řekl: “Jackie, dovol, abych ti představil Divinu.”

Oslovená se usmála a podala jí ruku na uvítanou, ale i tak se zeptala: “Jenom Divinu?”

“Je to madam Divine, ale Divine postačí,” přisvědčila mírným tónem.

“Jasně,” hlesla Jackie a na okamžik přimhouřila oči. Ale hned se zase usmála a otočila se k Marcusovi. “Tak copak je to tam i tam, kam Divinu osobně dopravíš?”

“No,” pousmál se na půl úst, “jsou to dvě noci, co Divinin karavan lehl popelem. Potřebuje si koupit nový. Zítra musíme do banky a k prodejci karavanů.”

Divině neušel šok a zděšení, které se odrazily v Jackiině tváři, když uviděla, jak Marcusovi oheň zpustošil obličej. Teprve v tom okamžiku si uvědomila, že si ho sama pozorně prohlíží. Jaksi pozapomněla, že jeho tvář stále nese stopy plamenů. Živé rány se zajizvily, ale pořád byly jasně patrné.

“Pro Boha svatého, Marcusi.” Výkřik stejně zděšený, jako byl Jackiin výraz, ji upozornil, že z domu právě vyšel další nesmrtelný. Byl stejně tmavovlasý, jako byla jeho žena plavovlasá, měl tvář s ostře řezanými rysy a nápadné stříbromodré oči rodu Argeneau. Marcusův momentální stav jím zjevně otřásl.

“A tys byl v té chvíli uvnitř karavanu,” pronesla Jackie, a nebyla to otázka. Vzápětí obrátila pohled k Divině a přimhouřila oči. “Ale ty ne.”

“Ne. Nebyla jsem tam,” potvrdila hlasem stejně chladným, jako bylo podezření v Jackiiných očích. “Byla jsem ve městě a po návratu jsem našla karavan v plamenech a Marcuse schovaného v přívěsu s cukrovou vatou.”

“Pomohla mi do SUV a dostala mě odtud,” vyhrkl, a tím opět upoutal pozornost manželského páru. “Čtyřiadvacet hodin se o mě starala. Podařilo se jí najít pro mě několik dárců, aby napomohla nastartování hojivého procesu, ale jak sami vidíte, na jeho zdárné završení potřebuji víc krve. A ona ji potřebuje jakbysmet. Jenomže když už teď mám nejhorší fázi hojení za sebou, krmení z paznehtu je nám oběma proti mysli.”

Divine při těch slovech zamžikala. Nakrmit z paznehtu jeho, jí proti mysli rozhodně nebylo, ale když teď věděla, že by se tak krmit neměla, přistihla se, že se rozpakuje nakrmit ilegálním způsobem sama sebe. Marcus se odmítl nakrmit z prodavače na benzínové stanici, přestože musel mít mučivé bolesti, a ji z toho přešla chuť. Nenapila se z pramene, ačkoli jí v útrobách hlodal hlad. Jenomže se mu o tom slovem nezmínila, a tak teď uvažovala, jestli to na ní nějak poznal, nebo to řekl prostě pro klid v duši těchhle dvou.

“Při vší smůle máte velikánské štěstí, že nám včera přivezli čerstvou várku, takže momentálně máme lednici plnou dobré krve,” sdělil jim zvesela Vincent, čímž si opět nárokoval její pozornost. Ohlédla se právě včas, aby zaznamenala, že na ni upřeně hledí Jackie. Lámala si s tím hlavu, zatímco Vincent pokračoval: “Takže honem dovnitř. Oba dostanete postel & krev. Vypadáte, že náramně potřebujete jak jedno, tak druhé.”

“Děkujeme,” řekl vážně Marcus a vzal Divinu pod paží.

Zrovna se ho chystala setřást, když vtom si uvědomila, že se ji nesnažil ovládat. Jenom ji uchopil za loket, aby doprovodil dámu do domu. Síla zvyku. Galantní gesto. Její smůla, že na nic takového nebyla zvyklá.

“Pojďte, do kuchyně se jde tudy,” pobízela je přívětivým tónem Jackie, která vykročila halou do nitra domu před nimi, zatímco Vincent zamykal přední dveře. Divine si všimla, že jim zřejmě hodně leží na srdci bezpečnost, a hned měla další námět k zamyšlení.

Mlčky následovali mladou paní domu. Marcus pustil Divinin loket a pro změnu jí položil ruku na záda. Musela zatnout zuby, aby potlačila zachvění.

“Krve máme celé moře, tak se neupejpejte. Nezapomínejte, že Bastien posílá další várku,” připomněla Jackie, sotva vešli do velké, jasně osvětlené kuchyně na konci chodby.

Divine sledovala, jak míří k lednici a otevírá ji, aby nakoukla dovnitř, ale potom se rozhlédla kolem sebe. Evidentně to byla kuchyně snů každého smrtelníka, bez ohledu na pohlaví. Spousta skříněk, kuchyňský stůl, velký ostrov se stoličkami okolo něj, a celou jednu stěnu zabíralo obrovské okno a prosklené zasouvací dveře s výhledem na bazén. Ten ji zaujal ze všeho nejvíc, nemohla od něj odtrhnout oči. Odmala milovala plavání a naučila se to sama od sebe. Tradovalo se o ní, že uměla dřív plavat, než chodit, ačkoli nevěděla, jestli to byla pravda.

“Tu máš.”

Otočila se a uviděla, že Jackie vytáhla půltucet sáčků krve a jeden jí teď podávala.

“Děkuji,” zašeptala a vzala si ho. Ale zatím jenom držela chladnou krev v ruce. Když se podívala na Marcuse a zjistila, že mu Jackie už dala sáček, vlastně dva, a že otevřel pusu a zvedá ho k vysunutým zubům, polekaně vytřeštila oči.

“Počkat. Marcusi, asi bys měl—” Neobtěžovala se dokončit větu. Sáček byl napíchnutý na zubech a obsah z něj mizel takovou rychlostí, že bude prázdný dřív, než by domluvila.

“Stalo se něco?” zeptala se Jackie, zrovna když do kuchyně vešel Vincent.

“No nazdar,” zachraptěl, sotva obhlédl situaci.

“Co je?” nechápala Jackie, zatímco si Marcus s poplašeným výrazem ve tváři stáhl splasklý igelit ze zubů.

“Nemyslel jsem,” vydechl omluvně, a jen co to dořekl, vykřikl a padl na kolena.

Divine si povzdechla, vrátila sáček Jackie a sama poklekla vedle Marcuse. “Můžeš chodit?”

Místo odpovědi zařval bolestí a sáhl si po obličeji, prsty obou rukou natažené jako spáry.

Chytila ho za ně dřív, než si mohl rozdrásat tvář, podívala se na Vincenta a zaječela: “Vzadu v SUV je řetěz.”

Bez řečí kývnul, udělal čelem vzad a vyběhl z kuchyně.

“Co se děje?” vykřikla polekaně Jackie, aby ji přes Marcusův řev bylo vůbec slyšet. “Ještě před minutou byl v pohodě.”

“To bylo předtím, než dostal krev,” odsekla Divine, protože tohle měla za zlé hlavně jí. Jak mu mohla dát krev… Ale pak se rozpomněla, že to děvče není nesmrtelné dlouho, a takovéto situace rozhodně nejsou na denním pořádku, proto sáhla hlouběji do zásob trpělivosti. Jen co Marcusovy výkřiky přešly v nepřetržité kvílivé kňourání, pustila se do vysvětlování: “Nanoboti se vrhli na krev, a teď se snaží fofrem dokončit opravy. Průvodním jevem jsou nesnesitelné bolesti. Měli jsme Marcuse přivázat nebo připoutat dřív, než dostal krev. A dávat mu ji pomaleji.”

“Ale proč ji teda vypil?” zeptala se vyděšená Jackie.

“Jak sám řekl. Nemyslel. Očividně neměl v hlavě úplně jasno.”

“Ale zdál se fajn,” namítla Jackie hlasem, který zněl trošku roztřeseně. “Mluvil fajn a myslel fajn… a nechalas ho řídit,” zdůraznila vyčítavým tónem.

“On byl fajn,” ujistila ji otráveně. “Jinak bych ho nepustila za volant, ale—” Marcusovi se podařilo uvolnit si jednu ruku, a tak se na moment odmlčela, aby ji zase odchytila, než navázala: “Koukni, když se probral naposledy, tak to bylo proto, že už nebyl v nebezpečí, lékařsky řečeno, a nanoboti potřebovali další krev, aby dokončili léčebný proces. Proto se stáhli, potloukali se po těle, napadali postradatelné orgány, jako jsou močový měchýř a ledviny, a hledali tam další krev—”

“Postradatelné orgány? To těžko,” namítla Jackie.

“Pro nesmrtelné ano. Všechna poškození zase napraví v okamžiku, kdy nesmrtelný dostane krev. V mezičase slouží bolest jako signál, kterým upozorňují hostitele, že potřebují natankovat. Nanoboti však většinou nechávají na pokoji mysl a končetiny, dokud nedorazí nezbytná krev. A obvykle je také vyléčí přednostně.”

“Proč?”

“Podle mě proto, že mozek a mobilitu může hostitel potřebovat při obstarávání krve, kterou v té chvíli nanoboti postrádají,” procedila skrz zatnuté zuby, neboť mezi řečí zápasila s Marcusem. Nakonec si přitáhla jeho ruce a přimáčkla si je na prsa. Znovu se jí málem vysmekl. Nepochybovala, že kdyby se mu to povedlo, ve svém zoufalství by se pokusil strhnout si tvář, jen aby ukončil bolest, kterou právě teď zakoušel. Samozřejmě by si tím nijak nepomohl, ale už bylo jasné, že momentálně neměl všech pět pohromadě. Marcus teď vnímal jediné, mučivou bolest. Nanoboti se pustili do práce a zacelovali čerstvé jizvy. Pravděpodobně měl pocit, že má kůži v jednom ohni. Nebo jako by mu na tvář přitiskli doruda rozžhavenou pánev. Ve své podstatě by se dalo říci, že milion maličkých nanobotů trhal poškozenou kůži na miniaturní kousky a místo ní rekonstruoval zbrusu novou kůžičku, hebkou jako dětská prdelka.

“Takže bolest poleví na dost dlouho, aby si mohl obstarat krev?” vyzvídala Jackie. Bylo na ní vidět, jak ji to fascinuje.

“No, bolesti měl pořád, ale byl to jiný druh bolesti, než je tato,” zklamala ji, a když uviděla její výraz, povzdechla si. “Bolest z nedostatku krve ti připadá nesnesitelná, viď?”

Přikývla.

“Vidíš, a přece není. Snášíme ji, ale rozhodně nás motivuje, abychom se co nejdříve nakrmili. A o tom to je. Je jako bolest zubů nebo fakt nahlas nonstop vřeštící alarm. Je to bolestivé, nepřetržité a nutí tě to něco udělat. V tomto případě se nakrmit. A tak moc tě to otravuje, že se nakrmíš bez ohledu na bolest, kterou ti to, jak sama víš, potom přinese. Nebo ta varovná bolest možná slouží k tomu, aby ti zamlžila mysl, takže si nevzpomeneš, jaká bolest bude následovat, jakmile se nakrmíš,” uvažovala nahlas. Tohle všechno věděla pouze proto, že žila strašně dlouho a všechno to zakusila na vlastní kůži. Neměla žádné vědecké znalosti, kterými by své teorie podepřela.

Pokrčila rameny. “Bolest vyvolaná potřebou krmení se zdá nesnesitelná, kdežto bolest z hojení nesnesitelná skutečně je. Marcus ji dlouho nevydrží, dříve nebo později—” odmlčela se ve chvíli, kdy Marcusovo sténání přešlo v další táhlý, hlasitý výkřik. Chvíli jí v náručí celý vibroval, cenil zuby a chňapal jako pes v bolestech zahnaný do kouta, a pak náhle ochabl, jako by někdo cvakl vypínačem a vypnul ho.

Zahleděla se mu do bledé, zjizvené tváře a tiše si povzdechla. Omdlel, ale kdo ví, jak dlouho v mrákotách vydrží. Co nevidět ho bolest určitě probere, a znovu se bude zmítat a křičet. Musí pohnout kostrou a připoutat ho, aby si ještě víc neublížil. Jen by si tím prodloužil uzdravování. Jo, tohle je teďka ze všeho nejdůležitější, pomyslela si. Přechytila Marcuse, vstala a nesla ho v náručí jako poněkud přerostlé dítě.

Jackie před ní ucouvla s nevěřícím výrazem ve tváři, a tak se chvilku domnívala, že je mezi nesmrtelnými až takový bažant, že ještě ani nezná svou vlastní sílu. Když však hlesla: “Koukej na sebe,” a ukázala jí na prsa, Divině došlo, že tohle na mysli neměla.

Sklopila oči a letmo si prohlédla krvavé škrábance na místech, kde Marcusovi věznila ruce. Podrápal ji, zatínal nehty do masa, aby ho pustila. Nepustila. Uvědomovala si, že to bolí, ale ignorovala to. S povzdechem pokrčila rameny. “Prve v SUV dělal horší věci. To se zahojí.”

Otočila se ke dveřím se slovy: “Můžeš mě dovést do pokoje, který jste pro něj připravili?”

“Jasně.” Jackie proběhla kolem ní, aby otevřela a podržela jí dveře, a potom ji znovu předběhla. Odvedla Divinu ke schodům a po nich nahoru. Když do předních dveří vrazil Vincent s řetězy v ruce, byli už v polovině schodiště.

“Mělas mi povědět, že je strčil pod přední sedadlo. Obrátil jsem celou kabinu naruby, než jsem je tam objevil,” remcal Vincent v poklusu ke schodům.

“Promiň,” zabručela, ale vysvětlení, že je tam schovala sama a Marcus je v tom tedy nevinně, si nechala od cesty. Nechtěla, aby se probral a první, co uvidí, byly řetězy. Akorát by mu připomněly prožité útrapy.

“Dovol, vezmu ti ho,” nabídl se Vincent, zatímco se hnal po schodišti nahoru.

“Já to—” Chtěla říct, že to zvládne, ale neměla čas dokončit větu. Vincent už předal řetězy Jackie, a pak jí Marcuse prostě zabavil a s Jackie za patami vyrazil do schodů. Divině nezbylo, než se vydat za nimi.

11. KAPITOLA

“Helemese, seš vzhůru.”

Když ho nechutně rozjásaný Vincentův hlas za uši vyvlekl z požehnaného spánku, byl Marcus jen stěží na prahu vědomí. Rozlepil víčka, moment mžoural na otravu stojícího vedle postele, v níž ležel, a potom se rozhlédl kolem sebe. Byl to k vzteku veselý, jasně žlutou barvou vymalovaný pokoj, navrch ještě olemovaný bordurou ze samých slunečnic. Povzdechl si: “Jo,” a zavřel oči.

“Jak se cítíš?” nedal pokoj Vincent.

Jakmile mu zafungoval mozek, znovu oči otevřel. Jsem v pokoji domu, který říká pane Vincentovi a Jackii, vybavil si.

Okamžitě vyhrkl: “Kde je Divine?” a pokusil se posadit, ale Vincent se mu opřel rukou do prsou a přitlačil ho zpátky na postel.

“Brzdi, brácho. Je v pohodě. Odpočívá ve svém pokoji. Teď mi prozraď, jak ti je,” trval na svém, a když se Marcus přestal snažit zvednout do sedu, sundal z něho ruku a narovnal se.

Málem už automaticky vyštěkl: Fajn, ale pak si to rozmyslel a raději provedl inventuru. Nic ho nebolelo, což byla úleva. Měl však příšerně sucho v puse, a přestože ho netrápila bolest z žízně po krvi, měl hlad… což bylo vskutku podivné. Hlad nezažil už hezkou řádku… století.

“Mám hlad,” řekl nakonec.

Vincent přikývl, jako by se to dalo čekat. “Poznali jsme, že jsi na pomezí spánku a bdění, a tak ti Jackie zašla dolů pro něco k pití a k jídlu. Každou chvilku bude zpátky.”

“Jak jste poznali, že jsem na pomezí spánku a bdění?” zeptal se zvědavě.

“Před několika hodinami ses přestal mlet a sténat, a od té doby jsi ležel nehnutě jako mrtvola,” informoval ho Vincent. “Ale potom, je to nějakých deset minut, ses začal vrtět a mluvit ze spaní.”

Marcus ztuhl. “Mluvit ze spaní? Co jsem říkal?”

“Něco o louskání ořechů,” sdělil mu pobaveně. “Většinou tomu nebylo moc dobře rozumět.”

Zašklebil se a trochu se na posteli uvolnil.

“Jestli to dobře chápu, tak Divine pocuchala fasádu starým dobrým mašinkám na děti, což?”

Znovu ztuhl a zabodl oči do mladšího našince. “Divine ti to řekla?”

Vincent zavrtěl hlavou. “Vyčetl jsem ti tu vzpomínku z myšlenek.”

Mlčky na něj zíral, v hlavě boží dopuštění. Vincent by neměl být schopný mě přečíst. Je podstatně mladší než já. To, že to dovede… safra, to je další symptom nalezení životní družky. Hlad, sexuální choutky a neschopnost ochránit si myšlenky, to všechno jsou signály, že má našinec nablízku životní družku. Divine je moje životní družka.

“Zatraceně,” zamumlal nakonec, padl hlavou na polštář a zavřel oči. “Toho jsem se bál.”

“Jo, já vím.”

Zamračil se na soucitný povzdech a znovu otevřel oči. “Hele, dovedeš přečíst i ji?”

“Ano,” připustil Vincent, ale Marcusovi neuniklo mírné zaváhání v hlase.

“Ano, umíš ji přečíst a… tak co?” Když se Vincent neměl k odpovědi, tiše si tipnul: “Je to Basha?”

“Nejsme si jistí, že je, ani že není,” přiznal Vincent.

Marcus nevěřil vlastním uším. “Cože?” a opět se posadil.

Vincent ho skoro automaticky zatlačil zpátky do polštářů, ale byl zahleděný do vlastních myšlenek a pokoušel se je vyjádřit slovy. Dávalo mu to zabrat. “Ona je velmi…” V polovině věty se odmlčel a zkusil to ještě jednou: “Její mysl je poněkud…”

“Poněkud co?” vyštěkl Marcus, kterému už docházela trpělivost, a podvědomě se posadil. A Vincent ho zase nepřítomně přimáčkl na postel, alespoň na pohled prakticky bez námahy. Možná jsem se zahojil, ale jestli se mnou může Vincent takhle cvičit, plná síla se mi ještě nevrátila ani náhodou, pomyslel si otráveně a upřel na něj oči. Nejspíš si konečně sesumíroval myšlenky, poněvadž se dal znovu do řeči.

“Ještě nikdy jsem nebyl schopný přečíst někoho tak starého, jak se zdá být Divine,” spustil Vincent. “Její mysl je…” ušklíbl se. “No, upřímně řečeno, je to prapodivná kombinace téměř dokonalého systému a totálního zmatku zároveň.

“Jak může být zároveň organizovaná a chaotická?” naléhal netrpělivě Marcus, který se mezitím znovu posadil.

“Připouštím, že je to podivné.” A Vincent ho znovu zatlačil na lůžko. Potom usedl na kraj postele vedle něj, položil Marcusovi na břicho loket a přenesl na něho váhu, jako by to byl člověčí polštář. Elegantně mu tím znemožnil zvedání, což zjevně bylo jeho záměrem. A vypadal při tom sám se sebou zatraceně spokojený. “Ale domnívám se, že by to mohl být následek délky života.”

“Délky života?” zamračil se Marcus. “Kolik jí k čertu je?”

Vincent potřásl hlavou. “Nemám ponětí, ale je stará. V hlavě má vzpomínky z hluboké minulosti. Strávila život cestováním z místa na místo. Stále byla v pohybu, vždycky mezi smrtelnými domorodci, mezi nomády. Kočovala s Číňany, s Huny, s Maďary, s Romy, s komedianty…” Pokrčil rameny a dloubnul při tom Marcuse loktem do břicha. “Bylo jich tolik, že kdybych je měl vyjmenovat, byli bychom tady do půlnoci.”

“Zkus to,” vybídl ho suše.

“Co je však mnohem zajímavější,” pokračoval Vincent, jako by Marcus slovo neřekl, “to je otázka jména. V každé fázi nebo kapitole života měla jiné jméno, a to bylo jejím jménem. Nyní, od chvíle, kdy začala kočovat s pouťáky, je to madam Divine, a v okamžiku, kdy se stala Divinou, přestala být tím, kým byla v předchozí kapitole života. S Romy byla Nuri, což znamená Cikánka. To je to, co jsou Romové, cikáni. A takto žila po celý život, aspoň pokud vím.”

“Nuri,” zamumlal Marcus.

Přikývl. “Pod tímto jménem putovala s Romy, a předešlé jméno a život už pro ni přestaly existovat.” Našpulil rty a poznamenal: “To je téměř disociativní porucha.”

Marcus se za to na něj zamračil. “Kdypak jste dostal diplom v oboru psychologie, doktore Freude?”

“Diplom zatím žádný,” připustil vesele Vincent. “Ale minulý rok, nebo vlastně dva, jsem chodíval po nocích na přednášky, a tak mám ždibec psychologie pod čepicí.”

“Na tomto světě není nic nebezpečnějšího než ždibec znalostí,” zavrčel Marcus.

Vincent si teatrálně povzdechl, čímž se o slovo přihlásil herec v něm, a pak si položil bradu do dlaně a vyklenul jedno obočí. “Vidím, že jsi ve špatném rozmaru, tudíž se omezím na holá fakta. Je vedle v ložnici a vyspává léčbu.”

“Cože?” Marcus se prudce posadil, a tentokrát mu v tom nezabránil ani těžítko Vincent. “Co si léčila?”

“Ještě bys neměl vstávat,” zakabonil se Vincent, když odhodil deku i s prostěradlem a posadil se na okraj lůžka.

“Trhni si,” odsekl Marcus, zatímco se rozhlížel po něčem na sebe. “Tak co si teda léčila?”

Když vstal z postele, Vincent pochmurně odpověděl: “Suvenýry od tebe.”

To ho zastavilo. Otočil se a vytřeštěnýma očima zíral, jak Vincent obchází lůžko až k němu. “Suvenýry ode mě?”

Kývnul a strčil do Marcuse, až kecl zpátky na matraci. Potom se sklonil, popadl ho za nyní už povolné nohy, zvedl je do vzduchu a přetočil i s Marcusem na postel. Ještě na něj hodil deku a oznámil: “Když jste sem dorazili, kopls do sebe pintu krve a dostal se do nálady. A jak jste se pak kočkovali, vyrýpnul jsi Divině do kůže na prsou několik slušivých proužků. Z toho, co jsem si přečetl v jejích myšlenkách, jsem vyrozuměl, že to nebyly první rány, kterými ses jí odvděčil za něžnou péči. V průběhu hojení v SUV jsi nebyl při smyslech a nějak vážně jsi ji zranil. Měla slušné bolesti a nutně potřebovala krev, jenom jsme si to hned neuvědomili.”

S ukládáním Marcuse byl hotový, tak se znovu posadil na okraj postele a vážně se na něj podíval. “Ta ženská moc dobře umí skrývat, že ji něco bolí. A soudě podle některých vzpomínek, které jsem zahlédl, za to vděčí velké praxi.

“Co to znamená?” staral se hned Marcus. “Cos viděl?”

V tom okamžiku se otevřely dveře, a oba se na ně podívali. Vešla Jackie s podnosem v ruce. Marcus zvedl hlavu a chřípí se mu rozšířilo, jak zaujatě zavětřil.

“Říkala jsem si, že touto dobou už budeš vzhůru, tak—” Domem se rozezněl alarm. Jackie zmlkla uprostřed věty a pohlédla na manžela.

Marcus se prudce posadil. “Co je to?”

“Poplach spuštěný bezpečnostním systémem. Někdo narušil prostor brány,” vysvětlila a otočila se s tácem k prádelníku.

Nepočkal dost dlouho, aby viděl, jak ho položila. Vyskočil z postele a s Vincentem za patami vypochodoval z pokoje.

“Kde je?” zavrčel, jakmile vyšel na chodbu.

“Tady.” Vincent ho odvedl k vedlejším dveřím napravo. Nebyl tak hloupý, aby se stavěl mezi něj a ženu v pokoji. Jenom otočil knoflíkem kliky a strčil do dveří. Potom ustoupil a dal Marcusovi přednost. Dobře udělal, ve své touze zjistit, zda je Divine v pohodě, by ho Marcus zadupal do země.

“Zůstaň s ní,” nařídil Vincent potom, co letmo pohlédl na bezvědomou v posteli. “S Jackie prověříme to narušení. Vrátíme se, až někoho chytíme, nebo až bude čistý vzduch.”

Marcus jenom zabručel, veškerou pozornost věnoval Divině, neklidně ležící na lůžku. Nekřičela, ani se nezmítala, ale ani se nedá říci, že by pokojně ležela. Vrtěla sebou a ze rtů jí vycházelo tiché sténání a bolestné mumlání. Bylo jasné, že léčba je stále v plném proudu.

Vincent tvrdil, že jí nějak ublížil. Měl to na paměti, proto se jí nejprve váhavě zadíval do tváře. Když tam nespatřil nic, co by nebylo, jak má být, natáhl ruku, uchopil deku, kterou byla přikrytá, a kousek ji stáhl. Objevila se řasená halena, co pořád nosila. Byla od krve stejně jako ta první, onehdy ráno. Mnohem víc ho však vyděsily jizvy na prsou. Ztrácely se mu přímo před očima, ale musely být po hlubokých škrábancích. Jako by se do ní pokusil vyrýt strouhy. Mohl si jenom představovat, jak velkou bolest jí způsobil. To mu připomnělo, co říkal Vincent. Po požáru, když nebyl při smyslech… prý jsem ji nějak zranil. Co jsem té chuděrce proboha udělal?

Otázka mu běžela hlavou, zatímco odhrnoval přikrývky. Chtěl se podívat na ruce, které měla pod dekou položené podél těla, ale upoutala ho ještě mnohem větší krvavá skvrna pod levým ňadrem. Už uschla, ale krev byla vpitá do látky kolem velké díry, kde vytvořila tlustý, temně rudý prstýnek. Divinu muselo něco probodnout.

Jak mi sakra mohlo ujít tohle, lámal si v šoku hlavu, a pak si na cosi vzpomněl. Když se probral, měla přes jupku oblečenou koženou bundu. Mou koženou bundu, uvědomil si. V noci je na poušti zima, a možná si ji vzala na sebe právě z tohoto důvodu, nicméně tím zabila dvě mouchy jednou ranou. Klobouk dolů, bunda odvedla dobrou práci. Jednak ji zahřála, jednak schovala tuto hrůzu.

“Čistý vzduch,” ohlásila Jackie, která se najednou objevila ve dveřích.

“Na videu jsou dva maníci. Lezli na plot, a když se rozhoukal alarm, utekli. Dobře, že po tom, co se strhlo tenkrát, když se proměnila, trvala Jackie na tom, aby se čidla alarmu dala nejen do domu, ale i na plot a na dvorek,” dodal Vincent a zastavil se za ní, ruku položenou na jejím rameni.

Marcus kouknul na ty dva a kývnul. Věděl, co se tenkrát strhlo, byl totiž u toho. A nijak se nedivil, že pak Jackie přitlačila na bezpečnostní opatření. Záškodníka, který ji tenkrát napadl, by teď možná chytili a zpacifikovali, ale co naplat? Podobný zážitek může člověka strašit navěky. Není divu, že je potom ostražitější. Pohledem sklouznul zpátky k Divině. “Udělal jsem jí to já?”

“Nebyl jsi při smyslech,” namítl okamžitě Vincent a protáhl se kolem Jackie, aby mohl za Marcusem. “Nejsi za to zodpovědný ani podle ní.”

Podle ní možná ne, ale jeho svědomí bylo jiného názoru. “Čím jsem ji probodl?”

“Tipuji to na šíp nebo na nějakou šipku.” Vincent se zadíval na rudý kroužek, potom se sklonil a vykasal halenu ze sukně, aby se mohl podívat na ránu přímo a zblízka. Proces hojení zde pokročil dál, než tomu bylo u drápanců na prsou.

“Kde jsem sakra přišel k— Aha,” uzavřel Marcus polohlasné zpytování svědomí, když si vzpomněl na skřínku na zbraně vestavěnou do podlahy vedle lednice. Byla v každém firemním SUV; ta jeho obsahovala pistoli, nůž a samostříly se speciálně vyrobenými šipkami. Měly špičku napuštěnou natolik silným narkotikem, že uspalo i nesmrtelného, i když jenom na chvíli.

“Řekl bych, že jste se prali, a tys otevřel schránku se zbraněmi. Ťafnuls první věc, co ti padla pod ruku, a nazdařbůh bodl. Naštěstí jsi Divinu trefil opačným koncem uspávací šipky, a náhodou ses při tom píchl o hrot.” Vincent se narovnal a pokračoval v dedukování: “Což byla evidentně klika, neboť ses bez odporu odebral do limbu. Mohla tak dojet do města, koupit řetězy a připoutat tě dřív, než jsi přišel k sobě. Smím ti říkat šípkový Marcusi?”

Marcus jenom zavrčel a raději obrátil list: “Jestli jsem jí tohle všechno provedl, tak upřímně žasnu, že mě těmi šipkami nepřikurtovala v poušti a neupekla dokřupava.”

Vincent se té představě sice pousmál, ale zavrtěl hlavou. “Není ten typ.”

“Ne, to není,” potvrdila Jackie, a když na ni Marcus pohlédl, dodala: “Když jsi omdlel a odnesli jsme tě sem nahoru, obětavě o tebe pečovala. A útržky zážitků, které jí dokážeme vyčíst z paměti, naznačují, že se tak chová ke všem. Divine je mateřský typ v tom nejlepším smyslu slova. Stará se a pomáhá každému, kdo se jí připlete do cesty.” Na moment se odmlčela, zahleděla se do Divininy tváře, a pak se zamračila. “Jestli to vážně je Basha Argeneau, tak podle mě musí být Lucian nesprávně informován. Takhle psanec nevypadá.”

Marcus pomalu docházel k témuž závěru, ale měl strach, aby mu úsudek neovlivnila skutečnost, že je to podle všeho jeho životní družka. Přesto se mu žena, která dělala, co mohla, aby pomohla prakticky každému smrtelníkovi, na kterého narazila, nezdála být ten typ, co by to táhl s bestií, jakou byl Leonius Livius. Natožpak aby ho ukrývala. Nespřáhla by se s mužem, který brutálně rozřezal a zmasakroval celé rodiny. Třeba to není Basha. To by bylo moc dobře.

Okamžik svorně mlčeli a koukali na Divinu, a potom Jackie tiše, téměř omluvně řekla: “Musíme přijít na to, o co tady jde. Kdo zapálil karavan? Šel ten žhář po tobě nebo po ní? Jaká je míra pravděpodobnosti, že to byli titíž lidé, kteří se dobývali sem? Mohli vás sledovat?”

Když se Marcus zamračil, ale nic na to neřekl, ozval se Vincent: “Má pravdu, příteli můj. Musíme zjistit, s čím máme tu čest. Proti čemu stojíme. Jestli potřebujeme víc lidí, bezpečnostních opatření a zbraní.”

“Ano, ano a ano,” vyhrkl Marcus. Rozhodně chtěl všechno… cokoli, co sem mohli dostat, aby ochránili Divinu. Prohrábl si rukou rozcuchané vlasy, dosedl na okraj matrace a spěšně jim začal líčit, co se událo ode dne, kdy přijel do lunaparku. Ale když dospěl ke klíčové epizodě, v níž v dobré víře přinesl Divině sáčky s krví a bez vyčkání na pozvání šel dál, jazyk mu klopýtl. Pouhá vzpomínka na to, co se stalo pak, stačila, aby měl potřebu zakňourat mučivou bolestí, která pro něj byla do slova a do písmene nezapomenutelná.

Byl to Vincent, kdo vyslovil nahlas to, co on říci nedokázal. “Ale vzala na tebe mop za to, žes nepočkal, až ti dovolí vstoupit. A rozbila ti jednu z mašinek na děti.”

Marcus sebou trhl. Fakt děsivá vzpomínka. “Jo. Bolelo to jako čert.”

“To si dovedu představit,” odtušil Vincent procítěně, a Marcus si všiml, jak dal podvědomě nohy k sobě, jako by se mu mašinky na děti scvrkly upřímnou soustrastí.

Z místa, kde stála Jackie, se ozval zvuk, který podezřele připomínal přidušený smích, a oba muži se k ní otočili, aby ji svorně probodli rozezleným pohledem.

“Mít kouli na padrť není k smíchu, Jackie,” zpražil ji Vincent.

“Omlouvám se,” vyhrkla kajícně a tvářila se při tom skutečně omluvně. Pár vteřin. Pak jí ta falešná fasáda popraskala, a ona vyprskla smíchy: “To jen— Chci říct, muži o ženách odjakživa říkají, že to jsou drtitelky koulí, a obvykle těm, co si to vůbec nezaslouží. Kdežto Divine si teďka ten titul doopravdy zasloužila, a to je prostě děsná… není to hlína.” Když si všimla, jak se pánové tváří, na poslední chvíli přeladila na vážný tón. Horlivě vrtěla hlavou a pro jistotu dodala: “Rozhodně to není hlína.”

“Hmm,” zahučel Vincent, ale nezdálo se, že by se tím nechal ošálit.

Jackie si odkašlala. “Ale ona ti přece nechtěla… ehm… rozdrtit kouli.”

“Ne,” přisvědčil Marcus. “Myslím, že ne.”

“A potom se o tebe postarala, uložila tě do vlastní postele, aby ses uzdravil,” zdůraznila.

“Ano, přesně tak,” přitakal. “A tam jsem také byl, když do karavanu někdo vešel. Zpočátku jsem se domníval, že je to Divine, a prostě jsem ležel a čekal na ni, než něco řeknu nebo udělám. Ale pak jsem toho vetřelce ucítil a hned jsem poznal, že to na žádný pád Divine není.”

“Zahlédl jsi, kdo to byl?” Jackie popošla blíž k posteli.

Zavrtěl hlavou. “Otevřel jsem oči až ve chvíli, kdy se zavřely dveře. To už byl v čudu. Vylezl jsem z postele, abych se pustil za ním. Chtěl jsem zjistit, kdo to je, a přesně v tom okamžiku karavan vzplanul.”

“A poznal, žes byl v té posteli ty a ne Divine?” zamračila se Jackie.

“Nemyslím,” zavrtěl hned hlavou. “Byl jsem zavrtaný pod dekou a skoro celý obličej jsem měl přikrytý. Ven mi vykukovalo jenom čelo a čupřina, a byla tam tma.” Znovu zakroutil hlavou. “Jsem si prakticky jistý, že nevěděl, kdo v té posteli leží. Evidentně uviděl, že pod dekou někdo je, usoudil, že je to ona, a odešel zapálit oheň.”

“Takže dva útoky v jednom dni?” poznamenal zamyšleně Vincent.

“Dva útoky ve dvou nocích,” opravil ho Marcus. “Jsem si docela jistý, že bezprostředně potom, co jsme se ve čtvrtek v noci vrátili z města, musela utrpět zranění hlavy.”

Jackie nevypadala, že by o tom byla přesvědčená. “A co si tedy myslíš? Že ji při návratu přepadli, a nějak jim ujela na motorce? Tvrdil jsi, že se na ní druhý den vrátila, viď?”

“Jo.” Marcus věděl, že to nedává smysl. Spousta krve v karavanu a zaschlá krev ve vlasech ukazovaly na nějaké hrozné zranění. Na takové, po kterém by se jen tak nezvedla a neodkráčela. Neřkuli naskočila na motorku a odfrčela pryč. Krom toho, kam se poděl ten, kdo ji napadl? Co dělal, zatímco prchala? Když došel ke karavanu, aby vrátil přilbu, motocykl byl pryč a uvnitř ticho a tma. Dorazit ke karavanu z místa, kde ho vysadila, mu nemohlo trvat déle než nějakých deset nebo patnáct minut. To není moc dlouhá doba. Ať už se stalo cokoli, stalo se to rychle. Pohlédl z Jackie na Vincenta. “Nezahlédli jste něco z toho útoku v jejích vzpomínkách?”

“Ne,” přiznal Vincent. “Ale je fakt, že jsem nepátral po ničem konkrétním, a jak už jsem říkal, myšlenky a vzpomínky má zároveň uspořádané i chaotické. On…”

Když se mu hlas poznenáhlu vytratil, Marcus se podíval tam, kam hleděl on. Na Jackii. Ta upřeně zírala na Divinu. Ona ji teď čte, uvědomil si a málem začal protestovat, ale hrůza, která se zničehonic odrazila Jackii ve tváři, ho zastavila. Sledoval, jak zbledla, zrudla a znovu zbledla, a žaludek se mu stáhl do tvrdého uzlu. Udělalo se mu strachy špatně. Tentokrát Jackie v obličeji bezkrevně zešedla. A pak se najednou odvrátila a rozběhla se do koupelny.

“No, to nemůže být dobré znamení,” zamumlal Vincent už v běhu za ní, když ji uslyšeli zvracet.

Marcus se ohlédl na Divinu, a pak odešel do koupelny za nimi. Mlčky přihlížel, když Vincent držel Jackii vlasy, zatímco odevzdávala všechno, co naposledy snědla. Čekal, když jí šeptal uklidňující slůvka a namáčel žínku, aby Jackii otřel zarudlou tvář, a pak, právě v okamžiku, když už se chystal zeptat, co viděla, se na něj Jackie podívala, polkla a zachraptěla: “Ona Leonia neukrývala. Je jednou z jeho obětí a ten muž je zvíře. Horší, zrůda. Věci, které jí udělal, přinejmenším ta trocha, co jsem spatřila…” Potřásla hlavou. “Nikdy by neskrývala někoho takového. On—”

Zbytek toho, co by řekla, zmizel v záchodové míse, jelikož se otočila a znovu zvracela.

Vincent okamžitě pustil žínku, kterou otíral Jackii obličej, znovu ji jednou rukou objal kolem ramen, zatímco druhou rukou jí držel vlasy za hlavou a při tom šeptal konejšivé průpovídky.

Marcus se od té scény odvrátil a zahleděl se na Divinu v posteli. Uvažoval, co ta Jackie do pekla viděla.

12. KAPITOLA

Divinu probudily přiškrcené zvuky, ve kterých okamžitě poznala křik uvízlý v jejím hrdle. Probudila se tak už mnohokrát. Bývala zvyklá budit se tak dennodenně. Vynořit se z nočních můr, které ji ve spánku vtahovaly do bezedných hlubin utrpení a hrůzy. Ale jak běžel čas, století střídalo století, a ubíhala tisíciletí, pozvolna se vytrácely. Teď je mívala jen zřídkakdy. Musela je přivolat bolest doprovázející hojení.

Temné vzpomínky rázně vystrkala z vědomí a soustředila se na tady a teď. Pozorně se rozhlédla po pokoji, v němž ležela. Byl to ten samý, zařízený v odstínech růžové, kam ji doprovodili Jackie s Vincentem předtím, než ji připoutali, aby si neublížila, a dali jí balenou krev. Nicméně řetězy už nikde nespatřila, museli je odnést, jakmile byla nehorší fáze hojení u konce.

To je dobré znamení, usoudila. Znamená to, že nemají ponětí, že jsem ta Basha Argeneau, kterou hledají.

S povzdechem se posadila, odhrnula pokrývky a zašklebila se na zakrvácené šaty. Byla upatlaná jako dvouletý prcek po svačině. Znechuceně ohrnula nos nad zaschlým fujtajblem, vylezla z postele a zamířila do koupelny, kterou jí Jackie prve ukázala. Už tehdy vážně uvažovala o sprše, ale vzhledem k tomu, že dobře věděla, jaká bude, až se zahojí, tedy ulepená a špinavá, připadalo jí to jako ztráta času. Nanoboti pokaždé póry vystrkali z těla nečistoty a odvrženou pochroumanou tkáň, a ty pak zůstaly na kůži ve formě lepkavého povlaku.

Jackie s Vincentem asi budou muset vyhodit povlečení i s postelemi, ve kterých s Marcusem léčení absolvovali… ledaže měli opravdu kvalitní chrániče matrací. Doufala, že měli. Pomyšlení, že by jim zůstala něco dlužná, jí bylo proti srsti. Možná bych jim měla zaplatit za práci, co se mnou měli, pomyslela si, když pustila vodu ve sprše a svlékla si šaty. Teplá voda jí bušila na hlavu a na tělo a spolehlivě odplavovala poslední zbytky temnoty, které ještě strašily v koutcích její mysli. Noční můry, které ji stále tu a tam sužovaly, z hloubi duše nenáviděla. Copak nebylo dost zlé, že to kdysi musela přetrpět? Mívat o tom dodnes zlé sny, to jí připadalo, jako by její vlastní mysl masochisticky pokračovala v mučení, kterému ji původně podrobil Leonius Livius. Nezasloužila si to. Nikdo si to nezasloužil. Proto se těm nočním můrám naučila poskytnout v bdělé mysli jen absolutní minimum prostoru. Po probuzení je pokaždé vystrnadila dozadu, do pomyslné skříně v hlavě a tu zamkla na deset západů. Podle jejího názoru to byl jediný způsob, jak situaci zvládnout.

Po osprchování se cítila velmi dobře, a když vkročila do ložnice a v nohách postele spatřila úhledně poskládané ošacení, rázem jí bylo ještě líp. Deka, kterou odhodila, když vstávala, ležela zpola na něm, což jí prozradilo, že tam bylo už předtím. Nedonesli je, když byla ve sprše. Jackie očividně nebyla jenom pozorná hostitelka, ale byla také organizační typ. Spočítala si, co bude potřeba udělat, a udělala to dřív, než to bylo potřeba. Toto uměla Divine ocenit.

Odložila ručník, chopila se šatstva a začala se oblékat. Na všech kouscích stále byly visačky, což ji lehce překvapilo. Pěkné růžové kalhotky, sladěná podprsenka, široká, rozevlátá, sytě rudá sukně, podobná jedné z těch, které určitě pohltily plameny. A bílá halena s červenou výšivkou kolem výstřihu, která naznačovala, že pochází z Mexika. Nechyběla ani obrovská šátková sukně, ale bez penízků, které si na tu starou vlastnoručně přišila. Byly tu i černé kozačky ke kolenům, s vysokými podpatky.

Nebylo to tak propracované jako kostýmy, které nosívala v roli madam Diviny, ale účel to splní. Byla vděčná, že si s úborem pro ni dal někdo takovou práci.

Jakmile se oblékla, vzala ručník a vrátila se do koupelny. Pověsila ho na dvířka sprchy, aby uschnul. Potom prohledala zásuvky a v jedné našla nový kartáček na zuby, ještě v původním obalu, zubní pastu a hřeben. Za pomoci všech tří nezbytných nástrojů denní hygieny se uvedla do poněkud reprezentativnějšího stavu, a pak se vrátila vysvléct postel.

S úlevou zjistila, že v ní byl chránič matrace. Takže se budou muset vyhodit jenom lůžkoviny. Nezáleží na tom, kolikrát je člověk vypere, pach a exkrementy z hojení se odstranit prostě nedají. Pohledem z okna zjistila, že je podvečer. Slunce právě zapadalo. Povlaky z polštářů smotala do prostěradel, popadla ranec znečistěných lůžkovin a vydala se ke dveřím. Půjde najít Marcuse a svoje hostitele. Jestli ještě nejsou vzhůru, tak určitě brzy budou.

Když už scházela ze schodů, šum hlasů přicházející z přízemí jí prozradil, že někdo vzhůru rozhodně je. Po sluchu prošla chodbou až ke kuchyni, ale když dorazila ke dveřím a uslyšela, jak se Marcus ptá: “Lucian řekl, že jede sem? Proč? Nevíme jistě, že je to Basha,” zpomalila.

“Předpokládám, že právě proto,” ozval se Vincent. Dovedla si představit, jak krčí rameny, když navázal: “Jede zjistit, jestli je nebo není.”

Chvilku bylo ticho, a pak Jackie řekla: “Neboj se, Marcusi. Ať už je to Basha nebo není, v žádném případě to netáhne s Leoniem. Lucian to pozná. Dostal špatné informace. Po těch věcech, co jí udělal, by se s ním nikdy do spolku nedala.”

“Co jí himlhergot udělal?” zavrčel Marcus, a frustrace znějící mu v hlase naznačovala, že se na to neptal poprvé.

“Jak jsem řekla. Není na mně, abych ti to prozradila. Musíš se zeptat Diviny,” odbyla ho Jackie s vážností, ze které běhal mráz po zádech.

Divine se pomalu odvrátila ode dveří a znovu mlčky prošla chodbou, opačným směrem. Ranec svlečeného povlečení odnesla nazpátky do pokoje, ve kterém se probudila, a položila ho na postel. A pak tam chvíli prostě stála a v hlavě se jí rojily myšlenky.

Lucian je na cestě sem.

Tohle pomyšlení ji vyděsilo, přestože Vincent s Jackií ujišťovali Marcuse, že všechno bude dobré. Ten chlap byl monstrum nemlich jako Leonius, s jediným rozdílem. Zatímco Leonius ji strašil v nočních můrách, Lucian ji děsil, když byla vzhůru. Věčně žila ve strachu, že ji najde a zabije ji i Damiana. Skrývala se před ním déle než dva tisíce let. Bylo to v ní teď hluboce zakořeněné. Mysl na ni křičela, ať vezme nohy na ramena a schová se. Ale celoživotní zkušenosti jí zabránily všeho nechat a mírnix týrnix zdrhnout. Zřídkakdy to dopadlo dobře.

Stůj, mysli, plánuj, nakázala si v duchu. Ještě tady není. Mám čas. Musím na to jít od lesa. Vymyslet, kam utéct, a kde se mohu ukrýt.

Lunaparky už nadále nejsou bezpečné, budou ji tam hledat. Tento způsob života musí pověsit na hřebíček. Ale na druhou stranu je pravda, že konec byl na dohled tak jako tak. Hoskinsovi byli jedni z tenčícího se počtu samostatných kolotočářů, kteří ještě v branži zbyli. Přijížděli zástupci velkých společností, skupovali je a přebírali, jako to dělali se vším ostatním.

Věděla, že Boba a Madge v tomto ohledu oslovili už dvakrát. Věděla také to, že vážně uvažovali o tom, že by nabídku přijali a odešli na odpočinek. Nahlas to neřekli, ale vyčetla jim to z myšlenek. Oběma táhlo na šedesátku, kočovný život nebyl žádný med, a každá další nabídka byla lepší než ta předešlá. Jediné, co je brzdilo, byli pouťáci jako takoví.

Bob a Madge brali většinu svých lidí jako rodinu. Mnozí s nimi byli od samého začátku, ostatní skoro stejně dlouho. Měli pocit, že by odchodem do ústraní své blízké zradili, ale Divine si nedělala iluze. Postačí jedna špinavost a změní názor. Další brigádník se pokusí odlákat dítě od houpaček, nebo zjistí, že je někdo, komu věřili, okrádá. Právě proto se po nástupu k lunaparku vložila do najímání a pomáhala čistit terén. No, a pak také proto, že opravdu chtěla těm dvěma pomoci.

Pohlédla na ranec lůžkovin na posteli a zamračila se, poněvadž jí najednou došlo, že požár karavanu by mohl být tou špinavostí, kvůli které změní názor a kývnou na příští nabídku. Jestli se dozvědí, že oheň někdo schválně založil, tak by to určitě mohla být ta pověstná poslední kapka. Ve vzduchu kolem hořícího karavanu cítila benzín. Cítili ho taky? Nebyla si jistá, jestli na to měli smrtelníci dost citlivý čich, ale požární inspektor nebo prostě ten, kdo bude tu věc vyšetřovat, určitě pozná, že byl požár založen úmyslně, za pomoci hořlaviny.

“Do hajzlu,” ulevila si a otočila se, aby otevřela dveře… a na chodbě našla stát polekaného Marcuse se zvednutou rukou, připravenou zaklepat.

“Aha. Bezva. Seš vzhůru,” vykoktal po chvilce trapného ticha. Přešlápl z nohy na nohu, a pak na ni vrhl ten svůj křivý úsměv na půl úst. “Jak ti je?”

“Musíme jít,” oznámila a protlačila se kolem něj na chodbu.

“Cože?” vyjekl překvapeně, a pak se musel rozběhnout, aby jí vůbec stačil. “Já si nemyslím, že to je dobrý nápad, Divino. Zrovna ses probudila. Hojení ještě není u konce, i když ti to tak možná připadá. Měla bys odpočívat a—”

“Co je za den?” skočila mu do řeči, sotva začala scházet ze schodů.

“Úterý odpoledne. Šestnáct nula něco,” odpověděl snaživě.

“Zatraceně, tak to už se před zavíračkou do banky nedostanu, ani kdybych se rozkrájela,” zamumlala a pokrčila rameny.

Co nabrečím, budu si s tím dělat starosti až zítra. Teďka se musím dostat za Madge a za Bobem, a zjistit, co se vlastně děje.

“Divino.” Marcus nezněl ani tak zaskočeně, jako spíš rozčileně. Jakmile vydýchal počáteční překvapení, našel zase pevnou půdu pod nohama. Ale prostý fakt, že to trvalo takhle dlouho, jí aspoň napověděl, že stále není stoprocentně fit. Předpokládala, že sama na tom není o moc líp, ale bylo jí fajn. Možná měla trochu žízeň, ale stopy po tom, jak ji bodnul šipkou a podrápal na hrudi, byly ty tam. Nezbyla po nich ani ta nejtenčí jizvička. Jestli se ještě hojila, pak jedině uvnitř pod kůží.

Když sešla se schodů a zamířila rovnou k předním dveřím, Marcus najednou zařval: “Krucinál, Divino, stůj!” a chytil ji za ruku.

“Copak se děje?” přihlásil se o pozornost Vincent, který s Jackií po boku zrovna vykročil chodbou směrem k nim.

Marcus otevřel pusu, aby odpověděl, ale Divine ho předešla: “Velice vám děkuji za všechno, co jste pro nás udělali. Ale teď musím jít.”

Spíše vycítila, než uviděla, jak k ní Marcus prudce otočil hlavu. “Ještě před minutou to bylo: Musíme jít,” zavrčel naštvaně.

Pokrčila rameny. “No, já fakt musím. Ale ty ne, takže pochopím, jestli chceš zůstat tady u přátel. Na pouť se můžu vrátit taxíkem.”

“Žádným taxíkem—” Najednou zmlkl, protože si zřejmě něco uvědomil. “Pouť už tam nebude. Z neděle na pondělí v noci odjeli do dalšího města.”

“Oheň je mohl zdržet, vždyť šlo o žhářství,” poznamenala. “Jestli ano, všechno urovnám, aby mohli pokračovat podle rozpisu. A pokud ne, stejně zajdu za místními hasiči a na policii, a zametu celou záležitost pod koberec. A potom vyrazím za nimi, na další štaci.”

Tím posledním si však nebyla jistá. Neměla ponětí, co udělá. Možná skutečně dohoní lunapark, ale leda na tak dlouho, aby zjistila, jak celou věc berou Bob a Madge. Chtěla je uklidnit, že je v pořádku. Koneckonců, ztratila se beze slova, vypařila se jako pára nad hrncem. Ale potom se bude muset posunout v životě někam dál. Mělo to však drobnou vadu na kráse. Netušila, kam se vrtnout.

“Divine má pravdu,” pronesla zamyšleně Jackie.

“Cože to?” užasl Marcus.

“A to konkrétně v čem?” zajímalo zase Vincenta.

“No, tolik jsme se strachovali, jestli je… ehm…”

Divine zvedla obočí a mlčky sledovala, jak paní domu šlape vodu. Věděla, že ta věta měla skončit: “to Basha nebo není.” Nicméně věděla i to, že Jackie už to neřekne, protože se zavčas zarazila. Zbývala otázka, jakpak z toho asi vybruslí?

Nakonec nemusela ani nazout brusle. Z bryndy ji vytáhl Vincent, který nadhodil: “Jestli se v pohodě zahojí?”

“Ano,” vydechla Jackie s jasně patrnou úlevou, a dokonce se jí vydařil úsměv. “Tolik jsme se strachovali, jak postupuje hojení těchhle dvou, že jsme ani nepomysleli na místní úřady.” Pohlédla na Marcuse. “Tys povídal, žes cítil benzín, a že plameny vyšlehly kolem celého karavanu současně? Za všemi okny?” Málem ani nepočkala, až přikývne, a prohlásila: “Tak to rozhodně dlouho nepotrvá a příslušní úředníci dojdou k závěru, že byl oheň založen úmyslně. A protože jste bezprostředně poté oba zmizeli…”

Marcus překvapeně zamrkal. “Podle tebe si pomyslí, že jsme s Divinou založili požár?”

“Spíš si pomyslí, žes ho založil ty, protože Divine tam nebyla,” poznamenal zamyšleně Vincent. “Ale vzhledem k vašemu zmizení patrně dojdou k názoru, žes zapálil karavan, a když sis pak uvědomil, že v něm čirou náhodou zrovna nebyla, tak jsi ji unesl nebo něco na ten způsob.”

“Cože?” vyjekl zděšeně.

“To je v pořádku. To se spraví,” řekla hned Jackie, ale pak potřásla hlavou a sebekriticky přiznala: “Akorát se trochu stydím, že nám to nedošlo hned, jak jste sem dorazili. Čím dříve bychom se o to postarali, tím méně by to dalo práce. Touto dobou už se do toho asi zapletla spousta lidí, a každému z nich bude zapotřebí vymazat paměť a tak.” Podrážděně zamlaskala, a pak se najednou zeptala: “Komu voláš?”

Divine se ani nenamáhala zvedat hlavu od telefonu a dál mačkala čísla. “Informace. Potřebuji číslo taxislužby.”

Marcus jí ho okamžitě vyrval z ruky. “Taxíka nepotřebuješ. Odvezu tě. Rozhodně tě tam nepustím samotnou, když se venku potulují darebáci, co tě křísli po hlavě a navrch ti zapálili domeček.”

“Pojedeme všichni,” prohlásil Vincent. Najednou už byl zase tak nechutně veselý, jak měl ve zvyku. “Vlastně to bylo tak jako tak v plánu. Marcus si byl jistý, že jen co vylezeš z kanafasu, budeš se chtít vrátit na pouť, tak jsem zavolal do kanceláře a nechal sem poslat dvě naše auta.”

Načež kolem ní protančil ke dveřím a dramatickým gestem je otevřel dokořán. Patřičný efekt tomu dodal alarm, který tím spustil. Všude kolem nich se rozječely sirény. Nadávaje po vzoru špačků se rozběhl k ovládacímu panelu na zdi a jal se mačkat deaktivační kód, aby jim zatnul tipec.

“Zapomněl jsem na… na…” ukázal s úšklebkem na panel, a pak se vrátil a vzal ji za ruku. “Zavři oči,” nařídil, zatímco ji vedl ke dveřím, “odcházíme.”

Divine neochotně poslechla a nechala se od něj doprovodit ven. Když řekl: “Fajn, už můžeš,” zamžourala a uviděla ho stát přímo před sebou. Křenil se jako idiot a stál jí ve výhledu. Ve chvíli, kdy už málem tázavě vyklenula obočí, udělal rukama čáry, máry, fuk a ukročil stranou s hlasitým: “Ta-dááá!”

Překvapení mu nakonec vyšlo, ačkoli až na druhý pokus. Před domem parkovaly dva karavany, oba stejně velké, ne-li větší, než býval její upálený souputník. Po chvilce zírání poznamenala: “Vypadají nově.”

“Funglovka,” pochlubil se Vincent. “Máme ještě dva postarší, ale líbí se mi cestování se vším komfortem, tak jsem jim řekl, ať pošlou nejnovější modely.”

Divine se zamračila. “Jestli to správně chápu, tak děláš do divadla.”

“Mimo jiné,” přitakal. “Čas od času je používáme místo šaten pro naše náročnější hvězdy. Nebo při sledovačkách.”

“Častěji při sledovačkách než pro náročné hvězdy,” odtušila suše Jackie. “Vincent zřejmě pořád nepochopil, že sledovačka vyžaduje nenápadnost a budit minimální pozornost. A že zaparkovat na ulici starý dobrý koráb silnic, se kterým se normálně vyráží na rekreaci, je přímým opakem nenápadnosti.”

“Nesmysl,” ohradil se okamžitě. “Ještě nikdy nás při sledovačce neodhalili.”

“Nikoho se špetkou zdravého rozumu by totiž ve snu nenapadlo, že by nějaký detektiv mohl být tak pitomý, aby někoho sledoval v takovéto absurdně obrovské, nápadné kraksně,” setřela ho podrážděně.

“Vidíš. Takže to funguje,” usmál se Vincent, který to vzal jako lichotku.

Zakroutila hlavou, ale pak se usmála, a nakonec vyprskla smíchy. “Jo, funguje to.”

“A když se honíme po světě za kdejakým šmejdem, máme aspoň pohodlí domova,” uzavřel to spokojeně.

Divine přimhouřila oči a obrátila se na Marcuse.

“Před proměnou byla Jackie soukromé očko,” vysvětlil polohlasem. “No, detektiva očividně dělá pořád dál a Vincent jí občas vypomáhá.”

Jenom si tiše povzdechla. Paráda. Měla je za nesmrtelné mimino a potrhlého moulu, udělaného do Thálie, a oni to ve skutečnosti byli další detektivové, kteří ji měli za úkol vypátrat. Je to furt lepší a lepší. Obrátila se zase na Vincenta. “K čemu hned dva?”

“Jeden je pro nás,” zakřenil se a jednou rukou objal Jackii. “A ten druhý je pro vás dva.”

“Můžeš to rovnou změnit na jeden pro vás dva a druhý pro Marcuse. Já s ním nebudu spát ani v jednom,” prohlásila a netrpělivě přešlápla z nohy na nohu. “Vlastně nechápu, co vůbec máte co někam jezdit. Lunapark se vás netýká. Na úřadech už to s Marcusem nějak zaonačíme sami.”

“Ale potřebuješ ochranu,” kontrovala Jackie. “Už dvakrát tě napadli. Nechceme, aby se to stalo potřetí. S Vincentem vám pomůžeme uchlácholit úředníky, a pak se budeme motat poblíž, abychom pomohli zjistit, kdo založil požár, a kdo tě napadl tehdy poprvé.”

Skoro už řekla: Nemusíte tady počkat na Luciana? Ale na poslední chvíli otázku spolkla. Nehodlala jim věšet na nos, že o tom ví. Momentálně se hlavně chtěla dostat na pouť, dát vědět Bobovi a Madge, že je živá a zdravá, a postarat se, aby je nezdržovali vyšetřovatelé té patálie se zapáleným karavanem. Potom se bude moct vytratit, zmizet a časem někde jinde začít další nový život. Ale pěkně po pořádku. Prvně se musí dostat na pouť, a jak to tak vypadá, jestli tam chce odjet, musí se smířit s tím, že bude mít společnost. Kdyby jí dovolili přivolat taxíka, bylo by to výrazně jednodušší, ale v tomto ohledu má holt smůlu.

“Fajn,” odsekla, a pak se přinutila usmát a dodala: “Děkuji vám. Za… všechno,” povzdechla si nakonec. “Můžeme teda vyrazit?”

Jackie a Vincent si vyměnili pohled. “Jenom nám dejte pár minut na spakování. Co kdybyste zatím vybrakovali lednici a spíž, ať máme s sebou něco do zobáčku?”

“V komoře je chladicí box,” ohlédla se na ně ještě Jackie, už cestou k domu. “A tašky na konzervy a na instantní dobroty.”

“Krev neřešte. O tu se postarám sám,” dodal Vincent těsně předtím, než zmizeli uvnitř.

“Můžeme?” optal se Marcus.

Měla sto chutí odseknout, že ne, a zdrhnout, nicméně tušila, že by se daleko nedostala. Sice ho dostala na kolena, když na něj vzala mop, ale měla vážné podezření, že v tomto případě jí hrál do ruky moment překvapení. Byl to nesmrtelný a byl to mužský. Byl stejně rychlý nebo rychlejší než ona, a s velkou pravděpodobností byl silnější, i kdyby jen proto, že mužští jsou silnější od přírody.

Ačkoli mám takový dojem, že by mohl být fyzicky silnější dokonce i než většina nesmrtelných chlapů, pomyslela si, zatímco mu šmejdila očima po hrudníku ve velmi obtaženém a zjevně vypůjčeném triku. Tento jedinec skutečně dostal do vínku velmi rozložitou a pohříchu povedenou tělesnou schránku.

Legrační na tom je, že jsem si toho až doteď vlastně vůbec nevšimla.

“Kdo mi koupil šaty?” zeptala se zvědavě, když se od něj nechala uvést do domu.

“Vincent tím pověřil kohosi ze svých lidí,” přiznal Marcus. “Zeptal se mě, co nosíš normálně, a já mu na to řekl, že víceméně to, v čem jsi přijela sem. Že jsem tě nikdy v ničem jiném neviděl. Chvíli telefonoval a…” pokrčil rameny.

“A voil?,” dokončila ironicky. Napadlo ji, že musí být hezké mít lidi, kteří místo vás udělají, co je potřeba.

“Nechal na nich koupi šatstva i pro mě, ale—” sklopil oči a ušklíbl se.

“Ale ve tvém případě krapet netrefil velikost,” podotkla pobaveným tónem. “Buďto jsi ho někdy v minulosti něčím naštval, nebo má Vincent velikost v oku pouze, když jde o ženy.”

“Jackie mu s tím pomáhala.”

“Aha, to ráda slyším,” zamumlala, a když se na ni tázavě podíval, připustila: “No, pomyšlení, že odhadne velikost podprsenky pouhým pohledem, bylo skoro o strach.”

Očima jí zmateně obmaloval holá ramena, jelikož si pružný výstřih stáhla až na paže, a tak mu vnesla do věci jasno: “Nemá ramínka.”

“Aha,” přikývl.

Jen co vešli do kuchyně, bůhvíproč pokračovala: “Je pěkně růžová a dole má bílou kraječku. Kalhotky, co mám na sobě, jsou taky takové.”

Marcus na prahu znehybněl, jako by koupil kulku mezi oči. Po pár krocích se na něj ohlédla, a když spatřila jeho výraz, skoro vyprskla smíchy. Neměla ponětí, jaký rarášek to z ní promluvil. Když jí ta slova vyšla z pusy, samotnou ji překvapila, ale to, jak se zatvářil…

Matičko sedmibolestná, ten chlap vypadá, jako by si spolknul jazyk. Navíc se na ni teď koukal, jako by měl rentgenové oči a spodní prádlo, které právě popsala, viděl i přes šaty. Z nějakého důvodu jí z toho pohledu přeběhl po zádech mráz a zachvěla se vzrušením.

“Haló! Marcusi!”

Podívala se přes něj ke schodišti. Vincent visel na zábradlí někde v půlce cesty dolů, aby na ně viděl kuchyňskými dveřmi, které Marcus držel otevřené vlastním tělem.

Teď se k němu otočil jako ve snách, a pak si odkašlal. “Jo?”

“Nezapomeňte strčit do chlaďáku zmrzlinu. Relaxaci po práci nám míním zpestřit svými proslulými super poháry.”

“Dobře. Zmrzlinu,” kývnul Marcus.

“A posypky,” dodal Vincent.

“Dobře. Posypky,” přikývnul poslušně.

Divine mu teď neviděla do obličeje, ale ať se tvářil, jak se tvářil, Vincenta tím znejistěl. “Přece víš, jaké posypky se dávají na poháry, viď že jo?”

Když Marcus neodpověděl, netrpělivě zamlaskal a zahulákal do vyšších sfér: “Mazlíčku, buď té lásky a šoupni mi do tašky pár šortek a triček, jo? Dobrá dvě milénia nevzal do pusy pevného sousta. Jestli to necháme na něm, budeme mít na baštu štěněčí mňamku nebo tak něco.”

Divine ožila: “Vy máte štěně?”

Vincent se podíval dolů a zakřenil se. “Jo. Včera jsme ji odvezli k veterináři. Ráno byla na operaci. Kastrace,” dodal a zamračil se. “Měli jsme si ji ve čtyři vyzvednout.” Zvedl hlavu a zakřičel: “Jackie, zapomněli jsme zajet ve čtyři pro Maličkou.”

“Do hajzlu,” zazněl seshora něžný dívčí hlas. “Myslím, že mají do osmi. Brnknu tam.”

Divine zvedla obočí. “Nemáte v plánu brát ji s sebou, že ne? Co když znovu zapálí karavan, nebo ho tentokrát vyhodí do povětří nebo tak něco?”

Vincent strnul, a pak zvedl hlavu a zařval: “Zavolám do ordinace. Jestli mají ještě otevřeno, tak ji někdo vyzvedne. Zítra ji mohou vzít k chovatelce, dokud se nevrátíme.”

“Ano, ale—”

“Bude to pro ni bezpečnější,” přerušil ji.

Chvíli bylo ticho, a pak si Jackie povzdechla. “Tak jo.”

Přikývl, ale když sešel za nimi do kuchyně, ani on nevypadal dvakrát nadšeně. “Víte, Bastien by vážně měl dát těm svým vědátorům za úkol, aby vyvinuli nanoboty pro psy.”

“Co takhle dát psovi naše nanoboty, hned by se vidělo, jestli se třeba nechytnou,” navrhla Divine cestou k dvoukřídlým dveřím, za nimiž tušila spíž. Sotva je otevřela, hned poznala, že ji tušení nezklamalo.

“Protože by to nefungovalo,” zasmál se Marcus.

“Pročpak?” Rozsvítila a objevila komoru s policemi na stěnách. Prohlížela si věci na nich a žasla. Bylo tam ovoce a zelenina, ty ještě poznala, ale tím to zdaleka nekončilo. Značnou část ostatních poživatin v životě neviděla.

Co je do pekla ta Májka, lámala si hlavu.

“Děláš si srandu, že jo?”

Ohlédla se přes rameno. Marcus stál na prahu a koukal na ni vytřeštěnýma, nevěřícíma očima. Celá nesvá se ošila.

“Co máš na mysli?”

“Důvod, proč by nanoboti ve psech nefungovali,” vysvětlil. “Mám na mysli to, že je vyvinuli, aby pracovali pouze s lidskou anatomií a chemií. Vědci, kteří je vyrobili, je tak naprogramovali. Byli—”

“Vědci?” přerušila ho překvapeně dřív, než se stihla zarazit. Neuvědomila si, že nanoboti, díky kterým byla tak silná a dlouhověká, byli uměle vyrobení. Myslela si… no, nejspíš se domnívala, že jsou přirozenou součástí každého nesmrtelného stejně, jako jsou třeba žábry součástí ryby. Že nesmrtelní jsou možná dokonce odlišného druhu než člověk.

Před únosem jí o původu nesmrtelných nikdo nic neřekl. A Leonius ji rozhodně netoužil naučit ničemu, co by nesouviselo s hrůzou a s bolestí. Jakmile se ho zbavila, veškerý čas trávila útěkem, skrýváním se a neustálým stěhováním, aby se vyhnula mocnému a strašlivému Lucianovi Argeneau. Na meditování o původu jejích lidí, nebo o zdroji nanobotů, jí nezbývalo moc času.

“Divino,” ozval se Marcus. “Copak tě nikdo nepoučil o—?”

“Jistěže poučil,” skočila mu do řeči. Odvrátila se, vzala konzervu s tajemným nápisem Májka a zalhala: “Jenom jsem tě tahala za nos.”

Dlouho bylo ticho, a pak Vincent řekl: “Marcusi, pojď mi pomoct, buď té lásky.”

Stála, ani nedutala, dokud neodešel, a potom hlasitě vydechla.

Měla prostě přiznat, že to doteď nevěděla, ale nechtěla před Marcusem vypadat hloupě. Neměla potuchy, proč by si to měl o ní myslet. Nebyla hloupá. Věděla to, a něco nevědět z ní hlupačku neudělá. Prostě to znamenalo, že něco nevěděla. Neubíralo to na hodnotě znalostem, které naopak měla. Nikdo nemohl znát všechno, co bylo na této ohromné planetě k vědění. Kolik let nebo kolik století žil, nehrálo valnou roli. Kupříkladu neměla ponětí, co je to Májka, a bylo jí šuma fuk, kdo to o ní věděl.

Tak proč mi tolik vadí, že neznám původ svého druhu a cítím se proto jako naprostý ignorant?

S povzdechem vrátila konzervu zpátky na polici. Nebude balit nic, co nezná… což byly víceméně všechny konzervy a krabičky ve spíži. Potřásla hlavou, vzala z police skládací tašku, otevřela ji a začala do ní ukládat zeleninu.

13. KAPITOLA

“Bože, já jsem tak strašně moc ráda, že jste oba v pořádku,” rozplývala se Madge a znovu se na Divinu a na Marcuse usmála.

“Ano.” Divine s trochou námahy vystřihla úsměv, přikývla, přehodila pomyslnou výhybku a zatvářila se omluvně. “Je mi to skutečně líto, Madge. Vážně jsem byla přesvědčená, že jsem vám nechala vzkaz, že mě Marco bere na nákup nového karavanu. Ve všem tom vzrušení a zmatku jsem na to asi prostě zapomněla. Nebo se možná někam zatoulal. Jsem si jistá, že jsem ten lístek psala.”

Tohle bylo přinejmenším podvanácté, co musela tu lež odrecitovat. Začínalo jí dělat potíže se při ní usmívat, ale ruku na srdce, uplynulých osm hodin byla docela síla. Po příjezdu do areálu zjistili, že je prázdný. Jenom žlutá policejní páska zachycená ve větvích stromu na kraji parcely, se třepetala v horkém, suchém větříku a dokazovala, že tam ještě onehdy byl lunapark.

Odtud zamířili přímo na policejní stanici a pak do sídla hasičského sboru. Jen tak mimochodem, došlo na Vincentova slova. Přesně, jak prorokoval, vyšetřovatel rychle poznal, že byl oheň založen úmyslně, a případ byl kvalifikován jako žhářství. Zpočátku byla podezřelým číslo jedna sama Divine. Alespoň dokud se od různých svědků, jak pouťáků, tak domorodců, nedozvěděli, že když začalo hořet, byla ve městě. Vrátila se a karavan už stál v plamenech. A teď je pohřešovaná. Jen co byla zaregistrována Marcusova nepřítomnost, stal se hlavní podezřelým pro změnu on. A ke žhářství mu navíc přišili ještě Divinin únos.

Neměli tedy na vybranou. Divine, Marcus, Vincent a Jackie použili kombinaci šikovné modifikace vzpomínek, ovlivnění myšlenek a dokonce tu a tam špetku vymývání mozku, aby náhled na situaci pozměnili. V době, kdy byli s nelehkou prací hotoví, se žhářství opepřené únosem proměnilo v oheň obecný, vzniklý nešťastnou náhodou. Požadavky pojistného plnění žádné, zranění žádní, dokumentace případu veškerá žádná. Postarali se o zmizení celého spisu a to jak v papírové, tak i v digitální podobě.

Potom se podle itineráře lunaparku vydali na další plánovanou štaci. Když dorazili na výstaviště, kde se pouť konala, našli ztichlé atrakce ponořené do tmy. Pouťáci relaxovali po dlouhém horkém dni, na zadním parkovišti.

Divine na nic nečekala a vydala se rovnou ke karavanu, v němž bydleli Madge a Bob. Vincent, Jackie a Marcus se drželi v závěsu za ní. Ale než tam došla, průvod se rozrostl o většinu kočovníků. Jeden každý z nich pozoroval Marcuse podezřívavým okem, a jí se zase vyptávali, jestli je v pohodě, ale hlavní výslech nechali na Madge a na Boba.

V lunaparku platila společenská hierarchie a Madge s Bobem, coby vlastníci, byli paňmáma a pantáta. Král a královna. Vydolování odpovědí, které je zajímaly, nechali poddaní bez řečí na nich. Ale Divinu i ty tři cizáky, kteří ji doprovázeli, cestou k pojízdnému domovu Hoskinsových nenápadně obklíčili. Nic víc… a nic míň.

Tedy většina z nich. Někdo musel sehrát roli posla, utíkat dopředu a vyřídit Madge a Bobovi, že se Divine vrátila, protože ve chvíli, kdy v čele nesmrtelného kvarteta dorazila ke karavanu, už vycházeli ven. Dvojice smrtelníků ji s úlevou přivítala, ale ostatní tři ignorovali, dokonce i Marcuse, dokud nevysvětlila, že si požární vyšetřovatel zpočátku sice spletl oheň s požárem, ale nyní dospěl k názoru, že šlo o nešťastnou náhodu. Samovznícení elektroinstalace, které skončilo výbuchem propanbutanové bomby. Poté jim živě vylíčila, jak celá zničená klopýtala od hořícího karavanu a narazila na Marca. Nejprve ji utěšil, a pak nabídl pomoc při nahrazování pojízdného příbytku, aby se mohla vrátit do práce. A že přesně to posledních pár dní dělali. Objížděli autobazary a vyřizovali potřebné formality v bance.

“Já jsem jenom ráda, že si ten požární inspektor uvědomil svou chybu a informoval policii, že šlo o nehodu dřív, než chudáka Marca zabásli,” křižovala se teď Madge.

Zato Bob si přezíravě odfrkl. “Kdyby ho zavřeli, mohl by mluvit o štěstí. Vrátit se k nám sám, a ne s živou a zdravou Divinou po boku, naši hoši by mu bez dlouhých řečí navlékli na krk konopnou kravatu.”

“To ano,” potvrdila vážně Madge a poplácala Marcuse po ruce, jako by ho chtěla uklidnit. “No, naštěstí měl dost rozumu. Přivedl nám ji nazpátek a další přátele na pomoc navrch.”

Divině ztuhl úsměv na rtech. Když Vincent informoval Madge a Boba, že jsou s Jackie jejími přáteli, co přišli pomáhat, seč jim budou síly stačit, dokonale ji tím zaskočil. Prý že si ještě s dvojkou kamarádů, s Tinym a s Mirabeau, otevřou stánek s jablky v cukru, hned vedle Diviny věštírny. Madge s Bobem jeho návrh nadšeně přivítali, a ona nevycházela z údivu… dokud jí nedošlo, že jim bylo k tomu nadšení mentálně dopomoženo. Tihle kamarádi z mokré čtvrti bez sebemenších skrupulí použili své mimořádné schopnosti a ovlivnili jejich názor, aby měli jistotu, že to budou považovat za skvělý nápad.

Jak to tak vypadá, dokud budu kočovat s touhle poutí, budu mít za zadkem trio andělíčků strážníčků, čtěte bachařů. Vlastně kvintet osobních strážců, potažmo hlídačů, opravila se při vzpomínce na ty dva, co neznala. Tiny a Mirabeau?

“A vaše načasování by snad ani nemohlo být lepší,” přidal se Bob. “Zrovna dneska umřel Jackův ponorkový kolotoč. Ráno ho odstěhujeme a vy si můžete na jeho místo zaparkovat karavany, hezky jeden vedle druhého.”

“Ano, ano,” zajásala Madge. “Dobře to dopadlo.”

“Ne pro Jacka,” připomněla Divine. “Nemůže to opravit?”

“Divino, holčičko, tomu kolotoči je přes padesát roků,” odtušil suše Bob. “Jack ho spravoval a spravoval, ale upřímně řečeno si myslím, že tentokrát je s ním už amen.”

“Dneska tady měl technika, ale ten říkal, že jenom náhradní díly by stály pěkných pár tisíc dolarů,” vysvětlila jí vážně Madge. “A ruku na srdce, Jack už s touto atrakcí žádné peníze nevydělá.”

Bob zabručel a přikývl. “Je to atrakce pro děcka, která nudí už i ty děti. Trs žlutých vaniček, které krouží pořád dokola a dokola,” ohrnul nos. “Žádné velké vzrušení. Nejspíš to prodá do šrotu nebo v nejlepším případě jako starožitnost přes internet nebo tak něco.”

Madge horlivě přikývla na souhlas. “Chystali jsme se na ni pověsit ceduli MIMO PROVOZ a nechat ji tam, kde byla, aby nám po ní uprostřed pouti nezbyla díra,” vysvětlila a hned vesele dodala: “Ale když seš tu teď ty a tví přátelé, rovnou na ni pustíme chlapce, aby ji demontovali. Aspoň si budete moct na noc přeparkovat karavany dovnitř.”

“Bože, to ne,” vyhrkla Divine, když několik mužských jako na povel pokročilo kupředu. Zřejmě nadšení dobrovolníci. “Nechci, aby museli mládenci v tuhle hodinu pracovat. Bob říkal ráno.”

“Kdepak ty věci, slečinko Divino, to není žádná práce,” ozval se Jack, který se teď proplétal hloučkem za nimi. “Celé je to přimontované na přívěsu. Stačí sundat plot, co je okolo, a odtáhnout ho pryč. Víc než pár minut to nezabere. Krom toho,” dodal trpce: “už se na tu vysloužilou rachotinu nemůžu ani podívat. Pěkných pár let s ní nemám nic než trápení. Mám z těch ponorek ponorkovou nemoc. Potěší mě, až mi zmizí z očí. A pak i ze života. Rád ji odvezu.”

“Senzace,” pronesla suše, když se Jack vydal pryč, s dobrovolníky za patami.

“Co kdybys vzala svoje kamarády, a zašli jste si pro karavany,” navrhla Madge. “Než tam dojdete a přijedete zase nazpátek, garantuji vám, že ponorky budou v pekle, a budete moct rovnou vjet na místo a zaparkovat.”

“Senzace,” zopakovala slabým hlasem, když ji vzal Marcus za loket a pobídl k odchodu. Tiše doufala, že se karavany budou muset v areálu lunaparku rozdělit a zaparkovat každý jinde. Nebo že se tam vůbec nevejdou, a tak nezbude, než číslo dvě s Marcusem, s Vincentem a s Jackií nechat na zadním parkovišti, co nejdál od čísla jedna, které měla k dispozici ona. To by jí poskytlo alespoň malý prostor k manévrování a šanci na útěk. Za každou cenu se musí svým osobním strážcům lomeno hlídačům ztratit dřív, než sem dorazí Lucian. Zatím to však vypadalo, že se proti ní snad spikl sám osud. No vážně, jaká byla pravděpodobnost, že dneska ponorky zakrouží naposledy a uvolní místo právě tak velké, aby se na ně vešly dva karavany, krásně vedle sebe?

Vlastně poměrně vysoká, připustila v duchu. Ta zatracená mašina se porouchávala s železnou pravidelností. Ačkoli tentokrát se poprvé rozbilo něco, co si nedokázal Jack sám opravit.

“Doprčic… Divino!” zavolala za ní najednou Madge.

Ihned se zastavila a udělala čelem vzad. Uviděla, že na ni principálka mává, ať se vrátí. Po kratinkém zaváhání se obrátila k Marcusovi. “Co kdybyste šli napřed? Dohoním vás. Určitě mi jenom zapomněla něco povědět.”

Ten však nezaváhal ani na kratinko, rovnou prohlásil: “Půjdu s tebou.”

“A až se mi bude chtít na záchod, to tam taky půjdeš se mnou?” otázala se sladce, a když překvapením vyvalil oči, přeladila na vážnou strunu. “Starala jsem se o sebe sama velice dlouhou dobu, Marcusi. Nepotřebuji eskortu, abych došla k Madge a dala s ní řeč. A jestli něco bytostně nesnáším, tak na každém kroku o někoho zakopávat. Ocenila bych trochu prostoru. Půjdu zjistit, co chce, a ty máš na vybranou. Buďto čekej tady na fleku nebo padej pro karavan. Ale nebudeš furt courat za mnou jako hlídací pes.”

Chvíli ji vážně pozoroval, a pak kývnul hlavou. “Jak si přeješ.”

Neměla potuchy, co to znamenalo. Půjde pro karavan nebo počká tady? A proč se kčertu Vincent tak pitomě pochechtává? S pohledem upřeným na ty dva zmateně potřásla hlavou, zopakovala si čelem vzad a vyrazila nazpátek k Madge. Ale sotva udělala pár kroků, zaslechla, jak Jackie tiše říká: “Tiny ten film miluje.”

Tahle poznámka ji mátla stejně jako chování mužských, ale jenom podrážděně protočila oči a pokračovala za Madge. Upřímně řečeno, nevěděla, co si má o těch třech myslet. Byli na ni hodní, dali jí krev, postel a šaty. A postarali se o ni, když se hojila. Navíc se zdálo, že upřímně touží zjistit, kdo stojí za útoky na ni a na karavan. Ale vyslechla jejich rozhovor. Věděla, že mají podezření, že je Basha. A věděla, že se blíží Lucian.

Proč mě prostě nenechali připoutanou řetězy k posteli, dokud nedorazí? K čemu tahle šaráda s kamarádstvím a péčí?

Nerozuměla tomu a neměla čas to řešit. Musela upláchnout triu strážců, vypařit se z lunaparku a začít novou kapitolu života, který byl ve své podstatě nekonečnou hrou na schovávanou.

“Pojď,” řekla Madge, když došla až k ní. Vzala ji za ruku, otočila se a vykročila ke svému karavanu. “Málem jsem na to zapomněla.”

“Na co jste zapomněla?”

Madge ji místo odpovědi odvedla k malému zavřenému přívěsu, který měli odjakživa připojený za karavanem. Rychle odemkla dveře, otevřela a zářivě se na ni usmála. “Vsadila bych se, že sis o ní myslela, že už je jednou provždy fuč.”

Divine povytáhla obočí a popošla blíž, aby nakoukla do přívěsu. Když uvnitř spatřila svou motorku, rty se jí roztáhly do širokého úsměvu. Dočista na svůj dopravní prostředek, který tu noc, kdy se Marcus… ehm, zranil a pak málem upekl, nechala válet před hořícím karavanem, zapomněla.

“Madge, vy jste anděl,” vydechla a udělala krok vpřed, aby mohla něžně pohladit řídítka. Tohle byla její jízdenka na svobodu. Řešení hlavolamu, jak uprchnout. Teď se ještě nějak šikovně ztratit trojici, která na ni čekala. Na malou chvilku, pět minut bohatě postačí, a odfičet k neumětelům. Otočila se a letmo Madge objala. “Děkuji vám. Mohu si ji tady u vás prozatím nechat?”

Té sice překvapením vyjelo obočí na čelo, ale celkem ochotně přitakala. “Klidně, jestli chceš. Předpokládám, že nový karavan nemá vestavěný úložný prostor na motocykl, jako měl ten starý.”

“Ne, to nemá,” přisvědčila. “Ale karavan, kterým jsem přijela, je jenom půjčený. Na ten svůj musím počkat. Podobné věci se dělají na zakázku, a to zabere trochu času. Ale nebojte se, tak dlouho mi motorku schovávat nemusíte,” uklidnila ji. “Jenom bych si ji zatím raději nechala tady. Stavím se pro ni nejspíš zítra nebo pozítří. Bude vám to tak vyhovovat?”

“Samozřejmě,” kývla Madge a zavřela dvířka. “To není problém.”

“Skvělé,” zamumlala, zatímco přihlížela, jak očkem petlice provléká visací zámek. A bylo to skvělé. Vážně jí nechtěla pronikat do myšlenek a vynutit si souhlas s úschovou. Ale nic jiného by jí nezbylo. Potřebovala motocykl a potřebovala, aby se o něm ani Marcus, ani ostatní nedozvěděli.

“Co jí podle vás v tom přívěsu ukázala?” Marcus přimhouřenýma očima sledoval, jak se obě ženy otočily a volnou chůzí se vracely k nim.

“Motorku,” rozluštila záhadu Jackie. “Divininu motorku. Tu noc, kdy hořelo, a odvezla tě pryč v SUV, ji tady očividně nechala. A Madge donutila Boba, aby ji strčil do přívěsu a vozil s sebou, dokud se pro ni nevrátí.

“Hmm,” pokýval hlavou Marcus. Vzpomínky na tuhle motorku láskyplně hýčkal v paměti. Na jízdu za Divinou, hezky tělo na tělo. Vlastně byl překvapený, že si na ni doteď nevzpomněl. “Mohli bychom ji uložit do karavanu, aby byla v bezpečí a přitom po ruce. Proč si ji nevzala?”

“Protože nechce, abychom věděli, že ji má,” informovala ho Jackie. “Když nebudeme vědět, že existuje, ulehčí jí to útěk.”

“Útěk?” podivil se Marcus. “Proč by chtěla utéct? Jsem její životní druh.”

“Podle mě to ještě nezjistila,” odtušil zamyšleně Vincent.

“No, tak to je možná nejvyšší čas, abych jí s tím zjišťováním pomohl,” zamumlal Marcus.

“Budeš jí muset pomoct nejen s tímto,” řekl vážně, a když se na něj Marcus tázavě podíval, dodal: “Nemá ponětí, co jsou ve skutečnosti nanoboti, ani jak fungují. Pravda je taková, že do dnešního dne ani nevěděla, že je kdysi dávno uměle vytvořili vědci v Atlantidě.”

“Cože?” vytřeštil na něj překvapené oči. “Jak by mohla něco takového nevědět?”

Vincent potřásl hlavou. “Nejsem si jistý. Nejspíš se jí na to budeš muset sám zeptat.”

Marcus se zamračeně otočil a zahleděl se na Divinu. Působila tak sebejistě, chytře a zkušeně, a připadalo mu, že rozumí tolika věcem, až bylo těžké uvěřit, že nezná faktickou podstatu nesmrtelnosti. Doufal, že zná aspoň příznaky nalezení životního druha.

Sotva ho to napadlo, vyhrkl: “Myslíš, že ví o životních družkách?”

Vincenta tou otázkou zjevně překvapil, protože ten dvakrát mrkl, než vydechl: “Pro smilování boží, to doufám.”

Ve zpětném zrcátku uviděla, jak dal Marcus palec nahoru, zastavila karavan, a pak s ním zajela na místo a vypnula motor. K jejímu překvapení navrhl, že by si šibeniční úkol vtěsnat karavan do úzkého prostoru, který na ně zbyl poté, co zaparkoval Vincent, měla vzít na starost ona. Překvapilo ji to, protože když došlo na řízení, většina mužů se raději sama chopila volantu. Marcus očividně nebyl většina mužů. Jenom pokrčil rameny a poukázal na to, že nikdy dřív karavan neřídil, zatímco ona s tím má letité zkušenosti. Sečteno a podtrženo, na tak delikátní zaparkování bude lepší volbou. Přistihla se, že za to před ním v duchu smekla. A trochu se zastyděla, že když přišla řeč na původ nanobotů, nepřiznala nedostatek vědomostí.

Marcusovi nevadilo přiznat, že má s něčím větší zkušenosti, ví nebo umí víc než on sám. Kdežto jí to bylo příliš trapné, než aby se zmohla na totéž.

Ach jo, pomyslela si, když otevřela dveře, aby vysedla. Nikdo není dokonalý.

“Dobrá práce,” pochválil ji Marcus, když jí zhruba v polovině karavanu vstoupil do cesty.

“Díky,” hlesla a chtěla se protáhnout kolem něj, ale chytil ji za ruku a zastavil. Zůstala stát a zvedla obočí. “Copak?”

“Chtěl bych ti položit pár otázek.”

Zaváhala, ale potom se přinutila aspoň navenek vypadat klidně a pomalu přikývla. “Ptej se.”

Zhluboka se nadechl, krátce si ji zkoumavě prohlížel, a pak se zeptal: “Víš o životních družkách?”

Naklonila hlavu, otázkou ji trochu zaskočil. “Jistěže,” pousmála se. “Když mi bylo jedenáct a bývala u nás na návštěvě jedna sestřenka, hrávaly jsme si na životní družky. Vždycky dělala holku,” dodala ironicky a pokrčila rameny. “Copak všechny nesmrtelné děti nebrebentí a nesní o tom, že jednoho krásného dne najdou svého životního druha?”

“Co o nich víš?” přitlačil na pilu.

Znovu pokrčila rameny. “Je to jediný pravý partner nesmrtelného. Osoba, která ho nedokáže číst ani ovládat, a kterou nedokáže číst ani ovládat on. Existuje mezi nimi celoživotní pouto.”

“Znáš průvodní jevy nalezení životního druha?”

Teď se zamračila. “Proč se mě na to ptáš?”

“Protože je mi dva tisíce pět set čtyřicet osm let,” oznámil, “a nedokážu tě přečíst.”

Divine zamrkala. Je starý… ale já jsem starší. Čili to, že mě nedovede přečíst, není žádné velké překvapení. Horší je, že coby starší bych měla umět přečíst já jeho… a taky to nedovedu. Ale žádný jiný příznak setkání s životním druhem se u ní nevyskytl. Aspoň si toho nevšimla. Neměla hlad na pevnou potravu, ale na druhou stranu je fakt, že nebyla nikde, kde by jí mohla padnout do oka. Pokud teda nepočítá konzervy a krabičky ve spíži u Vincenta a u Jackie.

“A ani Jackie, ani Vincent by neměli být schopní mě přečíst, ale poprvé od chvíle, kdy jsem se s nimi kdysi seznámil, to najednou umějí,” pokračoval vážně a podotknul: “Neschopnost zabránit mladším nesmrtelným ve čtení tvých myšlenek je dalším symptomem nalezení životní družky.”

Polkla, myšlenky se divoce rozvířily, až se jí z toho zamotala hlava.

“A,” navázal nemilosrdně, “zatímco já tě přečíst neumím, Jackie s Vincentem to svedou.”

Cítila, jak jí při té zprávě mizí krev z obličeje. Tohle byla tvrdá rána. Tohle byl… Do prdele, Vincent a Jackie mě dovedou přečíst? Taková batolata? Nemožné. Ale jestli to fakt umějí… Marcus je mým…?

Najednou dostala strach. Co si přečetli? Co vědí? Je to všechno pravda? Je Marcus mým životním druhem? Vybavily se jí pocity, které zažívala pokaždé, když se jejich těla dotkla, otřela nebo o sebe náhodou zavadila, a musela zatřepat hlavou. Tohle jenom tak nestrávím. Marcus má jako být můj životní druh? To nemůžu jen tak strávit. To si snad ze mě vesmír dělá srandu. Jeden z Lucianových špehů a můj životní druh?

Pane Bože, pomyslela si vyděšeně, a pak zacyklené myšlenky opsaly kruh a vrátily se k problému, co z nich asi vyčetl Vincent a Jackie. Co se dozvěděli? Co jsem na sebe prozradila?

Marcus je tvůj životní druh, vřískala mysl, a Divine zvedla ruce, aby si promnula spánky. Myšlenky se utápěly v chaosu. Nedovedla prostě lusknout prsty a tohle všechno bez mrknutí vstřebat. Na to, že by měl být Marcus jejím životním druhem, nemohla ani pomyslet. Vždyť je to Lucianův nohsled, pro Kristovy rány. A kvůli tomu, co jí vyčetli z hlavy Vincent s Jackií, by se snadno mohl ocitnout v nebezpečí její syn.

“Divino?” hlesl Marcus, dělala mu starosti.

“Já musím—” Potřásla hlavou a pokusila se projít kolem něj, ale byla tak otřesená, že zakopla o vlastní nohu, a kdyby ji nechytil pod paží, nejspíš by upadla. Ušetřil ji sice tvrdého přistání, ale na zákon zachování hybnosti byl krátký. Díky tomu se totiž zhoupla a narazila do pevné mužské hrudi, divže si nevyrazila dech. Polkla a moment zírala na místo, na kterém se rozplácla, ale když ji v nose poškádlila osobitá vůně, zavřela oči. Vůně to byla rozhodně mužná, něco dřevitého se slabým náznakem citrusu. A byla… neuvěřitelně lákavá. Měla sto chutí vtisknout se mu nosem do ohbí krku a zhluboka vdechovat. Místo toho zatajila dech a snažila se dát dohromady natolik, aby dokázala couvnout o krok zpátky.

“Divino?” Tón hlasu mu náhle klesl o několik oktáv, až z něho zbyl jen sexy chrapot. A aby toho nebylo málo, ucítila na uchu závan teplého dechu. Čeho je moc, toho je příliš… ze rtů jí splynulo tichounké zaúpění.

“Poranila ses?” polekal se a jemně ji od sebe odstrčil, aby se jí mohl podívat do tváře. Bohužel ji při tom držel jednou rukou v pase, takže tím o patro níž vyvolal přesně opačný efekt. Když se jí slabinami uhnízdil v rozkroku, prohnaly se jí tělem pocity, až se musela kousnout do rtu. Pane na nebi.

“Divino? Co se děje? Podívej se na mě,” naléhal.

Zaklonila hlavu, zdráhavě zvedla víčka a pak prostě zírala. Černočerné oči mu zářily, temné duhovky teď měly stříbrné žilkování. Byly fascinující, hypnotické. Zaujaly ji natolik, že si vůbec nevšimla, jak se přibližují, dokud nescházel pouhý úder srdce k tomu, aby jí jeho rty přistály na rtech. Zbyl ten samojediný tep srdce, aby se odtáhla. A měla se odtáhnout, jenomže zaváhala, a to se jí stalo osudným. Jakmile zavadil rty o rty, byla ztracená.

14. KAPITOLA

Začalo to mravenčením a vytrysklo z míst, kde se jejich rty spojily. Trochu to připomínalo prskavky metající žhavé jiskřičky. Potom jí zajel Marcus rukama za záda, přitáhl si ji blíž, pootevřel ústa… a v hlavě jí vybuchla noc. Lepší způsob, jak to popsat, ji momentálně nenapadal. Sotva totiž pustil jazyk na procházku, ten nezbeda nelenil, zběžně se proběhl po rtech, a než se nadála, vecpal se drze mezi ně. Vzápětí už za očima spatřila erupci žáru, světel a barev, a tělo jí olizovaly plameny.

Zpočátku se drželi, jako by si byli navzájem záchranným lanem, a kolem nich se zvedaly vlny rozbouřeného moře. Ale když za chvíli začal Marcus pohybovat rukama, už se držela jenom Divine. Na všech místech, kam zabloudil prsty, doslova vzplanula… a on měl ruce snad všude. Šmejdily rychlostí, ze které šla hlava kolem. Jako by se chtěl přesvědčit, že je vše, jak má být. Nebo se jí chtěl dotýkat zároveň úplně všude.

Střídavě lapala po dechu a sténala. Když bral do dlaně a mačkal ňadra, podvědomě vyrážela boky, a když sjel jednou rukou dolů, položil jí dlaň mezi nohy a přitlačil nahoru, zoufale se mu opírala o ramena a stoupala si na špičky. V té chvíli je dělila pouze tenká sukně a ještě tenčí kalhotky. Laskání tohoto kalibru ji trošku pobláznilo. Začala mu skoro surově sát jazyk a konečně se pustila ramene. Škrábala ho na prsou a zatínala nehty do obtaženého trička, které mělo tu smůlu, že si ho dneska vzal na sebe. Elastický materiál už předtím stepoval na krajní mezi sebedestrukce, takže mu stačilo málo. Ruplo to a roztrhl se. Na jedné straně mohutné hrudi teď zela obrovská, zvětšující se díra. Na dlaních ucítila drsné chloupky a prsty nahmátla drobnou bradavku. Odtrhla rty od Marcusových rtů a sklonila hlavu. Najednou se nemohla dočkat, až ho ochutná.

Mysl jí naplnil neukojitelný hlad, který ji nutil olizovat mu kůži. Za okamžik vzala do rtů bradavku a nadšeně ji sála. Marcusovu užaslou kletbu stěží zaslechla, ale překvapivou rozkoš, která si našla cestu z jeho těla do jejího, tu ucítila.

Sdílená rozkoš je dalším symptomem životních druhů, vytanulo jí na paměti, a to pomyšlení bylo tak vzrušující, že jí vlilo do žil hříšnou troufalost. Vůbec netušila, jaké má v této oblasti skryté rezervy. Když zničehonic sáhla dolů a položila ruku na bouli, která vzdouvala obtažené černé džíny, překvapila samu sebe. Pocit, který tím do obou vyslala, jí zvednul hlavu od hrudníku a znovu vyhledala rty. Polibku, co následoval, by slušel přívlastek surově panovačný.

Vzadu na nohou ucítila pohyb sukně, a pak tam najednou měla jeho ruce, a ty jely stále výš a vyhrnovaly lehkou tkaninu. Ale i tak, když ji bez varování popadl zezadu za stehna, zvedl a obtočil si je kolem boků, vytřeštila oči leknutím. Vtom zavelel instinkt a ona uposlechla a zkřížila kotníky Marcusovi za zády, aby nespadla. Současně pustila uvězněnou erekci a znovu se ho chytila za ramena. Jen co to udělala, otočil se i s ní.

Zády narazila na stěnu karavanu, až zalapala po dechu.

Marcus hned oddálil rty a zamumlal jí do líčka jakousi omluvu. Několikrát se zhluboka nadechl, zaklonil hlavu a udýchaně zašeptal: “Jsi v pořádku?”

Slova vyzněla matně a nezřetelně, jako by byl namol, nicméně věděla, že nebyl. Očividně jen přebral vášně, stejně jako ona. Cosi na to souhlasně zachraptěla na uklidněnou, a pak vzala jeho tvář do dlaní a přitáhla si ji, aby dosáhla na rty.

Zatraceně, ten chlap ale uměl líbat. Alespoň si myslela, že to uměl. Absolutně jistá si tím však nebyla. Možná to byla jen chemická reakce na sex životních druhů. Měl být neuvěřitelný, a zatím musela přiznat, že to byl přiléhavý popis. Nikdy nic podobného nezažila. Dokonce ani žízeň po krvi nebyla nikdy takto sžíravá. Chtěla ho mít na sobě, v sobě a kolem sebe. Chtěla to všechno najednou, pokud možno hned a tady.

Pod vlivem polibku Marcusova starostlivá chvilka k její nemalé úlevě rychle pominula, a znovu ji začal líbat a hladit. Přitiskl ji na karavan, tlakem boků držel nahoře a mírně zaklonil trup. Tak mohl stáhnout nařasenou halenu dolů. Nutno přiznat, že pro takovéto situace byl široký, do gumičky nabraný výstřih jako stvořený. Vzápětí už ňadra ovanul horký noční vzduch a Divine zamručela úlevou. Když s ní vyjel po stěně karavanu o kousek výš a současně sklonil hlavu, aby dosáhl ústy na dychtivě vztyčenou bradavku, hrdelně zasténala rozkoší.

Jako by rty zatahal za zápalnou šňůru, která vedla od prsou do ohanbí, a kontakt úst ji zapálil. Exploze na sebe pochopitelně nedala dlouho čekat. Zalapala po dechu, hodila hlavou dozadu a tvrdě narazila do kapoty. Málem sama sebe uspala.

Ucítila Marcusovu ruku. Třel jí bolavé místečko na hlavě, kam se uhodila, a pak tam položil dlaň, aby se to nemohlo opakovat. Ale bradavku nepropustil ze zajetí ani na chvilku. Stále za ni tahal, zaujatě ji cucal, sál a pokoušel jazykem.

Což dokonale stačilo k tomu, aby přivedl Divinu k šílenství. Sténala a kňourala, zaplétala mu prsty do vlasů a kudlila ho. Současně při tom pohybovala boky a přirážela mu do břicha. Nakonec to nevydržela, sáhla po opomíjeném ňadru a začala mačkat a hníst vzrušenou, natěšenou a krutě zanedbávanou tkáň.

Všechno, co dělal, bylo neuvěřitelně, úžasně vzrušující. Celé tělo jí vrnělo vzrušením a potřebou. Mezi nohama ji bez nadsázky bolelo touhou… a tohle cicmání jí prostě nestačilo. Chtěla ho mít v sobě. Chtěla cítit, jak se tlačí dovnitř, celý rozpálený a tvrdý. Sotva si to přiznala, sáhla dolů ve snaze nalézt tu prima tvrdou věc. Tentokrát však marně, na to ji držel moc vysoko. Ze zoufalství vyhákla kotníky a frustrovaně ho nakopla patami. Když povolně zvedl pusu od ňadra a spustil ji po kapotě o kousek níž, až dosáhla na vršek džínů, zabublala si spokojeností. A jen co se znovu pustil do líbání, zatlačila mu dlaní do břicha a vsunula ruku mezi textilie a kůži. Konečně ho mohla vzít do ruky, aniž jí zavazela džínsovina nebo spodní prádlo. Ne, že by snad nějaké spodní prádlo měl. Byl naostro a ona za to žehnala nebesům. Být tam cokoli navíc, upřímně pochybovala, že by se do stísněného prostoru vměstnala.

Kdyby tam, kde ho vzala do dlaně, škrtla sirkou, nemohla by z Marcuse vykřesat prudší reakci. Prolétla jím extáze podobná tsunami pocitů, a jak si tak vesele kmitala jejich spojením a proháněla se Divinou, měla zatraceně blízko k tomu, aby ji vyřadila ze hry. Když jí to chtěl oplatit a zajel rukou pod sukni a po stehně rovnou pod okraj kalhotek, už byla mokrá a nachystaná jen pro něj. Lépe řečeno promočená skrznaskrz. Její tělo doslova ronilo slzy touhou, aby ji vyplnil.

Když zčistajasna nechal líbání, zaúpěla na protest. A fakticky nechápala, co se jí snažil říci, když ze sebe bez dechu vyrážel: “Neměli— ne tady— ale nemůžu— potřebuju…”

Jak doteky nabíraly na intimnosti, Divine lapala po dechu a cukala se mu v náručí. Soustředěně se probíral záhyby teplé, vlhké kůže, až našel centrum slasti. Zabrnkal na ně jednou, podruhé, a poté do ní vsunul jeden prst… zakousla se mu do ramene, jinak by neutlumila výkřik, který se jí vydral z hrdla, zatímco se otřásala a chvěla uvolněním. Za okamžik zuby povolily, ze rtů jí splynul povzdech a spolkla ji tma.

Něčí výkřik, vzápětí vystřídaný opilým smíchem, přivedl Marcuse k vědomí. Zmateně rozloupl oči. Zpočátku neměl nejmenší tušení, kde vlastně je. Teprve hlava spočívající mu na prsou a teplé tělo na nohou, mu vrátily paměť. Zatraceně… právě jsem zažil první číslo sexu s životní družkou… a bylo to…

Zatraceně… pomyslel si. Tohle se nedá popsat slovy. Slýchal, že prý je to omračující a úžasné, a rozhodně to bylo obojí, ale bylo by to jako nazvat tornádo vánkem nebo tsunami přílivem. To, co zažil, bylo neskutečné. Změnilo mu to život. A rozhodně si to nechtěl nechat jen tak proklouznout mezi prsty.

Ozval se další výbuch smíchu, tentokrát o poznání víc zblízka, a Marcus se rozhlédl. Bleskově hodnotil jejich situaci. Omdleli venku, a tak teď leželi na zemi vedle karavanu… a někdo přicházel, oprava: opile se potácel k nim… a nebyl sám.

Podíval se oběma směry, ale prozatím ticho po pěšině. Krátce zvažoval, že by prostě zůstal tam, kde je, a až se ona nametená osoba, potažmo osoby, přiblíží na dohled, pokusil by se nad nimi převzít kontrolu. Mohl by je mentálně přesvědčit, že ani jeho, ani Divinu neviděli, a poslat je na opačnou stranu… pokud jich ovšem není moc. Budou-li dva, bude to ošemetné, ale ovládnout tři nebo hůř, by bylo víceméně nemožné.

Sotva na to pomyslel, koutkem oka zahlédl pohyb. Ležel na zádech mezi dvěma karavany, nohama k zádi a k lunaparku, a hlavou k předku a k zadnímu parkovišti, kde stály pojízdné ubikace. Pohyb, který zahlédl, bylo několik párů nohou, možná půl tuctu, kráčejících podél zádi karavanu. Těm dolních končetinám postačí udělat půltucet kroků, ocitnou se v mezeře mezi oběma karavany a flamendři, kterým patří, nás budou mít jako na dlani.

Času nebylo nazbyt. Marcus na nic nečekal a rychle se zasunul pod karavan, který dostala Divine k dispozici. Když ji vlekl po zemi, snažil se nemyslet na to, jak asi dopadne její nový ohoz. Větší starosti mu dělalo, aby je dostal oba do úkrytu dřív, než budou načapáni. A načapali by nás každopádně, pomyslel si pochmurně, když šestero párů nohou odbočilo do uličky mezi karavany, aby se vydalo na zadní parkoviště.

“Tohle to tu nebylo,” řekl někdo, komu šlapal na jazyk alkohol.

Pouťácká omladina se vrací z oslavy konce dlouhého pracovního dne, napadlo Marcuse a ani na vteřinu o tom nepochyboval.

Ale kde na to berou energii, to teda bůh suď. Celý den dřeli v horku jako koně, takže když přišla půlnoc a lunapark zavíral, měli by správně být zralí k odpisu a vyčerpaně padnout na kavalec.

“Třeba už Divine splašila nový bungalov na kolečkách a je zpátky,” ozval se druhý hlas. Ten první patřil ženě. Tento byl mužský.

“To by bylo boží,” vyhrkl další mladík. “Divine je sexy.”

“Sexy?” namítla druhá osůbka ženského pohlaví, nafrněným tónem. “Je stará. Musí jí být aspoň pětadvacet.”

“Jo? No, mně je čtyřiadvacet, takže to už jsem taky starý. Přinejmenším pro tebe. Kolik ti vlastně je? Dvanáct?” dobíral si ji, zatímco míjeli místo, kde leželi Marcus s Divinou.

“Osmnáct,” odseklo děvče naštvaně. “Bob a Madge by těžko najali dvanáctileté dítě.”

“Když to říkáš,” zasmál se mládenec slábnoucím hlasem.

Marcus zvedl hlavu a sledoval, jak parta došla před karavan a na parkovišti zahnula doleva. Ještě chvilku počkal, a pak se rozhlédl všemi směry, aby měl jistotu, že se neblíží nikdo další. Teprve potom se vysoukal zpod karavanu a Divinu vytáhl za sebou jako kotě z papuče. Jakmile dostal oba do uličky, rychle vstal a sehnul se, aby si ji zvedl do náručí.

Nespala. Ani se nepohnula. Rozhodně byla v bezvědomí, což bylo dalším znamením, že se jedná o životní družku. Ty totiž během nebo těsně po sexu s pravým životním druhem obvykle padaly do mdlob. Při tom pomyšlení si ji přitulil těsně k hrudi. Je jen moje. Moje životní družka, moje partnerka. Světélko, které ode mě bude zahánět temnotu příští dvě tisíciletí nebo ještě déle. Bude důvodem, proč ráno vstát, a proč jít v noci do postele, v klidu a míru svého světa… pokud to ovšem není Basha Argeneau.

Zamračil se. Nemůže to být Basha. Není to Basha. Je to Divine.

“Divine,” zašeptal a převaloval to jméno na jazyku jako karamelku. Rozhodně si vybrala správné jméno. Byla boží v každém smyslu.

Když nesl svou bohyni kolem karavanu ke dveřím uprostřed strany spolujezdce, ještě pořád se té hře se slovy usmíval. Tento karavan nevyrobili na zakázku. Měl standardní uspořádání, takže vchod nebyl až vzadu, ale na boku a vedl přímo do obytné kuchyňky. Kuchyňský kout byl nalevo a pokojík, oddělený závěsem stejně jako v Divinině karavanu, byl situovaný napravo. Za kuchyňkou se rozkládala ložnice a za ní, napříč vozem, byla titěrná koupelna. Na jednom konci sprcha, na opačném toaleta a uprostřed umyvadlo.

Divine zaparkovala karavan vedle plotu kolem atrakce zvané Zipper. Postavila ho zadním koncem trochu dál ven, než měl zadek Vincentův karavan. Takto bylo dobře vidět na dveře na boku, a ty byly snadno přístupné v místě, kde se plot stáčel dozadu.

Marcus se u dveří zastavil a trochu si Divinu posunul, aby mohl otevřít, ale když uslyšel rychle se blížící kroky, nechal toho a kouknul za sebe.

“Co se stalo?” vyhrkla Jackie, sotva k nim doběhla a starostlivým pohledem ohledávala Divinu. “Zase ji napadli?”

Zašklebil se. Záleželo na úhlu pohledu. Během toho, k čemu mezi nimi došlo, rozhodně nebyl přehnaně něžný ani opatrný. Ačkoli si nemyslel, že by to bylo možné označit za napadení, ledaže by se jedním dechem dodalo, že současně ona napadla jeho. Oba se chovali jako zvířata… a bylo to boží!

“Je v pohodě,” uklidnil Jackie, která zatím otevřela síťové dveře a natáhla ruku, aby mu otevřela ještě ty vnitřní, dřevěné. “Jenom… omdlela.”

“Potřebuje krev?” Jackie, celá ustaraná, se hned hrnula za nimi dovnitř.

“Ne. Je v pohodě,” zopakoval, když rozsvítila. “Trošku si zdřímne a zase bude svěží jak ranní rosa.”

“Ale co—?”

Náhlé zmlknutí uprostřed věty ho přimělo zjistit, copak se asi stalo, a pohlédl na Jackii. Zírala na Divinu, oči zvící pingpongových míčků. Podíval se tam, kam ona, a když spatřil, že Divinina halena zůstala shrnutá dolů od chvíle, kdy jí náruživě cumlal ňadro, akorát si skousl ret. Mlčeti zlato. Prsa měla obnažená a bradavky stály v pozoru. Když si hned nato Jackie se zájmem prohlédla jeho rozervané triko, ve zlé předtuše se podíval tamtéž. Ano, správně, i jemu stále stály bradavky v haptáku, a tak s povzdechem rezignoval.

“Ahááá,” vydechla Jackie, jelikož jí to najednou došlo, načež si je oba prohlédla ještě jednou a o poznání pozorněji. Když zaregistrovala, jak jsou ušmudlaní, vyklenula jedno obočí. “Venku na holé zemi?”

Zaksichtil se a místo odpovědi řekl: “Rozhodně jsme životní druhové. Jeden polibek a oba dva jsme přišli o rozum.”

“Jóóó,” povzdechla si s nostalgickým úsměvem, a ihned ho varovala: “Bude se to stávat znovu a znovu, a nedělej si iluze, že to zastaví pevná vůle. Jedno šáhnutí, pusa…” Bezradně pokrčila rameny. “Nejlíp byste udělali, kdybyste se tady zamkli a příští rok si prostě užívali, protože v běžném životě budete beztak nepoužitelní.”

“Bůhvíproč si nemyslím, že s tím bude Divine souhlasit,” odtušil suše, zatímco ji odnášel do ložnice vzadu.

“Ne, to asi nebude,” souhlasila Jackie, která mu šla v patách a cestou rozsvěcela. Zastavila se ve dveřích do ložnice, udělala světlo i tady, a pak chvíli přihlížela, jak ukládá Divinu do postele, načež se nadechla a spustila: “Fajn… tak to byste se aspoň mohli chtít vyvarovat jistých situací.”

Marcus se napřímil a povytáhl obočí. “Jakých situací?”

Našpulila rty a potom začala vypočítávat na prstech: “Výtahy pro veřejnost, kinosály, jedoucí vozidla, ledaže by řídil někdo jiný—”

“Děláš si srandu,” přerušil ji pobaveně. “Jedoucí vozidla?”

“Nedělá si srandu.” Vincent se právě objevil za svou chotí. Objal ji zezadu kolem pasu, přitáhl si ženu na hruď a políbil na šošolku předtím, než prohlásil: “Dokud ses neocitl za volantem auta frčícího plnou rychlostí po dálnici, zatímco ti životní družka rajtuje na klíně a řičí rozkoší hůř než potřeštěný pavián, jako bys ani nežil.”

Jackie zrudla rozpaky a nabrala indiskrétního manžela loktem do žaludku, aby ji pustil, a potichu ho opravila: “To tys vřískal jako šílený pavián.”

“To nelze vyloučit,” pokrčil rameny Vincent, a na rozdíl od ní se bezostyšně křenil. Jackie už toho měla plné zuby, a aby unikla ze stísněného prostoru, prodrala se kolem něj ven.

“Viděl jsem tvoje auto,” odtušil suše Marcus. “Nechceš mi doufám namluvit, že v tom mrňavém Lexusu je dost místa na to—”

“Je to kabriolet,” skočil mu do řeči. “Střecha byla dole.”

“Dobrý Bože,” vydechl Marcus, sotva si to představil. Upřímně žasl, že neskončili na vrakovišti… ani na YouTube.

Vincent znovu pokrčil rameny: “Bylo to uprostřed noci,” a pak dodal: “Díky Bohu. Nebyl jsem zrovna dvakrát způsobilý k řízení motorového vozidla. A měl jsem setsakra blízko k bezvědomí, než se mi povedlo zajet na krajnici a zastavit.”

“Vy jste omdleli na kraji dálnice?” Marcus nemohl uvěřit vlastním uším. Zpropadeně riskantní kratochvíle.

“Jo, to teda jo,” přisvědčil Vincent, jako by tu poznámku vyslovil nahlas. “Měli jsme štěstí, ale vám bych ho nedoporučoval pokoušet.”

Marcus zakroutil hlavou, a pak se otočil k Divině. Když si uvědomil, že je stále poloobnažená, urychleně jí vytáhl výstřih na ramena. Teprve v té chvíli se Vincent odstrčil ode dveří a vykročil za ním.

“Jak přijala novinu, že jsi jejím životním druhem?”

Novopečený životní druh udělal obličej. “Zdála se drobet rozčilená… než jsem ji políbil.”

“Hmm.” Vincent přikývl, nezdál se být překvapen. “Pověděla něco užitečného předtím, než jste se… zabrali do družení?”

“Počítá se sténání a kňourání?” optal se Marcus věcně. “Přišlo to na nás pěkným fofrem.”

“Jo, to už tak bývá,” potvrdil Vincent. “Ještě k místům, od kterých je zdrávo držet se dál, Jackie si nedělala legraci. Zatímco tu mluvíme, nejspíš sepisuje seznam.”

Oba se tomu zasmáli, ale pak Vincent zvážněl. “Jenom pro případ, že by zapomněla, rozhodně se v noci nevydávejte na nákup potravin. A do mrazáku ji v krámě netahej, ani kdyby vám vřela krev v žilách.”

Když na něj vrhl Marcus nevěřící pohled, smrtelně vážně přikývl. “Jak jsem omdlel, musel jsem z ní spadnout. Když jsem se probral, stáli tam tři borci z noční směny, vejrali na nás jak idioti, a ptáka jsem měl přimrzlého ke kovové polici.” Ještě dnes se při té vzpomínce otřásl a zašeptal: “Nepříjemné.”

Poněkud zděšený Marcus potřásl hlavou, načež popadl Vincenta za rameno, otočil ho ke dveřím a ještě do něj strčil. “Vypadni. Nic víc už slyšet nechci.”

“Mysleli jsme to dobře. Dobrá rada nad zlato,” urazil se, ale dle rozkazu vyklidil pole.

Marcus došel ke dveřím a zrovna se chystal zavřít, když vtom se Vincent znovu objevil. “Zatímco jste si užívali lásky mezi karavany, natáhl jsem hadice k přívodu vody. Vzhledem k tomu, že jste měli moc napilno, zapojil jsem vodu i vám, a potom jsem oba karavany připojil k elektrické síti. Stručně řečeno, máš proud i vodu, kdyby ses čirou náhodou chtěl osprchovat a smýt ze sebe ten sajrajt.” Sklopil oči a v ostrém světle zjistil, že Vincent sebeméně nepřeháněl. Špinavý byl jak to prase. Pod tlustou vrstvou prachu původně černé rifle na pohled vypadaly skoro béžové.

“Nemáš zač,” utrousil Vincent, načež udělal čelem vzad a zamířil pryč.

Zavolal za ním: “Díky,” ale mračil se při tom. Co myslel tím: Zatímco jste si užívali lásky mezi karavany? Copak nás viděl? Nebo jenom hádal?

Dlouze si povzdechl a zavřel dveře ložnice. Na tom, co tím Vincent myslel, vlastně za mák nesejde. Jestli nás viděl… no, co se stalo nelze odestát. Ten obrázek už mu z hlavy nevymažu. Takže nejlíp udělám, když to pustím z hlavy sám, řekl si v duchu, zatímco procházel ložnicí ke dveřím do koupelny.

Když zjistil, jak je ta místnůstka velká, jenom se ušklíbnul. S bídou o chloupek lepší než koupelka v letadle se sprchovým koutem, pomyslel si, ale věděl, že to není pravda. Trošku prostornější to tu bylo, jenže pro člověka jeho rozměrů to stejně bylo poněkud stísněné. Pokrčil rameny, pustil vodu a rychle si svléknul šaty.

15. KAPITOLA

Divine se probudila a první, co ji napadlo, bylo prozaické: Bože, chce se mi hrozně čurat. Na nic nečekala, posadila se na posteli, a sotva spustila nohy na zem, vystartovala ke dveřím. Rozrazila je… a na místě se zastavila. Poznala karavan vypůjčený od Vincenta a od Jackie. Na moment dočista zapomněla, že tohle není její karavan. Tam měla koupelnu podél boční stěny, před ložnicí. Kdežto tady…

Otočila se na patě, proběhla ložnicí a vtrhla do koupelny. Vykasala si sukni, stáhla kalhotky a dosedla na mísu takovou rychlostí, že náhodný pozorovatel by z ní asi spatřil jen rozmazanou šmouhu. Nesmrtelná rychlost je super, pochválila si s tichým, úlevným povzdechem, zatímco – jak by řekl jeden komediant, kterého kdysi znávala – močila jak dostihový kůň. Opravdu musela jít. To bude tou spoustou krve, co mi dali, abych se zahojila, pomyslela si a podivila se, že její zurčení nepřehlušilo pleskání dešťových kapek. Když se probudila, matně si uvědomovala jakési čvachtání, ale nevěnovala mu valnou pozornost. Teď se však zdálo nějak hlasitější, skoro jako by někde tekla voda—

Svěšená hlava jí vyletěla nahoru. Naproti ve sprchovém koutu spatřila mohutnou postavu a dřív, než si uvědomila, co říká, vyhrkla: “Já se z toho podělám.”

“Prosím, ne.”

Docela nahý Marcus stál zády k ní, ale pobavení v hlase, kterým to pronesl, dobře slyšela a poznala, že si z ní tropil šprťouchlata. Chtěla se s klidem džentlmena zasmát a prohodit něco vtipného. Koneckonců se v takovéto situaci neocitla poprvé. Na to, aby stejnou nebo podobnou scénku nezažila už dobře stokrát, žila holt moc dlouho. Ale ještě nikdy neměla za spoluhráče Marcuse a tak místo, aby zvládla svůj part s nonšalancí dámy, jak by si byla přála, zaúpěla, zavřela oči a měla nepříjemné podezření, že jí tváře zaplály ohnivou červení.

“Mám dojem, že tohle byla tečka za romantickou fází našeho vztahu, což?” pokračoval v témže duchu.

Šplouchání tekoucí vody zničehonic utichlo a Divine vytřeštila oči do nečekaného ticha. Vypnul vodu. To znamená, že jde ven, domyslela si zděšeně.

“Přece se říká, že jakmile začne pár před sebou dělat tyhle ty věci, líbánková fáze je za nimi a rovnýma nohama skočili do fáze všedních dní.” Marcus vyšel z prostorově navýsost úsporného sprchového koutku do titěrné místnůstky a chopil se ručníku, aby se pouhých pár stop od ní vyfrotýroval. Při svých rozměrech co chvíli narazil loktem do stěny.

Divine si skousla ret, s lehkým zpožděním spustila sukni a rozprostřela ji kolem sebe. Pokoušela se tvářit, že nesedí na porcelánovém trůnu, ale na štokrleti. A po celou tu dobu se silou vůle vyhýbala pohledu na velmi velkého a velmi nahého Marcuse, stojícího jen pár palců od ní.

“Přestaň mi zírat na ptáka. Roste z toho.”

Při těch spíš zavrčených než vyslovených slovech zamrkala a zahanbeně si uvědomila, že fakt zírala. Tolik k vyhýbání se pohledu na… a safra, on fakt roste.

“Zíráš,” varoval ji.

“No tak mi s ním nemávej před nosem, když se ti to nelíbí,” odsekla, ale přinutila se podívat jinam. “Přikryj si ho nebo tak něco.”

Hurónsky se rozchechtal, a potom vzal její tvář do dlaní, natočil zpátky k sobě a mírně zvedl, aby ji mohl políbit na rty. Tušila, že to měla být jen letmá pusa, pouhé zobnutí. Dopadlo to jinak. Při prvním doteku mezi nimi přeskočila jiskra a vyšlehly plameny. Ústa se otevřela, jazyky propletly a Divine se zapomněla natolik, že se ho chystala obejmout kolem ramen a vyšplhat na něj jako na kandelábr, když vtom na poslední chvíli přerušil polibek a narovnal se.

Oba hlasitě oddechovali a upírali na sebe vykulené oči, dokud Marcus nezachraptěl: “Jdu si lehnout. Nahý.”

Oči jí povylezly z důlků a mlčky sledovala, jak sebral ze země oblečení, obrátil se, a jen co se protáhl dveřmi, zavřel za sebou. Chvíli jenom seděla a vzpamatovávala se, než se dala do díla. Zdárně dokončila slibně započaté, a skoro už vyběhla za ním, ale při mytí rukou se zahlédla v zrcadle nad umyvadlem. Vlasy rozcuchané, celá ušmudlaná, učiněná divoženka…

Volně přeloženo, změna plánu. Místo dveří ven otevřela dvířka sprchového koutu, otočením knoflíků pustila vodu a rychle se svlékla.

Ve sprše pobyla mnohem déle, než by tam zůstala za normálních okolností. Hlavně proto, že pod vodou hned začala v duchu rozebírat, proč neměla dělat to, co udělala, a už vůbec by to neměla udělat znovu. V čele hitparády důvodů se skvělo její status quo: hledaná. A na krk mu dýchal smutný fakt, že ji hledal muž, pro kterého Marcus podle všeho pracoval. Ne, že by to už přiznal.

Potřebovala z něj vytáhnout maximum informací. Zjistit, co ví, co ví Lucian, a co může podniknout, aby ochránila syna a sebe. S touto myšlenkou, vrytou do mozku, dokončila očistu těla a vystoupila ze sprchy, aby se osušila. Na závěr si znechuceně prohlédla svoje svršky. Byly špinavé, ale vypochodovat z koupelny jenom v ručníku se jí nezdálo zrovna nejmoudřejší. Pokud tedy nechtěla skončit bez ručníku, v mdlobách v posteli. No a vzhledem k tomu, že si chtěla s Marcusem promluvit…

S úšklebkem zvedla halenu a vytřepala ji, pak se do ní oblékla a ručníkem jakž takž oprášila prach a hlínu. Jakmile dospěla k názoru, že udělala, co mohla, a lepší už to bez pračky nebude, celý postup zopakovala se sukní. Ale vzít si na sebe špinavé kalhotky a podprsenku, k tomu se prostě nedonutila. Tohle bude muset stačit, rozhodla se, zhluboka se nadechla, přišpendlila si úsměv na rty a vykráčela z koupelny.

Předpokládala, že na ni bude Marcus čekat v ložnici, takže ji poněkud překvapilo, když tam nikoho nenašla. Po kratinkém zaváhání přešla ke dveřím ložnice a otevřela, aby vykoukla do obývacího pokoje. Ke svému nemalému údivu spatřila Marcuse v kuchyňce, jak tam cosi pilně kutí. Dokonce byl oblečený. Víceméně. Měl rifle, ale nahoře byl bez. Vlhké vlasy ulízané dozadu. Krájel sýr na prkénku položeném na stole a svalstvo hrudi se mu v jasné záři stropního svítidla lesklo a vlnilo.

Krásný chlap to na pohled…

“Přestaň na mě takhle koukat, jinak tuhle báječnou baštu, kterou nám nachystala Jackie, ani neochutnáme,” odtušil lehkým tónem, aniž vzhlédl.

Uvolnila se a dokonce se zmohla na úsměv. Cestou ke stolu pak podobně lehkým tónem poznamenala: “Mně připadá, jako bys tu báječnou baštu připravoval ty sám.”

“Opláchl jsem ovoce, vyndal salát, nandal ho do misek, a teď krájím sýr, ale to, co tu tak fantasticky voní, je ragú, a to uvařila Jackie,” odmítl si přisvojit cizí zásluhy, a konečně vzhlédl. Klouzal očima po její čerstvě osprchované tělesné schránce v mírně ušpiněném úboru a duhovky se mu pozvolna rozzářily, ale za okamžik znovu sklopil oči ke své práci. “Do prkýnka, když jsem ucítil tu vůni, dal bych krk na to, že mám hlad na pevné jídlo, ale teď—”

“Teď mám hlad já,” prohlásila a usadila se k prostřenému místu naproti němu. A přinutila se přestat mu civět na hrudní koš jako zaláskované telátko. Raději se zaměřila na delikatesy na stole. Ragú nádherně vonělo, a ani to ostatní rozhodně nevypadalo marně. Přesto ji nenadálé zakručení v žaludku celkem překvapilo. Byl to zvuk, který neslyšela… no, nemohla si vzpomenout, kdy naposledy slyšela své tělo vydávat takovéto zvuky. Bylo to už hodně dlouho, co posledně snědla něco pevného, a stejně dlouhá doba uplynula od chvíle, kdy měla hlad. Tak jako většina nesmrtelných, po nějakých plus mínus sto letech přestala jíst. Jedení postupně degradovalo na únavnou ztrátu času a jídlo jako takové jí připadalo bez chuti, jedním slovem nuda.

Najednou však nevonělo nudně a už vůbec ne mdle.

“Tu máš.” Marcus zvedl prkýnko a špičkou nože jí šoupnul na talíř několik plátků sýra. Potom ho odložil, nabral ragú a jednu sběračku kecl vedle sýra. Nakonec k misce se salátem, kterou prve položil vedle jejího talíře, ještě přistrčil mísu hroznového vína a jahod. “Máme na vybranou ze dvou dresinků. K salátu se zřejmě hodí oba, ale já nevím, co je dobré a co ne.”

Pokrčila rameny. “Však my na to přijdeme,” odtušila a utrhla kuličku z hroznu vinné révy. Šupla si ji do pusy, skousla, a když jí na jazyk vystříkla sladká šťáva, rozkoší zavřela oči. Pane Bože, to je… lahodné, příjemné, sladké a mokré.

“Ochutnej jahodu,” poradil, když znovu sáhla do mísy. “Ty jsou ještě lepší.”

Ihned změnila směr a namísto šťavnaté zelené kuličky bez peciček nazývané víno, si vybrala červený plod. Strčila si ho do pusy, zakousla se a připustila, že měl pravdu. Jahody jsou—

Když se zašklebila a nakousnutou jahodu vyplivla, Marcus překvapeně vzhlédl od krájení. Moment na ni koukal, a pak ohrnul nos. “Podle mě se stopka ani lístečky nejedí. Viděl jsem lidi jíst jahody, to zelené vždycky utrhli a nechali tak.”

“Aha,” špitla a utřela si pusu ubrouskem, který jí položil vedle talíře.

“Druhý pokus.” Vybral jednu velkou, pěkně macatou jahodu a natáhl k Divině ruku. “Ukousni jenom to červené, stopku s lístečky podržím.”

Zaváhala, pak se však naklonila dopředu a opatrně se do jahody zakousla. Dávala si při tom dobrý pozor, aby se nedostala moc blízko k lístkům na konci. Zpočátku visela očima na Marcusově tváři, ale když se mu v duhovkách pojednou rozhořel stříbrný oheň, sklopila víčka. Druhý pokus skončil, mohla si odsednout dozadu… Bože, to je úleva.

“Tak co?” vyzvídal Marcus hlasem, jehož ochraptělý tón nemohla přeslechnout.

Chvilku zůstala zticha a soustředila se na kousání a polykání, ale potom se usmála a přikývla. “Ano. Jsou báječné. Bez té stopky jsou daleko lepší.”

Zakřenil se a uvelebil se naproti ní. Pustili se do jídla a několik minut svorně mlčeli. Všechno bylo dobré, ale ragú bylo prostě úžasné.

Cože to o něm Marcus říkal? Prý jsou tam klobásky, brambory a sýr. Rozličné chuti se jí krásně mísily v ústech. V dobách, kdy ještě jedla, takováto jídla asi ani neexistovala.

“Divino?”

“Hmmm?” Zrovna se dala do ochutnávání salátu. Nebyla si jistá, který dresink jí kápne do noty, proto si krémovitou směs pojmenovanou farmářský dresink nandala na jednu polovinu salátu, a na zbytek nakapala ten druhý, balzamikové cosi nebo co. Nejprve ochutnala salát ? la farmář… a shledala ho překvapivě chutným. Vzbudilo to v ní ale zvědavost, jakýpak může být ten balzamikový, a tak si v druhém kole nabrala z opačné strany.

“Nechtěla bys mi vykládat o svém životě?”

Znehybněla s nabraným salátem na půl cesty k puse. Za okamžik odložila vidličku a mlčky se mu zadívala do očí.

“Cokoli,” hlesl. “Jak dlouho už vlastně kočuješ s lunaparky?”

Trochu se uvolnila a upřela oči na vidličku. V duchu si říkala, že touhle odpovědí snad ničemu neublíží. Neprozradí tím nic, co by prozradit neměla. “Víceméně od samého počátku potulných zábavních parků,” odtušila. “Mám dojem, že ten první se objevil na scéně zhruba o dvě léta dříve, než jsem se v roce 1901 přidala ke konkurenci.”

Marcus přikývl a nabral si sousto ragú.

Uvolnila se ještě o trochu víc, konečně si strčila do úst salát s balzamikovou zálivkou a ucítila, jak jí obočí stoupá do vlasů. Tohle je asi o fous lepší než ta výborná krémová věc, pomyslela si. Měl zvláštní nasládle kořeněnou příchuť, která ji oslovila.

“A předtím, než vznikly lunaparky?”

Polkla salát, zamyšleně se napila vody, a potom odložila sklenici. “Předtím, než jsem se dala ke komediantům, jsem harcovala a žila s Komanči.”

Marcus nevěřícně vyvalil oči. “Vážně?”

Pousmála se jeho výrazu a přikývla. “Říkali mi Naduah.”

“Naduah,” zamumlal. “To je pěkné. Co to znamená?”

“To záleží na tom, koho se zeptáš,” přiznala pobaveně. “Náčelník, který mi to jméno dal, tvrdil, že znamená: Ta, co se nese důstojně a půvabně. Zato jistá poněkud protivná a žárlivá holka mi zase jednou pověděla, že to znamená: Ta, co se u nás věčně ohřívá, a způsob, jakým to řekla, naznačoval, že jsem to dělala mládeži nepřípustným způsobem.”

Uculila se tomu, jak se Marcus zamračil, a pokrčila rameny. “Jak už jsem řekla, žárlila. Náčelník dopřával sluchu mým radám a dovoloval mi jezdit do bitvy po boku mužů. Podle mě se domnívala, že jsem si náčelníkovu přízeň a svoje výsady vysloužila v posteli,” usmála se. “I kdyby se však náčelník nakrásně mýlil a znamenalo to ta, co se u nás věčně ohřívá, stejnak by to byla pravda. Dělili se se mnou v noci o oheň.”

“Nemohla jsi s nimi zůstat moc dlouho. Všimli by si tvého nestárnutí.”

“Existovalo vícero kmenů Komančů. Yamparikové, Jupové a Kotsotekové. A všechny se skládaly z různých klanů,” pokrčila rameny. “Nějakou dobu jsem se stěhovala z jednoho do druhého, ale ne. Nebyla jsem s nimi tak dlouho, jako to táhnu s pouťáky.”

“A předtím?”

Divine si povzdechla a odložila vidličku. “Marcusi—”

“Pověz mi to… pěkně prosím,” dodal tiše, a hned začal vyjednávat: “Když mi to řekneš, budu ti pak na oplátku vyprávět o sobě.”

Chvilku na něj hleděla, potom kývla hlavou a znovu se chopila vidličky. Nabrala si trochu ragú, pokousala, rozžvýkala a spolkla. “Před Komanči jsem byla s Romy.”

“S cikány,” přeložil potichu, a ona přikývla.

Křivě se usmála. “Říkali mi Nuri. Znamená to cikánka.”

“Takže tě dokonce i cikáni považovali za cikánku?” Tón napovídal, že ho tím pobavila.

Ironicky se usmála. “No, toulala jsem se ještě víc než oni. Pět až deset let jsem putovala s jednou bandou, pak jsem odešla a našla si jinou. S všelijakými romskými bandami jsem procestovala většinu Evropy. To bylo těsně předtím, než jsem odplula do Ameriky.”

“Dost mě udivuje, že tě nechali, abys s nimi putovala,” poznamenal. “Vyrozuměl jsem, že Romové se s žádným gadžou zrovna nebratříčkují.”

Prohnaně se usmála a osvěžila mu paměť: “Jsem nesmrtelná, a my dovedeme být nadmíru přesvědčiví.”

“Aha,” přikývl, už byl doma. “Vezmeš špetku kontroly myšlenek, přidáš tři kapky mentální manipulace, zadiriguješ bibbidi-bobbidi-búúú… a máš to v kapse.”

“Bibbidi-bobbidi-búúú?” vytřeštila nevěřícně oči.

Zrudl. “Byl jsem u jednoho přítele, zrovna u něj bydlela malá holčička. Livy. A ta měla slabost pro filmy od Disneyho.”

“Aha.” Náhle měla před očima obrázek Marcuse a drobné dívenky s culíčky. Koukali se spolu na jakousi kreslenou pohádku. Neměla ponětí, jestli tamta Livy nosila culíky, najednou se jí prostě zjevili v hlavě. Líbezný žánrový obrázek. Napadlo ji, že on to patrně bude s dětmi umět. Jakpak by asi vypadaly naše děti, uvažovala, ale hned si to plané fantazírování bez milosti vyhnala z hlavy. Možná je to můj životní druh, ale dokud bude pracovat s Lucianem, nikdy se k němu nebudu smět přihlásit.

“A před Romy?” nedal pokoj.

Krátce se zamyslela, a pak odpověděla otázkou: “Není tak náhodou čas na výměnu rolí? Co kdybys teď ty, řekl něco o sobě mně?”

Zarazil se, ale kývnul a odložil vidličku. “To je fér.”

Byla ráda, že se nehádal… ze dvou důvodů. Vážně se toho o něm chtěla dozvědět víc, ale hlavně se chtěla pustit do té dobroty na talíři. Při jídle se nemluví.

Marcus spláchl poslední sousto douškem vody a postavil sklenku vedle talíře se slovy: “Hm, odkud začít. Mám babičku a dědečka, Marzziu a Nicodema Notte. Jsou to jedni z prapůvodních nesmrtelných, kteří přežili zkázu Atlantidy.”

“Atlantidy?” užasla.

Odmlčel se a nachýlil hlavu. “Copak ti nikdo nevyložil dějiny našich předků, Divino?”

Málem už zalhala a řekla, že ano, vyložil, místo aby přiznala, že má mezery nejen v biologii nesmrtelných, ale i v dějepise. Potom se však v duchu zastyděla, povzdechla si a kápla božskou: “Ne. Obávám se, že ne. Moje dětství bylo poněkud…” Zamračila se a uhnula očima.

“Netradiční?” napověděl mírně. Nápomocné slůvko však ocenila nevychovaným odfrknutím.

Rychle si zakryla pusu a nos, a teď na něj nad rukou kulila oči. Vtom si však uvědomila, co dělá, a ztratila se sebou trpělivost. Není žádná cudná a stydlivá, nevinná violka vonná. Tisíce let se o sebe starala sama a ať se propadne, jestli se nechá degradovat na koktajícího idiota, který se bojí říct, co cítí, co má na mysli, nebo co chce jenom proto, že zakopla o svého životního druha, ke kterému se navíc ani nemůže znát. Může snad za to, že jí shodou okolností připomněl dětství, což byl jedním slovem horror?

Moje minulost je moje minulost a hotovo. Změnit ji nemůžu a pán ji může buď přijmout a strávit i s chlupama, nebo táhnout k čertu, jestli se mu to nebude líbit. Však já se bez něj už nějak obejdu.

Spustila ruku do klína. “Slovo netradiční ani stínem nevystihne moje dětství. Zaprvé, rodiče nebyli pravými životními druhy.” Tázavě povytáhl obočí, a tak přikývla. “Moje matka Tisiphone byla starší než můj otec Felix, a chtěla dítě. Podle všeho to byl velmi milý lehkomyslník, a proto se rozhodla, že bude vyhovovat.”

Odmlčela se a upila vody, než pokračovala: “Táta sice nedokázal Tisiphonu přečíst, ale věděl, že je o hodně starší než on, tak to neřešil.” Ušklíbla se. “Dokud neprohlásila, že ani ona nesvede přečíst jeho, takže musejí být životními druhy.”

“Lhala?”

Přikývla. “Ano. Uměla ho číst… a rovněž ovládat. Použila obojí, plus manipulování a drogy, aby si myslel, že prožívá ten věhlasný sex životních druhů.”

Marcus se zamračil. “A tvůj otec byl tak mladý, že pořád ještě jedl?”

Zavrtěla hlavou. “Vyrozuměla jsem, že použila kontrolu myšlenek, a ty drogy možná taky, aby si myslel, že má hlad, a každé jídlo že je ta největší delikatesa, jakou kdy ochutnal, a kdesi cosi.”

“A tohle všechno podnikla kvůli dítěti?” mračil se pořád víc. “Proč prostě nezmanipulovala nějakého smrtelníka, aby ji přivedl do jiného stavu? Do háje, vždyť by jím ani nemusela manipulovat. Stavěli by se do fronty, aby se s ní vyspali.”

Tentokrát tázavě pozvedla obočí Divine, proto se pustil do vysvětlování: “Očividně vylučujeme nějaký chemický koktejl hormonů, díky kterému jsme pro smrtelníky extrémně přitažliví.”

“Opravdu?” ožila. Tohle nevěděla. Ale vysvětlovalo se tím, proč ze sebe v její přítomnosti dělali smrtelní muži takové kašpary.

“Ano,” potvrdil Marcus. “Ale i kdyby to nakrásně nefungovalo, přece mohla mentálně zapůsobit na libovolného smrtelníka, který by jí padl do oka, aby ji považoval za nádhernou. Pro ni by to byla hračka. Ačkoli, jestli seš po mámě, musela být tak jako tak nádherná.”

Divine ucítila, jak jí z toho komplimentu hoří tváře, a zvedla oči v sloup nad vlastní reakcí. To jako vážně? Červenám se? Jsem moc stará na ruměnec, pomyslela si a přisvědčila: “Ano, mohla. Ale matka evidentně nechtěla jenom dítě jako takové. Chtěla mít dítě s mužem z mocné rodiny.”

“A tvůj otec. Felix? Pocházel z mocné rodiny?”

Když jí došlo, jak mohlo být to, co právě plácla, nesmírně nebezpečné, skoro si vzteky ukousla jazyk. Zasnažila se to tedy zahrát do autu a pokrčila rameny. “Asi, jenomže já to všechno znám jenom z vyprávění, od jedné sloužící. A i sama moje máti byla pouhou služebnou, než úskokem přivedla mého otce k domnění, že je jejím životním druhem.”

“Matka byla o hodně starší než otec, nesmrtelná, a přesto sloužila?” podivil se Marcus.

Pokrčila rameny. “Tak mi to aspoň řekli.”

Popojel na židli dozadu a kroutil hlavou, očividně tomu nemohl uvěřit. Chápala proč. Coby nesmrtelná mohla Tisiphone ovládnout bezpočet bohatých smrtelníků a přesvědčit je, aby se s ní oženili. A až by je pak měla pod kontrolou, nechali by ji, ať si s jejich majetkem klidně dělá, co si zamane. Hrome, kdyby si to usmyslela, mohla by dokonce použít kontrolu mysli a přinutit je, aby jí své jmění prostě dali. Rozhodně by to nebylo o nic hanebnější než to, co provedla mému nebohému tatínkovi. Ale pravda byla taková, že sloužila v jisté mocné nesmrtelné rodině, protože musela splatit dluh za zavinění smrti jednoho z jejich dětí. Chtěla vyváznout z poddanství a na to potřebovala vliv rodiny Divinina otce.

Marcus si najednou odkašlal a Divine se na něj podívala. Chystal se položit otázku a ona přesně věděla, na co se zeptá. Jakpak se ta mocná rodina jejího otce jmenuje? Na to nemohla odpovědět, tak rychle navázala: “Ty lži a manipulace jí samozřejmě nemohly procházet navěky. Když otec konečně přišel na to, jak ho zneužívá, byly mi čtyři roky. Jakmile si to uvědomil, potají napsal vzkaz, ve které vylíčil svou situaci a poprosil o pomoc. Předal ji sloužícímu s tím, že má dopis doručit jednomu z otcových bratrů.”

“Stále ho mohla ovládat.” Marcusovi pozvolna docházela hrůza ošemetné pozice, ve které se její otec ocitl.

Přikývla. “A číst, což evidentně musela udělat. Následující noc poté, co se zmíněný sluha se zprávou vykradl pryč, zabarikádovala dveře a okna našeho domu a založila požár.”

“A pak uprchla a tebe vzala s sebou?”

“Ale ona neuprchla,” vyvedla ho z omylu. “Zabednila nás v domě, zatímco jsme spali. Mě, tátu, zbytek služebnictva a sebe také. Naplánovala smrt pro nás pro všechny.”

“Jak ses dostala ven?” vyhrkl.

“Se služebnictvem,” odvětila klidně. “Nocovali v přízemí a probudili se první. Pokusila se je ovládnout a přinutit, aby se prostě posadili a nechali se upálit. Ale byli čtyři, a to na ni bylo moc. Nedokázala kontrolovat všechny najednou. Ale pokud vím, snažila se ze všech sil,” dodala suše. “Zaměstnala je na tak dlouho, že než otce probudil jejich křik, oheň se rozhořel naplno.

Seběhl dolů, jednu služku poslal pro mě nahoru a pokusil se bojovat s matkou, ale pořád ho dokázala ovládat. Když se Aegle, ta smrtelná služebná, se mnou v náručí vrátila ke schodišti, dva zbylí sluhové byli mrtví, třetí služka utíkala do schodů a matka s otcem se prali dole, v obklíčení plamenů.”

Divine se odmlčela. Ne kvůli sobě, ale spíše proto, aby poskytla Marcusovi čas na strávení toho, co právě vylíčila. Pro ni to byla stará historie, se kterou žila po celý život. Ztracené rodiče oplakala už dávno. Nezbyly jí slzy, jen smutek. Smutnila pro nebožáka tátu, hanebně zneužitého tou fúrií, který posléze zahynul při pokusu zachránit ji a sloužící.

“Služebné tě dostaly ven,” odtušil nakonec Marcus.

Nebyla to otázka, ale stejně přikývla na souhlas. “Podařilo se jim v patře vypáčit bednění z jednoho okna a vyskočit i se mnou ven.” Nepřítomně si hrála s vidličkou na talíři. “Nevím, co se stalo s druhou služkou. Mám dojem, že Aegle říkala, že nás opustila. Měla prý v plánu vrátit se k vlastní rodině. Ale Aegle zůstala celé tři dny poblíž ohořelých trosek domu a čekala na pánova bratra, než to nakonec vzdala a rozhodla se pustit do hledání mojí rodiny na vlastní pěst.” Pohlédla na něj a ušklíbla se, než vysvětlila: “Aegle byla vlastně moje chůva, ačkoli tehdy se jim tak myslím neříkalo. Starala se o mě od narození a bylo jí svěřeno naše tajemství. Věděla, že jsem nesmrtelná a potřebuji k životu krev, a dělala maximum, aby mi ji pomohla sehnat. Ale byla jsem ještě malá a nedovedla jsem kontrolovat mysl dárců, což celou věc komplikovalo.”

“Jak tě teda sakra krmila?” podivil se.

“Na to si už nevzpomínám, ale později mi pověděla, že vždycky vylákala nějakého mužského do ústraní a tam ho něčím těžkým uspala, takže jsem se mohla nakrmit,” pousmála se. “Aegle byla velmi inteligentní a nápaditá žena. Pálilo jí to.”

“Není divu, že se po pár dnech musela vydat na cestu,” poznamenal Marcus pobaveně. “Vlastně jsem překvapený, že se zdržela na jednom místě tak dlouho. Krmní chlapi, které napálila, ji museli hledat.”

Přikývla.

“Takže dokázala najít tvoji rodinu a vrátit tě k nim?” zeptal se za chvilku, když se neměla k pokračování.

“Nakonec.”

Přimhouřil oči. “Jak nakonec?”

Povzdechla si. “Bylo mi jedenáct, když jsme se řekněme připletly do cesty jednomu strýci, který mi přečetl myšlenky, uvědomil si, kdo jsem, a vzal nás k mým prarodičům.”

“Chceš mi snad tvrdit, že trvalo sedm let—”

“Ano,” skočila mu do řeči. “Obávám se, že ani způsob, jakým jsme byly nuceny žít, dvakrát nepomohl. Vlastně naší věci spíš parádně uškodil. Nikdy jsme nikde nemohly zůstat dlouho, protože kvůli mému krmení musela vždycky lidi omráčit.”

Divže nesjel zděšením ze židle. “Copak tys neměla nikoho, kdo by tě naučil číst a kontrolovat mysl dárců, aby je mohla přestat knokautovat?”

“Ne,” přiznala klidně a bez vytáček.

Z nějakého důvodu mu její odpověď vyryla do čela vrásky. “Ale určitě ses to musela začít učit sama od sebe. Je to přirozená schopnost. Výcvik pomáhá, ale po dost dlouhé době strávené se smrtelníky bys měla začít vnímat jejich myšlenky. A později je postupně začneš umět kontrolovat.”

“Ale já jsem netrávila čas s jinými smrtelníky, jen s Aeglou,” namítla. “Byly jsme stále v pohybu, většinou jsme cestovaly v noci, abychom se vyhnuly slunci a potřebě krmit se o to častěji. A pak se pověst o Aegle napadající muže stala téměř legendární, a tak jsme se pro případ, že by se o ní doslechli a dostali její popis, musely lidem vyhýbat.”

“Hmmm,” zavrtěl Marcus hlavou. “Je zázrak, že jste toho tvého strýce vůbec našly.”

“To bylo štěstí v neštěstí,” připustila. “Čirou náhodou byl pracovně v dědině, kam jsme zrovna dorazily. Aegle ho spatřila, když se poohlížela po vhodném kandidátovi, kterého by mi odlákala k jídlu. Všimla si, že je podobný mému otci, a pak uviděla jeho oči. Poznala, že to musí být nesmrtelný jako já, protože mu modř duhovek stříbřitě pableskovala, a přitočila se k němu. Ale když se zeptala, jestli nezná Felixe, podezřívavě si ji změřil a místo odpovědi se zeptal: “Kdo to chce vědět?”

Divine se něžně usmála. “Přes to všechno, co pro mě udělala, přes riziko, které na sebe dobrovolně vzala, aby mi pomohla přežít, se Aegle nikdy nepovažovala za statečnou, a jeho reakce ji vystrašila. Můj otec býval vždy tak okouzlující a milý pán, že si byla jistá, že se musela splést, a místo aby něco řekla, jednoduše vzala do zaječích a utekla za mnou. Ale otcovým jménem upoutala modroočkovu pozornost, evidentně jí přečetl myšlenky a sledoval ji pak až ke mně.”

Úsměv se vytratil. “Byl to tvrdý muž. Od přírody málomluvný a nepříliš…” zaváhala, v duchu pátrala po správném výrazu a nakonec řekla: “Nebyl příliš útlocitný. Když napochodoval do našeho malého tábora, a jednoduše začal štěkat rozkazy, pěkně nás vyděsil. A když jsme se na jeho vkus nehnuly dost rychle, obě nás vysadil na svého koně, chopil se otěží a bez velkých diskuzí nás odvedl do vesnice, kde na něj Aegle narazila. Teprve tehdy řekl, že je mým strýcem. Tím, co ho můj otec poprosil v dopise o pomoc. Prý mě rodina celá ta léta hledala, a že nás odváží k nim.”

“Aegle jela s tebou?” zajímal se s úsměvem Marcus.

“Jistěže. V tom okamžiku pro mě představovala bytost, která měla nejblíž k tomu, co bývá dítěti máma. Nikam bych bez ní nešla,” prohlásila vážně.

Chápavě přikývl a dál vyzvídal: “A co prarodiče? Když tě k nim strýc přivedl, byli rádi, že tě vidí?”

“Ach ano,” zaculila se. “Přivítali mě s otevřenou náručí. Oba byli moc hodní a laskaví. A byli milí i k Aegle. Dali jí místo v domácnosti, byla mou strážkyní, takže jsme se nemusely odloučit. A platili jí velkoryse. Přislíbili jí domov a dostatek prostředků, aby mohla odejít na odpočinek, až se na to bude cítit. Najednou jsme měly krásné šaty a hromady jídla, a dědeček s babičkou mě učili číst lidem myšlenky a kontrolovat mysl. Všechno bylo perfektní. Bylo to úplně jako v pohádce, fakt,” odtušila smutně, a pomyslela si, že v každé pohádce pro princeznu časem přiletí drak.

“Ale o našem původu a o tom, co jsme dostali do vínku, tě nenaučili nic?” zamračil se.

Zavrtěla hlavou. “Během následujícího roku mě ani zdaleka neučili jenom to, jak se používají a ovládají schopnosti nesmrtelných. Doháněli jsme všechny věci, které jsem pochopitelně propásla, poněvadž jsem místo chození do školy putovala zemí s Aegle. Bylo mi jedenáct, ale kromě toho, jak se skrývat a přežít, jsem neuměla lautr nic,” podotkla. “Musela jsem se naučit číst, psát, počítat…” Bezmocně pokrčila rameny.

“A potom?” naléhal Marcus. “Proč tě to nenaučili po tom, cos zvládla základy?”

“Neměli na to dost času,” prohlásila odměřeně, znovu se napila vody, odložila sklenici a pohlédla mu do očí. “Přednáška o Atlantidě zřejmě zbude na tebe.”

“Aha,” hlesl a vypadal tím návrhem lehce překvapen.

“Jen co mi toho povykládáš víc o sobě,” dodala rozhodně. “Zatím jsi mi řekl jenom to, že máš babičku Marzziu a dědečka Nicodema Notte, a ti že přežili zkázu Atlantidy.”

“Jasně,” zabručel a udělal obličej. “Obávám se, že můj příběh není ani zdaleka tak poutavý jako ten tvůj. Máma byla třetí dcerou, která se prarodičům narodila. Jmenuje se Claudie. Jejím životním druhem byl jistý smrtelník, kterého proměnila. Můj otec Cyrus zemřel krátce předtím, než jsem se narodil. V jedné bitvě přišel o hlavu, míněno doslova, a máma se vrátila porodit k rodičům. Pomáhali mě pak vychovávat.”

“A dál?” napověděla Divine, nechtěla ho nechat jen tak skončit.

“O pár roků později se babičce a dědečkovi narodil první, a prozatím také poslední syn, a—”

“Prozatím?” přerušila ho překvapeně. “Ještě žijí?”

Ironicky se usmál a přikývl. “Ti dva mají pořádně tuhý kořínek. Nic menšího, než apokalypsa je ze světa nesmete.”

“Aha,” vydechla a maně uvažovala, jestli se s nimi někdy setká… nebo setkala.

“O to ale teď nejde, kde jsem to skončil… takže se jim narodil Julius,” pokračoval Marcus. “Přestože to byl můj strýc, byl jsem o trochu starší. I tak jsme si však byli věkem natolik blízcí, že jsme se rychle spřátelili. Poté si mne jednoho dne zavolal dědeček a mezi čtyřma očima mi sdělil, že Juliovi něco hrozí. Někdo se mu prý chystá ublížit, a on ode mne chce, abych Juliovi kryl záda a dával na něj pozor namísto něho.”

Divine zvedla obočí, ale tentokrát ho nepřerušila.

“Měl jsem Julia rád jako bratra, takže jsem samozřejmě souhlasil,” odtušil Marcus. “A valnou většinu života jsem strávil po jeho boku. Při práci i při zábavě, jako kamarád a tělesná stráž zároveň.”

“Při jaké práci?” zeptala se zvědavě, ale pokoušela se na to přijít sama. Byl velmi silný a dobře stavěný, což naznačovalo fyzickou práci, ale nebyl ani hloupý.

“Tehdy zpočátku to bylo hodně věcí, kupříkladu žoldnéř, kurýr a tak.”

“Bojovník,” přikývla. To ji mohlo napadnout. Měl tělo válečníka, který se musel ohánět velkými, těžkými zbraněmi.

“Jak šel čas, měnilo se to,” navázal. “A teď máme společnost, která zastřešuje několik různých odvětví. V současnosti však dominuje mezinárodní stavební společnost.”

Usmála se. Bez problémů si ho dovedla představit na stavbě. Bez košile, obtažené džíny nalepené na bocích, bagančata, tělo poseté krůpějemi potu, jak se ohání pantokem… Marné snění, jasně. Jestli pomáhal řídit společnost, dost pochybovala, že se oháněl něčím větším než propiskou. Ale ta vize je super, tak co?

“Pracuje tam většina rodiny nebo mají na rodinné firmě podíly,” uslyšela ho říkat a neochotně se odpoutala od krásného denního snu. “Po celá staletí odcházejí a zase se vracejí, stejně jako já.”

“Pročpak jsi odešel, a proč ses vrátil?” zakousla se do ní zvědavost.

Pokrčil rameny. “Julius párkrát dostal chuť na vzpouru, a protože jsem mu měl krýt záda—”

“Musel jsi jít tam, kam šel on,” dokončila větu namísto něj.

Přikývl. “A pak, je to plus mínus pět set let, potkal Julius životní družku a měli spolu syna Christiana.” Trpce se usmál. “A celá situace se víceméně zopakovala. Christian se ocitl v ohrožení života a Julius mě poprosil, abych—”

“To snad ne,” skočila mu málem se smíchem do řeči. “Přece tě nepožádal, abys mu na syna dával pozor a kryl mu záda?”

“Ano, požádal,” ušklíbl se. Chápal, proč ji to pobavilo.

“Cos mu na to řekl?”

Pokrčil rameny. “Co jsem měl říct? Julius byl dospělý, a ať už ho ohrožovalo cokoli, zatím se to neukázalo. Zato Christian byl mimino, a ta hrozba byla velmi reálná.”

“Co mu hrozilo?”

Chvíli trvalo, než se dal do řeči. “Když se Christian narodil, Julius nebyl zrovna ve městě a navíc ho matka neporodila doma. K smrti vyděšená služka, která nám pak kluka přinesla, tvrdila, že prý jí poručila, aby ho zabila.”

“A poručila?”

“Ano,” přisvědčil vážně. “Vydala ten rozkaz, ale nebylo to tak jednoduché. Tenkrát nám bohužel unikaly důležité detaily. Věděli jsme akorát to, že nařídila jeho smrt. Prcek potřeboval ochraňovat.”

“Před vlastní mámou,” zavrtěla hlavou. Jak to tak vypadá, její matka nebyla jediná mrcha pod sluncem. Chladná, bezcitná, pomatená. Přinejmenším v tom nebyla sama. “Takže jsi ho ochraňoval a hlídal,” zašeptala.

“Ano.”

“Jak dlouho?”

Marcus se hluboce zamyslel a za chvilku se zřejmě v duchu dopočítal. “Všechno se to uzavřelo asi před třemi lety.”

“A cos dělal potom?” Přiblížili jsme se k současnosti. Začal snad tehdy pracovat pro Luciana?

“No, tehdy se dal Julius zase dohromady se svou životní družkou, a tak byl drobátko, ehm… roztržitý. Vložil jsem se do toho a převzal řízení rodinného podniku, než se vykřeše z nejhoršího. Trvalo mu to dva roky. Spíš tři.”

“A jakmile se vrátil na plný úvazek k řízení společnosti?”

“No, on se tam vlastně nevrátil na plný úvazek. Marguerite – jeho životní družka,” vysvětlil s něžným úsměvem, který naznačoval, že ji má rád, “žije s rodinou v Kanadě, takže Julius tráví hodně času pendlováním mezi Itálií a Kanadou.”

“Itálií,” vydechla Divine. Odsedla si kousek dozadu a očima mu obmalovávala tvář. Podle jména a podle vzhledu měla už dávno poznat, že pochází právě odtud. Dokonce měl mírný přízvuk, ačkoli mu ho zřejmě zjemnil a zkreslil pobyt na mnoha různých místech. Pochybovala, že strávil celý život v Itálii. Měla pocit, že intonuje francouzsky, a že v jeho řeči slyší zaznívat náznaky němčiny, španělštiny a dokonce britské angličtiny, stejně jako tomu bylo u ní samotné. V takovém případě by jeho přízvuk nejspíše měla klasifikovat jednoduše jako: původem Evropan.

Uvědomila si, že na ni tázavě hledí, a potřásla hlavou. “Pardon. Pokračuj. Julius pendluje mezi Itálií a Kanadou, takže…?” naklonila hlavu a tipla si: “Když tam není, řídíš firmu, a když tam je, tak se stáhneš do pozadí?”

“Chytrá holka,” přitakal ironicky. “Ale díky rozvoji technologií už ani to pomalu není zapotřebí. S počítačem a s mobilním telefonem může Julius řídit společnost odkudkoli na světě. Má online styk s bankou, konferenční hovory…” pokrčil rameny. “Pár let mu zabralo všechny ty nové přístroje a metody zvládnout, ale teď už je má v malíčku, a tak mě prakticky nepotřebuje. A když teď navíc potkal Christian životní družku…” Znovu pokrčil rameny a hořce přiznal: “Jsem vlastně bez práce.”

Hleděla na něj vážnýma očima a přemýšlela. Zjevně nehodlal přiznat, že čmuchá pro Luciana, a nejspíš mu to ani nemohla mít za zlé. Jaký by to byl špicl, kdyby hned ženské vyslepičil, že špicluje?

“Proč zůstávat v Severní Americe?” vyhrkla najednou, chtěla vědět, jak vysvětlí tohle. “Proč se nevrátit do Itálie? Určitě by ti našli nějaké místo v rodinném podniku.”

“Uvažoval jsem o tom,” přiznal potichu. “A ano, mají tam pro mě práce dost a dost, ale když se teď Julius zase chopil otěží, přistihl jsem se při myšlence, že jsem na návrat do rodinné firmy příliš neposedný. Prostě mě to neláká.”

“Tak ses zčistajasna rozhodl odletět do Ameriky a nechat se najmout k lunaparku?” položila tichým hlasem otázku otázek.

Otálel, hrál si s příborem a uhýbal očima. Ale za chvilku zvedl hlavu a vrhl na ni ten svůj křivý úsměv. “Přesněji řečeno, přijel jsem autem a nechal se najmout k lunaparku. Ještě před pár dny jsem byl v Kanadě.”

“Chápu,” vstala a začala sbírat špinavé nádobí. “Asi bychom to měli pro dnešek odpískat.”

I když se pečlivě vyhýbala přímému pohledu na něj, přece jen koutkem oka zahlédla ustaraný mrak, který mu teď zastřel tvář. Proto ji nepřekvapilo, když zašeptal: “A co má přednáška o Atlantidě?”

“Ta bude muset počkat,” prohlásila, ale vytěsnit z hlasu strohý tón se jí nepodařilo. “Prožvanili jsme skoro celou noc, co nevidět bude svítat. Pouťové ráno přichází časně.”

“Jasně,” hlesl a pustil se do uklízení salátových dresinků. Za okamžik toho však nechal a zamračeně se zeptal: “Řekl jsem snad něco špatně?”

“Jde o to, cos neřekl,” zabručela, najednou do ní vjel vztek. Je to můj životní druh, krucifix. On mi přece lhát nemá, že ne? Dokonce ani tím, že něco zamlčí.

“Co máš na mysli?” vyhrkl okamžitě. “Co jsem neřekl?”

“No to já nevím. Proč to nepovíš ty mně?” navrhla suše a otočila se, aby seškrábala zbytky z talíře do výsuvného odpadkového koše pod dřezem. Když se napřáhl, aby ji popadl za ruku, v zoufalé snaze vyhnout se jeho doteku upustila talíř do odpadků a utekla kus stranou. Nepochybovala, že ji chtěl jenom otočit čelem k sobě, ale nemohla riskovat, že na ni sáhne. Jedno máknutí a oba vzplanou jako troud. To bylo natuty.

“Divino,” vyprskl podrážděně a vyrazil za ní. “Neublížím ti. Nikdy bych ti nemohl ublížit. Jsi mou životní družkou.”

“Fakt?” couvala před ním. “Nejsem si tím tak jistá. Jak mám vědět, že nejsi jako moje matka? Mohl bys taky lhát, že jsi mladší než já, a ve skutečnosti být mnohem starší. Co když mě umíš číst a ovládat? Možná tvrdíš, že jsi můj životní druh jenom proto, abys mě ukolébal do falešného pocitu bezpečí.”

“Jak jsem mohl lhát, že jsem mladší než ty? Nikdy jsem to neřekl. Jenom jsem ti pověděl, jak jsem starý. Kolik je tobě, nemám ponětí,” kontroval celkem logicky. “A proč bych tě měl chtít ukolébat do falešného pocitu bezpečí?”

Protože seš fízl strýce Luciana.

Strašně moc to chtěla říct nahlas, ale spolkla ta slova a jenom ho probodávala očima.

“Krom toho v žádném případě nehrozí, že by to, co jsme tam venku u karavanu dneska v noci zažili, nebyl sex životních druhů,” prohlásil kategorickým tónem. “Cítil jsem každý šíp rozkoše, který proletěl tvým tělem, každý záchvěv vzrušení, který jsem vyvolal svým dotekem. A ty jsi cítila tu moji. Že ano.”

Nebyla to otázka, ale konstatování faktu. A měl pravdu, prožívala jeho rozkoš spolu s ním… nebo si to aspoň myslela. Buďto byl doopravdy jejím životním druhem, nebo to byl po čertech dobrý podvodník. A ten zatracený chlap si tam prostě stál, tak děsivě krásný s tou svou holou hrudí a bosýma nohama v obtažených džínách. Vlasy měl už suché, jenom roztomile rozčepýřené. Dobře si vzpomínala, jak setsakramentsky hebké byly, když je pročesávala prsty. Byly právě tak měkké, jak na něm bylo to ostatní tvrdé. Chtěla na své měkkosti cítit tu jeho nezapomenutelnou tvrdost. Chtěla mít jeho nahou kůži na své. Chtěla, aby ji naplnil rostoucí erekcí, kterou dosud jen držela v ruce… a zatím k tomu nedostala šanci. A jestli se jí dneska naskytne příležitost proklouznout hlídačům, nasednout na motorku a ujet, možná tu šanci ani nikdy nedostane.

“Divino?”

Přesunula pohled k jeho tváři a uviděla, že jí šmejdí po těle očima spíše stříbrnýma nežli černýma. To byla poslední kapka. Zamumlala: “K čertu s tím,” pár kroky překlenula prostor mezi nimi a v podstatě se mu nalepila na hruď. Současně zvedla ruce a přitáhla si jeho hlavu. Moc práce jí to nedalo. Ochotně se sklonil a podmanil si její rty, čímž je zase posadil do vozíku horské dráhy zvané sex životních druhů. Jenomže tato atrakce měla fůru vrcholů a vzrušujících zatáček, ale jenom jediný propad. Ten, který je čekal na samém konci, při kterém se propadali do tmy.

S tímto finále na paměti začala pomalu couvat a táhnout Marcuse ke dveřím do ložnice. Šel celkem povolně, ale líbat ji nepřestal a navíc ji začal cestou osahávat.

Horkými dlaněmi vyjel po pažích nahoru, sjel zpátky o kousek níž, a pak prudce zabočil a přes bavlnu haleny uchopil ňadra. Divine si skousla ret, vzápětí však zatahala za výstřih a vytáhla protivnou překážku Marcusovi zpod prstů, takže si sáhly na holou kůži.

Sotva to udělala, Marcus se zastavil, sklonil se a přejel nejprve po jedné a pak i po druhé bradavce jazykem.

Ten má ale talentovaný jazyk, prolétlo jí hlavou. Za moment už jí protékala slast, a musela se ho jednou rukou chytit za temeno a druhou za rameno, aby se vůbec udržela na nohou.

Ucítila, jak jí sjel rukou na zadek a začal ho mačkat, a pak se před ní najednou spustil na kolena, ústy však ani na moment nepřestal opečovávat ňadra. Ale když začal vyhrnovat sukni, zalapala po dechu, zavrtěla hlavou a drzou rukou odchytila. Ke dveřím do ložnice jim scházela celá stopa.

“Ne, ne, ne,” podařilo se jí ze sebe dostat. “Do ložnice.”

“Dobhá,” zašišlal se vzrušenou bradavkou v puse, a teprve pak ji propustil ze zajetí.

Divine v duchu oscilovala mezi zklamáním, že už ji nežužlá, a úlevou, že se přesunou do ložnice, ale dřív, než se mohla pohnout, si před ní znenadání sedl na paty.

“Co—?” začala zmateně, a když jí bez varování vyhrnul sukni a položil rty na vnitřní stranu levého stehna, skoro si ukousla jazyk.

“Pane Bože, jenom to ne,” zachroptěla a ráda by se mu pokusila odstrčit pusu, ale ruce vypověděly poslušnost. Sáhly sice po Marcusově hlavě, ale když jel jazykem nahoru, tak místo toho, aby zatlačily, zapletly mu prsty do vlasů a povzbuzovaly ho. Ve chvíli, kdy jednou rukou pustil sukni, místo ní uchopil její nohu a přetáhl si ji přes rameno, dělil jeho jazyk od vršku stehna pouhý palec. Dříve než však mohla v nové pozici zdomácnět, jazykem našel zduřelé poupě rozkoše a zahájil názornou prezentaci svého talentu.

Divine se chvilku snažila udržet zpříma, ale když prstem objevil samotný střed a zajel dovnitř a ven, rty při tom pokoušel výše zmíněné poupátko, navíc přibral do hry i jazyk, a to všechno pěkně prosím zároveň… bezmocně vykřikla a hodila hlavou dozadu, což ji připravilo o zbytek rovnováhy. Zlomek sekundy nato se už poroučela k zemi. Naštěstí se nad ní hladina temnoty zavřela dříve, než hlavou trefila zárubně dveří do ložnice.

16. KAPITOLA

“On ale fakt není tak hrozný, jak to asi vidíte v té své křišťálové kouli. Dovede být milý.”

Zní to dost nervózně, konstatovala v duchu Divine. Otevřela oči a upřela pohled na futra nad sebou. V hlavě měla jako vymeteno.

“Ale zlato, je to nevzdělaný, nezaměstnaný feťák s dlouhými prsty, který s vámi jedná hůř než s onucí. Bez legrace. Musíte mu dát kopačky a najít si někoho lepšího.”

To je Jackiin hlas, došlo jí. S kým to sakra mluví? A kde to sakra jsem? Zvedla hlavu a rozhlédla se. Když si uvědomila, že leží na prahu ložnice ve vypůjčeném karavanu, zase ji položila na zem. Měla na tom prahu jen hlavu. Zbytek její maličkosti ležel roztažený v kuchyňce. A nebyla tam sama. Ležel na ní Marcus, s hlavou v jejím klíně… pod sukní. Dobrý bože, my jsme—

“Přece jsem vám pověděla, že si ten auťák od tátovy přítelkyně jenom vypůjčil. Neukradl ho. Na den si ho vypůjčil a malou chvilku po půlnoci ho přivezl nazpátek. Není to žádný zloděj.”

Hlas nepoznala, ale zněl jako mladá žena. Dost zoufalá mladá žena. A ozýval se zblízka. Otočila hlavu, aby se pokusila identifikovat jeho zdroj. V prvé řadě jí však neušlo, že je zatažený závěs mezi obývacím prostorem a kuchyňkou, kde teď s Marcusem leželi. Měla pocit, že hlasy přicházejí z přijímacího salonku za ním.

V noci zatažený nebyl. Ale je pravdou, že v noci tady nebyla ani Jackie. Obrátila pohled k malým hodinám, visícím nad dřezem, a málem nahlas zasténala. Byly skoro tři odpoledne. Omdleli na podlaze a prospali zbytek rána, dopoledne a notný kus odpoledne navrch. Když se ráno neukázali, Jackie je musela přijít hledat a—

Prudce se posadila. Zalila ji ledová hrůza, protože si uvědomila, že je musela spatřit takhle. Zahleděla se na bouli pod sukní, což byla Marcusova hlava, a při tom si všimla, že má pružný výstřih haleny stažený pod prsa. Zavřela oči. Páni. No, tomu se říká trapas.

“Vzít si něco neprávem nebo bez dovolení je definice krádeže,” kázala Jackie na opačné straně barikády. “Na tom, že přivezl vůz nazpátek, nezáleží. Skutkovou podstatu krádeže naplnil okamžikem, kdy si ho vzal.”

“Bože, vy to berete stejně vážně jako jeho otec a ta ženská.” Holčina zněla dotčeně.

“Jistěže to berou vážně,” vyštěkla Jackie. “Krádež je vážná věc.”

“On ho přivezl nazpátek,” kvílela kočenka.

“Jasně,” odtušila Jackie, na kterou tím velký dojem neudělala. “A peníze, které vám vzal z kabelky, aby měl na fet, vám taky určitě vrátil.”

Divine povytáhla obočí. S tímhle dárečkem holka fakt vyhrála terno, potřásla hlavou. Vyhrnula sukni, zvedla si z klína Marcusovu hlavu, položila ji na zem a potichu vstala.

“Copak vy v té křišťálové kouli vidíte taky tohle?” vyvřískla zděšená kolčavka za závěsem. “A co jste tam ještě viděla? Podvádí mě? Jestli jo, tak na minutu letí z mýho kvartýru.”

Divine, která si mezitím oprašovala pomačkanou sukni, zvedla oči v sloup. Je to nevzdělaný, nezaměstnaný feťák s dlouhými prsty, který s ní jedná jako s onucí a zřejmě ji nejenom okrádá, ale navíc je to i příživník, což však pořád nestačí, aby mu vylila perka. Ale jestli ji podvede, má chlapec utrum?

Dobře, že má ta holka aspoň nějaké hranice lumpáren, se kterými je svolná se smířit, pomyslela si ironicky, když proběhla ložnicí ke dveřím do koupelny. Setkala se s příliš mnoha smrtelnicemi, u nichž míra špatného zacházení, které byly ochotné partnerovi tolerovat, snad ani neměla meze. Zřejmě neznaly svou hodnotu, a tak nevěděly, že si zaslouží něco mnohem lepšího. A to byla věčná škoda. Smrtelníci měli tak strašně krátký život. Měli tak málo času na to, aby si všeho, co život a svět člověku nabízí, pořádně užili. Proč probůh vyplýtvat třebas jen jeden jediný okamžik toho vzácného času na někoho, kdo to neocení a nejedná s nimi hezky?

Zakroutila nad tím hlavou, protáhla se do koupelny a hlasům nesoucím se z druhé strany závěsu zavřela dveře před nosem. Raz dva byla zase venku. Jenom si opláchla obličej a pročísla vlasy hřebenem. Ráda by se také převlékla, ale když vyšla z koupelny a vystrčila hlavu z ložnice, aby zkontrolovala situaci, zvuky přicházející zpoza závěsu naznačovaly, že Jackie uzavírá sezení a připravuje se děvče vyprovodit.

Narovnala ramena, přinutila se hrdě zvednout hlavu a vykročit k závěsu. Jakmile ho odtáhla na pár palců od stěny, zjistila, že mezi sofa a křesílka přibyl malý kulatý stolek. Někdo na něj dal jakýsi starodávný ubrus a přímo doprostřed postavil… bůh mě netrestej, křišťálovou kouli. Pravděpodobně šlo o rekvizitu, ale stejně… sama si nikdy nedala tu práci a neobstarala dekorace tohoto druhu.

Vždycky prostě vzala klienta za ruku, jako by četla budoucnost skrze nějakou tajemnou energii, kterou vyzařoval. Což skutečně dělala. Četla mu myšlenky a pomáhala ujasnit si problémy, o kterých už věděl, ale buďto je podvědomě ignoroval nebo o nich sám sobě lhal.

V duchu pokrčila rameny a rozhlédla se po přítomných ženách. Z první ze dvou skládacích židlí postavených naproti sobě u kulatého stolku, se právě zvedala drobná blondýnka v džínách a v tričku, zatímco z té druhé vstala Jackie.

Při pohledu na Vincentovu družku jí obočí vyšplhalo skoro až do vlasů. Dlouhá kolová sukně, stylová jupka, kolem hlavy naaranžovaný červený šátek, snad nejkýčovitější bižutérie, jakou kdy svět spatřil, a absurdně dramatické líčení navrch. To bude patrně Vincentova práce, konstatovala v duchu. Jackie vyhlížela spíše jako Esmeralda při premiéře Zvoníka u Matky Boží než jako skutečná cikánka.

Sotva jí ta myšlenka prolétla hlavou, Esmeralda, vyprovázející blond děvče ze dveří, se po ní ohlédla. V tu ránu se zastavila a rty jí zvlnil úsměv.

“Dobré jitro,” usmála se zeširoka. “Vyhlížíš odpočatě.”

Divine se ušklíbla a poodhrnula závěs ještě o kousek. Normálně nespávala víc než nějaké dvě hodiny denně, ale dneska ráno rozhodně zůstala v limbu podstatně déle. Bylo těsně před šestou ranní, když s Marcusem— No, to je jedno, každopádně to však nemohlo zabrat víc než pár minut, takže musela spát aspoň devět hodin v kuse. V jejím případě to bylo zvláštní.

“Kdo je to?”

Divine pohlédla na zvědavou blondýnu, ale byla to Jackie, kdo odpověděl.

“S tím si nelamte hlavinku. A teď už plavte. Hezky se pobavte,” popřála vesele a vystrčila ji ze dveří s přísným nakázáním: “A tomu zmetkovi, kterému říkáte přítel, dejte kvinde!”

Zavírajíc dveře se otočila k Divině a trpce prohlásila: “Nevím, jak to děláš. Přísahám bohu, že polovině lidí, co sem dneska přišli, jsem měla sto chutí nafackovat, aby přišli k rozumu.”

“To je tady na denním pořádku,” potěšila ji pobaveně.

“Hmmm,” ohrnula nos Jackie, touto novinou ji věru nepotěšila. “Marcus je vzhůru?”

“Teďka už je.”

Divine se lekla a ohlédla se přes rameno, takže v přímém přenosu viděla, jak se Marcus zvedl na nohy a okamžitě vykročil za ní.

“Je to Jackie?”

Teprve teď si uvědomila, že rozhrnula závěs jenom pro sebe a odhrnula ho o trochu víc, aby Marcus viděl na Jackiin cikánský záskok. “Ano. Otevřela krám, zatímco jsme vyspávali. Děkuji ti, jen tak mimochodem,” obrátila se a vrhla na Jackii vděčný úsměv.

Ta se na ni usmála na oplátku a pokrčila rameny. “Je to zábava.”

Divine si odfrkla. Ze zkušenosti věděla, že to občas bývalo zajímavé, sem tam to člověku přineslo vnitřní uspokojení a jindy zase absolutní frustraci, ale skutečná zábava to nebyla nikdy.

“No, však já dobře vím, zač je toho loket, a tak to dovedu ocenit,” pronesla upřímně, a když ji Marcus objal jednou rukou v pase, lehce ztuhla leknutím. S mírně strnulým úsměvem mu vyklouzla z náruče a vyrazila ke kuchyňce se slovy: “Teďka už můžeš utíkat za manželem. Bleskově se převléknu a převezmu to.”

“Neblázni, budu věštit až do večera,” přibrzdila ji hned Jackie a Divine se neochotně zastavila. Když se otočila, Jackie dodala: “Potřebuješ se najíst, nakrmit, osprchovat a převléknout. Vezmi si do ruky něco čistého na sebe a běž do našeho karavanu, tam se můžeš umýt a tak dál.”

Hned zavrtěla hlavou. “Přece tě nemůžu nutit, abys—”

“K ničemu mě nenutíš,” prohlásila rázně Jackie cestou do kuchyňky, kde ji vzala kolem ramen a nasměrovala k ložnici. “Kromě toho chci, aby ses seznámila s Tinym a s Mirabeau.”

“Oni už jsou tady?” ozval se Marcus, který se přiloudal do ložnice za nimi.

“Dorazili brzy ráno. Přivezli s sebou půlku kalifornské úrody jablek a tolik karamelu a čokolády, že by v ní mohli máčet celý stát,” informovala je suše, a pak stiskla Divině rameno. “Tinyho si zamiluješ. Celou věčnost to byl můj nejlepší kamarád. Je to miláček. A jeho partnerka Mirabeau je taky báječná.”

Divine na to jen cosi zamumlala. Když ji nechala Jackie u paty postele a sama odešla ke skříni, stěží si toho všimla. V duchu se zabývala vymýšlením finty, jak se zbavit Jackie a Marcuse, a znovu získat post madam Diviny. Příjezd druhého páru darmo zkomplikoval situaci a ztížil únik. Potřebovala přemýšlet a zjistila, že s Marcusem na dohled je to obtížné.

“Doufám, že ti to nevadí, ale když mi ráno došlo, že vy dva nehodláte otevřít krám, vkradla jsem se dovnitř a vypůjčila si jeden z tvých kostýmů. Ale pořád jich tady máš na vybranou dost a dost,” podotkla, zatímco honila ramínka po šatní tyči v malé skříni.

“Jistěže mi to nevadí.” Když si lépe všimla modré sukně a haleny, kterou měla Jackie na sobě, hořce se usmála. Jak by mi mohlo vadit, že si je oblékla, když tak jako tak nejsou moje? Šatstvo, které teď Jackie nazývá mým, pořídil Vincent.

“Myslím, že tahle sytá lesní zeleň bude nejlepší,” rozhodla Jackie a vytáhla rozevlátou sukni, zelenou jako tráva v Irsku. “Perfektně ti půjde k vlasům.”

Kývnutím schválila výběr a došla si pro sukni, kterou jí Jackie podávala. Ještě však sáhla do poličky pro několik pestrých šátků. Musím tu strohou zeleň něčím odlehčit, pomyslela si a pohlédla na dno skříně, kde stály v haptáku kozačky. Sehnula se pro tmavě rudohnědý pár a s úlovkem v rukou se obrátila. Když si všimla, že Marcus stojí u skříně na protější straně postele a vyndává z ní oblečení, na moment se zarazila.

“Vincent dal Marcusovy šaty sem,” vysvětlila rychle Jackie. “V každém karavanu jsou jenom dvě malé skříně, a my ty svoje komplet obsadili.

“Jak jinak,” zamumlala Divine a bez dalšího komentáře zamířila ke dveřím. Ale sotva vyšla do kuchyňky, zamračila se. “Možná bych se měla osprchovat a převléknout se tady. Tak by mohl Marcus použít koupelnu ve vašem karavanu a—”

“Crčení vody ve sprše by rušilo lidi, co si při čtení z ruky potrpí na tajuplnou atmosféru,” prohodila Jackie a zavrtěla hlavou. “Ne. Bude lepší, když použiješ druhý karavan. Stejně se ti tam bude víc líbit. Má větší sprchu,” dodala svádivým tónem, a pak se ironicky usmála. “Všechno je tam větší. Je to luxusní karavan, který nechal Vincent vyrobit na zakázku na naše sledovačky. Trval na tom, že by měl mít všechno větší a lepší. Je to rozmazlený spratek.”

Divine si nemohla pomoci, ale prostě se tomu musela zasmát. Hlavně proto, že to Jackie prohlásila tónem, který byl směsicí podráždění, pobavení, lásky a navrch čehosi, co znělo podezřele podobně hrdosti.

“Hotovo,” oznámil Marcus, vycházeje z ložnice. Natáhl si tričko a obul se, takže vypadal připraven čelit denním nástrahám. Pohledem pohladil Divinu. “Se sprchou si nedělej starosti. Je jenom tvoje. Musím se pustit do práce dřív, než mě přijde hledat Chapman nebo Mac.”

“Hoď se do klidu, kovboji. Vincent to dneska vzal za tebe,” mrkla na něj Jackie.

Marcusovi vyletělo obočí nahoru. “Vincent? Bude pracovat?”

“Jenom pouští kolotoč, neková železo nebo tak něco,” odtušila pobaveně. “A vlastně mám dojem, že ho to baví. Svádění lidí ke svezení mu jde překvapivě dobře. Mele pantem jak šlejfíř. Komediant v něm se holt nezapře.”

“To rozhodně ne,” usmála se Divine.

“Takže zvedněte kotvy a plavte o dům dál,” nakázala Jackie a namířila prst k východu. “Měla bych se vrátit do práce. Nedočkavým domorodcům určitě ve frontě dochází trpělivost.”

“O tom nepochybuji,” zabručela Divine, a když jí Marcus otevřel dveře, vyšla ven. Zmohla se však pouze na jeden krok a znovu se zastavila. Vykročit ze dveří bylo jako facka od jasného denního světla. Instinktivně zvedla ruku, aby si zaclonila tvář. Sluneční paprsky nelítostně pražily. Tohle byla nejteplejší část odpoledne. Slunko stálo vysoko na obloze a horko se přes člověka přelilo jako vlna, která se mu přilepila na kůži podobná neprodyšné fólii. Vedro připravilo Divinu o dech ve stejnou chvíli, kdy ji oslepila sluneční záře.

Zhluboka vdechla těžký vzduch a několikrát zamrkala, aby se oči přizpůsobily jasu dne na samém vrcholu léta. Jakmile se rozmazané zářivé šmouhy zaostřily a vystřídaly je tvary a barvy lunaparku, s povzdechem hlasitě vydechla. Všude okolo courali lidé; malí, velcí, tlustí, hubení, i ti tak akorát. Kolotoče se točily, houpačky houpaly… hlasitě vyhrávané odrhovačky soupeřily s řevem motorů, vzrušeným pištěním a smíchem lidiček. Všeobecný rumrajch pak překřikovali vyvolávači, lákající kolemjdoucí do tenat svých atrakcí. A aby si i čich přišel na své, celý lunapark provoněl popcorn a rozličné pochutiny, které se grilovaly pod žhavým sluncem Údolí smrti. Slasti a strasti pouťového života v krystalické podobě.

Marcus jí položil ruku na rameno. “Dobrý?”

Silou vůle se usmála, přikývla a sešla po schůdcích na zem. Cestou k vedlejšímu karavanu se musela proplétat frontou nedočkavců přede dveřmi. Stejně jako karavan, který měla k dispozici, i tento luxusní kousek měl dveře na boku, takže musela obejít záď, aby se k nim vůbec dostala. Právě když se snažila pobrat náruč šatstva jednou rukou, aby mohla otevřít dveře, Marcus se natáhl a vzal za kliku místo ní.

Zamumlala poděkování, proklouzla dovnitř, ale hned za prahem se zastavila.

Interiér byl uspořádaný víceméně stejně jako vedle, akorát že kuchyňka a salónek byly krapet větší. Jeden rozdíl tu však skutečně nešlo přehlédnout. Invazi jablek. Všude, kam se oko podívalo, stály koše plné sladkých červených plodů. Byly na podlaze, na gauči i na židlích. Všechny rovné plochy okupovaly pro změnu tácy jablek již hotových, a z každého trčela špejle. Nejprve byly namočené v čokoládě, v karamelu nebo v obojím, a pak v něčem obalené. Našli jste tam nejrůznější varianty, drcenými arašídy počínaje a drobounkými maršmelouny konče.

Jediné místo, kam jablka dosud nepronikla, byl sporák. Na tom držely pozice čtyři obrovské hrnce, v nichž bublalo cosi voňavého. Obrovitý mužský v zástěře to na střídačku míchal a tiše si při práci pobrukoval.

“Ahoj, Marcus a Divine, nemýlím-li se. Vyspinkaní do růžova? Však už bylo na čase.”

Divine se otočila a nechápavě pohlédla na ženu, která je oslovila. Vysoká, křivky na správných místech, krátké tmavé vlasy prosvětlené fuchsiovým melírem. Plus zástěra s nápisem: Objalas dneska šéfkuchaře? Pod ní těsné, vyšisované džíny a tričko. Každopádně vypadá zajímavě, usoudila Divine, když jí stiskla ruku podanou na uvítanou, zatímco Marcus přisvědčil: “Ano, já jsem Marcus a ona rozhodně je Divine.”

Způsob, jakým to slovo pronesl, dával tušit, že neměl na mysli jméno jako takové. Ale nebyla sama, kdo se domníval, že narážel spíše na jeho význam: božská, poněvadž habán u sporáku se zatvářil pobaveně a utrousil: “To je na beton.”

Zrudla a zvědavě se na něj zadívala. Vážně to byl veliký mužský. Obrovský. Marcus rozhodně nebyl žádná zagroškudla, ale na tohoto chlapíka neměl. Nikdy v životě neviděla ramena tak široká a svalnatá, jaká dostala do vínku tato kuchařinka.

Mirabeau připlula až těsně za něj a se slovy: “Tohle je můj životní druh a manžel Tiny,” mu pravou rukou zálibně přejela nahoru a dolů po páteři rozložitých zad.

Tiny se zachvěl a na moment se jí pod dlaní vyklenul jako gigantický kocour, načež zamručel: “Ženská, jestli teda nechceš polít karamelem, vřele ti doporučuji, abys toho okamžitě nechala.”

Mirabeau se zakřenila. Stoupla si na špičky, aby mu dosáhla rty na ucho, a políbila ho tam. “Mohla by to být psina.”

“Jo,” sklonil se, aby jí oplatil pusinkou na špičku nosu. Potom se přes ni zadíval na Divinu a na Marcuse. “Musíte mít hlad, vy dva. Než se osprchujete a převléknete, uklohním vám nějakou snídani.”

“Ne, to není—”

Marcus zvedl hlas: “Děkujeme, Tiny. To bude bezva,” a nasměroval Divinu ke dveřím do ložnice.

“Utíkej, osprchuj se a klidně si dej načas,” postrčil ji dovnitř. “Počkám tady s Tinym a s Mirabeau.”

Divine koukala, jak za ní zavírá dveře, chvilku na ně zírala, a pak pokrčila rameny a vydala se do koupelny.

Marcus mlčky stál za dveřmi a špicoval uši, dokud neuslyšel zvuky, které naznačovaly, že dala na jeho radu. Pak se uvolnil a otočil se na Tinyho. “Rád tě zase vidím.”

“Vy dva se znáte?” podivila se Mirabeau.

“Případ Vincent & Jackie,” připomněl jí Tiny.

“Aha, jo,” kývla Mirabeau a omluvně se na Marcuse usmála. “Přijeli jste s Christianem právě včas, abyste pomohli s proměnou a s tím vším, co následovalo.”

Přikývl. “Zahlédl jsem vás na té multi-svatbě, ale oba jste byli duchem nepřítomní a pak i tělem. Je mi to jasné, vypařili jste se na tu svou tajnou misi. Jsem rád, že to dobře dopadlo.”

“Bylo tam pár krušných momentů, ale nakonec to dopadlo lépe než dobře,” zakřenil se Tiny a volnou ruku vmezeřil Mirabeau do dlaně.

Zatímco si s úsměvem hleděli do očí, Marcus kývnul hlavou a zašeptal: “Měl bych být takhle šťastný.”

Mirabeau na něj rychle pohlédla. “Jackie nám pověděla o tobě a o Divině. Mohla by to být Basha, ale nikdo si tím není jistý.”

Ušklíbl se a přikývl.

“Ale prý si je absolutně jistá, že jestli je Divine skutečně Bashou, pak to nemůže být psanec, jak si myslí Lucian,” dodal Tiny vážně. “A já ještě nikdy nezažil, aby se Jackie zmýlila. Však ono se to vytříbí.”

“Kéž tě Bůh vyslyší,” vzdychl Marcus a unaveně si prohrábl rukou vlasy. Neměl by být unavený, vždyť se teprve teď probudil, pro smilování Boží, ale byl. Byl utahaný, jako by vůbec nespal.

“To je tou situací,” odtušila soucitně Mirabeau, jako by to řekl nahlas. A to bych klidně mohl, pomyslel si. Momentálně byla jeho mysl pro všechny nesmrtelné otevřenou knihou.

“Jo, víš, sami jsme si tím nedávno prošli, takže s tebou soucítíme,” poznamenal Tiny.

“Jo, vím,” odsekl Marcus, a pak se ironicky optal: “Myslíte, že byste toho mohli nechat a reagovat jenom na to, co řeknu nahlas?”

“Můžeme se pokusit,” slíbila neslíbila Mirabeau, kterou to zjevně bavilo.

“Náramně bych to ocenil,” ucedil.

“Co kdybys šel sem a zapojil se do špejlování jablek? Vynasnažíme se při práci vyřešit problém, jak přesvědčit Divinu, že je tvou životní družkou, a že by tě měla přijmout za svého životního druha,” mávnul na něj Tiny.

“Ona ví, že je mou životní družkou,” zabručel. Vzal si pytlík špejlí, který mu Tiny podal, a poslušně zaujal pozici před prázdným podnosem, vedle kterého stál košík jablek. “Nebo by to po včerejší noci aspoň měla vědět.”

“Obávám se, že problém není v tom, že by neakceptovala skutečnost, že je to její životní druh,” poznamenala Mirabeau. Mezi řečí vytáhla Marcusovi z pytlíku špejli a názorně mu předvedla, jak ji píchnout do jablka, a to pak položit na podnos. Bylo to náramně jednoduché. Přesto, není nad příklad.

“Ne,” souhlasil Tiny a odešel zamíchat voňavý obsah hrnců. “Jde o to, jak ji přesvědčit, že ho může mít.”

“Může mě mít,” ujistil je Marcus a probodl nebohé jablíčko. “Kdykoli, kdekoli, jakkoli.”

“Jo. Přesně vím, jak to myslíš, brácho,” zasnil se Tiny.

Když si pánové vyměnili spiklenecký pohled, Mirabeau protočila oči a vrátila se k vážnému tónu: “Ale ona má za to, že až se dozvíš, že je Basha Argeneau, už ji nebudeš chtít za životní družku.”

Marcus zkameněl a pomalu k ní otočil hlavu. Byl to Tiny, kdo překvapeně vyhrkl: “Jsi si jistá, že je to Basha?”

Vážně přikývla. “Má to v myšlenkách, jasné jako den.”

“Já to nerozpoznal,” zamračil se Tiny.

“Nejsi nesmrtelný moc dlouho, miláčku. Není divu, že ještě neumíš všechno správně přečíst.”

“Jo, ale nevyčetli to z ní ani Jackie s Vincentem, a tomu je nějakých čtyři nebo pět set let,” ohradil se Tiny zmateně.

“Ale já jsem starší,” zdůraznila potichu. “A také je klidně možné, že to ve chvíli, kdy dorazila k Jackii a k Vincentovi domů, nebylo na horní příčce jejího žebříčku priorit. Koneckonců, Marcus byl zraněný, sama byla zraněná jakbysmet…” pokrčila rameny.

“A teď to tam je?” zamračil se Marcus. “Myslím na horní příčce žebříčku priorit.”

Přikývla. “Chce tě za milence a za životního druha. Momentálně jí to surfuje na hladině mysli. Že tě chce, ale nemyslí si, že tě může mít. Že musí uprchnout. Že by ses od ní stejně odvrátil, kdybys zjistil, že je Basha. Ví, že jsi Lucianův čmuchal.”

“Jak to himlhergot zjistila?” zavrčel Marcus a další jablko proklál špejlí tak zaníceně, že se rozštípla vedví.

Mirabeau mu zabavila jablko, vytáhla třísky a píchla do něho novou špejli. “Nemám ponětí. Asi mohla přečíst Jackie a Vincenta, ale nějak se mi to nezdá.” Dlouhou minutu mlčela, a pak pokrčila rameny. “Na tom nesejde. Pointa je v tom, že ví, že tě sem poslal Lucian, abys ji našel. Taky ví o tom, že Lucian je na cestě sem a zoufale chce utéct.”

“Co si mám počít?”

Pokrčila rameny. “Musíte spolu trávit čas a protentokrát vynechat hádky a sex. Musíš si získat její důvěru, Marcusi. Myslím si, že Jackie má pravdu a není to psanec, alespoň ne úmyslně. Ale potřebuješ, aby ti uvěřila, a tys tak mohl zjistit, jak to s ní vlastně je.”

Marcus mlčel. Věděl, že se Divine— Basha, opravil se v duchu, krmila z paznehtu, navzdory zákazu Rady. Ale ona o tom zákazu nevěděla. Nebyl si jistý, jestli to postačí, aby jí to zachránilo krk, ale určitě to musí být bráno v potaz. Nedokázal si představit, že by provedla ještě něco jiného, za co by si zasloužila nálepku psance.

“Pokud jde o to,” odtušila Mirabeau a Marcus se na ni nechápavě podíval. Vždyť jsem slova neřekl. Aha, jasně, vzpomněl si, dovede mi číst myšlenky.

“O co?” zeptal se nakonec.

“O tu věc s psancem,” udělala obličej.

“Co s ní?” zpozorněl. Z toho, jak uhýbala pohledem, vytušil, že se mu to, co se chystala povědět, nebude líbit.

Mirabeau moment váhala, a pak si zhluboka povzdechla. “Lucian s chlapci už jednou Leonia zajal. Jsou to zhruba dva roky. Obsadili v Torontu jakýsi hotel a podařilo se jim Leonia chytit. No, vlastně ho střelili,” opravila se. “Prostřelili mu šípem srdce. Nemohl pohnout malíčkem, natožpak odejít.”

Když se odmlčela, Marcus přimhouřil oči. Znal tuhle historku, ale stejně hlesl: “A?”

“A někdo jim ho sebral před nosem. Zatímco se starali o jeho oběti, někdo ho jednoduše vzal a odnesl pryč.”

“Někdo?” vydechl ponuře.

“Jo. Víš, zpočátku to nevěděli, ale Mortimer, šéf Lucianova komanda lovců psanců—”

“Vím, kdo je Mortimer,” přerušil ji netrpělivě.

“Bezva. No, tak ten si dal tu práci a prohlédl všechny pásky hotelové ochranky, a byla to žena. Kamery na schodištích zachytily blondýnu nesoucí Leonia na střechu. Viděla jsem ten záznam. Není na něm žádný skutečně dobrý záběr její tváře, ale podle toho, co jsem viděla, by to mohla být Divine. Blonďatá Divine.”

Marcus to nekomentoval, ale srdce mu usedalo. Když měl minulou noc hlavu pod Divininou sukní, tak objevil, že přírodní barva jejích vlasů není taková, jakou měly nyní. Obarvila si je.

“A pak je tu Dee,” navázala Mirabeau.

“Dee?” zamračil se. “Ta smrtelnice, oběť a tak trochu spolu-konspirátorka jednoho z Leoniových synů?”

Přikývla. “Popsala jednu ženu spojenou s Leoniem. Jmenovala se Basha a byla ledově blond… prý to byla jeho matka,” dokončila omluvným tónem.

Marcus se tak lekl, že znovu bodl moc energicky a zlomil špejli. Tentokrát navíc minul jablko a trefil vlastní ruku. Jadrně si slovně ulevil, jablko upustil, uskočil dozadu a sevřel zápěstí zraněné ruky.

“Klid. To se stane,” ozval se chlácholivě Tiny. Kde se vzal, tu se vzal, ten obrovský chlap stál zčistajasna vedle něj. Popadl zraněnou ruku, zručně z ní vytáhl špejli a ránu ovázal čistou utěrkou na nádobí. Nakonec se otočil k malé ledničce barové velikosti, otevřel ji a vyndal sáček krve.

Sotva mu podal Tiny pytlík, Marcus si ho vrazil do pusy. Potom tam jenom tak stál, učiněná hromádka neštěstí, a myšlenky mu v hlavě vířily jako voda pod jezem. Divine je Basha… Leoniova matka?

Vytrhl si sáček z pusy a vyhrkl: “Tak moment.” Naštěstí byla ta zatracená věc už prázdná, jinak by nadělal pekelný svinčík. “Divine rozhodně nemůže být tamta Basha, Leoniova máti. To přece není možné. Ona je nesmrtelná. On je bez-tesák. Dítě zdědí krev po matce, ať už je to smrtelnice, nesmrtelná nebo bez-tesák. Nesmrtelná žena nemůže porodit dítě bez-tesáka.”

Tiny zvedl obočí a tázavě pohlédl na Mirabeau.

“Má pravdu,” potvrdila okamžitě. “A v Divininých myšlenkách jsem sice našla jednoho syna, jenže ten se jmenuje Damian a ne Leonius, ale—”

“Takže to nemůže být Basha, Leoniova matka,” shrnul to Marcus, kterému se od pohledu ulevilo.

Mirabeau zavrtěla hlavou. “Ale přečetla jsem jí to v myšlenkách. Ona je Basha Argeneau.”

“No a?” vyštěkl. “Ta druhá Basha přece může být Basha Smithová nebo dokonce Liviusová nebo tak něco. Může to být prostě shoda křestních jmen. Jsem si jistý, že nejsi jediná Mirabeau, co chodí po světě. A já rozhodně nejsem Marcus samojediný.”

Mlčela, dlouho, a pak zavrtěla hlavou. “Já nevím. Je strašně podobná té ženě na záznamu z bezpečnostní kamery. A navíc si ona sama o sobě z nějakého důvodu myslí, že je psanec nebo hledaná.”

Tiny se podíval z jednoho na druhého, a pak upřel pohled na Marcuse. “Tohle také nevím, ale jedno vím. Bude lepší, když to zjistíš. Rychle. Dřív než sem dorazí Lucian.”

Marcus zavzdychal a zdravou rukou si frustrovaně projel vlasy. “A jak to mám sakra asi tak udělat, to nevíš?”

“Jak už řekla Mirabeau. Musíš s ní trávit čas a získat si její důvěru.”

“Kéž by to bylo tak jednoduché, jak to říkáš,” zabručel Marcus.

“Je to jednoduché,” ujistil ho Tiny. “Když uděláš, co říkám… a musíme svolat bleskovou poradu s Jackie, s Vincentem a s Madge. Dřív než vyleze Divine z koupelny.”

17. KAPITOLA

Divine si chtěla dát rychlou sprchu, a byla by to bleskovka, jenom kdyby dovedla vypnout mozek. Bohužel se ve chvíli, kdy se postavila pod vodu, v duchu vrátila k dnešnímu ránu a k tomu, co se stalo s Marcusem. Ten chlap je mým životním druhem, odklepnuto s konečnou platností. Lépe řečeno, mohl by být mým životním druhem, pomyslela si nešťastně. Měla podezření, že kdyby se dozvěděl, kým ve skutečnosti je, tak už by ji za životní družku nechtěl ani omylem. Panenko skákavá, taková ironie. Po dobrých sedmadvaceti stovkách let konečně potkám svého životního druha, a on se z něho jako na potvoru vyklube úhlavní nepřítel.

A navíc z ní teď byla taková ubožačka, že její mysl dělala kotrmelce, jen aby přišla na nějaký způsob, jak by si ho mohla přivlastnit a hlavně nechat… což bylo jedním slovem nemožné. A ona to věděla. Přesto jí v hlavě vířily splašené myšlenky a pokoušely se dopracovat k řešení. Kdybych mu vysvětlila, jak to bylo, tak by možná, jenom možná, porozuměl…

Jasně, ale to v žádném případě udělat nemůžu. Nemohu k němu být upřímná, aniž bych riskovala… Hm, vlastně si nebyla jistá, co by riskovala. Co by asi udělal, kdyby kápla božskou, že je Basha Argeneau? Dal by ji pod zámek, dokud nedorazí strýc Lucian? Nebo by ji prostě, bez dlouhých cirátů zabil stejně, jako špehové, hledači a takzvaní lovci psanců v posledních dvou tisíci a sedmi stech letech zabíjeli její vnuky? Většině nebylo víc než deset let. Nevinné děti, které nic neudělaly, akorát měly tu smůlu, že se narodily jako její vnoučata.

Zavzdychala a přitiskla čelo na chladivé kachličky sprchového koutu. Při pomyšlení, že Marcusovi dokonce dovolila, aby ji osahával, se mohla hanbou propadnout. Usmívala se na Vincenta a na Jackii, a smála se s nimi. Pro boha svatého, vždyť se spřáhla s nepřítelem. S lidmi, kterých se po většinu života bála a nenáviděla je.

Na druhou stranu, namítla její mysl, ti nevinní koloušci, tví vnoučci tě bez skrupulí majzli po hlavě a odvlekli z karavanu, který o něco později navrch ještě zapálili. Ačkoli tím posledním si nebyla jistá. Mohl to být Allen Paulson nebo některý jiný smrtelník, kterému celá léta lezla na nervy průběžným hatěním ne zrovna poctivých a lidumilných plánů.

A syn mi lhal, vzpomněla si. Damian tvrdil, že jí Marcus dal dřevěnou narkózu, a hoši že ji zachránili a přivezli k němu. Přitom dobře věděla, že věděl, že to není pravda. Dovedla sice pochopit, že se mu moc nechtělo přiznávat, co jeho synové provedli. Obrátil by ji tím proti nim. Ale logicky jí začalo vrtat hlavou…

Jaké další lži mi za všechna ta léta asi navykládal?

Mnohem důležitější však bylo to, co Damian udělal. Abaddon se domníval, že by se kvůli tomu mohla otočit zády k vlastnímu synovi. Tohle ji trápilo víc než všechno ostatní dohromady. Vzbouzelo to v ní podezření a chuť se mu vyhýbat. A frustrovalo ji, že ho nedovedla přečíst. Kdybych jenom věděla… nevědět znamenalo představovat si všechno možné, věci hrozné a ještě horší, protože pouze něco skutečně příšerného by ji odvrátilo od kluka, kterého sama porodila. Tohle už věděla. Neměla radost z toho, jaký vedl život, ani z lidí, kterými se obklopoval. Nebyla nadšená tím, jak své kluky vychovával, ani tím, kolik jich měl. Ale byl to její syn. Aby ho hodila přes palubu, to by musel porušit její pravidla krmení a ubližovat smrtelníkům nebo dokonce někomu nesmrtelnému. Ale to by určitě neudělal. Vychovala ho v duchu pravidel, kterým kdysi naučili ji. Přece měl rozum a věděl, co se sluší a patří… nebo ne?

S povzdechem zastavila vodu a vyšla ze sprchy, aby se utřela. Jak to tak vypadá, zbývá jí jediné. Musí se ostatním nějak ztratit, vyzvednout motorku a zmizet. Musí opustit Ameriku a zamířit na jiný kontinent, tentokrát třeba někam do Asie. V Severní Americe jí hoří půda pod nohama. A vypadnout ze země má navíc tu výhodu, že ji od syna oddělí oceán.

Neudělá to poprvé. I z Evropy ostatně odplula, jen aby od něho byla dál, právě kvůli jeho způsobu života, jenomže se jí držel v patách. Tentokrát se bude muset postarat, aby nezanechala žádnou stopu. Zase bude sama, ale na to byla zvyklá. Nebo by na to aspoň měla být už zvyklá, jenomže teď to bylo nějaké jiné. Samotná představa byla až k nevíře deprimující. Možná proto, že tentokrát bude opouštět životního druha a s ním i veškerou naději, že ho kdy bude mít. Najít Marcuse jí trvalo dva tisíce sedm set padesát osm roků. Na to, aby si představovala, že za prvním rohem natrefí na dalšího potenciálního životního druha, nebyla dost naivní. Jakmile od Marcuse odejde, tak ten sen – sen, který si až do nynějška neodvážila snít – zahyne jednou provždy. Budoucnost jí připadala nesnesitelně pustá.

Silou vůle zaplašila deprimující myšlenky a soustředila se raději na oblékání. Dávno zjistila, že je vždycky nejlepší žít tady a teď. Nač se šťourat v minulosti a darmo ztrácet čas tím, co bylo nebo co nebylo, případně co by mohla nebo nemohla mít kdyby. Ne, že by žít tady a teď bylo vždycky snadné, ale dělala, co mohla.

Když se vrátila do kuchyňky, Marcus stál u linky a píchal špejle do jablek. Mirabeau je zase namáčela do čokolády nebo do karamelu, obalovala v burácích, v maršmelounech nebo v obojím, a hotové pak pokládala na podnos, aby jim ztuhl sladký kabátek.

Zatímco jim to v mini-manufaktuře odsejpalo jedna radost, Tiny se točil kolem pánve, ze které se linuly ty nejúžasnější vůně, které ji kdy poškádlily v nose. A to bylo co říci, vezmeme-li v úvahu drahnou spoustu let, kterou strávila na matičce zemi.

Moment jen mlčky přihlížela, ale pak jí to nedalo: “Můžu nějak pomoci?”

Všichni tři se po ní ohlédli a usmáli se na přivítanou, a Tiny okamžitě otevřel dvířka skříňky, vyndal dva talíře a oba jí podal se slovy: “Perfektní načasování. Omeleta je hotová. Ber tohle.”

Tak si za ním podle rozkazu došla pro prázdné talíře. Jen co je držela v rukou, překrojil své mistrovské dílo a na každý talíř šupl jednu půlku. Se zájmem koukala na kouřící hmotu, ačkoli si nebyla jistá, na co se to vlastně dívá. Věděla jenom to, že krásně voní.

“A ještě…” dodal, když rukou v kuchyňské rukavici sáhl do trouby pro talíř, na kterém ležely čtyři plátky máslového toastu. Evidentně je tam strčil, aby nevystydly. Na každý talíř přidal dva dozlatova opečené toasty, ještě se na okamžik zarazil, kritickým okem zhodnotil umělecký dojem, načež spokojeně přikývl. “Nechte si chutnat.”

“Děkuji,” zamumlala Divine.

“Neděkuj, dokud neochutnáš,” usmál se, a pak se rozhlédl po kuchyni a nespokojeně našpulil rty. “Ale kde se najíte, to teda nevím. Obávám se, že jsme s těmi jablky zabrali veškeré místo.”

“Žádný problém,” prohlásil Marcus, naposledy probodl špejlí jablko, a pak převzal od Diviny talíře. “Najíme se vpředu v kabině.”

“Vpředu v kabině?” zeptala se nejistě, když se začal odvracet.

“Jo. Jenom pojď,” ukázal bradou a zamířil k salónku.

“Moment, ještě budete potřebovat tohle,” zarazil je na poslední chvíli Tiny, a když se Divine otočila, podal jí podnos s příbory, se dvěma šálky kávy, smetanou a cukrem.

“Díky,” vzala si od něj tácek a vydala se za Marcusem.

Provedl ji obývací sekcí k závěsu, který odděloval předek karavanu, a přidržel ho, aby mohla projít. Protáhla se kolem něj a na okamžik zaváhala, než si vybrala sedadlo spolujezdce. V duchu spokojeně konstatovala, že středová konzola mezi předními sedadly je u tohoto typu karavanu prakticky stejná, jaká byla v jejím upáleném nebožtíkovi. Dala se vysunout dopředu a vytvořila provizorní stoleček.

“Sedadla se dají natáčet,” poradil Marcus, zatímco se uveleboval na místě řidiče.

Pouze přikývla a položila podnos na konzolu. Potom se vyklonila trochu do boku a upravila si sedadlo, takže teď bylo otočené k centrální konsole. Jen co byla hotová, vzala Marcusovi oba talíře a podržela je, aby mohl udělat totéž.

“Díky,” hlesl, když si pak bral jeden nazpátek. Po krátkém zamyšlení otočil podnos tak, aby zabíral jenom polovinu konzoly. Nyní tam bylo dost místa i pro talíře, čehož náležitě využili.

“Hezky to voní,” poznamenala Divine a pozorně si prohlížela světle žlutou plněnou kapsu na svém talíři. “Neříkal tomu Tiny omeleta?”

“Vaječná placka proložená—” zvedl horní růžek kapsy, aby viděl, co je uvnitř “— sýrem, cibulí, zeleným pepřem a klobáskou.”

Okamžitě ho napodobila, aby se omeletě podívala na zoubek. Náplň vypadala jako mišmaš, ale voněla božsky.

“Christian je miluje. Caro mu dělá omelety v jednom kuse,” odtušil Marcus, zatímco si řezal první sousto. “Ještě nikdy jsem nebyl v pokušení kousek ochutnat, zato teď…” odmlčel se a ironicky se usmál, protože mu výmluvně zakručelo v žaludku. Tak už jen pokrčil rameny a strčil si sousto na vidličce do pusy.

Divine sledovala, jak kousal a polykal, a pak tázavě zvedla jedno obočí. “Tak co?”

“Mmmm, úžasné,” vydechl a bez zbytečného otálení se pustil do krájení dalšího kousku.

“Díky,” ozval se Tiny za závěsem.

Zachechtala se a uřízla si první kousek. Ale při vkládání do úst byla podstatně opatrnější. Tohle to jedení pro ni pořád byla žhavá novinka. Převalovala sousto v puse, zkusmo do něj kousala, nicméně když polkla, usmála se. Hned se otočila k závěsu a zavolala: “Má pravdu. Úžasné.”

“Díky,” zopakoval potěšený mistr šéfkuchař.

Chvíli jedli v tichosti, ale bylo to tak dávno, co naposledy konzumovala něco netekutého, že byla plná dřív, než do sebe nasoukala třetinu omelety. Ani včera v noci jsem toho moc nesnědla, vzpomněla si, když odložila talíř a obrátila pozornost ke kávě na podnose. Madge s Bobem pili kafe dennodenně. Sama ji ještě nikdy neochutnala. Nyní se nejistě zahleděla na tmavou tekutinu.

“Bob pije kávu se smetanou a s cukrem, ale Madge jenom tak, černou. Prý má méně kalorií,” podotkla.

“Ty si s kaloriemi nemusíš lámat hlavu,” odtušil Marcus pobaveným tónem. “Ale jestli si nejseš jistá, jak ti bude chutnat, vyzkoušej černou, a pak přidej smetanu a cukr a ochutnej znovu.”

“Dobrý nápad,” pochválila ho a vzala do ruky hrneček, který měla blíž. Ucucla, ale hned se zašklebila. Pane Bože, je to strašně hořké a… no, dokonce ani nevěděla, jak to popsat. Spolkla doušek v puse, položila hrnek na podnos, nasypala do něj dvě lžičky cukru a přilila smetanu, až černá zesvětlala v sytě karamelovou. Hodnou chvíli směs míchala, než si dodala odvahu a riskla druhý pokus.

“Co teď?”

Pokrčila rameny. “Lepší.”

Zachechtal se absenci nadšení a ochutil si kávu podle jejího vzoru. Potom usrkl a slastně zavzdychal: “Chutná mi to.”

Usmála se jeho výrazu. Vypadal… spokojeně, rozhodla a znovu upila doušek kávy.

“Mám ti teď vyprávět o Atlantidě?”

Překvapeně vzhlédla. “Teď?”

“Máš na práci něco lepšího?”

S trpkým úsměvem zavrtěla hlavou. Těžko teď mohla utéct, ledaže by dokázala přijít s fikanou záminkou, jak se ho aspoň na čas zbavit.

“Možná bys mi měla povědět, co víš o našem… stavu?”

“O našem stavu?” zopakovala pobaveně.

“Proč jsme jiní než smrtelníci. Víš o nanobotech?”

Přikývla. “Ano. Chůva mi pověděla jenom to, že jsem jiná než ostatní, a že k přežití potřebuji krev. Ale babička mi jednou řekla, že jsem odlišná, protože mám nanoboty. To oni prý spotřebují tu krev navíc.” Při vzpomínce na babičku se pousmála. “Když jsem se zeptala, co jsou zač ti nanoboti, vysvětlila mi, že to jsou v podstatě drobouncí zázrační léčitelé, kteří bydlí v naší krvi a starají se o nás, abychom byli živí a zdraví.”

“To je celé?” zamračil se.

“Byl zrovna čas jít do hajan a ona se mě snažila uspat,” objasnila a povzdechla si: “Ještě jednou nebo dvakrát jsem se na nanoboty zeptala, ale pokaždé, když jsem si na ně vzpomněla, jsme byli uprostřed něčeho. Třeba učení, jak ovládat mysl nebo jak pronásledovat kořist…” pokrčila rameny. “Dědeček slíbil, že mě časem všemu naučí, ale prioritou tehdy bylo, abych uměla přežít a znala pravidla krmení. Teprve potom mě prý mohou vyučovat dějepisu nesmrtelných.”

“Pravidla krmení?” upřel na ni oči.

“Dědeček měl pravidla,” vysvětlila a začala je vyjmenovávat na prstech: “Nikdy nemám přitahovat pozornost k sobě, k mým lidem, ani k tomu, co jsme zač. Při krmení se mám ke svému hostiteli vždycky chovat s úctou a s vděčností, kterou si zaslouží, a nikdy mu nesmím způsobit bolest nebo ho trápit. A nikdy, nikdy, nikdy se nesmím krmit tak dlouho, abych svému hostiteli ublížila na zdraví nebo ho nedejbože zabila.”

Marcus se na sedadle svezl až dozadu a jeho výraz napovídal, že je ztracený v myšlenkách. Když takto uplynulo několik minut, Divine to nevydržela a zeptala se: “Tak co jsou zač ti nanoboti? A co má s námi co dělat Atlantida?”

Zaváhal, a pak řekl: “Povím ti krátkou verzi.”

“Fajn.”

“Atlantida je kolébkou nesmrtelných. Právě odtud přišli naši předkové. Byla dokonale izolovaná od zbytku světa a neuvěřitelně technologicky vyspělá. Zatímco se lidé za hranicemi Atlantidy stále oháněli oštěpy a spali u ohně, úroveň technologie našich předků daleko předčila dokonce i tu, co máme dnes. Jednou z oblastí, ve kterých byli jejich vědci nejsilnější v kramflecích, bylo zdravotnictví. Rozhodli se vyvinout způsob, jak opravit lidské tělo zevnitř, aby léčili rány a bojovali s infekcemi bez potřeby invazivní chirurgie, antibiotik a tak podobně. Výsledkem byli nanoboti. Miniaturní…” zaváhal, a po chvilce bezradně rozhodil rukama. “Nejsem vědec, nejsem si jistý, co přesně jsou. Vím, že je částečně tvoří lidská tkáň a krev. Na svůj pohon a reprodukci používají krev a byli naprogramovaní jako počítače. Vybavili je znalostmi lidské anatomie a bůhvíčím dalším. A dali jim jediný úkol, udržovat svého hostitele ve špičkové kondici.”

Zvedla obočí. “Takže potřebujeme krev, protože ji spotřebovávají, aby se reprodukovali?”

“A hlavně na to, aby dělali opravy a bojovali s infekcemi atd.,” zdůraznil. “Navíc likvidují škody napáchané sluncem, zplodinami všeho druhu, nemocemi, zraněními, jedy, toxiny… stručně řečeno, lautr vším. Evidentně je k tomu zapotřebí víc krve, než kolik jí dokážeme sami vyprodukovat.”

“Aha,” hlesla. Chvilku si to přemílala v hlavě, a pak udiveně odtušila: “Takže jsme kdysi byli lidmi?”

“My jsme lidé,” opravil ji. “Nejsme jiného druhu. Nanoboti nám jenom přidali na síle a na rychlosti a umožnili nám žít déle.”

“A co tesáky?”

“Jo tak, víš—” zašklebil se. “Přednáším to prvně a koukám, že jsem něco přeskočil.”

Trpělivě přikývla: “Fajn.”

“Původně byli totiž nanoboti vyvinuti na jednorázové, časově omezené akce, chápeš? Měli být injekčně vpraveni do hostitele – nemocného nebo zraněného člověka – kde by zahojili ránu nebo obklíčili a zlikvidovali buňky viru nebo kýho čerta, cos za nemoc zrovna měla. Jen co by s tím byli hotoví, byli naprogramovaní provést sebedestrukci a byli by pak vyloučeni z těla. Ale ukázalo se, že ani ti pradávní géniové nemysleli na všechno, a tak s jednou věcí nepočítali. Na lidské tělo neustále útočí sluneční paprsky, faktory životního prostředí a v neposlední řadě obyčejné stárnutí. Neustále je co opravovat nebo uzdravovat, takže nanoboti dostali sisyfovský úkol, se kterým nejsou hotoví nikdy. A proto také nikdy nespáchají sebedestrukci, jak vědci naivně očekávali.”

“Ahááá,” vydechla. Zatím to dávalo smysl.

“A potom propadla Atlantida zkáze. Téměř všichni Atlanťané toho dne zahynuli. Přežili jen pacienti, na nichž se testovali nanoboti. Ti, co se dokázali dostat z ruin, přelezli hory a ocitli se ve společenství podstatně méně vyspělém, než bývala jejich domovina. Zatímco v Atlantidě přikrmovali nanoboty krevními transfúzemi, tady nic takového dosud neexistovalo. Někteří přeživší zemřeli, ale nanoboti ostatních otrocky poslouchali program, který jim přikazoval udržovat hostitele ve vrcholné formě.

Aby mohli ten úkol plnit, v podstatě nás přinutili pokračovat v procesu evoluce. Dali nesmrtelným větší sílu, vyšší rychlost, lepší noční vidění a umění číst a ovládat myšlenky ostatních lidí. A vybavili nás tesáky. Každá zvláštní schopnost nebo vylepšení, které nám opatřili, měly zvýšit naše šance ulovit a úspěšně se nakrmit ze smrtelných lidí. Stručně a jasně, aby mohli donekonečna plnit své poslání a udržovat nás ve skvělé kondici, musíme jim být schopní obstarávat krev, kterou k tomu potřebují.”

Divine pomalu přikývla, a pak se klidně zeptala: “Máš ještě něco jiného, co bych měla vědět?”

Marcus se zamračil, trochu popřemýšlel a potřásl hlavou. “Myslím, že to je ve zkratce zhruba všechno.”

“Prima. Díky,” usmála se a vstala.

“Prima. Díky?” zopakoval nevěřícně, a když se i se svým talířem vydala dozadu, vyskočil ze sedadla a pronásledoval ji přes salónek až do kuchyňky. “Nic víc na to neřekneš?”

U dřezu se zastavila a překvapeně se ohlédla přes rameno. “Copak tys čekal ještě něco jiného?”

“No… jo,” odsekl, když nevzrušeně otevřela dvířka pod dřezem a začala seškrabávat zbytky omelety do odpadků.

“Copak jsi čekal?” Zavřela výsuvný odpadkový koš a pustila se do oplachování talíře.

“No… vlastně ani nevím,” připustil zamračeně. “Řekl bych, že když se dozvědí, odkud se vzali nanoboti, většina lidí je v šoku nebo aspoň žasne.”

“Fakt?” zamyslela se nad tím, zatímco vkládala talíř a vidličku do malé myčky na nádobí, stojící hned vedle dřezu. Vincent si vážně libuje v luxusu, konstatovala v duchu, a pak se obrátila k Marcusovi a potřásla hlavou. “Říkám si, jestli nejsou víc šokovaní a udivení tím, že upíři doopravdy existují než tím, že jsou vědeckého původu. Já už o nás věděla, neznala jsem jenom mechanismus toho, proč jsme, jací jsme, takže se nemám čemu divit, ani proč být v šoku.”

“Nejspíš má pravdu,” poznamenal Tiny.

Marcus se na něj ohlédl, potom se podíval zase na ni, a pak se uvolnil a ironicky se pousmál. “Jo. Nejspíš má.”

Divine se obrátila k Tinymu a k Mirabeau a usmála se na ně. “Moc vám děkuji za snídani. Bylo to moc dobré.”

“Všechnu práci udělal Tiny. V naší rodině třímá v ruce vařečku on,” usmála se Mirabeau. “Já jsem jenom nachystala toasty.”

“A byly vynikající,” ujistila ji Divine, a po krátkém zaváhání pokračovala: “Teď mám nejvyšší čas jít propustit ze služby Jackie.”

“Vlastně…”

Už se obracela ke dveřím, ale to slůvko ji zastavilo. Pomalu se otočila nazpátek a tázavě vyklenula jedno obočí.

“Zorganizovali jsme pro vás den her,” vyhrkla Mirabeau.

Vyprskla smíchy. “Cože to?”

“No, teďka už jenom půlden her,” ozval se ironicky Tiny. “Večer her, jak se tak koukám na hodiny.”

Užasle na ně vykulila oči. “Večer her?”

Přikývl. “Když se vezme jedno s druhým, máte za sebou pár pěkně drsných dní. Oba dva. Takže jsme s Jackie, Vincentem a Madge dali hlavy dohromady a zorganizovali pro vás den her. Madge nám věnovala tyhle volňásky.” Otočil se, vzal z linky dvě kartičky a podal je Marcusovi. Když si je vzal, Divine se na ně zvědavě podívala. Byly to VIP volňásky, které platily na veškeré atrakce. “Jackie bude dál místo tebe číst myšlenky, Vincent se bude dál pilně otáčet u kolotoče a na vás dva zbyla povinná zábava po celý dnešní večer, o noci nemluvě.”

Zakabonila se a začala vrtět hlavou.

“Ale no tak,” vyjela na ni Mirabeau. “Vsadila bych se, že ses ještě nikdy na ničem nesvezla. Podle toho, co jsem slyšela, jsi věčně uvězněná uvnitř, s dlouhou frontou zákazníků za dveřmi. Madge tvrdí, že jsi v jednom kole od prvního okamžiku, kdy se brána lunaparku otevře, a obvykle nekončíváš dřív než hezkých pár minut po zavíračce. Ale dneska večer budeš moct svobodně jít kamkoli a dělat cokoli se ti zachce. Pro změnu se můžeš trochu pobavit.”

Divine přestala vrtět hlavou. Slůvkem uvězněná si Mirabeau získala její pozornost. A také ji nemohlo nezaujmout sousloví: svobodně jít kamkoli a dělat cokoli se ti zachce. Uvědomila si, že jestli převezme čtení zákazníků, zůstane až do zavíračky uvězněná v karavanu. Zato když tuhle nabídku přijme, získá jistou volnost. Nebude mít na krku kvintet hlídačů, kteří ji nespustí z očí, bude mít jenom Marcuse. Tomu určitě zdrhne snáze, než kdyby se pokoušela pláchnout všem pěti najednou. Zničehonic to znělo jako skutečně dobrý nápad.

“Tak jo,” řekla nakonec. “Bude večer her.”

“Senzace,” zajásala Mirabeau a zvedla ruku s nádobkou opalovací emulze. “Ochranný faktor 100,” oznámila. “Slunko je pořád vysoko a opatrnost je matkou moudrosti. Tohle je naštěstí sprej, takže se snadněji nanáší. Ale raději to provedeme v ložnici, jinak budou všechna jablíčka chutnat po krému na opalování.”

“Jasně,” přitakala ironicky Divine, udělala čelem vzad a zamířila do ložnice.

18. KAPITOLA

“Kdo dostane odjišťovací lanko?”

“Ona,” vyhrkl Marcus, a když se na něj Divine překvapeně podívala, dodal: “No, já za to v žádném případě nezatáhnu. Nesnáším výšky. Jestli to zbude na mě, zůstaneme tam trčet navěky.”

“Kecáš. Není pravda, že nesnášíš výšky,” smála se, zatímco jim dvě děvčata připevňovala postroje k plošině na bungee jumping. Už byli na Zipperu, na Yo-Yu a na všech ostatních adrenalinových atrakcích, které lunapark nabízel. A oba dva jízdu prochechtali, zatímco smrtelníci kolem nich křičeli hrůzou a bůhvíčím ještě. V duchu přiznávala, že nevěděla, oč přichází, když se na pouti nikdy ani nepokusila na něčem se svézt. Přísahám Bohu, bylo to neuvěřitelné. Vzrušující, strhující, prostě legrace až na půdu. Celý večer se náramně bavila a Marcus podle všeho jakbysmet. Na Zipperu se svezli dokonce třikrát, potřetí na Marcusovo výslovné přání. Znovu se cítila jako dítě, nebo možná poprvé, protože když byla malá, všechno na způsob normálního dětství propásla.

“Já výšky fakt nesnáším,” ujišťoval ji Marcus. Výsledný dojem pravda malinko pokazil hurónským smíchem. “Tím chci říct, že sice vím, že bych pravděpodobně přežil pád dokonce i z neuvěřitelné výšky, ale pak to hojení…” zašklebil se a potřásl hlavou.

“Proč jsi nic neřekl?” vyštěkla podrážděně. “Nemusíme—”

Namísto konce věty jen zalapala po dechu, protože jim najednou zmizela zem pod nohama a oni po vzoru Supermana zůstali viset ve vzduchu.

“Fajn, budu počítat do tří, a pak řeknu teď. Až řeknu teď, zatáhneš za odjišťovací lanko, Divino,” instruovala je Kathy Waltersová, čímž si rychle získala jejich pozornost. “Já řeknu teď, a ty zatáhneš. Jasné?”

“Ano, ale—” Divine klesla hlasem, neboť začali stoupat. Lano, které jim děvčata připevnila ke spojeným postrojům, je táhlo dozadu a nahoru. Nejistě pohlédla na Marcuse. “Mohla bych jí vklouznout do hlavy, aby nás zase spustila dolů. Tohle můžu absolvovat sama.”

Jenom se zasmál a zavrtěl hlavou. Natáhl levou ruku a pohladil ji po levé paži v místě, kde byla připojená k jeho pravé paži. “Ne. Jsem s tebou. Jestli půjdeš dolů, tak já taky.”

“Držte si zápěstí,” zařvala zespodu Kathy. “Nepouštějte je.”

Ironicky se usmál, než zabručel: “Prostě doufejme v hladké přistání,” a znovu si sevřel rukama zápěstí, stejně jako Divine.

“Jsem si jistá, že to dobře dopadne,” utěšovala ho Divine. “Jsem tu dva roky a za celou dobu neměli jedinou nehodu.”

“Tím pádem říkáš, že jsou na nějakou nehodu přímo zralí.”

“Ne,” zasmála se. “Já—”

“Raz!” vykřikla zezdola Kathy.

“Jé, to už jsme až nahoře?” podivila se Divine a rozhlížela se kolem sebe. Jo, byli nahoře, a to zatraceně vysoko.

“Dva!”

“Jé, koukni, vidím Vincenta u kolotoče,” jásala.

“Tři!”

“Jo, odtud vypadá jako brouček. Jak vysoko vlastně jsme?”

“Teď!”

Místo odpovědi pustila svoje zápěstí na chvilku potřebnou k tomu, aby zatáhla za lanko, a pak si ho zase rychle chytila, ale to už se řítili dolů. Navzdory svému tvrzení, že nemá rád výšky, se Marcus při volném pádu řehtal jako kůň, ale Divine se k němu zpočátku nepřidala. Prvních pět sekund měla pocit, že sletí až na zem. Teprve až když se lano natáhlo, takže se najednou zhoupli dopředu a kolébali se na břiše v postrojích, se začala usmívat a pak smát. Tohle bylo šílené, bláznivé, boží!

Předtím, než na ně Kathy zakřičela, aby chytili lano, které jim podávala nahoru na dlouhém bidle, jim povolili tři zhoupnutí, které je zanesly nad samotné centrum lunaparku a pak až dozadu nad zadní parkoviště.

“To si dělá srandu?” Marcus nevěřil vlastním uším. “Vždyť ji z té plošiny vytáhneme do luftu.”

Divine pokrčila rameny, a – s důvěrou, že dívka ví, co dělá – když letěli kolem lana se smyčkou, po něm sáhla. Marcus ho zachytil jako první. Netrhlo to s nimi a nezastavili se, ani nezvedli Kathy z plošiny. Místo toho se smyčka vytáhla a ukázalo se, že je připevněná k řetězu. Stoupala pomaleji, než kdyby se jí nedrželi, a asi po třiceti nebo možná čtyřiceti stopách je zastavila. Potom je začala stahovat na startovní plošinu.

“Teda,” zakřenil se na ni Marcus. “Tomu říkám legrace. Chceš si to zopakovat?”

Zasmála se. “Já myslela, že se bojíš výšek.”

“Nebojím. Prostě je nemám rád,” opravil ji. “Ale s tebou zjišťuji, že spousta věcí, které jsem nemíval rád, nebo jsem o ně jednoduše nestál, je najednou zajímavá a zábavná.”

“Já jsem na tom stejně,” přiznala. Zničehonic měla lehce ochraptělý hlas, patrně proto, že se jí některé z těch věcí právě vybavily.

Ucítila, jak se Marcusovi napjaly svaly v místech, kde byli zaháknutí lokty. Přitahoval ji k sobě a jeho tvář byla pořád blíž. Věděla, že se ji chystal políbit, a když jí při pouhé představě začali po těle běhat vzrušení mravenečci, zavřela oči. A hned je zase polekaně otevřela, protože to s nimi najednou trhlo a zastavili se.

“Jaké to bylo?” zeptala se Kathy u jejího ucha, a Divine odtrhla zrak od Marcusových očí a rozhlédla se. Uviděla, že je Kathy a jedna brigádnice, která s ní pracovala, odchytily a přemístily nad přistávací plošinu. Všimla si toho ve stejnou chvíli, kdy se jim uvolnila zadní část postroje, takže se zhoupli do stoje.

“Senzace,” zakřenila se, zatímco jim děvčata odepínala kšíry.

Kathy je přestala odpoutávat. “Chcete si to zopakovat?”

“Je to na tobě,” prohlásil Marcus, když se ho zeptala očima na názor. “Jsem pro, jestli ty taky.”

Divine zaváhala, ale pak zabloudila pohledem k dlouhé frontě, kterou tam holky měly. “Ne. Díky, Kathy, ale koukni, kolik vám tu čeká lidí. Krom toho mám trošku hlad.”

“Jo, já taky,” přidal se Marcus, zatímco dívky pokračovaly v jejich osvobozování. “Vždyť si to můžeme zopáknout někdy později, jestli budeš chtít.”

“Přijďte, až budeme zavírat,” navrhla Kathy. “Po zavíračce se nás tady vystřídá děsná fůra.”

“To zní dobře,” podotknul Marcus, když vystoupil z postroje. Potom se otočil k Divině a pod záminkou pomoci ji vzal za ruce. Ty mu však vzápětí sklouzly, a když si ji odváděl z plošiny, už ji držel kolem pasu. “Nedala by sis něco k snědku?”

“Nejsem si jistá,” uculila se. “Ta dnešní omeleta a včerejší ragú jsou jediná pevná strava, co jsem snědla za léta našeho letopočtu, o pár stoletích před ním nemluvě.”

“Já jsem na tom stejně,” připustil, potom přejel z pasu na ruku a uchopil ji za prsty. “Pojď. Mám nápad.”

Šla tedy s ním, a když ji odvedl zpátky ke karavanům, byla docela překvapená. Tam ji opustil s příkazem: “Počkej tady,” a ztratil se uvnitř.

Chvilku nepřítomně koukala na karavan, a teprve potom ji najednou napadlo, že tohle je její šance. Je sama. Teď by se mohla vypařit a utéct, odfrčet někam, kde by začala nový život… sama. Zase.

Ne, nevyrazila do noci, jak jí kázal zdravý rozum. Ta myšlenka se jí sice usadila v hlavě, ale nemusela si ji moc lámat, aby jí bylo jasné, proč už ji útěk sebeméně neláká. S Marcusem zažila ohromnou legraci. Moc toho nenamluvili, nevedli dlouhé, hlubokomyslné rozhovory, povětšinou jen běhali od jedné atrakce ke druhé. Chechtali se jako děti a v podstatě se jenom bavili. Občas utrousili nějaký ten vtípek nebo okomentovali věci, které viděli kolem sebe.

Matka, která křičela na brečícího prcka za to, že upustil zmrzlinu, je naštvala oba dva. Dětem padají věci z pacek, co svět světem stojí. Nehody se prostě stávají. Ztráta vytoužené dobroty ho dost vytrestala sama o sobě. Stručně řečeno, pohled na ženskou ječící na malého kluka, že je hloupý nešika a dočista k ničemu, ani jednoho nijak nenadchl. A Marcus měkkosrdcatý to nevydržel, vklouznul vynervované matce do hlavy a jemně ji mentálně uklidnil. Divine se bezděky usmála. Věděla, že idyla dlouho nepotrvá, ale když ho máma zničehonic objala a pověděla mu, že ho má ráda, že se takové katastrofy občas stávají, že je hodný kluk a ona mu koupí jinou zmrzlinu, chlapeček rázem přestal plakat a zahihňal se… když nic jiného, zbude mu aspoň jedna krásná pouťová noc, na kterou bude moct vzpomínat, až vyroste.

Zato když míjeli ruské kolo a uviděli, jak se na něm muchluje páreček nažehlených týnejdžrů, svorně se zakřenili. Ti dva byli fakt zažraní do práce, a byl to Marcus, komu neušlo, že Carl nechával jejich lodičku proplouvat a nenutil je vystoupit.

“Náš Carl je starý romantik,” informovala ho pobaveně, když na to upozornil. “Než je vyžene z ráje, nechá je dvakrát nebo třikrát povozit kolem dokola.”

Od chvíle, kdy si před třemi hodinami vyrazili na svůj večer her, je mnohé přimělo k úsměvu nebo rozesmálo, a ona si vychutnala jeden každý společný okamžik.

Nastřádala jsem si zásobu vzpomínek, kterými se budu moct probírat během příštích osamělých let, řekla si v duchu. Ale čas na hraní, krátký oddech od normálního běhu času, se nachýlil ke konci. Chtě nechtě musela zvednout kotvy.

S povzdechem se odvrátila a vykročila kolem karavanu. Raději se vykrade na parkoviště podél zadní strany, než by riskovala, že vyjde Marcus a uvidí, jak bere roha uličkou. Zrovna se chystala zahnout za roh, když Marcus najednou řekl: “Nepokoušíš se mi upláchnout, viď že ne?”

Bleskově se otočila. Klusal k ní, na tváři lehce ustaraný úsměv, který nepůsobil zrovna nenuceně. Podařilo se jí oplatit mu úsměv úsměvem a zavrtěla hlavou. “Jenom mě napadlo, že bych—” Rozhlédla se po něčem, na co by se vymluvila a dokončila: “— si při čekání otestovala trefu na balónkové střelnici.”

Zalétl očima k maringotkám před nimi, a pak ji vzal za ruku: “Než pojedeme, tak si ji můžeme otestovat oba dva.”

“Pojedeme?” zamračila se. “Kampak pojedeme?”

“Uvidíš,” stiskl jí ruku. “Je to překvapení.”

K balónkové střelnici došla celá zamračená. Marcus ukázal obsluze volňásky a dostal šipky, a oba začali trefovat balónky.

Vždycky si o sobě myslela, že má dobrou mušku, což měla, ale balónky nebyly úplně nafouknuté, a tak se od nich šipka sem tam jen neškodně odrazila. Nakonec začala házet větší silou. Zato Marcus neminul jediný balónek a byl rychlý. Procházel třetím kolem v době, kdy ona absolvovala první. Ustoupila, dál už se jenom dívala a čekala, až ho to omrzí. Vůbec si neuvědomila, že zdárně spěje k výhře, dokud najednou nepřestal házet a nenaklonil se k obsluze. Ta přikývla, otočila se a odkudsi vyčarovala malého hnědého medvídka se srdíčkem na bříšku.

Sotva převzal plyšovou trofej, Marcus se otočil a podal ji Divině. “Tu máš, ten je pro tebe.”

Chvilku na dárek jenom hleděla, než se osmělila a rozechvěle po něm sáhla. Ani by nespočetla, kolikrát už byla na pouti svědkem stejné nebo nějak podobné scény. Kluk vyhrál cenu pro svou dívku. Pokaždé si pomyslela, že je to sladké, a pocítila píchnutí závisti. Teď tedy konečně sama držela v rukou cenu, kterou pro ni vyhrál Marcus.

“Najdeme někoho, kdo by nám na něj ozdobným stehem vyšil Marcus & Basha a rok,” prohlásil s významným úsměvem, a když se začervenala, vzal ji za ruku a odvedl pouťovou promenádou.

Volným krokem vyšli branou na parkoviště a teprve tehdy Divině najednou došlo, co vlastně řekl. Na místě se zastavila a nic by za to nedala, že byla bílá jako papír. Každopádně měla pocit, jako by jí z tváře zmizela všechna krev.

“Co je?” polekal se Marcus, když se ohlédl a spatřil její výraz.

“Marcus a Basha?” zachraptěla a snažila se nepanikařit.

Přikývl. “Vincent, Jackie, Tiny a Mirabeau. Všichni tě dokážou číst, Divino. Umí nás přečíst oba dva. Ale Mirabeau byla první, kdo přišel na to, že tvé pravé jméno zní Basha.”

Pokusila se mu vytrhnout ruku, ale držel ji pevně.

“Vím, že Madge má tvou motorku. Vím, že máš v plánu vzít na ní roha, ale to nemůžu připustit,” zašeptal, a když se po něm ohnala volnou rukou, zručně ji odchytil. Když se ho pokusila kopnout, prudce ji otočil a přirazil k dodávce, u které stáli. “Nemůžu to připustit, protože na motorce pro mě není dost místa, a já pojedu s tebou.”

Znehybněla a nevěřícně vydechla: “Cože?”

“Jsi mou životní družkou, Basho—”

“Neříkej mi tak,” skočila mu do řeči.

Nebránil se. “Dobře,” přitakal trpělivě. “Jsi mou životní družkou, Divino,” opravil se vážným hlasem. “Kam půjdeš ty, půjdu i já. Tvá budoucnost je mou budoucností. Tvůj osud je mým osudem.” Pustil jí ruce, vzal do dlaní její tvář a zašeptal: “Uteču s tebou. To je to překvapení. Vypůjčil jsem si SUV, ve kterém sem dorazili Tiny s Mirabeau. Myslí si, že tě beru na večeři, a to beru, ale potom spolu ujedeme. Můžeme se vydat do Itálie. Moje rodina je mocná. Bude-li to zapotřebí, dokáže tě ochránit i před Lucianem. Nebo můžeme vyrazit někam jinam, jestli chceš. Ale sama nikam nepůjdeš.”

Chvilku na něj kulila oči. Představovala si nejeden scénář, ve kterém hostoval, ale v tento si netroufla doufat ani jedinkrát. Okamžik měla pocit, že jí na kolotoči života padl pod ruku mosazný kroužek štěstí, ale pak se přihlásilo o slovo svědomí. Odsoudila by ho k cikánskému životu. Stále být v pohybu, nikdy nemít klid, nikdy nemít domov. A navíc by ho odsoudila k životu bez dětí, protože už nikdy nepřivede na svět dítě. Mělo by totiž stejný život, jaký byla nucená vést ona sama. Nemohla to udělat nevinnému dítěti a nemohla to udělat ani Marcusovi. Nikdo by neměl žít život, jaký žila ona. Věčně utíkat a skrývat se, věčně se ohlížet přes rameno, věčně se bát.

Povzdechla si a smutně zavrtěla skloněnou hlavou. “Zní to krásně, Marcusi. Ale nemohu to od tebe žádat.”

“Nic ode mě nežádáš,” vzal ji za ruku a odtáhl od dodávky. Odvedl ji až na druhou stranu parkoviště, než dodal: “Já ti povídám, jak to bude. Pětadvacet stovek let jsem čekal na životní družku, Divino. Nedovolím, abys mi teď proklouzla mezi prsty.”

“Nevíš, co mluvíš,” namítla potichu. “Vždyť ani nevíš, kdo jsem.”

“Zrovna jsem ti řekl, kdo jsi. Není to víc než pár minut. Jsi Basha Argeneau, vzpomínáš?” Zastavil se u SUV, otevřel jí dveře a ukázal, aby si nastoupila.

Zůstala však stát vedle něj a se smrtelnou vážností se mu zahleděla do očí. “Jsem psanec.”

“Myslíš si, že bys mohla být psanec,” upřesnil. “Já jsem jiného názoru. Ale,” zvýšil hlas, když začala něco povídat, “jestli opravdu jsi psanec, tak jsi pro to musela mít zatraceně dobrý důvod, ať už jsi udělala cokoli. Nebo bylas zmatená nebo… prostě něco na ten způsob.” Poslední slova už řekl potichu a unaveně, potom však rázně zatřepal hlavou a s mnohem větší jistotou prohlásil: “Ať už je to jakkoli, nějak se s tím vyrovnáme.”

“Marcusi, já—”

“Dneska večer se tady má ukázat Lucian,” přerušil ji slovy, která ji spolehlivě umlčela. “Nejsem si jistý, v kolik hodin se sem dostane, ale až dorazí, raději bych byl už někde jinde. Můžeš mi povědět všechno, co máš na srdci. Chci to slyšet, jenom ne tady a teď. Domluveno? Prosím? Prostě si nastup do SUV. Pojedeme na večeři a můžeš mi říci, cokoli chceš.”

Ještě moment váhala, ale pak nasedla do SUV. Lucian byl pro ni strašák odedávna. Vyhýbat se mu byla tak trochu priorita numero uno. Zůstala zticha, zatímco Marcus obcházel vůz a soukal se za volant, ale jakmile nastartoval a vyvezl je z parkoviště na silnici, řekla: “Tyhle řeči nejsou pro cizí uši. Neměli bychom to probírat na veřejném místě.”

“Fajn,” přisvědčil klidně. “Kde teda?”

Chvilku váhala a zvažovala jejich možnosti. Hotel bude to pravé, ale chce to davy lidí a pokud možno zmatek. Z takového místa zmizí rychle a potichu. “Jak daleko jsme od Vegas?”

“Něco málo přes dvě hodiny, aspoň myslím,” odtušil tiše. “Chtěla bys tam jet?”

“Ano, prosím,” zašeptala. Snažila se v hlavě spřádat plány a také plán B. V žádném případě mu nedovolí zahodit svůj život jenom kvůli tomu, aby mohl být s ní. A znala jediný způsob, jak mu to rozmluvit. Musí vyložit karty na stůl, přiznat barvu, všechno mu vyklopit. Jakmile se dozví pravdu, už s ní nebude chtít nic mít, tím si byla jistá. Mělo to však háček. Mezi láskou a nenávistí je tenká hranice. Mohl by ji pak chtít zradit Lucianovi, jen aby si to u něj vyžehlil. Potřebovala plán, jak tomu předejít. Představa budoucnosti bez Marcuse ji sice deprimovala, ale k myšlence na sebevraždu ještě nedozrála.

“Takže hurá do Vegas,” zahalekal Marcus a udělal si na sedadle pohodlí. “Vlastně to bude docela šikovné. Můžeme si promluvit, všechno v klidu probrat a vyřešit, potom využijeme toho, že jsme, kde jsme, zajdeme do některé z těch svatebních kapliček a vezmeme se.”

Divine zamrkala, a pak prostě zavřela oči. Bylo to jako blesk z čistého nebe. Tenhle mužský možná věděl, jak se jmenuje, ale nepřijal to, kým je. Však on zazpívá jinou písničku, až se dozví pravdu.

19. KAPITOLA

“Proč Luxor?” Marcus odemknul dveře jejich pokoje a dal Divině přednost. “Není zrovna v centru dění.”

“Právě proto.” Vyznělo to pobaveně. Chvilku se rozhlížela po pokoji, a pak odešla obhlédnout koupelnu.

Tak se také rozhlédl a podařilo se mu neohrnout nos. Pokoj zoufale volal po renovaci. Koberec byl prošlapaný, nábytek ošoupaný a tapety musely být dobrých třicet let staré. Jestli jsou zdejší pokoje v takovémto stavu, nejsem si jistý, že tu chci riskovat stravu.

“Vybrala jsem ho, protože je skoro na konci Stripu, a není tady tak rušno,” vysvětlila, když se vynořila z koupelny. “A připomíná mi mládí.”

Obočí mu vyletělo nahoru. Luxor byla vlastně obrovská pyramida se sto deset stop vysokou replikou Velké sfingy v Gize. “Tys byla zamlada v Egyptě? Tvoji rodiče žili v Egyptě?”

Zakřenila se. “Mládí je relativní pojem. Myslím, že mi bylo dvě sta, možná skoro tři sta, když jsem tam doprovodila Peršany.”

Vyklenul obočí. “Peršané dobyli Egypt, viď?”

“A vida, správně,” přisvědčila suše.

“Hmmm.” Sledoval, jak prošla pokojem ke stolu, na kterém ležel kroužkový pořadač. Otevřela ho a začala v něm listovat. Aby přežili, tak si cestou sem v průjezdním motorestu koupili pár koblih a kávu, ale teď už měl zase hlad jako vlk. Podle všeho v tom nebyl sám.

“Tahle ta pokojová služba…” zamračila se Divine a zavrtěla hlavou. “Je to pro mě španělská vesnice. Copak jsou ta kuřecí křidýlka Buffalo? Buffalo jsou kuřata? Já žila v domnění, že buffalo jsou bizoni nebo krávy nebo tak něco.”

“Já taky,” pokrčil rameny. “Ale klidně se můžeme vykašlat na místní jídelníček a objednat si donášku pizzy. Dantovi a Tomassovi očividně chutná a objednávají si to v jednom kuse.”

Divine ožila. “Doručili by pizzu i do hotelu?”

“Pročpak by ne?” vytáhl z kapsy mobil, který mu zapůjčil Vincent. Rychle vyhledal pizzerie s donáškovou službou, operující v Las Vegas. Jedna byla blízko hotelu. Prohlédl menu a našpulil rty.

“Problém?” zaklapla menu.

Zavrtěl hlavou. “Jenom si nejsem jistý, jaká pizza je dobrá. Chlapci si obvykle objednávají něco, čemu se říká masožroutův sen či co a— Hele, bezva, mají pizzu pro milovníky masa, to by mělo být podobné… Je na ní čabajka, klobásky, slanina a karbanátky,” předčítal nahlas, a pak tázavě pohlédl na Divinu. “Co ty na to?”

“Nezní to špatně,” vstala a zamířila do koupelny. “Než objednáš, bleskově se vykoupu.”

“Dej si načas,” zabručel, soustředěný na zadávání telefonního čísla do restaurace. “Než dorazí pizza, tak to obvykle chvíli zabere. V Kanadě to od objednání trvá něco mezi půlhodinou a hodinou.”

“Dobře.”

Slyšel zaklapnout dveře, ale v duchu byl u tútání, které se ozývalo ze sluchátka. Teprve až když objednal a ukončil hovor, si uvědomil, že Divine bere lázeň. Slyšel téct vodu a přímo viděl, jak se svléká a—

Probral se s rukou na klice dveří od koupelny. Musel přejít pokoj doslova jako ve snách. Silou vůle se ovládl. Chtěla se vykoupat. Kdyby chtěla něco jiného, nebyla by zavřená v koupelně a nenapouštěla by si vanu. Svlékla by se tady, před ním.

Nemůžu jí vyčítat, že se chce vykoupat, pomyslel si a odvrátil se ode dveří. Když kolem páté vyrazili na svůj večer her, teplota se šplhala ke čtyřiceti stupňům. Podvečer se sice trochu ochladilo, ale jak tak běhali od jedné atrakce ke druhé, ke třiceti stupňům určitě moc nechybělo. Navíc bylo dusno. Sám by lázní nepohrdl a šaty měl umolousané a zpocené. Zvedl ruku a očichal se. Fujtajksl, skoro se udusil.

Jo, rozhodně potřebuji něco na převlečení, a až vyleze z vany Divine, určitě by taky ocenila čisté svršky, konstatoval v duchu a zamířil ke dveřím.

Plán zněl: zaskočit do nejbližšího krámku, koupit pár věcí a honem zpátky. Dopadlo to jinak. Divine byla problém. Neznal její velikost, natožpak vkus. O tom, že v hotelovém obchůdku se suvenýry těžko budou k dostání cikánské kostýmy ani nemluvě. Realita byla taková, že zatímco triček, mikin a kýho čerta s logem Luxoru měli plné regály, výběr ošacení vhodného pro spodní polovinu těla, byl hůře než chudý. Ne, že by se snad domníval, že by Divine chtěla chodit s nápisem LUXOR na zadku.

Nakonec se zeptal portýra, jestli někde poblíž čirou náhodou není příhodný obchod, a pak si vzal před hotelem taxíka na místo, které mu doporučil. To, co následovalo, by snad nejlépe vystihl termín nákupní horečka. Několik minut, spíš půl hodiny, bral kusy oblečení a většinu zase je pokládal, až dospěl k názoru, že ho má už dost a vzal to poklusem ke kase. Musel se vrátit včas, aby převzal pizzu. I kdyby už nakrásně byla Divine venku z vany, aby otevřela, nebyl si jistý, jestli má s sebou peníze.

Do Luxoru se vrátil obtěžkán půltuctem naditých tašek. K výtahům uháněl s vědomím neúprosně letícího času. Měl strach, že propásl poslíčka s pizzou. Proto když uviděl, že jeden z výtahů je právě v přízemí a dveře se zavírají, rozběhl se. Přesto by to nestihl, kdyby mladík uvnitř kabiny, jediný pasažér, nemávl rukou před senzorem a výtah mu nepodržel.

“Díky,” vydechl úlevou, když proklouznul dovnitř.

“Žádný problém,” odtušil mladý muž nenuceně, zatímco Marcus zaostřil na sloupce očíslovaných tlačítek na stěně.

Poschodí, na kterém měli s Divinou pokoj, kupodivu už svítilo, a tak se jen s povzdechem opřel o stěnu zdviže. Nicméně libá vůně v kabině vzápětí nasměrovala jeho pozornost ke spolucestujícímu do vyšších sfér. Když upřel pohled na velkou, plochou, čtveratou krabici, kluk, který mu podržel dveře, se usmál a přikývl. Měla tepelnou izolaci a mladík ji nesl na dlani zvednuté ruky jako číšník podnos.

“Voní skvěle, že jo?” zakřenil se.

“Jó-o.” Marcus nemohl, než vřele souhlasit, a když si přečetl číslo pokoje na účtence přilepené na kartonu se šesti plechovkami koly, spadl mu kámen ze srdce. Neprošvihl poslíčka. Tohle byl totiž on. Ale držel jazyk za zuby. Mlčky s ním vyjel nahoru, vyšel z kabiny a vykročil chodbou. Cítil, že hoch jde kousek za ním.

“Kdo by to byl řekl?” zasmál se mládenec, když se zastavil, aby odemknul dveře pokoje.

“Jo,” přikývl Marcus. “Bál jsem se, že se nevrátím včas. Dobře, že jste mi podržel výtah. Ještě jednou díky, jen tak mimochodem.”

“Rádo se stalo. Pomohl jsem sám sobě. Ušetřilo mi to cestu tam a zpátky, pro nic za nic,” odtušil pobaveně. Když ho Marcus pozval gestem dál, vkročil do dveří. Daleko ale nešel, zůstal stát těsně za prahem, opřený o dveře, aby se nezavřely. Čekal, až Marcus položí všechny kabely a vytáhne šrajtofli, aby mu zaplatil.

Ten mu dal tučné spropitné, vzal si pizzu a limonády, popřál klukovi dobrou noc a zavřel. Obrátil se právě včas, aby se mu naskytl úchvatný pohled na Divinu, vypluvší z koupelny. Vlhké vlasy měla sčesané dozadu a na sobě hotelový župan. Ve froté oděvu nadměrné velikosti vypadala leskle a čistě a pekelně sexy, a tak jednu chvíli vážně zvažoval, že by nechal pizzu na potom a prostě—

Zářivě se usmála. “Mmmm, voní to báječně.”

“To teda jo,” zamumlal a zatřepal hlavou. Jídlo má přednost, nakázal si a odnesl krabici a kolu k malému kulatému stolku mezi dvěma křesly. Obojí tam položil, chopil se kyblíku na led a vyrazil ke dveřím. “Pusť se do jídla. Zajdu pro trochu ledu.”

Na odpověď nepočkal, rovnou vyběhl ven. Cestou po chodbě si všiml místnosti s ledem a právě tam teď odspěchal naplnit kbelíček. Než se vrátil, Divine v minibaru našla balíčky připravené pro hosty, kteří by snad dostali chuť na kávu. V každém byla lžička, cukr, smetana a ubrousky. Dva otevřela a ubrousky zabavila. Ještě zašla do koupelny pro dvě sklenice, které ležely připravené na pultu, a postavila je na stůl vedle krabice s pizzou.

“Nečekej na mě a pusť se do toho. Umyju si ruce,” pobídl ji Marcus poté, co zátiší s pizzou doplnil o kbelíček s ledem a zamířil do koupelny. Zbyla v ní ještě trocha páry po předchozí koupeli, a když došel k umyvadlu, v duchu konstatoval, že příjemně voní šampónem a mýdlem. Otočil kohoutkem, ale sotva se uviděl, zašklebil se na toho špindíru v zrcadle. Byl jak čuně. Nechápal proč, vždyť se jenom trochu povozil, prvně na pouti a pak v autě. Ale co naplat, byl pokrytý jemnou vrstvičkou prachu, kterou protínaly cestičky, kudy protekly curůčky potu.

Zavřel kohoutek, otočil se ke sprchovému koutu a pustil vodu raději tam. Následoval střelhbitý striptýz a to, co byla asi nejrychlejší sprcha všech dob. Maximálně o pět minut později už vypochodoval ven, oděn toliko ručníkem obtočeným kolem pasu.

“Ve skříni je ještě jeden župan,” informovala ho Divine, jakmile bezmála adamitu spatřila. Poslušně se zastavil, našel ho a učinil mravnosti zadost.

“Je ti líp?” zeptala se, když si k ní přisedl.

“Ano. Promiň to zdržení,” uvelebil se na křesle a povšiml si, že už do obou skleniček nasypala led a zalila ho kolou… ale krabice s pizzou je stále zavřená. “Nemuselas čekat.”

Pokrčila rameny. “Je to minuta, co jsem nalila pití. Zrovna jsem si v duchu házela mincí, jestli začít bez tebe, když jsem uslyšela, žes zastavil vodu. Tak jsem počkala.”

“Dík, žes mi nalila limču,” mrkl na ni, a otevřel krabici s pizzou. Zašklebil se. “Nemáme talíře. Ty mě nenapadly. Asi se budeme muset najíst z krabice. Chlapci to tak občas dělávají.”

“Tamten Dante a Tomasso, o kterých jsi říkal, že mají rádi pizzu?” sáhla pro voňavý plátek.

Ani Marcus nezaváhal a posloužil si jedním dílkem. “Jo,” pousmál se, “ale nejsou zdaleka jediní, kdo mají rádi pizzu. Vlastně si nemůžu vzpomenout na nikoho, kdo by u nás v rodině ještě jedl, a přitom neměl rád pizzu.”

“Takže musí být dobrá,” uzavřela teoretickou diskuzi a zvedla svůj kousek k puse, ale nejprve ho jenom očichala. “Voní hezky.”

Marcus si rovnou ukousnul, a hned nato znehybněl. Mlčky si užíval rozmanité chutě, které mu zaútočily na chuťové pohárky.

“Dobrota?” zajímala se Divine. Když namísto odpovědi nahlas zasténal rozkoší a přikývl, konečně posbírala odvahu k prvnímu ukousnutí. Okamžitě vykulila oči. Pokousala první sousto, polkla a vyhrkla: “No jo. Je to dobré.”

Což byla poslední věc, kterou kdo z nich řekl. Následujících několik minut se plně soustředili na jídlo. Marcus si nebyl jistý, jakou velikost objednat. Dante s Tomassem dovedli bez mrknutí spořádat i dvě velké, tedy každý jednu. Ale Christian s Caro měli ve zvyku objednávat jenom jednu napůl, tak dal na ně a objednal jednu grande s tím, že se o ni podělí. I tak jí bylo moc. V disciplíně jedení pevných pokrmů byli oba v záběhu a teprve si roztahovali žaludky. Pizza grande byla nad jejich síly. Natlačil do sebe dva dílky a Divine do sebe dostala dokonce jenom jeden. Většina pizzy zůstala v krabici.

S lítostí zaklapl víko. Dumal, jestli v ní pizza vydrží, později by si ji mohli dát na svačinu. Spokojeně zavzdychal, rozvalil se a kouknul na Divinu. Byla stočená na protějším křesle, vypadala uvolněně a usrkávala kolu. Pohledem klouzal po svůdném těle v bílém županu. Byl veliký, bílý a nadýchaný. Těsně nad koleny se rozhrnul, a tak teď nabízel pohledu nenechavých očí štíhlé nohy.

Marcus se nemohl ubránit myšlence, že to jsou ty nejrozkošnější nožky, jaké kdy spatřil. Nejraději by každý ten drobný prstík políbil a hrál s nimi hru: “Vařila myšička kašičku na zeleném rendlíčku, tomu dala, tomu dala, tomu dala, tomu dala, jenom tomu nedala…” a až by se dostal k: “… ten utíkal, utíkal do komůrky a všechno tam spapal,” lechtal by ji po noze pořád výš, až—

“Co je to za úsměv?” zeptala se najednou. “Na co myslíš?”

Zamrkal a posadil se zpříma. Chtěl ji, touhou po sexu přímo šílel, ale ještě mnohem víc ji chtěl za životní družku. Na to by ovšem nejdřív musel zjistit, jestli je psanec. A když je, tak proč. Potřeboval to vědět, aby přišel na způsob, jak ji ochránit… a zachránit. Proto místo upřímné odpovědi požádal: “Vykládej mi o své rodině.”

Proměnila se v sochu s tváří, ve které se teď zračila ostražitost. “O mé rodině? O té jsem ti už vyprávěla.”

“Ano, vyprávěla, ale—” odmlčel se a trochu se předklonil. “Divino, ta Basha, kterou hledá Lucian, je matkou Leonia Livia.”

“Jeho matkou?” podivila se. “Nemyslím si, že je dosud naživu. Měla jsem za to, že umřela dávno před ním.” A pak se regulérně vyděsila. “Je přece mrtvý, viď že ano? Řekli mi, že pošel během války nesmrtelných proti bez-tesákům.”

“Leonius Livius I. je mrtvý,” uklidnil ji Marcus, kterému neušlo, jak pobledla. “Mluvím o Leoniovi Liviovi II.”

Jako by ji uhodil. Z tváře se jí vytratila krev. “Copak existuje ještě jeden?”

“Ano,” přitakal něžně, její nápadné rozrušení mu dělalo starosti. “Za války nesmrtelných proti bez-tesákům, musel uniknout jeden z jeho synů.” Najednou to vypadalo, že přestala dýchat, a Marcus přimhouřil oči.

Po chvilce hlasitě vydechla a hořce pronesla: “Takže jeden syn přežil a ty mu říkáš Leonius Livius II.” A dříve, než stačil odpovědět, se na něj obořila: “Proč? Protože je syn svého otce?”

“Ne, protože si tak říká on sám,” vyvedl ji z omylu a trpělivě se pustil do vysvětlování: “Říká si Leonius Livius II. a jméno Leonius dal také všem svým synům. Ale těm se říká pořadovým číslem. Alespoň jednadvacátý Leonius se jmenoval Dvacet jedna, třináctý Leonius byl Třináctka, a i všichni ostatní, které pochytali lovci psanců, slyšeli na svá čísla. Krom Ernieho,” dodal zamračeně.

“Ernieho?” vyštěkla.

“Další jeho syn, ale pro změnu nesmrtelný a ne bez-tesák,” objasnil Marcus. “Z nějakého důvodu se jmenoval Ernie a ne Leonius… možná právě proto, že byl nesmrtelný a ne bez-tesák,” meditoval nahlas. Chvíli o tom dumal, ale nakonec potřásl hlavou. “To je jedno. Odbočil jsem. Jde o to, že před plus mínus dvěma roky byl Leonius konečně zajat. A nějaká ženská ho pak vyfoukla lovcům přímo před nosem. No a podle Mirabeau vypadala stejně jako ty, akorát že měla blond vlasy. A potom dopadli Ernieho a jakousi holku jménem Dee. Od té se dozvěděli o blondýně, která se jmenovala Basha, a prý to byla Leova matka.”

Divine vstala a začala pomalu přecházet po pokoji.

Marcus se mračil a dál spřádal své teorie: “Když teď tedy víme, že se tvůj syn jmenuje Damian, je jasné, že nemůžeš být ta Basha, která přivedla na svět Leonia. A Jackie navíc tvrdí, že ve skutečnosti jsi Leoniovou obětí. Ale podle Mirabeau ti stejně straší v hlavě, že jsi psanec nebo hledaná. Tak mi prostě pověz, proč si myslíš, že bys mohla být—” Během jeho monologu došla Divine až k posteli. Když se náhle zastavila, otočila se k němu, bez varování si rozvázala župan a setřásla ho z ramenou, zmlkl, poněvadž mnoho nechybělo a spolkl by si jazyk. Jakmile se bílé froté svezlo na zem a vytvořilo jí kolem bosých nohou nadýchaný atol, pozbyl daru řeči. Dokázal akorát sedět a zírat.

Polknul, otevřel pusu, aby přece jen zkusil něco říct, a pak ji zase zavřel, protože najednou nevěděl, co chtěl říct. O čem jsme to vlastně mluvili?

Otočila se k němu zády, vylezla na postel, po čtyřech popolezla přímo doprostřed a tam se pečlivě naaranžovala. Nohy u sebe, kolena zvednutá, chodidla a dlaně položené na matraci, opřená o lokty v úhlu, ve kterém se ňadra vzpínala k nebesům. Byla to asi ta nejvíc sexy poloha, jakou kdy viděl, nebo to možná bylo tou zatracenou ženskou. Nevěděl a neřešil to. Nebyl si vědom toho, že by dal tělu příkaz k pohybu, přesto se zčistajasna ocitl těsně u postele.

Okamžitě sebou mrskla a posadila se před něj na kraj matrace, a on pocítil příval zklamání, ale ten zase rychle opadl, jelikož natáhla ruku, rozvázala mu pásek a rozhrnula župan jako oponu. Erekce, která se nadšeně přihlásila o slovo v prvním okamžiku, kdy prve shodila župan, teď vyskočila z vězení těžkého froté jako čertík ze škatulky, a málem jí vypíchla oko. Ale Divine zvládla situaci levou zadní. Oprava: Zvládla situaci pravou přední, neboť ji prostě vzala do ruky.

Když mu chladnou dlaní sevřela rozpáleného nejlepšího přítele, Marcus zatajil dech a zavřel oči. Ale když se kolem něj bez varování semkla horká, vlahá ústa, v šoku vytřeštil oči a vydal jakýsi neartikulovaný zvuk.

Pánbíčku na nebíčku, bědoval v duchu. Tohle je moc a moc rychle. Ztratím nad sebou kontrolu a— K čertu s rozumem, pomyslel si, vztáhl ruce a zapletl prsty do hřívy dlouhých, prosýchajících vlasů. Měl pocit, že přesně věděla, jak přitlačit, kudy přejet jazykem, kdy sát a kdy zvolnit. Jako skutečná jasnovidka.

Nebo jako životní družka, která to všechno prožívá spolu se mnou, uvědomil si ve chvíli, kdy v něm rozkoš vzkypěla a ve vlnách se mu prohnala útrobami. Zřejmě tím nabrala na síle a převalila se nazpátek, aby si to vzápětí celé zopakovala.

Když ho zasáhla obzvláště silná vlna extáze, Marcus zasténal a uslyšel, jak mu Divine sténá v odpověď. A pak, právě když dosáhl vrcholu útesu, který postupně vybudovala jejich obapolná rozkoš, a začal padat přes okraj, zčistajasna osaměl. Jako by zase byli na bungee jumpingu, připoutaní k sobě, a jen co zatáhla za odjišťovací lanko, odtrhlo ho to od ní, a dál už letěl sám. Instinktivně se pokusil ten pád zastavit, ale marně. Bezmocně se zřítil do temné propasti, a ta se nad ním zavřela jako voda.

20. KAPITOLA

S tichým povzdechem se narovnala a zahloubala se nad mužem, kterého právě přivázala k posteli. Pásky od županů a roztrhané džíny, které k tomu použila, Marcuse dlouho neudrží, ale to ani neměly. Nechtěla ho tady nechat bezmocně ležet, dokud nepřijde pokojová služba zjistit, proč se neodhlásil. Chtěla ho jenom trochu zdržet pro případ, že by se probral dřív, než čekala. Nepotřebovala, aby vyrazil po její stopě příliš rychle.

Bohužel si poněkud špatně načasovala odchod ze scény. Měla v úmyslu vycouvat mu z mysli mnohem dříve, ale uvízla ve víru vášně, kterou sama tak pečlivě rozdmýchala, a zdržela se tam o vteřinu nebo o dvě déle, než měla. Místo, aby zůstala při vědomí, jak doufala, padla do mdlob spolu s ním. Nebo to možná bylo beznadějné od samého počátku. Nikdy předtím neměla životního druha, se kterým by to mohla vyzkoušet, takže si vlastně vůbec nebyla jistá, že když ho na poslední chvíli vystrnadí ze své hlavy, uchrání ji to před ztrátou vědomí. Ale měla štěstí, přestože omdlela, probrala se jako první. A proto byl teď přikurtovaný k posteli.

Přešla k taškám, které přinesl z nákupu, a znovu je prohledala. Udělala to už jednou, tehdy pátrala po něčem, čím by ho přivázala. Nyní potřebovala čisté šaty. Všimla si, že koupil oblečení pro oba dva. Teď si rychle vybrala džíny a tričko a nasoukala se do nich. Při pohledu na sebe se nemohla neušklíbnout.

Normálně chodila v sukni. V kalhotách vlastně nikdy, takže si nebyla jistá, jak mají člověku padnout. Ale ve srovnání s cikánskými kostýmy, které nosila posledních bratru sto let, co do pohodlnosti prohrávaly na celé čáře. Džíny byly obtažené, nahoře sahaly stěží k bokům a dole jí ani nezakryly lýtka. A co se týče trička, no, tak s tím měla podobný problém. Hluboký výstřih, strašně obepnuté, nedosáhlo ani k opasku riflí a rukávy jen kousek pod lokty. Kdyby na pouti nevídala mladé ženy v obdobných úborech, myslela by si, že se Marcus spletl a nakoupil pro ni v dětském oddělení nebo tak něco.

Zakroutila nad tím hlavou, podívala se na tašky a chvilku zvažovala, že by si v nich našla něco jiného, ale rychle si to rozmyslela. Nevěděla, kolik jí zbývá času, než se Marcus probere. Lepší bude vypadnout, dokud můžu, pomyslela si a zamířila ke dveřím.

Když si uvědomila, že potřebuje klíčky od SUV, byla už ze dveří skoro venku. Hodila zpátečku, nechala je zase zaklapnout a bleskově prohledala pokoj. Klíčky nikde. Teprve až když si vzpomněla, že se Marcus sprchoval, napadlo ji mrknout do koupelny. Džíny ležely na zemi a rychlé prohmatání kapes odhalilo klíčky na dně pravé přední.

Vydechla úlevou, vyběhla z koupelny a znovu zamířila ke dveřím. Ale tentokrát sotva stačila vzít za kliku, a už ji zastavilo Marcusovo rozmrzelé zabručení: “Co to do pekla je?”

Ohlédla se ve stejnou chvíli, kdy přestal věnovat pozornost přivázaným rukám, obrátil se k ní a zmateně hlesl: “Divino?”

“Bude to tak lepší, Marcusi,” vyhrkla. “Nechceš se vzdát všeho, co máš, a všech, které znáš, jenom kvůli mně.”

“Neříkej mi, co chci. Já— Počkej!” vyštěkl, když otevřela dveře.

Zaváhala, a to se jí stalo osudným.

“Aspoň mi to nějak vysvětli. Dlužíš mi to, nemyslíš? Jsi mou životní družkou, Divino. Prostě mi to pomoz pochopit. Nic víc od tebe nechci.”

Skousla si ret a moment hleděla na kliku ve své ruce. Pokoušela se přinutit k odchodu. Ale ten darebák mozek jí předhazoval pořád další důvody, proč by nikam chodit neměla. Jedním z nich byla existence otázek, na které potřebovala znát odpovědi. S povzdechem pustila kliku a obrátila se. Když zjistila, že Marcus upřeně zírá na pouta na rukou, zamračila se.

“Jenom když mi slíbíš, že se nepokusíš osvobodit, dokud neodejdu,” zvýšila hlas.

Přesunul pohled k ní, váhal, možná v duchu počítal do deseti, a pak bezvládně padl na postel. S očima upřenýma na strop vydechl: “Domluveno. Bude po tvém.”

Tiše si oddechla, a pak tam chvilku jenom stála, než přiznala: “Nevím, odkud začít.”

Zvedl hlavu, aby na ni viděl a navrhl: “Co třeba od začátku—” ale zarazil se uprostřed věty. “Nemohl bych si na ten rozhovor aspoň sednout, aniž bys vystartovala ze dveří? Prosím?” dodal ironicky.

“Aha, ano, jasně,” vykoktala cestou k němu. “Potřebuješ pomoct?”

Vzhledem k tomu, že než stačila dojít k posteli, seděl zpříma a ruce mu volně visely z míst, kam je měl přivázané, dospěla k názoru, že odpověď zní ne.

“Jak už jsem říkal, obvykle bývá dobré začít od začátku,” odtušil vážně. Opřel se zády o čelo postele a pokračoval: “Povědělas mi, že když tě tvůj strýc našel, vzal tě domů ke svým rodičům, a ti že tě naučili číst a ovládat mysl smrtelníků a bezpečně se nakrmit. Ale také jsi řekla, že neměli dost času, aby ti pověděli, jak to bylo s Atlantidou, ozřejmili ti náš dějepis a původ nanobotů?”

“Přesně tak,” zamumlala, ale nedala se hned do řeči. Místo toho pomalu přešla na opačnou stranu pokoje, a tam se zastavila u prádelníku, opřela se o něj a zkřížila ruce.

“Jmenuješ se Basha Argeneau,” napověděl, když stále mlčela jako zařezaná.

“Narodila jsem se jako Basha Argeneau,” opravila ho. “Alexandria a Ramses byli otcovými rodiči, mými prarodiči. Lucian Argeneau je mým strýcem. To on našel Aegle a mě, a odvezl nás k babičce a k dědečkovi.”

“A podle tebe to bylo jako v pohádce,” připomněl jí.

Kývla hlavou, podvědomě se však rukama sevřela v pase. “Prarodiče byli skvělí, jen strýc Lucian byl zpočátku trochu děsivý. Nevrlý a… no, na dítě působil děsivě. Ale babička mi tvrdila, že pod tvrdou skořápkou je měkké žužu.”

Když Marcus mlčky zvedl obočí, pobaveně přikývla. “Jo, myslím, že v tomto ohledu žila maličko v iluzích, ale tehdy jsem jí uvěřila a trochu jsem se ho přestala bát.” Ztracená ve vzpomínkách se smutně usmála, a pak potřásla hlavou a svěřila se: “Courala jsem za ním jako štěně… a on to strpěl. Pomáhal s mým tréninkem. Bral mě do terénu na stopování smrtelníků, kontrolu myšlenek a krmení. Tvrdil, že se rychle učím a jsem chytrá,” pochlubila se. Dodnes si pamatovala, jak byla šťastná, když to řekl. Jak se při jeho pochvale rozzářila radostí.

“To zní, jako bys k němu vzhlížela,” poznamenal Marcus tichým hlasem.

Zaksichtila se. “Vlastně myslím, že tak trochu— asi mi byl tak trochu náhradou za tátu.”

Jenom přikývl.

Ruce se jí svezly podél těla, sklopila oči a zahleděla se na svoje bosé nohy. “Všechno bylo dobré. Byla jsem šťastná, Aegle byla šťastná. Byla jsem v bezpečí a v teple. Měla jsem co jíst, a měli mě rádi. Babička s dědečkem byli moc hodní, ale vždycky to byl strýc Lucian, na koho jsem spoléhala, že… ani nevím,” vydechla nešťastně. “Všechno bylo senzační, dokud jsem jednoho večera nevstala a nezjistila, že je strýc Lucian pryč. Dědeček řekl, že musel odjet za obchodem, ale…” Ohrnula nos. “Předtím mě brával na svoje výpravy s sebou, a když ne, tak mě alespoň vzbudil a pověděl mi, že odjíždí, na jak dlouho a taky, kdy se vrátí. Tentokrát jsem vstala a on byl prostě pryč.”

“Zranilo tě to,” zašeptal.

“Asi,” pokrčila rameny.

“Co se stalo?” poznal, že tím příběh neskončil.

“Žili jsme v kraji, kterému se nyní říká Toskánsko,” navázala. “Dědeček vlastnil ohromný lán země na řece Tibeře. Oblíbila jsem si ji. Ráda jsem si tam hrála a koupala se v ní, někdy s mou sestřenkou, když byla zrovna na návštěvě, ale pokaždé s babičkou nebo s Aegle nebo se strýcem Lucianem. Jenomže tu noc měla Aegle nějakou chorobu, co na ni trpívají smrtelníci, a necítila se na to. Řekla mi, abych poprosila babičku, ale ta měla návštěvu, a strýc Lucian tam nebyl, tak jsem se rozhodla, že půjdu sama.”

Povzdechla si a pohlédla mu do očí, aby přiznala: “Myslím, že jsem byla trochu uražená, že odejel bez rozloučení, a…”

“A ve vzpurné náladě jsi udělala něco, o čem jsi dobře věděla, že bys to dělat neměla,” odhadl mírným hlasem.

Přikývla a ucítila, jak se jí oči zalévají slzami. Polekalo ji to. Neplakala už celé věky, hlavně ne kvůli tomuto. Neměla ponětí, proč by se ty dávno vyplakané slzy měly vracet z propadliště času jenom proto, že o tom teď vypráví Marcusovi.

Netrpělivě si je otřela a věcnějším tónem pokračovala: “Vybrala jsem si na to špatný den, a navrch k mé hlouposti jsem pak ještě uviděla zajíce a rozběhla se za ním. Chtěla jsem ho chytit, vzít domů a ukázat strýci Lucianovi, až se vrátí. Ale ten zatracený ušák byl strašně rychlý, a tak z toho byla skutečná honička. Byla jsem tak odhodlaná ho polapit, že když mě odvedl z našeho území, ani jsem si toho nevšimla.” Odfrkla si. “A co hůř, vletěla jsem rovnou doprostřed bandy mužských a koní dřív, než jsem vůbec postřehla, že tam jsou.”

Když si vybavila, jak vrazila do Abaddonova koně, na moment zavřela oči. Přistála na zadku, a pak už jenom třeštila oči nahoru, na rozesmáté mužské, kteří stáli nebo seděli na koních okolo ní.

“Copak to tu máme?” zakrákal jeden z nich a sehnul se. Popadl ji za límec a vytáhl na nohy. Prohlédl si ji pěkně zblízka a vyvalil odporné, žlutozlaté oči. “Helemese, ty seš nesmrtelná. Taková škoda. Těšil jsem se na svačinku.”

Hned sebou začala mrskat a kopat, a on se rozchechtal.

Vtom kdosi zavrčel: “Dej ji na zem,” a Basha se otočila. Spatřila muže na koni, s dlouhými, zplihlými, špinavě blond vlasy a nechutnýma očima žlutozlaté barvy. Byl to Leonius Livius, ačkoli tenkrát to ještě nevěděla. Přestože to nevěděla, děsil ji od první chvíle, kdy na něj pohlédla. Civěla na něj vykulenýma očima, dokud tmavovlasý muž na koni vedle něj nepopojel dopředu. Sklonil se, zvedl ji a posadil před sebe na koně. Abaddon ji pak otočil čelem k sobě, prohlédl si ji a řekl: “Jestli se nepletu, tahle maličká je z rodu Argeneau. Má jejich stříbromodré oči. Mám pravdu, maličká? Seš Argeneau?”

Basha na něj zlostně zírala a odmítla promluvit. Ale on to nepotřeboval, všechno jí snadno vyčetl z mysli. “Jejda, maličká Basha Argeneau. Dlouho pohřešovaná Felixova dcera, čerstvý přírůstek do rodiny.” Slova zněla mile, ale pohled jeho očí dítě, kterým tehdy byla, k smrti vyděsil.

“Divino?”

Marcusův hlas ji vytrhl ze vzpomínek. Silou vůle na něj vrhla sarkastický úsměv. “Za svou pitomost jsem tvrdě zaplatila. Ti chlapi, mezi které jsem tam vrazila, byl Leonius se svými syny a se svou pravou rukou, s mužem jménem Abaddon. Zajali mě a vzali s sebou do tábora… A tam jsem zůstala po celý rok.”

Marcus zaklel. “Snažil se vybudovat armádu složenou z vlastních synů. Mučil a znásilnil každou ženu, která mu padla do rukou. Smrtelnou, nesmrtelnou nebo bez-tesáka, všechno jedno.”

“Ano, já vím,” řekla stručně a on zbledl.

“Snad ne…?”

Dívala se mu do očí, neuhýbala, a on zakroutil hlavou.

“Ale bylas pouhé dítě. Vždyť ti bylo teprve jedenáct.”

“Týden potom, co jsem upadla do zajetí, mi bylo dvanáct,” řekla a cítila se stejně prázdně, jak zněla její slova… čemuž vůbec nerozuměla. Za první dvě nebo tři staletí vybrečela řeku slz, ale nakonec se oplakala. Domnívala se, že když na to dokázala vzpomínat bez emocionální reakce, konečně se přes tuto životní etapu přenesla. Přesto teď musela dát emoce k ledu silou vůle, jinak by se nevyhnula přívalu bezmocného vzteku, bolesti, studu a nezapomenutelné hrůzy.

“Prvních pár měsíců bylo nesnesitelných,” uslyšela se říkat, a přestože ji slova vycházející z jejích úst překvapila, byla to pravda. Leonius byl bez-tesák, což znamenalo přesně to, jak to znělo. Byl sice nesmrtelný, ale nevyvinuly se mu tesáky, kterými by se krmil. Musel si oběť naříznout. Naproti tomu mysl oběti uměl kontrolovat stejně dobře jako nesmrtelní. Mohl ji tedy uchránit před vnímáním bolesti, kterou jim říznutím způsobil, jen kdyby chtěl. Ale on nechtěl. Měl tak úchylnou a zvrácenou mysl, že to nešlo na rozum. Utrpení ostatních si užíval. Smrtelníky, ze kterých se krmil, nařízl a pak řezal dál, krájel, až je rozkrájel. Krmil se jejich mučivou bolestí stejně jako jejich krví, dokud je nevypil dosucha. Ano, smrtelníci to měli zlé, ale pro nesmrtelné to bylo mnohem horší, protože se nemohl krmit jejich krví a řezal je čistě pro vlastní potěšení. Smrtelnice mohla aspoň umřít, a tak mu uniknout. Nesmrtelná se zahojila… a celé to začalo od začátku. Znásilnění, rozřezání, znásilnění, rozkrájení. Občas pozvolna téměř uříznul končetinu, jen aby viděl, jestli se zahojí a znovu přiroste.

“Ale potom jsem se ho naučila vyšachovat,” vydechla.

“Vyšachovat ho?” nechápal Marcus a mimoděk přimhouřil oči.

“Bavila ho bolest a utrpení. A já dostala nápad. Když to u mě nenajde, mohla bych ho unavit, a pak mě prostě zabije,” přiznala. “Tak jsem začala zkoušet uzavírat mu svou mysl. Nakonec jsem uspěla.”

“To je to, cos udělala mně?” Zamrkala a vrhla na něj udivený pohled. “Skoro na samém konci, těsně předtím, než jsem omdlel, jsem měl pocit, jako bys tam už najednou nebyla.”

Divine polkla a vážně přikývla. “Ano. Pokusila jsem se na tebe použít tu samou techniku. Nechtěla jsem omdlít.”

“Chtělas zůstat vzhůru a přivázat mě,” odtušil suše a otráveně se podíval na připoutaná zápěstí. “A jak vidím, fungovalo to.”

“Vlastně nefungovalo. Nebo ne tak dobře, jak jsem doufala,” svěřila se. “Zůstala jsem otevřená moc dlouho a zavřela se až na poslední chvíli. Nakrátko jsem omdlela i já.”

Bylo na něm vidět, že ho tím moc neuklidnila, ale i tak ji, třebas nerad, vyzval: “Pokračuj. Naučila ses mu zabouchnout dveře před nosem. Pochybuji, že ho to potěšilo.”

“Nepotěšilo,” potvrdila. “Když nemohl vnímat, jak trpím, nebyla to žádná zábava. Ale místo, aby přestal, jenom ho to vyprovokovalo, a snažil se pak o to víc.”

“To je mi líto,” hlesl Marcus.

“Mně taky. Naštěstí jsem otěhotněla dřív, než ho to omrzelo a dorazil mě.”

Ztuhl. “Tvůj syn…”

“Damian je syn Leonia Livia I., ano,” přisvědčila vyčerpaně.

“Damian,” vydechl se znatelnou úlevou, ale pak se zamračil. “Řeklas naštěstí, jako by to byla dobrá věc? Chci říct, že některé ženy—”

“Některým ženám by se hnusilo nosit dítě zrůdy, která je znásilňovala a mučila, a dát mu život,” pronesla potichu. “Chápu to, ale…” polkla a sklopila oči ke svým nohám. Teprve v té chvíli si uvědomila, že by odešla bez bot. Byla bosá. S povzdechem zvedla hlavu. “Musíš pochopit, že přijít do jiného stavu pro nás znamenalo konec mučení a znásilňování. Některé z nás nedokázaly snést představu, že nosí dítě úchyla, který nás věznil, ale jiné v tom viděly požehnání a dar z nebes. Dokud jsme byly těhotné nebo kojily po porodu, nejevil o nás Leonius zájem. Takže dítě byla drahocennost, a krmily jsme se tak často, jak nám dovolili. Zoufale jsme se snažily zkonzumovat dost krve, aby plod zůstal v bezpečí a my v jináči.”

“Kolik vás tam bylo?” zeptal se zamračeně. “Víš, slyšel jsem zvěsti o stovkách žen zamknutých v klecích, které pouštěli ven jenom, aby je znásilnili, mučili nebo se z nich nakrmili, ale vždycky jsem si myslel, že je to přehnané.”

“Není,” zklamala ho tiše. “Když nesmrtelní zaútočili, tak podle mého odhadu měl asi padesát smrtelnic na krmení. Zhruba dvacet žen bez-tesáků, které proměnil, znásilňoval a mučil. K tomu čtyři nesmrtelné, všechny doufal oplodnit, a dalších čtyřiadvacet žen bez-tesáků plus mě, které byly v jiném stavu nebo kojily.”

Marcus dlouze vydechl. “A ty? Bylas v jiném stavu nebo jsi už kojila?”

“Porodila jsem to ráno, kdy došlo k útoku,” řekla klidně. “Když se ohlédnu do minulosti, tak si myslím, že muselo jít o vyvolaný porod.”

“Vyvolaný?”

Přikývla. “V noci jsme dostali hlášku, že nesmrtelní pod velením mého děda, strýce Luciana a pár dalších zformovali armádu. Prý pochodují k Leoniovu táboru. Všechny ženy z toho byly celé pryč. Jedna polovina doufala, že je zachrání, druhá polovina byla strachy bez sebe.”

“A co ty?” zajímalo Marcuse. “Vzbudilo to v tobě naději nebo strach?”

“Zmatek,” hlesla nešťastně. “Táborem se nesly nerůznější zvěsti. Podle některých zachrání nesmrtelní ženy, ale těhotné raději zlikvidují, než by riskovali, že přivedou na svět dalšího Leonia. Ostatní si myslely, že zmasakrují všechny. Leonia, jeho muže a ženy—”

“Proč ženy?” zakabonil se. “Vždyť to byly oběti.”

“Byly jsme poskvrněné,” odvětila prostě. “Hodně ženských si myslelo, že budeme považovány za vadné zboží.”

“Co sis myslela ty?”

Potřásla hlavou. “Nevěděla jsem, co si mám myslet.”

Oba chvíli mlčeli, a pak Divine pokračovala: “To je ostatně jedno. Myslela jsem si, že tu noc neusnu, protože jsem byla ze všeho strašně vynervovaná. Ale nakonec jsem si přece jen musela zdřímnout. Vzpomínám si, že se mnou musel Abaddon zatřást, aby mě vzbudil. Bylo to uprostřed noci a já byla z toho, že mě budí, celá popletená. A když mi dal výluh z nějakých bylin, zmátl mě tím ještě víc. Zeptala jsem se, co to je, ale bez řečí nade mnou převzal kontrolu a přinutil mě to vypít. O chvilku později jsem začala rodit.”

Na moment zavřela oči a udělala obličej. “Damian se narodil rychle. Všechno se to stalo mnohem rychleji, než by kdo čekal. Dima, smrtelnice, která mi dělala porodní bábu, řekla, že kdybych byla smrtelná, tak bych to nepřežila. Byla jsem zle potrhaná.”

“Ale tys přežila a dítě také?”

Přikývla. “Ano. Byl v pohodě. Neměl tesáčky, ale bylo to silné, zdravé miminko.”

“Počkat, cože?” vyhrkl zmateně.

“Byl silný a zdravý,” zopakovala, a pak hořce dodala: “Kéž bych mohla říct totéž o sobě. Jak už jsem se zmínila, kluk mě při porodu hrozně potrhal, a neměla jsem čas na zahojení. Leonius nařídil Abaddonovi, aby mě tajným tunelem propašoval i s dítětem z tábora dřív, než tam vtrhnou nesmrtelní, a on ho poslechl jenom několik minut poté, co se Damian narodil.”

“Propašovali z tábora i ostatní matky s dětmi?”

“Ne,” zašeptala. “Alespoň tak mi to řekl Abaddon. Prý jsem jediná, a všechny tam byly, když mě hnal ven z—”

“Proč tě chtěl potajmu dostat z tábora?”

Zaváhala, ostrý tón, kterým jí skočil do řeči, ji trochu polekal, ale za chvilku si povzdechla. “Abaddon tvrdil, že podle Leonia by možná mohl strýc nechat naživu ostatní, ale jen co se prý dozví, jak jsem zneuctila rodinu, určitě mě na místě setne a zabije i Damiana.”

“Jak jako?” nechápal. “Jak jsi zneuctila rodinu?”

“Přece tím, že mám Leoniovo dítě,” zdůraznila tichým, rozechvělým hlasem.

Marcus zavrtěl hlavou. “Divino, vždyť jsi byla sama ještě dítě. Znásilněné a mučené. Lucian by ti jen těžko kladl za vinu, že v důsledku toho přišlo na svět dítě. A nikdy by nezabil nevinné miminko.”

“Všechny ostatní ženy a děti, které v táboře našel, přece zabil,” upozornila smutně a znovu v duchu spatřila houf nešťastnic, se kterými rok žila a trpěla.

“Ty ženy a děti nezabili nesmrtelní,” ohradil se Marcus. “Když si Leonius uvědomil, že bitvu prohraje, se šesti nejstaršími syny ustoupil do tábora. Obklíčili ženy a děti a povraždili je. Těch pár nesmrtelných svázali dohromady s ženami bez-tesáky a zapálili je. A zatímco ony křičely a hořely jako živoucí hranice, uspořádali si krvavé orgie na zbylých smrtelnicích a vypili je všechny dosucha.”

“Ale Abaddon povídal…” selhal jí hlas. Celý život věděla, že se Abaddonovi nedá věřit. Měla pochybovat o všem, co jí kdy napovídal. Ale tehdy byl pro ni jediným zdrojem informací a předstíral, že je důležitá. Byla mu svěřena do péče, aby se o ni staral a chránil ji. Prý poslední přání jeho umírajícího pána.

“Co se stalo potom, co tě Abaddon propašoval z tábora?” vytrhl ji Marcus se zamyšlení. “Kam jste šli?”

Unaveně pokrčila rameny. “První část cesty mám v paměti rozmazanou. Byla jsem slabá a bolely mě porodní rány. Neměla jsem možnost v klidu se zahojit a dokonce ani nakrmit. Museli jsme utíkat a schovávat se a zase prchat.”

“Proč?” naléhal. “Abys byla v bezpečí před strýcem?”

Přikývla.

Hleděl na ni celou dlouhou minutu. “Ty mi chceš tvrdit, žes celý život strávila skrýváním a prcháním před svou rodinou, protože jsi věřila, že by zabili tvého syna?”

“A mě,” doplnila ve vší vážnosti.

“Divino,” pronesl pomalu. “Lucian by to neudělal. Nezabil by nevinné dítě.”

“Ale byl to bez-tesák jako jeho otec,” zdůraznila. “A děda se strýcem přece hodlali všechny bez-tesáky vyhladit.”

“Tvůj syn nemůže být—” Potřásl hlavou a zabručel něco jako, že tohle dořeší později. “Ano, tenkrát byli nesmrtelní odhodlaní bez-tesáky zlikvidovat. Ale ne edentata.”

“Edentata?” zopakovala nejistě.

“To jsou nesmrtelní bez tesáků. Nazývají se edentata. Každé dítě narozené bez tesáků je považováno za jednoho z nich a říká se mu edentatus, pokud a dokud nezešílí a neprojeví se u něj zlozvyky typické pro bez-tesáky. Záliba v mučení a vraždění atd. Ale ze všech edentat se nestanou bez-tesáci. Tvého syna by nezabili. A tebe už vůbec ne.”

“Ale já jsem se nezabila.”

Teď ho dostala, byl naprosto mimo. “Cože?”

“Víš, proč bylo v táboře tak málo nesmrtelných žen? Ne, nebyla to náhoda, mělo to svůj důvod. Obvykle se totiž raději samy zabily, než by snášely, že je Leonius pokaždé znovu znásilní a oplodní. Během toho roku, co jsem tam strávila, jsem to spatřila na vlastní oči hned dvakrát. Jedna se dostala ven, a když strážný tasil meč, sama mu na něj naběhla tak, že jí uťal hlavu. Druhá skočila do ohně a upálila se. Abaddon prohlásil, že měly čest, a kdyby to neudělaly, jejich rodiny by to zostudilo. Pokud by se prý nikdy nepokusily uprchnout nebo zabít, a příbuzní by je našli v Leově táboře živé a zdravé, s největší pravděpodobností by je sami zkrátili o hlavu. Tvrdil, že strýc Lucian je stejný. Arogantní, chladný, tvrdý…”

“Zase ten Abaddon,” přerušil ji rozzlobeně. “On ti lhal, Divino. Lhal ti o tom, co se stalo se ženami v táboře, a lhal ti i v tomto. Jak dlouho tě vlastně krmil těmihle pohádkami?”

“Nevím. Deset let, myslím,” vykulila na něj oči. Poprvé ho viděla skutečně zuřit.

“Ty jsi s ním zůstala ještě celých deset let po tom, co vás propašoval ven z tábora?”

Přikývla. “Zpočátku jsem ho potřebovala. Měla jsem Damiana, kojila jsem, byla—”

“Bylas dítě,” dokončil větu namísto ní. “Potřebovalas někoho, kdo by vám našel hostitele, abyste nakrmili, zatímco jsi kojila, a také někoho, kdo by vám poskytl střechu nad hlavou.”

“Ano,” sklonila hlavu.

“To není žádná ostuda,” odtušil tónem, který nezněl zdaleka tolik vztekle jako prve. “Krom toho, jak už jsem ostatně říkal, mám podezření, že na tebe používal mentální kontrolu. Podle toho, co jsem slyšel, máš teď Luciana za strašáka, a proměna náhradního táty v bubáka, rozhodně zavání ovládáním mysli.”

Divine si vyčerpaně promnula oči. Tušila, že má Marcus pravdu, a uvažovala, jak to že to tehdy sama nepoznala.

“Jak ses ho nakonec zbavila?”

“Jedné noci byl venku a hledal hostitele, které by nám přivedl, a já…” pokrčila bezmocně rameny. “Prostě jsem sbalila Damiana a utekla i s ním.”

“Prostě jen tak?” zachmuřil se Marcus.

Přikývla.

“Co se stalo? Co tě k tomu vyprovokovalo?” zeptal se za chvíli.

“Nejsem si jistá, že chápu, co máš na mysli,” odtušila pomalu.

“Myslela sis, že ho potřebuješ, abyste přežili. Proč jsi tak najednou změnila názor? Proč ti připadalo, že bude lepší dostat se od něj pryč?”

Skousla si ret, a pak neochotně kápla božskou: “Přistihla jsem ho, jak Damianovi říká Leonius.”

21. KAPITOLA

Marcus se opřel zátylkem o čelo postele a zavřel oči. Divine možná dala synovi jméno Damian a naučila ho pravidlům o neubližování smrtelníkům, ale Abaddon jí házel klacky pod nohy od první chvíle, kdy se kluk narodil. Bylo mu teď nemilosrdně jasné, že Damian a Leonius jsou jeden a ten samý syn Leonia Livia I.

“Rozzuřilo mě to,” přiznala, čímž opět upoutala jeho pozornost. “A vyděsilo. Najednou jsem zoufale chtěla dostat Damiana od něj co nejdál.”

“Říkal mu Leonius,” zamumlal Marcus, a pak zvedl hlavu a podíval se přímo na ni. “Odnesla jsi před dvěma roky Leonia z toho hotelu v Torontu?”

“Ne,” prohlásila pevným tónem, a on cítil okamžitou úlevu, dokud nedodala: “Odnesla jsem si odtud svého syna Damiana.”

“Blbost,” zabručel a znovu zavřel oči.

“On není jako jeho otec,” namítla rychle. “Můj strýc ho pronásleduje a loví od války nesmrtelných proti bez-tesákům až doposud jenom proto, že v něm koluje otcova krev, ale Damian není jako Leonius. Vychovala jsem ho v duchu stejných pravidel, kterým mě naučil dědeček. Ví, že nesmí smrtelníkům ubližovat, ani je zabíjet. Přesto mu jde strýc Lucian v jednom kuse po krku a průběžně vraždí Damianovy syny. Nevinné malé chlapce, většina se nedožila desátých narozenin.”

“Cože?” vyhrkl Marcus, šokovaný tím, co by to mohlo znamenat. Když přikývla, chvíli na ni bezvýrazně zíral, a pak řekl: “Divino, nevím, co se stalo tvým vnukům, ale garantuji ji ti, že Lucian by malé chlapce nezabil. Pokud by to tedy nebyli bez-tesáci a nemordovali by pro nic za nic smrtelníky.”

“Nebyli to bez-tesáci. Většina z nich se zatím neproměnila, ještě to byli smrtelníci.”

“Ještě to byli smrtelníci?” Nic nechápal.

Pokrčila rameny. “Někteří kluci byli zřejmě smrtelníci, a když jim bylo něco mezi pěti a desíti lety, tak se proměnili.”

“To není možné,” namítl okamžitě. “A co víc, jestli je Damian bez-tesák, tak to není tvůj syn.”

Zamrkala překvapením, a pak vyprskla smíchy. “Je mi líto, Marcusi, ale tentokrát se pleteš ty. Damian je bez-tesák a rozhodně to je můj syn. Porodila jsem ho.”

“Tos nemohla,” stál si na svém. “Divino, přece jsem ti vysvětlil, jak je to s nanoboty. Přenášejí se krví. Matka je předá svému dítěti.”

“Nebo otec,” nedala se.

“Ne,” neustoupil. “On ne. Nemůže. Jsou v krvi, nejsou ve spermiích.”

“No, to ale pořád ještě neznamená, že by nesmrtelná matka nemohla mít bez-tes— dítě, které je edentatus,” opravila se. “Bez-tesáci a edentata jsou také nesmrtelní, že ano? Všichni máme stejné nanoboty.”

“Krucinál,” zašeptal, protože se mu najednou rozsvítilo. “Tuhle pasáž jsem ti v karavanu zapomněl vysvětlit.”

“Kterou pasáž?” znejistěla.

Marcus si hlasitě povzdechl, zpátky do škamen: “Bez-tesáci a edentata nemají v krvi tytéž nanoboty jako nesmrtelní. V krevním řečišti prvních bez-tesáků a jejich potomků pobývají nanoboti z první várky, kterou vědci připravili ke klinickému testování. Posléze se však ukázalo, že jsou nějak vadní. Když je testovali, třetina subjektů zahynula při aplikaci a třetina zešílela. Zbylá třetina byla v pohodě. Ale po pádu Atlantidy se žádnému z nich nevyvinuly tesáky, a tak museli dárce řezat, aby se nakrmili. Šíleným nesmrtelným bez tesáků se říká bez-tesáci. Nesmrtelným se zdravým rozumem, nicméně bez tesáků, se zase říká edentata, abychom je nějak rozlišili.

Nesmrtelní,” pokračoval, “jsou výsledkem práce vědců, kteří se pokorně vrátili do laboratoře a nanoboty doladili. Nevím, co přesně udělali, nebo jak je přeprogramovali, ale druhá várka nanobotů stvořila nesmrtelné, kterým se říká prostě nesmrtelní. Když jim vpravili nanoboty do krevního řečiště, žádný z nich neumřel, ani se nezbláznil. A když padla Atlantida, tesáky se vyvinuly pouze a jenom nesmrtelným s nanoboty z téhle druhé várky.”

“Aha,” hlesla Divine, čelo plné vrásek.

Znovu si povzdechl. “Protože jsou nanoboti přenášeni krví, dítě se stane tím, čím je jeho matka. Smrtelná matka pokaždé porodí smrtelné dítě, a to bez ohledu na to, co je zač otec. A totéž platí o nesmrtelných. Nesmrtelná matka s nanoboty z druhé várky může dát život pouze a jenom nesmrtelnému dítěti. Ale jak matka bez-tesák, tak matka edentatus, mají v krvi nanoboty z první várky, a právě ty přenesou na dítě, na edentata. To pak má třiatřiceti procentní naději, že zůstane edentatem, čelí třiatřiceti procentnímu riziku, že se promění v bez-tesáka, a z třiatřiceti procent mu hrozí smrt.

Ve tvém krevním řečišti vegetují nanoboti z druhé várky, Divino. Dítě, kterému jsi dala život v táboře, a každé další dítě, které porodíš v budoucnu, může být jedině nesmrtelné. Jestli Damian není nesmrtelný s tesáky, pak není dítětem, které jsi přivedla na svět.”

“Ale…” potřásla hlavou a ve tváři měla vepsaný naprostý zmatek. “Já jsem ho porodila.”

“Není možné, že by ti ho nepozorovaně vyměnili za Damiana?” položil otázku otázek. Jiné vysvětlení ho nenapadlo. “Neztratila jsi svoje novorozeňátko třebas někdy z očí?”

“Ne, já…” zarazila se a zamračila se. “No, Abaddon ho na chvilku odnesl ven, aby ho umyl, ale… byl s ním pryč jenom pár minut. Hned mi ho zase přinesl zabaleného do povijanu.”

“V tom případě musel ten Abaddon vyměnit Damiana za tvé dítě. Damian musí být potomkem Leonia a ženy bez-tesáka.” Tázavě zvedl obočí. “Nebyly tam nějaké takové, které by porodily ve stejnou dobu?”

“Byly,” vydechla, najednou působila poraženým dojmem. “Jedna z nich přivedla na svět dítě zrovna den předtím.”

Přikývl. “S největší pravděpodobností je tedy Damian jejím dítětem.”

“Ano,” přisvědčila, a pak se zničehonic narovnala. “Ale pořád je to můj syn, Marcusi. Vychovala jsem ho, kojila ho, starala se o něj, učila ho… pusinkovala mu rozbitá kolínka a foukala na bebíčka. Já jsem Damiana vychovala. Je to můj syn.”

“Je mi líto, že to tak cítíš,” odtušil smutně a Divine se na něj překvapeně podívala.

“Proč?”

“Poněvadž jestli je Damian a ten chlap, který koupil několik kulek, o šípu do srdce nemluvě, a byl unesen z chodby před hotelovým pokojem v Torontu, jedna a ta samá osoba, pak je to chladnokrevný vrah se srdcem z kamene. Je to bez-tesák, není to edentatus.”

Ještě ani nedokončil větu a už vrtěla hlavou. “Ne. Není to žádný vrah. Naučila jsem ho—”

“Pokud je muž, kterého jsi odnesla z hotelu, Damian, potom je Damian vrah,” stál si za svým. “V severním Ontariu spolu s bandou svých synů zabil několik žen, a později unesl jednu mladou doktorku a její sestru. Doktorku prakticky hned zachránili, ale jeden z jeho synátorů, Dvacet-jedna se myslím jmenoval, upláchl s její sestrou. Muž, kterého jsi odnesla, byl na místě, kde byly nalezeny ty mrtvé ženy, zajat, ale vzápětí se mu podařilo uprchnout.”

Viděl, jak zavřela oči, ale pokračoval: “Tu sestru, teprve týnejdžerku jen tak mimochodem, zachránili spolu s pár dalším oběťmi z hotelových pokojů, před kterými jsi sebrala svého syna. A říkal si Leonius.”

“Tos už povídal,” zamumlala nešťastně. “Ale Damian mi tvrdil, že dva chlapci riskovali více, než je zdrávo, a jemu nezbylo, než je vytáhnout z maléru.”

“Riskovali více, než je zdrávo?” přerušil ji užasle. “Nasekali ty nebožačky jako třísky na podpal… a té doktorce, kterou unesli, se pochlubil minimálně jedním vlastnoručním zabitím. A,” dodal naléhavě, “jedna z jejich obětí, mladá holka… Dee nám vylíčila, jak Leonius se svými kluky zmasakrovali její rodinu. On tam nejel, aby je dostal z maléru. On jim ukázal cestu.”

Dal jí trochu času, aby to strávila, než prohlásil: “Všechno, co jsem řekl, je čistočistá pravda, Divino. Nelhal bych ti. Jsi moje životní družka… a můžeš mi věřit, že si přeju, aby to pravda nebyla. Protože tohle skutečně znamená, že jsi psanec, a že se budeme muset navěky skrývat.”

Jednu celou minutu na něj bezvýrazně zírala, a potom se zničehonic otočila a zamířila ke dveřím.

“Počkej! Kam jdeš?” zařval a zacloumal pouty na zápěstích.

Neodpověděla. Mlčky vyklouzla z pokoje a dveře za ní zapadly. Marcus zaklel a vzdal pokusy vysmeknout ruce z improvizovaných pout. Změnil strategii, začal za ně vší silou škubat a snažil se houževnatou látku přetrhnout. Marný boj, froté vyztužené džínovinou vydrželo. Zato dřevo nevydrželo. Když zabral počtvrté, ulomil čelo postele. Zapraskalo na protest a upadlo.

Víc nepotřeboval. Vyvlékl pouta z rozštípnutých sloupků, vyprostil si z nich ruce a už lezl z postele. Hned se hrnul ke dveřím, ale přesto, když vyletěl na chodbu a rozhlédl se oběma směry, byla liduprázdná.

Od plic si ulevil, udělal čelem vzad s tím, že se oblékne a pustí se za uprchlicí, ale už mohl jen v přímém přenosu sledovat, jak dveře zaklaply… a zamkly ho venku.

“To se mi snad zdá,” zavrčel vzteky a dal jim pěstí.

Divine vyšla z hotelu na parkoviště, kde stálo SUV. Očekávala, že za ní každou chvíli vyběhne Marcus a zastaví ji, a když se neobjevil, vlastně ani nevěděla, jestli se jí ulevilo nebo je zklamaná. Od obojího trošku, pomyslela si, když se vměstnala za volant a nastartovala. Ale asi to tak bude nejlepší. Věděla, že bude, ale nebylo to díky tomu o nic lehčí. Čemu se vlastně divím, copak mi život někdy něco ulehčil?

Marcus si chtěl promluvit, aby se toho o ní dozvěděl co nejvíc, ale nakonec se role obrátily. Ona se toho dozvěděla mnohem víc než on. On si akorát potvrdil teorii, že je tou černou ovečkou rodiny Argeneau, kterou ho poslali najít. Zato ona se dozvěděla, že její syn není jejím synem, že je to vrah. A že Abaddon, jen aby dosáhl svého, na ni od samého začátku evidentně používal kontrolu mysli.

Pořád nemohla uvěřit, že si to neuvědomila mnohem dříve. Když to teď Marcus vyslovil, zdálo se jí to úplně jasné. Hrozný strach ze strýce v ní byl tak hluboko zakořeněný, že se o něm snad ani nedalo pochybovat… a sebeméně nepolevoval. Těch prvních deset let jí musel Abaddon den co den otravovat myšlenky strachem a pokaždé, když se s ní pak setkal, ho neopomněl trochu přikrmit.

Mistrně při tom využíval jejího vlastního strachu, který mu skvěle hrál do ruky. Obdivovala ty dvě nesmrtelné, které zvolily raději smrt, než by se dál nechaly od Leonia zneužívat, a záviděla jim. Čas od času si dokonce lámala hlavu, jestli by to nebyla čestnější volba. Když se to vezme kolem a kolem, unikly mu. Sice jen do náruče smrti, ale aspoň už nemusely dál snášet bolest a ponížení, kterým vystavoval ji a ostatní děvčata. Byly volné. Čest jejich rodiny byla v bezpečí…

Zatímco ona se třásla a plakala, vřískala bolestí a hrůzou, žebronila, aby jí neubližoval. Plazila se mu u nohou jako nějaká ubohá—

Motor poslušně naskočil a Divine vztekle zatřepala hlavou. Ano, tohle všechno dělala skoro čtyři měsíce, ale pak otěhotněla a život se stal snesitelnějším… a přežila. Od té doby prožila dobré dvě tisícovky let. Setkala se s miliony lidí. V průběhu času narazila na zářivé hvězdy, na osobnosti oplývající genialitou a také na lidičky, kteří potřebovali trošku vést, aby v sobě tu genialitu objevili.

Strávila život pomáháním ostatním. Neodčinila tím snad ostudu, kterou mohla utrpět její rodina? A nedostalo tím to, co sama vytrpěla, jistý smysl? Nebylo to přinejmenším snesitelnější? Tolerovatelnější?

Měla dlouhý život, který prosvětlily mnohé tiché radosti, okamžiky spokojenosti nebo míru v duši. Možná to byly klidné, kradmé chvilenky ve srovnání s jasnými a pikantními momenty, které během několika uplynulých dní zažila s Marcusem, přesto měly v jejím životě své nezastupitelné místo. A všechny ty zážitky měly jedno společné. Docházelo k nim výhradě tehdy, když byl Abaddon na hony daleko. V jeho přítomnosti nezažila jedinou vteřinu klidu nebo radosti. Což bylo částečně důvodem, proč nakonec sebrala Damiana a utekla s ním pryč. A proč poté, co se dozvěděla, že pozval toho zmetka zpátky do svého života, strávila se synem tak málo času.

Nyní nemohla neuvažovat, jestli tohle všechno nebyla nakonec její vina. Damian možná nebyl jejím pokrevním dítětem, ale vychovala ho, a byl to její syn. A dokud byl malý, bylo to moc milé dítě. Pořád se usmíval, pořád dělal člověku radost. Změnil se teprve, až když opustili Abaddona. Najednou byl uzavřený do sebe a náladový.

Zpočátku se domnívala, že mu ten chlap prostě chybí, a že ho to časem přejde. A později házela vinu na pubertu. Nechovají se takhle všichni týnejdžři?

Ve dvanácti se začal toulat po lesích nebo po městě, podle toho, kde zrovna žili. Vytrácel se na celé dlouhé hodiny, přestože mu v jednom kuse domlouvala, aby se držel doma. V šestnácti se z hodin staly dny. Po návratu pokaždé třeštil štěstím. Smál se, mlel pantem jako kafemlejnek a barvitě jí líčil, jaká dobrodružství venku zažil. Musela mu to strpět, protože v té dávné době byl v tomto věku už považován za muže.

Když se poprvé zdržel mimo domov celý týden a ne jen den či dva jako normálně, bylo mu osmnáct. Strachy bez sebe, že Lucian, který po nich, jak ji ujišťoval Abaddon, stále pátral, jejího syna konečně našel, se vydala kluka hledat. Objevila ho zašitého v jakési opuštěné chatrči. Seděl venku, smál se a klábosil – pro všechno na světě – s Abaddonem. A Abaddon ho oslovoval Leo, vybavila se teď. Tolik ji rozzuřilo, s kým ho našla, že tento drobný detail tenkrát neřešila.

Pokusila se Abaddona vyhnat, ale Damian se jí postavil. Abaddon je prý jeho přítel.

“Abaddon není žádný náš přítel,” vztekala se. “Byl to poskok Leonia Livia.”

“Myslíš mého otce?” otázal se tehdy Damian.

Nezmohla se na jediné slovo. Jenom na něj zírala s pokleslou čelistí. Nikdy mu o otci nevyprávěla. Jak by, probůh, mohla říct synovi, že není plodem lásky, ale bohapustého znásilnění? Že jeho otcem byl ničema, kterého z duše nenáviděla. Který ji celé měsíce mučil a znásilňoval až do chvíle, kdy byl počat. Neřekla mu to předtím a nedokázala mu to povědět ani teď. Místo toho se zvedla a prohlásila: “Jsi dost starý na to, aby sis dělal, co chceš a žil, kde chceš. Ale já už s tímto člověkem nechci mít nic společného. Nikdy ho nevoď ke mně domů, až přijdeš na návštěvu.”

Nato se otočila a odešla. Damian s ní nešel. A potom prostě pokračovala ve svém životě. V průběhu prvních plus mínus padesáti let ji navštěvoval relativně často. O pouhý rok později k ní zavítal s prvním vnukem. Zeptala se na jméno. Prý mu matka žádné nedala, protože kluka nechtěla. Nabídla se tedy, že mu ho vychová. Měla podezření, že s tím tenkrát počítal.

Pojmenovala chlapečka Luc a milovala ho, jako by byl její vlastní. Když přišel Damian na oslavu kloučkových desátých narozenin a rozhodl, že potřebuje otce a měl by s ním odejít, zlomilo jí to srdce. Ale mělo být hůř. Za několik měsíců přijela za synem a za vnoučkem na návštěvu a dozvěděla se, že jejich tábor přepadlo Lucianovo komando a hoch se nedostal včas do bezpečí. Byl mrtev. Absolutně ji to zničilo.

Okamžitě se znovu vynořily staré obavy z její rodiny, a spolu s nimi se v ní vzedmula první vlna hněvu. Luc byl jenom prvním z řady vnoučat, která vychovala. Damian jí během prvních dvou staletí přivedl celkem osm chlapců. Každého vychovávala jako vlastní dítě, zahrnula ho veškerou láskou, kterou mu mohla poskytnout. A posléze byla nucená bezmocně přihlížet, když je syn odváděl, aby osobně dokončil jejich výchovu. Poté, co od ní odešli, se z některých stali bez-tesáci a z některých ne. Podle Abaddona to bylo normální. Tvrdil, že některé děti jsou už prostě takové. Potřeby bez-tesáků se u nich přihlásí o slovo teprve až v pubertě.

Ale když jí teď Marcus vysvětlil, jak se to má s nanoboty ve skutečnosti, došlo jí, že to byl jen prachsprostý žvást. Chlapce musely porodit smrtelnice. Jestliže se z nich později stali bez-tesáci, musel v tom mít prsty Damian. Pokusil se je proměnit. Nyní dumala, jestli to nebyla skutečná příčina jejich smrti, poněvadž ani jeden z vnuků, o které pečovala, se nedožil dospělosti. Všichni zemřeli. Údajně je zmasakrovali špehové a lovci v žoldu Argeneau. A potom Damian prohlásil, že z kluků darmo vychovává slabochy, a přestal jí své potomky nosit.

Tím okamžikem Damianovy návštěvy výrazně prořídly. Některá století se s ním vídala častěji než jiná, a nakonec to došlo tak daleko, že mezi návštěvami občas uplynulo i osm dekád. Upřímně řečeno, když se stavil na kus řeči, nebo pro ni poslal, často v duchu žasla, že ji vůbec dokázal najít. Vždyť přece byla neustále v pohybu.

Povzdechla si a podrážděně zamrkala. Pomyšlení na vnoučky jí pokaždé vehnalo slzy do očí. Jenomže teď už nešlo zdaleka jenom o ně. Jak se tak ohlížela do minulosti, díky novým informacím viděla, že jí nakukali fůru lží, a nutně tedy uvažovala, jestli bylo v jejím životě vůbec něco pravdivé. Kéž by nebyla tak důvěřivá a nespolkla Abaddonovi i s navijákem všechno, co jí namluvil. Popravdě řečeno, skutečně nechápala, proč byla tak naivní. Vždyť toho chlapa přece nenáviděla. Neměla logicky pochybovat o každém slově, které kdy vypustil z huby?

Odpovědí byla manipulace. Nic lepšího ji nenapadlo. Aby se postaral, že mu uvěří, určitě musel používat kontrolu myšlenek, mentální ovládání a postrkování. Ale na tom koneckonců nesešlo. Ať už s ní manipuloval, nebo byla akorát slepá a pitomá, výsledek byl tentýž. Zůstala sama, v troskách svého života. Bez domova, bez rodiny, bez přátel. Navíc se nesměla znát k vytouženému životnímu druhovi. A aby toho nebylo málo, měla na krku syna, který – pokud se tedy dalo věřit Marcusovi – byl stejný sadista a vrah jako jeho otec. A jeho synové nebyli lepší.

Potřásla hlavou. Nikdy neviděla nic, co by tomu nasvědčovalo. Ženštiny, které se tam vyskytovaly, když přišla na návštěvu, byly— Ruku na srdce, moc o nich nepřemýšlela. Všechny vyhlížely zanedbaně a vychrtle, a vždycky byly v rauši, stejně jako vnuci. Nyní se zamyslela i nad nimi. Byly to feťačky nebo jim pokaždé, když se měla objevit, dali drogy, aby jim z hlavy nevyčetla strach a hrůzu? Narkotika zakalila člověku myšlenky natolik, že se stávaly nečitelnými nebo aspoň nesrozumitelnými.

Nebyly ty chudinky ve skutečnosti stejnými oběťmi, jako byla ona obětí Damianova otce, Leonia? Stiskla rty. Marcus povídal, že Damian vystupoval pod otcovým jménem a i syny prý pojmenoval Leonius. Musel jim pak říkat pořadovým číslem narození. Celá staletí ho slýchala, jak na ně volá čísly. Kupříkladu Rufovi, nevycválanému frackovi, kterému obvykle měla chuť nafackovat už od pohledu, říkával Čtyřko a to nejednou. Ačkoli před ní jim obyčejně říkal prostě kluku.

V duchu se vrátila k těm holčinám. Nesnesla pomyšlení, že by její chlapeček jednal se ženami stejně, jako jednal jeho otec s ní. Měla v úmyslu udělat si v tom jednou provždy jasno. A pokud by to, nedejbože, byla pravda, pustit ta nebožátka na svobodu. Hodlala se dopídit pravdy o všem, o čem mohla.

Když zahlédla benzínku, zpomalila a zajela k ní.

Přesně jak doufala, zboku na zdi visel telefonní automat. Potřebovala zavolat Damianovi, aby se dozvěděla, kde zrovna je. Nechtělo se jí trmácet se celou cestu až na místo, kde vegetoval naposledy, a tam zjistit, že se přestěhoval.

Vždycky měla dobrou paměť. Tušila, že to bude mít něco společného s nanoboty. Rozhodně si nepamatovala Damianovo číslo proto, že ho používala moc často. Obvykle mu telefonovávala přibližně jednou měsíčně. Tak tomu bylo alespoň do chvíle, kdy jí před pár dny najednou zavolal, že je poblíž a potřebuje se s ní setkat.

Telefon zazvonil stěží jednou, a už ho někdo zvedl. Ze sluchátka se však neozval Damian, ale Abaddon. Při zvuku jeho hlasu jí okamžitě naskočila husí kůže. Cítila, jak jí běhá mráz po zádech. “Chci mluvit se synem.”

“Je mi líto, Basho, právě teď je zaneprázdněn. Hraje si s jednou ze svých kamarádek,” odvětil sladce. “Mohu mu něco vyřídit?”

Neopravila ho. Neztrácela čas a netrvala na tom, aby ji oslovoval Divino, jenom zavrčela: “Jste pořád v tom domě, kde jsem se onehdy probudila?”

“Ne,” řekl hned. “Přestěhovali jsme se. Dostal jsem chuť zajít si na představení Cirque du Soleil, a tvůj syn nebyl proti, tak jsme si vyrazili do Vegas. Sídlíme asi půl hodiny od města.”

Ztichla. Šťastná shoda okolností? Dost o tom pochybovala. Vždyť přece věděla, že ji Abaddon nechává sledovat párkem Damianových synů. Evidentně mu donesli, že je s Marcusem ve Vegas, a to bylo pravým důvodem jeho zdejší přítomnosti. Zbývala jediná otázka. Proč vlastně? Hoši mohli podávat hlášení telefonem. Nemusel se zdržovat poblíž.

Zaskřípala zuby. “Kde?”

Sotva jí to nadiktoval, bez rozloučení zavěsila a vrátila se do SUV, které mělo GPS. Adresa ji skutečně dovedla na místo vzdálené zhruba půl hodiny od města, jen na opačné straně, než právě teď byla. A když si ho na džípíesce přiblížila a zvětšila obraz, neušlo jí, že to vypadá, jako by leželo uprostřed ničeho.

Potvrdila adresu jako cíl cesty, nastartovala a rozjela se. Po konfrontaci se synem vrátí SUV na parkoviště u hotelu. Pokud ji ovšem přežije. Už tušila, že jeden z nich setkání nepřežije. Jestli Damian vraždil lidi, byla to škodná, a přestože ho technicky vzato nepřivedla na svět, vychovala ho a byla za něj zodpovědná. A pokud bude muset, sprovodí ho ze světa.

22. KAPITOLA

Divine zastavila a zaparkovala, ale nevystoupila. Místo toho seděla a hleděla na budovu, ke které ji dovedla džípíeska. Vypadala na opuštěné skladiště, jenomže proč by někdo něco skladoval zrovna tady, kde nic není, a odevšad je to sem lán cesty, to teda nevěděla. Na druhou stranu tu nejspíš bude půda za hubičku, což by mohlo být tím důvodem. Žádný jiný ji nenapadl. Ale když šla cena benzínu prudce nahoru, už se to nevyplatilo, ať si byla cena pozemku sebenižší. Podle jejího odhadu barák minimálně třicet let nikdo nevyužíval… až dodnes.

Další palác mého pana syna, pomyslela si pochmurně. Neveselou skutečnost, že je Damian nucen žít takhle, by ještě nedávno dávala za vinu svému strýci. Nyní dumala, jestli si takováto místa nevybíral nakonec schválně. Nemusel si tu dělat starosti se sousedy. Jestli opravdu šel ve stopách svého otce a mučil uvnitř děvčata, široko daleko nebyl nikdo, kdo by je uslyšel křičet.

S pevně stisknutými rty konečně vystoupila z SUV a zamířila k barabizně. Mohla si vybrat z několikerých dveří. Byl tu půltucet vrat, do kterých by s přehledem nacouval i náklaďák, a jeden vchod pro pěší, zřejmě pro zákazníky a zaměstnance. Vybrala si ten poslední.

Klepáním se neobtěžovala, prostě natáhla ruku, otočila knoflíkem kliky a dveře se bez odporu otevřely. Nijak zvlášť ji to nepřekvapilo. Zabezpečení míst, kde pobýval, bylo Damianovi odjakživa lhostejné… a ji to odjakživa frustrovalo. Domnívala se totiž, že kdyby si dal tu práci a udělal aspoň elementární bezpečnostní opatření, mohlo by se tím zabránit vraždám jejích vnoučků.

Raději tyhle myšlenky zatlačila do pozadí, vstoupila dovnitř a rozhlédla se. Ano, v době, kdy to tady ještě žilo, zde určitě přijímali zákazníky. Z jednoho konce místnosti téměř až na druhou stranu vedl dlouhý recepční pult. Za ním stál starý psací stůl, několik registračních skříní a vzadu byly dveře do další místnosti. Přestože byl den, venku svítilo slunce a kanceláře měly velká okna, bylo tu příšeří. Chtělo by to pořádně umýt sklo a odstranit vrstvu dlouholeté špíny, která okna oslepila, ale nepřišla sem synovi uklízet. Krom toho bylo záhodno vyhýbat se slunci. Škody, způsobené slunečními paprsky, znamenaly zvýšení spotřeby krve a častější krmení.

Obešla recepci a cestou ke druhým dveřím mapovala očima prostor. O moc víc k vidění tu toho nebylo, jen pár listů starého zažloutlého papíru na podlaze a letitý nános prachu a nečistoty. Za dveřmi však objevila místnost, kde vládla bezmála černočerná tma.

“Máš dobrý čas.”

Sotva zaslechla Abaddonův hlas, přimhouřila oči a čekala, až přejdou do režimu nočního vidění. Jakmile se přizpůsobily temnu, uviděla, že se nacházejí v rozlehlé místnosti s dlouhým stolem a několika židlemi. Na jednom konci byla kuchyňka s vysloužilou prastarou bílou ledničkou a kuchyňskými skříňkami. Polovina z nich měla amputovaná dvířka. Co se týče Abaddona, ten seděl na židli u stolu a byl v absolutní pohodě. Oči mu ve tmě zlatě zářily.

Natáhla ruku do boku, osahala zeď, nahmatala vypínač a stiskla ho, ale nic se nestalo.

“Není tu proud,” ozřejmil Abaddon.

Upoutal ji nějaký šramot a uviděla, že vyzvedl cosi na stůl. Lucernu, jak se záhy ukázalo. Otočil kolečkem a slabě se rozzářila, nicméně dokázala osvětlit stěží malý kroužek kolem sebe.

“Solární,” vysvětlil. “Mnohem levnější, než jsou lampy plynové a olejové a tak podobně. Když ji necháš na slunci přes den, kdy spíme, posvítí nám v noci, kdy bdíme. Já sám jsem nadšeným stoupencem solární energie,” usmál se a v tom šerosvitu vypadal jako sám ďábel.

Lucifer ve šmolkově modré teplákové soupravě, pomyslela si Divine a znechuceně si ho prohlížela. Zatímco ona a Leo byli světlovlasí, Abaddon měl tmavé vlasy, hnědé oči se zlatými flíčky a do hladka oholenou tvář. Celkem vzato vypadal obyčejně. Průměrně stavěný, tuctový vzhled a hrozivý nebyl ani dost málo. Většina lidí by si ho z fleku spletla s byznysmenem, který si chce po rušném dni protáhnout tělo… dokud by nebylo příliš pozdě.

“Kde je Damian?” zeptala se úsečně.

“Na cestě. Přijelas dřív než on. Přece jsem říkal, žes to zvládla ve velmi dobrém čase.”

“Byla jsem ve Vegas,” odtušila chladně. “Ale to už víš.”

“Že by?”

“Jestli ne, tak tvoji špehové zaspali.”

“Aha,” povzdechl si. “Takže to víš.”

“Žes mě dvě milénia oblboval?”

“Dvě milénia plus sedm set a čtyřicet sedm let,” opravil ji. “Jsem na to vážně docela hrdý, takže bys mi měla započítat každý den.”

Zírala na něj. Nespatřila sebemenší známku studu nebo třeba leknutí. Ne, že by to očekávala, ale čekala alespoň něco. Jemu se však ve tváři neodrazila absolutně žádná zjevná reakce. Ještě chvíli ho zhnuseně pozorovala, a pak to vzdala.

“Jestli je Damian opravdu na cestě sem, tak na něj počkám, pokud dovolíš. Potřebuji s ním mluvit.”

“Není,” přiznal s ledovým klidem. “Ve skutečnosti neví o tomto místě a o tomto setkání už vůbec ne. Pověděl jsem mu, že si musím vyřídit něco osobního, a navrhl, aby dneska relaxoval a hezky si hrál. Dal na mou radu,” dodal samolibě, a když zaklela, usmál se. “Chápu-li to správně, jsi zklamaná?”

“Jenom proto, že v něčem dává na tvou radu,” odsekla.

“Vždycky dával na mé rady, Basho. Vidí ve mně rodiče víc, než jsi jím kdy mohla být ty,” pronesl hlasem přetékajícím falešnou lítostí. “Protože před tebou musel svou pravou náturu skrývat, kdežto se mnou odjakživa mohl být sám sebou. Znám ho a beru ho takového, jaký je, místo abych se ho snažil změnit, aby byl podle mých představ.”

“Tohle si laskavě strč někam,” rozzuřila se. “Tys mu nikdy nebyl rodičem. Leda tak kumpánem. Má tě rád, protože mu dovoluješ, aby věčně bylo po jeho. To já jsem byla správný rodič. Říkala jsem mu ne. Když zlobil, potrestala jsem ho, a učila jsem ho rozeznávat dobro od zla.”

“Hmm,” přikývl zamyšleně. “Tak to proto se asi svěřil mně, když ještě jako kluk začal mučit a zabíjet malá zvířata a děti.”

Divine ztuhla a ucítila, jak bledne. Její syn mučil a zabíjel zvířátka a malé děti? Zvířátka byla dost hrozná sama o sobě, ale malé děti?

Jak jsem to mohla nevědět—?

“No, to je náramně jednoduché. Když brečel a lamentoval, že jestli to někdy zjistíš, budeš se hrozně zlobit, pomohl jsem mu to zatajit,” odpověděl Abaddon, jako by své myšlenky vyslovila nahlas, a usmál se. “Nějakou dobu dělalo Leovi starosti, že je to moc ošklivé, takže s ním musí být něco v nepořádku, ale já jsem mu vysvětlil, že to má prostě v povaze. Včela bodá, lev stopuje kořist a on se prostě narodil takovýhle. Před ním už byl takový jeho otec a on že je přesně takový, jaký má být. Tehdy jsem mu také začal říkat Leonius… a jemu se to líbilo.”

“Bastarde,” zavrčela a vrhla se na něj. Tohle byla poslední kapka. Chtěla mu vyškrábat oči, uškrtit ho a ukroutit mu hlavu, ale nebylo jí dopřáno, aby se ho prstem dotkla. Udělala s bídou dva kroky, a už ji zezadu někdo chytil.

S jadrnou nadávkou otočila hlavu ze strany na stranu a uviděla, že ji polapili dva vnuci. Určitě to jsou ti samí, co poslal, aby mě špehovali, došlo jí, a marně si lámala hlavu, jak na ně mohla zapomenout.

“Posaďte ji na židli a připoutejte,” nařídil Abaddon a vstal. Než se nadála, dva páry silných paží ji odvlekly ke stolu a usadily na židli, kterou právě uvolnil. Jeden z jejích vnuků – jeden z Damianových synů, opravila se v duchu – pak odešel k ledničce, otevřel ji a vyndal z ní řetězy a několik visacích zámků. Pánové se očividně připravili. Kéž by na to pomyslela i ona. Byla tak odhodlaná promluvit si se synem, že ji takovýto scénář jednoduše nenapadl.

Zatímco mladí bez-tesáci pracovali, zůstala zticha. Abaddon mlčky přihlížel, zkontroloval řetězy a spokojeně přikývl. Potom jednomu mládenci něco pošeptal. Přestože byla vybavená sluchem nesmrtelných, zaslechla jen slova: “Chci, abys šel ven a počkal na—” když ho vyprovázel z kuchyně. Sám se za chvilku vrátil, ale ani se na ni nepodíval. Se sklopenou hlavou začal zamyšleně chodit sem a tam.

Zamračila se a pohledem našla mladého bez-tesáka, který se držel za ní. Byl opřený o zeď a tvářil se znuděně. Vrátila se k Abaddonovi. Pořád přecházel po kuchyni.

“Na co čekáme?”

“Na tvého životního druha,” odpověděl nepřítomně, aniž se zastavil.

“Darmo ztrácíš čas,” vyhrkla. “Marcus sem nepřijde. Neví, kde jsem.”

“Ale ví. Nechal jsem mu v hotelu na recepci vzkaz s touto adresou,” zabručel Abaddon. Vtom zahoukala mlhová siréna a on vyndal telefon. Zjevně mu přišla textová zpráva, ze které neměl radost. Hned začal psát odpověď a vztekle při tom kroutil pusou. Odeslal zprávu, strčil mobil do kapsy, ale když znovu zazněla lodní siréna, zase ho vyndal. Ať už bylo v druhé textovce cokoli, zareagoval na to podrážděným zabručením a rychle naťukal další odpověď. Když vrátil telefon do kapsy tentokrát, vztekle pohlédl na Divinu. “Tvůj syn se nudí.”

“Není to můj syn,” odvětila chladně. “To tys ho povzbuzoval, aby byl takový, jaký je.”

“Ano, protože to rodiče dělají, Basho,” obořil se na ni. “Rodiče mají děti povzbuzovat.”

“Nebyl to tvůj syn. Neměls ho co povzbuzovat,” zavrčela.

“Ne, ale to nebyl ani jeho otec, a i tomu jsem dodával odvahu a pomáhal mu naplno rozvinout svůj potenciál,” pokrčil rameny.

“Tys Leoniovi Liviovi pomáhal naplno rozvinout jeho potenciál?” zapochybovala nahlas.

“Jistěže. Vážně si myslíš, že by sám přišel na myšlenku postavit armádu z vlastních synů?” ušklíbl se. “Ten chlap nikdy nemyslel dál než na příští rozkoš. Kašlal na to, co bude zítra. Nijak ho netrápilo, že se ostatním uprchlíkům z Atlantidy doneslo, co dělal, a chystají se proti němu zakročit.”

Divine na něj prostě zírala. Vždycky si myslela, že Abaddon byl jen dalším z mnoha následovníků. Že se objevil na scéně až poté, co Leonius Livius pokročil se svým plánem. Nyní naznačoval, že stál za jeho zrodem.

“Většina bez-tesáků je šílená, ale nejsou od přírody krutí,” poučoval ji. Očividně se rozhodl ji přesvědčit a ověnčit se pochybnou slávou, že byl loutkářem, který stál za vznikem zrůdy. “Postrádají svědomí. Je jim jedno komu nebo jak ublíží, aby dostali to, co chtějí. Zato krutost, kterou dostal do vínku Leo a před ním jeho otec? Ta v nich musela být pečlivě pěstována a rozvíjena, a já se toho ujal. Udělal jsem to pro oba dva. Jak pro Leonia Livia, tak pro jeho syna, kterého jsi vychovala.”

Celá zděšená na něj vytřeštila oči. “Tys Damiana zničil.”

Odfrkl si. “Nesmysl! Než poprvé rozřezal dítě, nedal jsem mu do ruky nůž. Vložil jsem se do toho teprve, až když v sobě tyto sklony objevil. A i potom jsem mu jen pomohl je rozvinout a naplno využít vlastní potenciál.”

Vrtěla hlavou ještě dřív, než vůbec domluvil. “Měl svědomí. Sám jsi přece říkal, že plakal a panikařil kvůli tomu, co provedl. Věděl, že je to špatné. Kdybych se to dozvěděla a—”

“Brečel a panikařil ze strachu, že by ho chytli. Děsil se jenom následků,” opravil ji zostra. “Bál se, že se maminka rozzlobí a už ho nebude mít ráda.” Znechuceně našpulil rty. “Ten kluk má vážný problém, Basho. Pořád je to maminčin chlapeček. Přes to přese všechno, co jsem pro něj udělal, když má pocit, že si tě jinak neudobří, poslechne tebe a ne mě… a navíc nechce, aby se ti ubližovalo, nebo aby tě někdo rozčiloval,” zamračil se. “Jedno měj ale na paměti, kdyby věděl, že ta jeho předrahá mamulenka uvažuje o tom, že by ho práskla strýčkovi Lucianovi, třeba by mu to pak už tolik nevadilo. No řekni sama, co za matku by udělalo něco takového?”

“Vždyť mučí a znásilňuje nevinné smrtelnice,” vyštěkla na svou obranu. Nařčením, že když chce Damiana zastavit, dělá to z ní špatnou matku, zasáhl citlivé místo.

“A zabíjí. Na to nezapomínej,” dodal s širokým úsměvem. “Ale nevinné? Blbost!” ušklíbl se pohrdavě. “Většinou to jsou samí utečenci, děvky a feťáci. Ti mají krátký život tak jako tak.”

“A když se jim do života připlete můj syn, ještě jim ho ukrátí,” zavrčela Divine. “A řekl jsi většinou, co ti ostatní? Kolik životů předčasně ukončil? Kolik žen před zabitím mučil?”

“Žen a mužů,” upřesnil Abaddon. “Na rozdíl od svého otce, má Leo slabost pro rodinné pikniky. Tos v něm musela vypěstovat ty, jen tak mimochodem.”

“Pro rodinné pikniky?” užasla.

“Ano, však víš, to najdeš nějakou milou zdravou rodinu někde v zapadákově na farmě a vezmeš je do stodoly na večeři. Ačkoli jsem přesvědčený, že tys brávala jednoho po druhém, a obvykle na zadní verandu nebo za stodolu. Samozřejmě jsi mu nikdy nedovolila, aby jim ublížil nebo je zabil. Nutilas ho, aby si vzal jenom tolik krve, kolik nutně potřeboval, a pak je poslal hezky zpátky do postele. Přesto na to má něžné vzpomínky a rád je oživuje.”

“Oživuje?” zopakovala nejistě.

“Ano. Měj však na paměti, že Leo rád dělá věci ve větším stylu.”

“Jak ve větším stylu?” zeptala se, i když si byla jistá, že se jí odpověď nebude líbit.

Abaddon se na ni chvíli mlčky díval, ale pak zřejmě nedokázal odolat. Přichvátl si ke stolu a zabral židli přímo naproti ní. Opřel se lokty o stolní desku, nadšeně se usmál a zahájil výklad: “Víš, to sbalí půltucet svých kluků a najdou si osamělou farmu s pěkně velkou rodinou. Ale tím končí veškerá podobnost s krmením, na které jsi ho brávala ty. Místo aby vodili jednoho člena rodiny po druhém, probudí všechny naráz, vytáhnou je z postelí a naženou je s klukama do stodoly. A teď si to představ. Pořád jsou v pyžamech, děti se choulí k mámě a pár našich mládenců dohlíží, aby nikdo neutekl, ani neodvracel oči. Nechají je koukat, jak jim tátu pověsí za nohy ke stropu jako pašíka při zabíjačce, a pak…” pokrčil rameny. “No, pak ho zabijí.”

Divine zavřela oči, aby unikla obrazům, které líčil, ale bylo to marné. I tak je měla v duchu před očima, zatímco Abaddon bez zábran pokračoval: “Tohle vážně stojí za vidění. Chlapci vzorně spolupracující s tátou při rozřezávání a krájení kořisti. Dělají to samozřejmě pěkně pomalu, proč si neprodloužit potěšení?”

“Drž hubu,” zašeptala.

“Občas dostanou žízeň a dají si pauzu na pár doušků z kbelíků, které postavili pod pána domu, aby do nich chytali drahocennou tekutinu. Ale jindy – většinou až ke konci,” zamrkal na ni, “někdo načne hlavní tepnu, třeba krkavici nebo – a to ti je fakt senzace – loketní nebo vřetenní tepnu v ruce, co mu visí dolů. A pak tam prostě stojí a chytají krev přímo do pusy, jako by tekla z hubičky čajové konvice.”

“Drž hubu,” zopakovala Divine, hlas už měla silnější, ale chraplavý. Měla pocit, jako by se jí svíralo hrdlo.

“Jejda, promiň, tys z těch mých řečí dostala žízeň, viď?” optal se starostlivě.

“Žízeň?” nevěřila vlastním uším. “Je mi z nich špatně.”

Abaddon hrál překvapeného: “Aha,” a pak zamlaskal a potřásl hlavou. “Odjakživa jsi měla slabý žaludek. Co dělat,” pokrčil rameny. “Na tom nesejde. Obvykle pantátu dorazí a pak vedle něj pověsí paňmámu, taky vzhůru nohama, což je šikovné při sundávání noční košile, pokud teda nějakou má, a pak to začne celé od začátku. Po mámě samozřejmě následuje nejstarší dítko a tak dál.”

Připoutaná k židli ho nemohla zabít, tak jen sklonila hlavu a snažila se ho vytěsnit z uší a z mysli, když přednášku uzavíral slovy: “Takže je táborák, krev, křik a zábava až do rána. Hoši to milují. Když Leo řekne, že si uspořádají rodinný piknik, skáčou radostí do stropu.”

“Pane Bože,” vydechla.

“Ach jo, nebuď taková,” plísnil ji Abaddon. “Měla bys být na svého syna hrdá. Ve zvrhlostech se vyrovná svému otci, jestli ho dokonce nepředčí. A to navzdory tomu, že měl za matku tebe. Což byl rozhodně handicap. Chtělas z něho vychovat zapšklého slušňáka. To by to byl chytl.”

“Není to moje dítě,” pronesla chladně, zvedla hlavu a zírala skrz něj.

“Ne,” přitakal soucitně. “Tvoje dítě byla holčička s velkýma stříbromodrýma očima a ledově blond vlásky, jako jsou tvoje, pod tou hnusnou barvou. Měla—”

Když se ozval další zvuk, tentokrát telefon zacvrlikal, Abaddon zmlkl uprostřed věty. Vytáhl ho, koukl na zprávu a usmál se. “No, Marcus má taky dobrý čas, všechna čest. Právě dorazil.”

Divine ucítila, jak se jí sevřelo srdce. Ano, tvrdil, že čekají na Marcuse, ale přesto doufala, že jí prostě lže. Nebo že bude mít Marcus dost zdravého rozumu, aby sem nejezdil. Dokonce by měla radost, kdyby ji teď nenáviděl. Vždyť se přece dozvěděl, že je tou ženou, která tehdy v torontském hotelu nevědomky zachránila zrůdu, poněvadž ukradla a unesla svého syna. Když teď vyslechla, co celé ty roky prováděl, sama se za to nenáviděla.

Nedovedla si představit všechnu tu krev, co měl na rukou muž, kterého považovala za syna Damiana. Ale bylo jí jasné, že každá kapka té krve ulpěla i na jejích rukou. Selhala jako rodič. Zklamala ho. Jakmile opustili tábor, měla Abaddonovi nějak utéct. Měla… No, popravdě řečeno nevěděla, co jiného měla udělat, aby tomuto zabránila, ale něco udělat rozhodně měla.

Sedan z půjčovny zaparkoval Marcus vedle SUV, které mu Divine vyfoukla, a zahleděl se na budovu před sebou. Uvažoval, kolik lidí je asi uvnitř. Hodlal nakráčet do jámy lvové a navíc dobrovolně. Proč? Protože ve vzkazu, který mu někdo nechal na hotelové recepci, stálo, že když přijde a vzdá se svého života, zachrání tím ten Bashin. Život za život.

Co se jeho týče, neměl moc na vybranou. Byla to jeho životní družka, tím se to náramně zjednodušilo. Raději by si sám usekl hlavu, než by se díval, jak jí někdo ublíží. Jenom nevěděl, jestli jí obětováním svého života skutečně zachrání život. Na to, aby uvěřil, že ten Abaddon, který mu zprávu zanechal, vážně dovolí Divině odejít, nebyl dost naivní.

Navíc nevěděl, kolik mají času, než je vystopuje Lucian a spol. V lunaparku je čekali už včera v noci. V taxíku, cestou na nákup oblečení, zavolal Vincentovi, že se trochu zdrží. Basha souhlasila, že mu všechno poví, ale chvíli to potrvá.

Jenomže teď bylo zítra, poledne, a znovu už jim nezavolal. A když se mu dnes dopoledne x-krát pokoušeli dovolat, ani jednou to nevzal. Prvně byl přivázaný a debatoval s Divinou v ložnici, kdežto mobil vyzváněl v kapse v džínách v koupelně, a tak ho neslyšel. A pak ji chtěl dohonit tak zoufale, že všechno ostatní ignoroval. Krom toho nevěděl, co říct. Jestli je má zavolat na pomoc nebo ne. Zdaleka si nebyl jistý, zda by Divine byla v jejich rukách ve větším bezpečí, než byla s mužem, kterého vychovala jako syna.

Uslyšel, že se blíží vůz, a mrkl do zpětného zrcátka. Když spatřil auto, které zastavilo hned za ním, ani se moc nedivil. Sledovalo ho po celou cestu, už od hotelu ve Vegas. Ale teď, když se přestalo držet bezpečně daleko, rozpoznal uvnitř dva muže. Mohla by to být dvojčata, přestože jeden měl vyholenou hlavu, kdežto druhý se honosil dlouhými, drátovitými, rozcuchanými vlasy. Rozhodně to byli synové Leonia Livia II. Všichni jeho synové, jako by mu z oka vypadli.

Vystoupili z vozu, ale jenom se opřeli o kapotu a trpělivě čekali. Oba měli džíny a tričko. V pravé poledne stáli na přímém slunci, a zřejmě je sebeméně netrápilo, že se proto budou muset víc nakrmit.

Zato jeho to trápilo, protože věděl, že se nakrmí z nějakého ubohého smrtelníka, kterého vytáhnou z postele nebo ho seberou na ulici.

Stiskl rty, vystoupil z auta a zamířil k hlavnímu vchodu sešlé stavby. Nenamáhal se ohlédnout, aby viděl, jestli jdou za ním. Věděl, že jdou. Poznal by to, i kdyby neslyšel, jak jim pod podrážkami bagančat Doc Martens křupe písek a kamínky.

23. KAPITOLA

“Helemese, už jsi tady. Děkuji, že sis tak pospíšil.”

Abaddonova slova vytrhla Divinu ze zamyšlení. Pohlédla ke dveřím. Když spatřila, jak do kuchyně klidně vchází Marcus, s dalšími výrostky s Damianovou krví v žilách za patami, srdce jí poskočilo… a pak se schoulilo do sebe.

Leoniovou, opravila se v duchu. Jsou to synové Leonia. Jako kluk to možná býval Damian, ale tím už dávno není. Zvolil si cestu a zvolil si jméno. Nyní je to Leonius Livius II., nesmím na to ani na moment zapomenout.

“Pojď dál a posaď se,” vybídl ho žoviálně Abaddon, ukazuje na židli, ze které před pár vteřinami vstal.

Marcus k ní došel, a zatímco se usazoval, ustaranýma očima mapoval Divinu, sedící přímo naproti.

“Jsem v pohodě,” zašeptala smutně a moc si přála, aby sem nepřijel.

“Jistěže je v pohodě, Marcusi. Mohu ti říkat Marcusi, že ano,” vrkal Abaddon a pokynul mužům. Poslušně vyndali z lednice další řetězy a pustili se do práce. Připoutali Marcuse k židli. “A ty mi, samozřejmě, můžeš říkat Abaddone. Nebo Abby, jestli chceš.”

Marcus ho ignoroval stejně jako výrostky, kteří ho omotávali řetězem. Mlčky hleděl Divině do očí, jako by tam s ním byla jenom ona. V černi duhovek mu vířily stříbrné pablesky a jí bylo jasné, že v něm vře směs vzteku, strachu a starostí, zjemněná nějakým něžným citem, kterému si netroufala říkat láska. Jenom nevěděla, jestli se zlobí na ni nebo na Abaddona. S největší pravděpodobností na oba dva, pomyslela si nešťastně a pohlédla na Abaddona, který právě poslal nově příchozí asistenty ven, aby dávali pozor, jestli nemají nežádoucí společnost.

Oba odešli, takže uvnitř zůstal jen Abaddon a vnuk, který se celou dobu držel za ní. Od chvíle, kdy ji připoutali k židli, se opíral o zeď a vypadal znuděně.

“Inu,” odtušil Abaddon a posadil se na židli v čele stolu. “Posedíme a porozprávíme o starých dobrých časech.”

Marcus konečně odtrhl oči od Diviny a vzal ho na vědomí. “Divine mi řekla, že jsi býval jedním z prvních Leoniových mužů.”

“Jeho přítelem,” opravil ho Abaddon. “Byli jsme velcí přátelé.”

“To se divím, že jste vůbec měli něco společného. Jsi nesmrtelný, nejsi bez-tesák, že ne?” Marcus bezděky přimhouřil oči a pozorně si ho prohlížel.

“No ano, to je pravda, ale přesto jsme toho měli hodně společného,” ujistil ho Abaddon.

“Taky rád znásilňuješ a mučíš ženské?”

“Já jsem spíš voyeur, než abych si sám špinil ruce,” pousmál se Abaddon. “Leo je rád rozřezával, a mně se zase líbilo koukat, jak se kroutí a vřeští. Bezvadně nám to klapalo. Každý si přišel na své.”

Divine ho probodla očima. Vždycky měla za to, že když jí Leonius dělal tamty věci, byli spolu sami. Nyní jí vrtalo hlavou, jestli u toho nebyl i Abaddon. Jestli se tam někde neschovával a celou tu dobu se na ně nekoukal špehýrkou. Ta představa jen prohloubila pocit ponížení.

“Pouze poprvé,” řekl najednou. Zjevně jí stále četl myšlenky. “A po pár minutách mě vyhodil, což mi s žádnou jinou ženskou nikdy neudělal,” dodal uraženě, pak se však přinutil usmát. “Leo na tebe podivně žárlil… což samozřejmě dokážu pochopit,” přejel po ní chlípnýma očima. “Vždycky jsme měli na ženy podobný vkus.”

Přestože ji drze očumoval, Divine cítila jenom úlevu, že nebyl svědkem jejího ponížení, až na těch prvních pár minut. Ačkoli to asi byla hloupost. Vždyť mu stačilo, aby jí přečetl myšlenky a mohl se pokochat každičkou odpornou mučivou vteřinou.

“No tak už dost,” ozval se Abaddon. Popojel na židli dozadu a obrátil pohled na Marcuse. “Než jsi k nám zavítal, hovořili jsme o Bashině dítěti. Povídal jsem jí, jak byla pěkná. Že vypadala jako miniaturní kopie jí samé, jenom baculatější a naducaná, jak už miminka bývají.” Přesunul pohled k Divině. “Mělas ji vidět, Basho. Byla kouzelná.”

“Co se s ní stalo?” vyštěkl Marcus, Abaddon však neadresoval odpověď jemu, nýbrž Divině.

“Ufiknul jsem jí hlavičku před stanem, ve kterém jsi ještě pořád supěla po jejím porodu. Leoniovi byly dcery k ničemu.”

Mlčky zavřela oči, ale Marcus temně zavrčel a zacloumal řetězy. Marně, jak také jinak. “Ty—”

“A namísto ní jsi mi dal Damiana?” skočila mu bleskově do řeči. Abaddon sice prohlašoval, že se raději dívá, než by sám mučil, ale svým způsobem byl stejně krutý. Byl pověstný bitím. Nedovolí ho vyprovokovat, aby bezbranného Marcuse zmlátil.

Když se k ní Abaddon otočil, měl ve tváři pobavený výraz. Přesně věděl, co dělala, ale řekl jenom: “Vím, jak ráda si nalháváš, žes ho pojmenovala Damian, ale pravda je jiná, Basho. Když jsem ti ho vložil do náručí, byl den starý a dávno dostal jméno Leonius II.”

Počkal, až to vstřebá, a pak se zasmál. “Ačkoli je to ironie, to ti povím. Mám na mysli tvou volbu jména. Nepřijde ti to ironické… obzvlášť teď? Chci říct, musíš si myslet, že je to ďáblův zplozenec.”

Když na něj jen nechápavě zírala, zklamaně si povzdechl. “Jasně, ty přece neděláš nic tak plebejského, jako je chození do kina nebo koukání na televizi, viď? Takže jsi nikdy neviděla film Přichází Satan! Že ne?” potřásl hlavou. “Taková škoda. Myslím, že by sis to vážně užila.”

Divine neměla ponětí, o čem to žvaní. Momentálně jí mohly být všechny filmy ukradené. Zato měla hodně otázek. “Proč?” zeptala se ponuře. “Proč mi dát kluka namísto dcery? Proč mě odtud eskortovat s dítětem, které nebylo moje? Proč prostě neodvést chlapcovu matku?”

“Aby měl větší šanci na přežití,” odvětil prostě. “Ty jsi Argeneau, kdežto klukova matka, než ji Leonius proměnil v edentata, byla jen obyčejná smrtelnice. Takto jsi však její místo zaujala ty. Kdyby nás při útěku chytili, tvůj strýc by vás oba vzal pod svá křídla, domů k rodičům. A Leoniův syn by byl vychován v lůně rodiny, která zosnovala zkázu jeho otce.”

Okamžitě zavrtěla hlavou. “Poznali by, že to není můj syn. Byl to edentatus a nesmrtelná žena může porodit pouze nesmrtelného.”

Abaddon pohlédl na Marcuse. “Budu hádat. Dával jsi jí hodiny biologie nesmrtelných. No ano, musels to být ty. Nikdy se nestýkala s nesmrtelnými, dokud ses jí nepřipletl do cesty. O to jsem se postaral.” Pousmál se, poposedl a navrhl: “Tak to bys jí snad měl povědět, proč by uvěřili, že to může být její syn.”

Marcus mlčel. Pomalu si začínala myslet, že odmítne, ale pak se k ní otočil. “Má pravdu. Tehdy by mohli uvěřit, že je tvůj. Nesmrtelní se obvykle s bez-tesáky nepářili, takže v tomto ohledu neexistovalo moc zkušeností. Krom toho, žádný z atlantských vědců nevyvázl z apokalypsy živý a věda smrtelníků pokročila natolik, abychom si v tom udělali jasno, teprve v průběhu posledních pár set let.”

“Přesně tak,” triumfoval Abaddon. “Lucian by přijal Damiana do rodiny coby tvého syna a pravděpodobně by ti ho pomáhal vychovávat.” S tichým povzdechem se svezl na židli dolů. “Nebyla by to senzace?”

“Tak to chtěl Leonius Livius, že ano?” Najednou všechno pochopila. Ten bastard by si tu ironii určitě náramně vychutnal.

“Hmmm,” přisvědčil Abaddon. “Jsem si jistý, že s touto představou v hlavě umíral šťastný. K jeho smůle jsem však nakonec změnil názor. Když jsem tě vyvedl z tábora, rozhodl jsem se, že se raději nedáme chytit.”

“Proč?” vyhrkla.

“Myslíš krom toho, že kdyby nás chytili, tak by mě na místě zlikvidovali?” optal se ironicky a zavrtěl hlavou. “Obávám se, že až do takové míry jsem Leoniovi oddaný zase nebyl. Jeho chování jsem shledával zábavným, jistěže, ale umřít za něj a za jeho ztracenou věc mi přišlo jako krok za hranici volání povinnosti.”

“Tak proč jsi nás prostě nenechal být, a jakmile by ses ocitl venku z tábora, nevzal sám nohy na ramena?” Divine myslela na to, jak jinak by se věci vyvinuly, kdyby se tenkrát jednoduše ztratil. Měla by rodinu a domov… a z Damiana by třeba nakonec vycepovala něco onačejšího.

“Právě proto.”

Mrkáním zaplašila marné přemítání a zmateně se na něj podívala, ale byl to Marcus, kdo položil otázku otázek: “Proč proto?”

Abaddon se zahleděl Divině do očí. “Vy byste měli rodinu, domov…” přestal tlumočit obsah jejích myšlenek a pokrčil rameny. “Ostýchám se to přiznat, ale jsem pomstychtivý čurák. Říkávala to o mně dokonce má matka.”

“Tys měl matku?” odsekla. “A já hloupá si myslela, že ses vylíhnul jako ostatní hadi.”

“Osobní urážky?” zasmál se. “Vážně? Na nic lepšího se nezmůžeš?”

“Sundej mi řetězy a k smrti rád ti předvedu něco lepšího, namísto ní,” odtušil Marcus hedvábným hlasem, čímž upoutal jeho pozornost.

Abaddon se usmál. “Pročpak bych to asi tak dělal? Oba vás teď mám přesně tam, kde vás chci mít, a skutečně si to užívám.”

“Její mučení, to máš na mysli?” zeptal se Marcus pochmurně. “Možná si nerad špiníš ruce fyzickým mučením, ale mučit ji psychicky, to ti rozhodně nedělá problémy, viď že ne? Dělals to pokaždé, když ses s ní viděl, celé dvě tisícovky let.”

“Ne tolik, kolik bych rád,” postěžoval si mu Abaddon. “S Leoniem za zadkem to bylo ošidné. Chrání svou matku… jak by to měl dělat každý milující syn,” ušklíbl se výsměšně.

“Proč?” vyprskla dříve, než na to mohl Marcus zareagovat. “Jenom mi pověz, za co jsem si prokristapána zasloužila tak strašnou antipatii? Proč jsi chtěl, abych celé ty věky byla tak děsivě zoufalá?”

Abaddon otočil hlavu a zadíval se na ni. “Pravdu?”

Když přikývla, pokrčil rameny.

“V podstatě proto, že nesnáším dobře odmítnutí.”

“Odmítnutí,” zopakovala zmateně. Neměla ponětí, o čem to, probůh, mluví.

Podrážděně si povzdechl. “Celé věky mi to bylo trnem v oku, a ty si na to dokonce ani nepomatuješ?” vztekal se.

“Na co si nepamatuju?” vyštěkla. Už toho měla plné zuby. Do háje, jestli jsem celé ty roky za něco platila, bylo by fakt prima zjistit, co to něco sakra bylo.

“Nabídl jsem, že tě zachráním,” zvýšil hlas, a když na něj dál jen nechápavě koukala, rozčileně zamlaskal a připomněl: “Tu noc, kdy jsme tě našli, na cestě do tábora? Bylas přede mnou na koni, svázaná jako balík. Když sis myslela, že ti nikdo nevěnuje sebemenší pozornost, rozplakala ses. Zvedl jsem ti bradičku, a tys ke mně vzhlédla těma velkýma, krásnýma, smutnýma stříbromodrýma očima. Dojalo mě to,” vydechl, sám sebou znechucen. “Nabídl jsem, že tě před Leoniem zachráním.”

“Tys mi nabídl, že mě zachráníš, když se stanu tvou milenkou,” vrátila se jí zčistajasna paměť a s ní tehdejší šok.

“Bylo by to snad horší, než nechat to zvíře, aby tě osahával, znásilnil a rozřezal?” vyletěl Abaddon, vzteky bez sebe.

“Nechat?” zařvala a naklonila se na židli tak dopředu, jak jen jí to řetězy dovolily. “Bylo mi jedenáct. Děcko. Neměla jsem potuchy, co mě čeká. Věděla jsem jenom to, že mě nějaký starý zvrhlík osahává a chce po mně, aby byla jeho milenkou, jinak že budu litovat.”

“Ale tys nelitovala, že ne? Vůbec ti to nebylo líto,” zavrčel. “Ty sis to, co s tebou dělal, náramně užívala.”

Divine sebou trhla, jako by ji udeřil, a zhroutila se na zadní opěradlo. Měla pocit, že se ocitla na pranýři. Trefil samotné jádro její hanby. Pravý důvod, proč si byla jistá, že se od ní bude muset rodina odvrátit tak, jak jí to pořád dokola meldoval on. Příčinu, proč strávila život nekonečnou hrou na schovávanou, dokonce i sama před sebou. Většinu času nebylo její zajetí ničím jiným než příšernou, děsivou agónií. Ale tu a tam… tenkrát to nechápala, ale chvílemi se jí zdálo, že spolu se svým utrpením prožívá Leoniovu rozkoš pramenící z její bolesti. Zprvu to bývalo krátké, pouhé záblesky, protože když se to stalo, Leonius okamžitě přestal s tím, co dělal a vycouval od ní. Vypadal pak otřeseně a popleteně. Ale po půltuctu dostaveníček v tomto duchu, jednou nevycouval. Pokračoval a rozpoutal bouřku bolesti a slasti, až z toho omdlela.

Otřáslo jí to a otřáslo to i její vírou v sebe. Cítila se zahanbená, pošpiněná, hříšná. Měla pocit, že se už nikdy ničím neospravedlní. Jako by s ní bylo něco v nepořádku. Svědomí jí říkalo, že to, co s ní dělal, je ohavné, nelidské. Měla by být zděšená a bolavá. Tak jak potom vůbec mohla ve stejnou chvíli prožívat rozkoš?”

“Nemůžeš to popřít,” obořil se na ni Abaddon. “Líbilo se ti to.”

Střelila pohledem po Marcusovi, a když uviděla, že na ni hledí ustaranýma očima, rychle odvrátila zrak. Zamračila se na Abaddona a procítěně pronesla: “Táhni do pekla.”

“Myslím, že se to dá čekat,” podotknul a uvolnil se. “Vlastně si myslím, že se mi tam bude líbit.”

“Tohle to nezavinila Divine tím, že před těmi dlouhými lety odmítla tvou nabídku ochrany,” ozval se najednou Marcus. “A co všechna ta energie, kterou jsi vynaložil, abys jí celé věky dělal ze života peklo. Postaral ses, aby nikdy neměla dojem, že je pro ni bezpečné obrátit se na svou rodinu. Aby byla vždycky sama. Lhal jsi jí, aby se dál krmila z paznehtu, přestože jsi věděl, že se to už dávno nesmí… A když Lucian se svým komandem zajal Leonia, zavolal jsi jí, aby ho dostala do bezpečí…” Zakroutil hlavou a zabodl do Abaddona oči. “Snadno jsi ho mohl zachránit na vlastní pěst, ale záměrně jsi na to zavolal ji, protože jsi věděl, že jí to vtiskne pečeť psance. Že ji potom nesmrtelní už nikdy nevezmou zpátky mezi sebe. Nebo jsi v to alespoň doufal.”

“No a?” zakabonil se Abaddon.

“Tohle to by neudělal odmítnutý muž,” pokračoval poklidně Marcus, a hned nato vynesl trumf: “To by udělala žárlivá manželka, která klade milence za vinu, že jí ukradla manžela.”

Divine nevěřícně vykulila oči a pohlédla na Abaddona, takže mohla v přímém přenosu sledovat, jak ve tváři mění barvu. Nejprve zrudl, ale postupně až zfialověl zuřivostí.

“Copak se stalo, Abaddone?” navázal Marcus sladce. “Nedokázal jsi přečíst Leonia a on nedokázal přečíst tebe? Chtěls ho za životního druha a dokonce ti ani nevadilo, že ho zaměstnává mučení jeho malých hraček, dokud ti dovoloval, aby ses toho účastnil? Ale pak, co čert nechtěl, nachomýtla se tam Divine. Jakpak jsi poznal, že se na ni tak upne? Musel jsi to vědět, jinak bys jí nenabídl ochranu. Ačkoli mám podezření, žes to udělal z jediného důvodu. Myslel sis, že když z vlastní vůle půjde za tebou, Leonius ji nebude chtít.”

“Podle toho, jak se na ni díval,” zavrčel Abaddon, a potom si zle změřil Divinu. “Od prvního okamžiku, kdys vběhla na tu zatracenou mýtinu, byl tebou dočista posedlý. Na žádnou jinou ženskou se takhle nikdy nedíval. Poznal jsem…” Stiskl rty a zamračil se na ni. “Tak jsem si tě vzal k sobě na koně dřív, než to mohl udělat on. A cestou do tábora jsem ti udělal tu velkorysou nabídku, ale kdepak ty věci. Tys chtěla Leonia, mého Leonia.”

Obrátil se k Marcusovi. “Nejenže mě vykázal ze stanu, sotva si s ní začal. Chtěl si přestat hrát s ostatními. Ne hned, samozřejmě, ale stačilo jedno nebo dvě dostaveníčka, a začal zbylé ženské zanedbávat. Musel jsem mu pořád dokola připomínat naše plány, a že potřebujeme armádu složenou z jeho synů. Ale teprve až když jsem pohrozil, že přitáhnou Argeneau, a jestli nebude mít armádu dost silnou, aby je odrazila, tak mu vezmou Bashu, dal na mě. Znovu tedy věnoval pozornost i zbytku chovných. Zase mě nechával dívat, ale bylo jasné, že už do toho nedává srdce. Chtěl ji a nic než ji,” fňukal.

“Ona byla jeho možnou životní družkou,” došlo náhle Marcusovi, a Divine po něm šlehla pohledem.

Leonius Livius, můj životní druh? To pomyšlení bylo nesnesitelné. Krom toho— “Myslela jsem si, že každý máme jenom jednoho životního druha? Mým životním druhem jsi přece ty.”

Marcus zavrtěl hlavou. “Životní druhové jsou výjimeční, ale zas až tak ojedinělí nejsou. Znám celou řádku nesmrtelných, kteří během života potkali víc než jednoho životního druha,” vyvedl ji z omylu něžným hlasem, a pak se obrátil k Abaddonovi a o poznání chladněji zopakoval: “Nejen ty, ale i Divine byla jeho možnou životní družkou, a on si vybral ji namísto tebe… a tys ji za to nenáviděl.”

Divine zůstala zticha, v hlavě jí myšlenky běžely jako o závod. Jak ráda by to, co řekl, popřela, ale hodně se tím vysvětlovalo. Rozkoš, kterou cítila a se kterou bojovala, když ji Leonius znásilňoval a mučil… mohla to být jeho rozkoš. Jestli patřila jemu, pak to nebyla známka toho, že je stejně úchylná a sprostá jako věci, které jí dělal… a toho se bála nejvíc. Proto také uvěřila jeho tvrzení, že ji rodina už nebude chtít, že je zostudila. Že zostudila samu sebe.

“Nemáš v plánu dodržet slovo a nechat Divinu jít,” řekl najednou Marcus, a Divine na něj znovu pohlédla. Už se na ni nedíval. Upíral teď pohled na Abaddona. “Nemůžeš. Ví teď příliš mnoho a všechno to poví Damianovi. Jak jsi s ní manipuloval a postaral se, aby celá ta léta byla sama a osamělá. Jak jsi je oba držel dál od její rodiny, přestože si jeho zesnulý otec přál, aby vyrostl mezi nimi. A to všechno jenom proto, že byla životní družkou jeho otce.”

“Neměla být jeho družkou. Nebyla pro něj dost dobrá. Bylo to jen hloupé malé děcko a—” Když znovu zazněla lodní siréna, odmlčel se a překvapeně se podíval na kapsu. S táhlým povzdechem pomalu vydechl, sáhl pro telefon a vstal. Odešel od stolu, aby si přečetl zprávu.

“Jakpak její zabití vysvětlíš Damianovi?” vyzvídal klidným hlasem Marcus, když začal psát odpověď.

“Povím mu, žes ji přesvědčil, že není jejím synem, a prozradil jí, co dělá. Povím mu, že ho chtěla udat. Neměl jsem na vybranou,” zabručel, aniž přestal ťukat.

“Kdyby sis myslel, že to uzná za dostatečný důvod k tomu, abys mě zabil, nezorganizoval bys tajné setkání se mnou,” přisolila si Divine. Všechny ostatní problémy prozatím zaplašila. Už dávno se naučila, když to bylo zapotřebí, oddělit podstatné od momentálně nepodstatného. Sedět tady a užírat se tím, že s největší pravděpodobností byla životní družkou Leonia Livia, jim nepomůže, aby odtud vyvázli živí. Když Abaddon neodpověděl, přitlačila: “Damian nebude mít radost, že jsem mrtvá. Copak jsi sám neříkal, že je to maminčin chlapeček? A to, že jsem se teď o něm všechno dozvěděla, nebude dost dobrou omluvou pro moje zabití. Úplně by stačilo, kdyby mi přestal dávat svou adresu. Lucian s lovci psanců už po něm tak jako tak jdou. Schovávat se navíc i přede mnou by mu život moc nezkomplikovalo.”

Abaddon si zhluboka povzdechl, zjevně mu docházela trpělivost. Odtrhl pohled od telefonu a zle se na ni podíval. “Tak to mu asi budu muset povědět, že se do toho vložil tvůj strýc. Oba vás zabil, no a my jsme vás tu našli takhle.”

“Tak to jo. Jenom z našich těl nezapomeň odmotat řetězy dřív, než je uvidí,” poradila mu dobromyslně, a jen co se vrátil k psaní, vyprskla smíchy.

“Cože?” zamračil se na ni.

“Cože co?” optala se nevinně.

“Zasmála ses, jako by tě něco napadlo, ale nedával jsem pozor a nečetl jsem ti myšlenky. Na cos myslela?”

Pokrčila rameny. “Jenom mě tak napadlo, že Danny tady za mnou… mám dojem, že jsem slyšela, jak mu Damian říká číslo Sedmnáct, asi nebude držet klapačku. A ti ostatní také ne. Vždycky to byli chamtiví hošánci. Pokaždé, když si něco zamanou, začnou tě vydírat tím, co se tady dneska semlelo. A chraň tě ruka páně říct nebo udělat něco, čím bys je naštval, jinak to hezky zčerstva vyslepičí tatínkovi.

Abaddon na ni dobrou minutu bezvýrazně civěl, a pak přesunul pohled k Sedmnáctce. Neotočila hlavu a nepodívala se, ale kdyby měla hádat, tipla by si, že se Damianův syn určitě křenil a přikyvoval, nebo dělal něco podobně pitomého, protože Abaddon bez sebemenšího varování vytáhl z kapsy tepláků pistoli a na Dannyho vystřelil.

Tentokrát se otočila, právě včas, aby viděla, že ho trefil přesně doprostřed čela. Mladý bez-tesák padl jako podťatý. Ani neměl čas zatvářit se překvapeně. Ale byl to bez-tesák a nebyl mrtvý. Dejte mu trochu času a uzdraví se. Tělo jednoduše vytlačí kulku z hlavy. Nebo by vytlačilo, kdyby Abaddon nestrčil mobil do kapsy a neotevřel skříňku u zdi vedle lednice. Vyndal sekeru, došel k Dannymu, zvedl ji a jednou ranou mu usekl hlavu.

“Hotovo.” Spokojeně se narovnal. “Teď už nikomu nic nepoví, že ne? O ostatní se postarám později, až přestanou být k užitku. Však on si Leonius vždycky může udělat další. Bozi vědí, že na tom tvrdě pracuje. Je horší než jeho tatík v říji. Zdá se, že ho to nakonec baví stejně, nebo i víc, než způsobovat jim bolest. Doufal jsem, že z toho vyroste, ale prozatím marně,” zabručel, a když si jeho mobil opět zahrál na mlhovou sirénu, vylovil ho z kapsy.

Divine odtrhla oči od mrtvého, kterého donedávna považovala za vnuka, a pohlédla na Abaddona. Dannyho smrt jí připomněla ostatní chlapce. Ty, které osobně vychovala jako svá vnoučata, a vyhrkla: “Kdo zabil Luca?”

Abaddon na ni překvapeně pohlédl. Očividně ho tím zaskočila, ale za okamžik byl v obraze. “Nikdo. Nepřežil proměnu.”

Přikývla. “A ti ostatní?”

“Pár jich pomřelo, když se je Leonius pokoušel proměnit, ale zbytek—” ušklíbl se. “Samí edentata, slaboši, co by neublížili ani mouše. Tím pádem byli Leovi k ničemu. A měl strach, aby ti něco nevybreptali, tak—” Významně ukázal na Dannyho. “Skončili jako on, jenom bez té kulky na úvod.”

Při pomyšlení na všechny ty rozkošné kloučky zavřela oči a sklonila hlavu. Vtom telefon skutečně zazvonil, tentokrát už se nespokojil s houkáním do mlhy, a Divine prudce vzhlédla. Abaddon zaklel, zhluboka se nadechl, aby se obrnil trpělivostí, a přijal hovor.

“Haló?” ozval se milým hlasem. “Ano, Leo. Já vím. Budu tam, jak nejrychleji to půjde, ale mám nějakou práci— Ne, já vím, ale— Ano, ale— Fajn,” zakončil trochu úsečně a stiskem tlačítka to položil. Bylo slyšet, jak bez nadsázky skřípe zuby, když jim oznamoval: “Musím se na chvíli vzdálit. Ale buďte bez obav. Chlapci vám tady budou dělat společnost. A já se vrátím.”

“Díky za varování,” zabručel Marcus, když Abaddon odešel z kuchyně.

24. KAPITOLA

“Přeju si, abys sem nepřijel.”

Marcus přestal zírat na dveře, kterými zrovna vymašíroval Abaddon, a pohlédl na Divinu. Vypadala tak neuvěřitelně smutně. Chtěl ji vzít do náručí a přitisknout k sobě. Políbit ji, objímat a slíbit, že všechno bude zase dobré. Měl smůlu. Byl připoutaný řetězem k židli a nic z toho udělat nemohl. Alespoň na to objímání a líbání si mohl leda tak nechat zajít chuť.

“Už jsem ti to přece povídal, Divino. Tvůj osud je mým osudem. Když budeš mrtvá a pohřbená, můžu si rovnou lehnout do země vedle tebe a shnít.” Hned se zašklebil a vážně dodal: “Ale jestli ti svým životem můžu zachránit život, jdu do toho.”

“A necháš mě tady žít dál, bez tebe,” odtušila trpce a potřásla hlavou. “Abaddon bude pro. Všemi deseti. No a já si pak budu moct ke svému utrpení přibalit ještě příšerný pocit viny a ztráty, a plahočit se s tím nákladem po světě dalších tisíc, nebo čert ví, kolik let vydržím ještě naživu. Děkuji, nechci.”

“Tak to bychom odtud měli asi raději vypadnout,” prohlásil s vážnou tváří a začal systematicky tahat za řetězy.

“Židle jsou kovové a řetězy silné,” shrnula jejich šance tónem, který dával tušit, jak strašně je už vyčerpaná životem. “Nepůjdeme nikam.”

“Házíš flintu do obilí?” popíchl ji. “Nemyslel jsem si, že seš tenhle ten typ.”

“Obvykle nejsem,” povzdechla si unaveně. “Ale zrovna teď…”

Když to nekomentoval a soustředil se na cloumání řetězy, změnila téma. “Jedné věci ale nerozumím. Proč tehdy, hned ten první den, Abaddon prostě nepřevzal kontrolu nad mou myslí a nedonutil mě přijmout nabídku, abych byla jeho milenkou? Chci říct, jestli si myslel, že by to Leoniovi zabránilo na mě sáhnout—”

“Nezabránilo,” přerušil ji Marcus. “Leonius by ho nejspíš jednoduše zabil a vzal si tě sám. Krom toho, Abaddon ve skutečnosti nechtěl tebe, chtěl Leonia. A mám podezření, že se jednalo o okamžitý nápad. Z nouze ctnost. Viděl, jak se na tebe Leonius podíval, dostal strach a vycucal si z prstu tuhle nabídku. V té chvíli totiž ještě nevěděl, že jsi Leoniovou potenciální životní družkou. Jenom žárlil na to, jak se na tebe díval, takže v tom nebyla žádná opravdická touha. Neměl potřebu to hrotit.”

“No jasně,” zamumlala, a když jedna ze svislých bočnic, kterými bylo zadní opěradlo jeho židle připevněné k sedačce, zničehonic praskla, překvapením na něj vykulila oči.

“Když mě zval, abych se na ni posadil, všiml jsem si, že je zrezivělá,” zakřenil se. Řetězy kolem něj povolily, takže stačilo, aby se i s židlí překotil na zem, a vzápětí už se několika pohyby po vzoru hadího muže osvobodil. Potom vstal a obešel stůl, ale nepustil se hned do práce na dalším paré řetězů. Místo toho si před ni klekl a chytil ji za ramena. “Divino, viděl jsem tvůj výraz, když ti vmetl do tváře, že sis užívala Leoniovu… pozornost.”

Začervenala se a sklopila hlavu, ale vzal ji za bradu a zase ji zvedl. “Nemáš se zač stydět. Dokonce i smrtelníci, kteří zneužívají děti a znásilňují, mohou svým obětem navodit chvilkovou slast.”

“Ale ty věci, co mi dělal, Marcusi. Nic z toho se mi nelíbilo. Nemám ráda bolest. Mozek vřískal hrůzou, co to probůh dělá, ale tělo—”

“Byl to tvůj potenciální životní druh,” prohlásil. “Jsem si tím jistý. A v takovém případě to, cos prožívala, byla jeho rozkoš. Ne tvoje.” Když jenom bezmocně potřásla hlavou, zeptal se: “Když jsi mě včera v noci líbala a hladila, cítilas mou rozkoš? A jak jsi pak vzala mého ptáčka zpěváčka do—”

“Ano, jistěže ano,” skočila mu do řeči. Oči se jí zalily slzami a zatoužila po papírovém kapesníčku. Nejlépe po celém balíčku. Začínalo jí totiž téct nejen z očí, ale i z nosu. Vážně by se mi šikl šnuptychl.

“No vidíš, to máš to samé, miláčku,” opáčil něžně. “Kdybys cumlala banán, měla bys z toho prakticky stejné potěšení, jako bylo to, cos skutečně fyzicky cítila, když jsi mi včera v noci dělala… víš co, viď? Vlastně spíš větší, protože je to ohromná dobrota. Myslím ten banán. Ale pointou je, žes mi tím navodila pocit blaha, a protože jsi moje životní družka, přirozeně ses na mě napojila, takže jsi tu slast prožívala spolu se mnou. A nemlich tohle jsi zakoušela i s Leoniem. Tvou tělesnou schránku možná týrala mučivá bolest, ale současně ti přeposílal svou rozkoš.” Odmlčel se, a pak smutně poznamenal: “V tom věku to pro tebe muselo být strašlivě matoucí. Do pekla, vsadím perka, že tohle by určitě zamotalo šišku i dospělému.”

“Cítím se tak pošpiněná,” přiznala, opřela se mu hlavou o prsa a zoufale posmrkovala. “Myslela jsem si, že je se mnou něco špatně. Že jsem narušená a úchylná jako on. Že mě nemůže mít nikdo rád.”

“Nepochybuj, že to Abaddonovi náramně ulehčilo práci. Tímhle tě celé ty dlouhé věky držel dál od rodiny a přitom skoro bez námahy,” šeptal jí do vlasů a vší silou ji tiskl k sobě.

Divine horlivě přikyvovala a zanechávala mu na tričku mokrou cestičku.

S povzdechem se odtáhl a pevným hlasem prohlásil: “Nejsi jako Leonius, nejsi úchylná ani zvrácená, a já tě miluju.”

Překvapeně zamrkala. “Fakt?”

Přikývl.

“Proč?” hlesla celá užaslá. “Chci říct… vím, že je mezi námi ta věc s životními druhy, Marcusi, ale—”

“Konvalinko moje vonná, podle toho, co jsem zatím viděl, jsi celá já,” odtušil pobaveně. “Strávil jsem život staráním se o ostatní, no a ty jakbysmet. Vím, že ses snažila pomáhat všem lidem, kterým jsi na pouti četla z ruky. A pouťákům taky. Troufnu si hádat, žes takové věci dělala celý život. A navíc jsi statečná, silná, chytrá a ďábelsky sexy.”

Tomu poslednímu se jen trpce zasmála. Jak mu tak brečela v náručí, a nenápadně si otírala nosík do trička mokrého slzami, necítila se ani statečně, ani silně a sexy už vůbec ne. Ale Bůh je mi svědkem, miluju ho. Každý mužský, který vás v takovéhle situaci dovede rozesmát, je dar z nebes, pomyslela si.

“Doufám, že si mě taky časem zamiluješ,” políbil ji na čelo.

Skousla si ret, ale nakonec vzdychla a vyložila karty: “Ačkoli to nerada přiznávám, jsem si jistá, že jsi mou lásku k tobě zpečetil tím, jak jsi sem nakráčel bez bázně a hany, a z vlastní vůle jsi nabídl svůj život za můj.”

Marcus vystřihl přímo ukázkový úsměv od ucha k uchu a přimáčkl ji k sobě, ale hned ji zase odstrčil a zamračil se. “Proč to nerada přiznáváš?”

“Protože by ti beze mě bylo líp. Jestli se odtud totiž dostaneme a zůstaneme spolu, prožiješ zbytek života na útěku,” upozornila ho smutně.

“Už jsem na to myslel,” pustil ji a obešel, a dal se do zkoumání řetězů a židle, na které seděla. “Nemusela by to být nutně pravda.”

“To si piš, že jo,” oponovala odevzdaně. “Zachránila jsem Leonia Lucianovi rovnou před nosem. To mi jen tak nezapomene.”

“Jo. Ale napadlo mě, že Damian,” zdůraznil, “je tvůj Jean Claude.”

Překvapeně se na něj ohlédla. “Dvojče strýce Luciana?”

“Přesně. Nevím, jestli se ti to doneslo. Chci říct, hezkou chvilku jsi teď nebyla s rodinou v kontaktu, ale představ si, že se z Jean Clauda vyklubal psanec. Porušoval zákony nesmrtelných. Množné číslo,” dodal stručně. “Lucian každopádně věděl, že bráška zlobí, ale – stejně jako ty – nevěděl, že doopravdy porušuje zákon. A – zase jako ty – pomáhal mu, když by bylo lepší, aby to nedělal,” vysvětloval, zatímco nonšalantně lomcoval její židlí. “Sotva se to však dozvěděl, jasně že Jean Clauda zabil, ale jenom proto, že ho o to Jean Claude sám požádal.”

Místo tečky za větou uslyšela prasknutí, zadní opěradlo židle se za ní najednou pohnulo a řetězy povolily.

“Tak ti mě napadlo, že kdybychom to Lucianovi nějak diplomaticky připomněli, mohl by pak pro tebe mít větší pochopení,” dokončil a pomohl jí vymotat se z řetězů. Jen co byla volná, vzal její tvář do dlaní a usmál se. “Třeba bychom nakonec přece jen mohli mít rodinu a domov a všechny ty ostatní věci, které jsi nikdy neměla, a ostatní je berou za samozřejmost.”

Divine zavřela oči. Bála se pustit si tu naději do srdce. Co když vzklíčí, zapustí kořeny, poroste a pak… Otevřela oči. “A co když nebude mít pochopení?”

“V tom případě budeme asi hodně cestovat,” odtušil ironicky. “Mohla by to být legrace.”

Vyprskla smíchy a zakroutila hlavou. “To seš vždycky takový optimista?”

Pokrčil rameny. “Zamlada jsem býval. Ale slušnou řádku století jsem teď byl spíš morous. Mám takový dojem, žes mi vrátila humor a chuť do života.” Objal ji a zadíval se jí do očí. “Mám pocit, že s tebou po boku bych mohl dobýt celý svět.”

“Když budeš ztrácet čas postáváním na území nepřítele, olizováním a muchlováním, tak dobudeš leda houbeles.”

Divine s Marcusem při těch slovech ztuhli, pomalu se otočili a pohlédli na muže, který stál na prahu. Opíral se o veřeje, kotníky zkřížené, ruce založené na hrudi, a pozoroval je s obtížně čitelným výrazem.

“Luciane,” vydechl Marcus, pustil Divinu a postavil se před ni. “Musíme si promluvit.”

“Že by?” ucedil suše Lucian.

Divine se zamračila. Prosmekla se před Marcuse, dala ruce v bok a stanula tváří v tvář strýci, který ji tolik let strašil. “Ne. My si musíme promluvit,” prohlásila rázně. “Marcus neudělal nic špatného. Mě si klidně zavři nebo zabij, jak je ti libo, ale jeho musíš pustit.”

“Divino,” vyjel na ni Marcus, popadl ji za ruku a schoval zase za sebe. “Tohle nechej na mně. Já—”

“Oběma vám vřele doporučuji, abyste sklapli a mluvení nechali na mně dřív, než mě stačíte naštvat,” pronesl Lucian zlověstně tichým hlasem.

Marcus se přestal s Divinou přetahovat, místo toho ji uchopil za ruku a trochu stiskl, aby jí dodal odvahu. Nebo aby jí naznačil, že má dát na strýcovu radu a zůstat zticha. Netušila, co z toho měl v úmyslu, ale každopádně držela jazyk za zuby. Opřela se o něj a přijala oporu, kterou jí mlčky nabízel.

Lucian kývnul, očividně byl spokojený, jak pěkně ho poslouchají, načež pohledem vyhledal Marcuse.

“Když jsi nám nebral telefon, nechali jsme Mortimera vysledovat GPS na SUV, které dostali k dispozici Tiny s Mirabeau, a odletěli jsme do Vegas, abychom zjistili, co se tady krucinál děje. Po příjezdu sem jsme načapali na hruškách a pochytali tři Leoniovy synátory, kteří měli hlídat barák. Je jich ještě víc?”

Když Marcus zaváhal, Divine k němu zvedla oči a zjistila, že se tázavě kouká na ni. Otočila se tedy ke strýci. “Já vím jenom o čtyřech. Tamten—” kývla bradou k nešťastnému Dannymu, který ležel na zemi ve dvou kusech, “k tomu jeho parťák plus další dva, kteří přijeli za Marcusem.”

“Sledovali mě od hotelu,” doplnil Marcus, a potom položil otázku otázek: “Abaddona jsi nikde venku neviděl?”

“Co je Abaddon?” optal se suše Lucian. “Zní to jako něco, co patří na záchod.”

Tou poznámkou ji tak překvapil, že vyprskla smíchy. Bleskově se kousla do rtu a sklonila hlavu ve snaze zamaskovat pobavení. Měla strach, aby si strýc nepomyslel, že ho nebere vážně, a nerozzlobil se.

“Rád zase slyším tvůj smích, Basho,” odtušil potichu Lucian.

Užasle vzhlédla, ale automaticky ho opravila: “Teď jsem Divine.”

Z nějakého důvodu tím docílila toho, čeho se před malou chvílí obávala. Lucianův výraz se uzavřel, jako když se zabouchnou dveře trezoru. Upřel na ni oči přimhouřené soustředěním. Poznala, že ji čte, a zůstala v klidu. Nepokusila se před ním uzavřít. Za chvilku zamrkal, promnul si oči palcem a prsty jedné ruky a dlouze, vyčerpaně si povzdechl. Když ruku konečně spustil, probodl Marcuse pohledem a ucedil: “Ven.”

Divine ucítila, jak Marcus ztuhl, a polekaně se na něj podívala. Napůl se bála, že strýce pošle k čertu, a napůl měla strach, že sklapne podpatky a odejde. Přišel sem koneckonců v úloze Lucianova špeha. Neznamenalo to tak náhodou, že ho musí na slovo poslechnout?

Marcus jí na uklidněnou stiskl ruku, ale nepohlédl na ni. Podíval se jejímu strýci přímo do očí a prohlásil: “Je to moje životní družka, Luciane, takže, se vší úctou… trhni si.”

Vytřeštila na něj oči, a pak střelila pohledem po strýci, aby viděla, co on na to. K jejímu překvapení po několika napjatých vteřinách, během kterých Marcuse regulérně hypnotizoval, přikývl a rty se mu téměř zaoblily do úsměvu. “S radostí.”

Když opět obrátil pozornost k ní, celá zmatená ještě pořád užasle mrkala a nebyla si jistá, co tím myslel.

“Tvé jméno zní Basha Argeneau,” zahřímal. “Nejsi Divine, Nuri ani Naduah. Jsi Basha Argeneau a budeš jí navždycky.”

“Jenom dokud se z ní nestane Basha Notte,” ozval se za ní dotčený Marcus.

Lucian si ho nevšímal. Neuznal ho za hodna pohledu a nerušeně pokračoval: “Jsi Basha, dcera mého bratra Felixe. Holčička, která byla tolik podobná nejstarší dcerce, kterou jsem ztratil v Atlantidě. Jsi Basha, moje první oblíbená neteř, po které jsem dva a půl tisíce let truchlil a po celou tu dobu jsem si vyčítal, že jsem ji nedokázal ochránit.” Došel až k ní a popadl ji za ramena. “Jsi Basha Argeneau. Jasné?”

Když zdráhavě přikývla, stiskl jí ramena. “Tvůj otec tě pojmenoval Basha. Neodmítej to jméno kvůli něčemu, co ti udělali, když jsi byla dítě. Poneseš si to dítě v sobě navěky, ale už tím dítětem nejsi. Přežilas, jsi silná a statečná. Mělas odvahu přežít tam, kde se nesmrtelné ženy o celá staletí starší než ty zlomily a vzaly si život.”

Jenom mrkala, takhle se na to nikdy nepodívala. A mimoděk dumala, kolik vzpomínek jí asi stihl strejda vydolovat z hlavy během těch několika vteřin, kdy jí zkoumal mysl. Ale potom obrátila pozornost zpátky ke strýci, poněvadž navázal.

“Bylas Leoniovou obětí. Nic z toho, co se tehdy událo, tě nezostudilo.” Chvilku se mračil, a pak dodal: “Sice je mi líto, že ses tolik natrápila kvůli matoucím pocitům, které jsi prožívala pokaždé, když na tebe vztáhl ruku, ale rovnou ti říkám, že jsem upřímně rád, žes byla jeho potenciální životní družkou. Kdyby totiž ne, tvůj popel by se smísil s popelem žen nesmrtelných a bez-tesáků, který jsme nalezli, když jsme obsadili tábor. Mám takové tušení, že tě nechal žít jenom proto, žes mu byla životní družkou. Nebýt toho, asi bych teď s tebou nemluvil.”

Divině se z těch slov div nezamotala hlava. Tohle ji zatím nenapadlo, a později o tom důkladně popřemýšlí… bude-li mít tu možnost.

“V duchu na sebe pořád myslíš jako na Divinu,” zavrčel Lucian. “Hned toho nechej.”

“Ano, strýčku,” zabrebentila poslušně, ale pak už prostě nedokázala dál snášet strach z budoucnosti a vyhrkla: “Ta žena, která odnesla Leonia II., když jste ho měli tenkrát chyceného v hotelu v Torontu… to jsem byla já.”

“Jo. To je malér,” ušklíbl se Lucian a přestal jí drtit ramena.

“Tys—” začal Marcus, ale Lucian ho bleskově utnul.

“Opovaž se brát si do huby mého bratra Jean Clauda. Už jsem to slyšel,” odsekl a přiznal: “Stál jsem ve dveřích pohříchu déle, než si myslíte, což pouze dokazuje smutnou skutečnost, že když najdeme životního druha či družku, jsme fakticky dočista k ničemu. Himlhergot, být já na místě toho A… bideta—”

“Abaddona,” opravila ho Basha, ale nedokázala se přebreptu nezakřenit.

“Když to říkáš,” zabručel Lucian. “Kdybych byl on, tak teď oba dva ležíte vedle támhletoho výtečníka.”

Ani jeden z nich se proti tomu neohradil. Měl pravdu.

Lucian si unaveně promnul čelo, a pak narovnal ramena. “Když jsi klukovi, kterého jsi vychovala jako svého syna, pomáhala k útěku, nevědělas, že je to zabiják. Nevědělas dokonce ani to, že je z něho psanec.”

“Ne,” potvrdila Basha, i když se neptal.

“Navíc jsi nevěděla, že krmení z paznehtu už dávno není dovolené,” dodal, a ona zamrkala. Překvapilo ji, kolik toho ví. Stále však pokračoval: “Tvé jednání to sice neomlouvá, ale jsou to polehčující okolnosti.”

Basha znehybněla a on ji chvíli mlčky pozoroval.

“Můžeme ti odpustit krmení z paznehtu, pokud se do budoucna omezíš na krev v sáčku.”

“Omezím,” slíbila.

“A co se týče toho ostatního…” odmlčel se, tvářil se nešťastně, a konečně vážně řekl: “Vím, že to bude těžké. Celá dlouhá léta jsi ho považovala za syna. Ale musíš nám pomoci znovu dopadnout Leonia, abys napravila, cos provedla.”

Mlčela a snažila se zorientovat v chaosu citů. Ano, dlouho si o něm myslela, že je to její vlastní syn, takže se jako první přihlásil o slovo instinkt ochránit mládě. Ale po tom všem, co se o něm dozvěděla…

Marcus jí stiskl ramena, Basha si povzdechla a přikývla na souhlas.

“A jako bonus nám musíš pomoct chytit tamtoho neřáda Abaddona, který očividně zdrhl a zalezl někam do díry, kde se ti dva schovávají.”

Tentokrát nezaváhala, okamžitě rázně přikývla. S radostí tomu bastardovi zatne tipec.

“Výborně,” odtušil klidně Lucian. “V tom případě pojďme. Nakázal jsem ostatním, aby počkali venku, dokud nezjistím, oč přesně jde. Určitě si už strachy o vás dva cvrnkli do kaťat.”

Když se odvrátil, Basha se úlevou zhroutila Marcusovi na vypracovaný hrudní koš. Vzápětí už ji objaly silné paže, a tak poznala, že i jemu spadl kámen ze srdce, neboť cítila, jak se mu z těla postupně vytrácí napětí.

“Budeme v pohodě,” zašeptal jí do vlasů.

“Ano,” usmála se na něj, jen co si ji v náručí otočil.

“Už žádné prchání,” oplatil jí úsměv. “Můžeme si vybudovat domov. Budeme mít rodinu, tvoji jako moji, a můžeme mít děti… teda, jestli jsem ještě potentní,” dodal trpce.

“Proč bys neměl být potentní?” vylekala se.

“No, po tom, cos mi tak zručně vypucovala mopem nádobíčko…” zmlkl a chytil ji se smíchem za zápěstí, poněvadž jí došlo, že si z ní dělá dobrý den, a pokusila se mu dát herdu. Využil toho, přitáhl ji k sobě a rychle políbil těsně předtím, než slavnostně pronesl: “Miluji tě, Basho Argeneau.”

Tentokrát sebou při zvuku toho jména necukla. Změna k lepšímu, pomyslela si. Nejspíš za ni mohla poděkovat vědomí, že jí to jméno dal tatínek. Tak strašně dlouho se snažila popírat minulost i to, co se jí stalo, když byla dítě. Zapírání jména pro ni bylo nástrojem, jak oddělit ubohé zneužívané dítě od ženy, kterou chtěla být. Na nic jiného nepřišla. Nyní si však uvědomila, že zapíráním jména zapírala i tátu a všechno ostatní, co ji spojovalo s rodinou, do které tak strašně moc chtěla patřit.

Kromě toho to malá Basha zvládla. Přežila a zesílila. Neměla se zač stydět.

“Já tě taky miluju, Marcusi Notte,” zašeptala a stoupla si na špičky, aby ho mohla políbit.

“Pojďte, vy dva, louskáš mi tu ořechy, ženská. Pohněte kostrou.”

Divine se prudce otočila ke dveřím, právě včas, aby viděla, jak strýc udělal čelem vzad a odkráčel.

“Přece to ne—”

“Ale jo,” opáčil suše Marcus.

“Ale neví—”

“Ale ví,” ujistil ji. “Přečetl nám myšlenky.”

“Do prkýnka,” zaúpěla Basha. “Navěky to budu mít na talíři.”

“To si piš,” zašklebil se, a vzal ji kolem pasu, aby svou životní družku nasměroval k východu. “Navěky to budeme mít na talíři. Už to slyším… jedno koulař, jednobojař, vořech, půlpán…”

“Ne,” vyhrkla. “Přece budou vědět, že se ti to zahojilo. Pořád máš dvě koule.”

“Na tom pendrek sejde, lásko,” pokazil jí radost s křivým úsměvem.

“V tom případě to holt asi budeme muset společně přetrpět,” prohlásila Basha omluvným tónem.

“Společně zvládneme cokoli,” ujistil ji Marcus, a risknul, že strýc vypění. Zastavil se a znovu ji políbil.