Andrzej Sapkowski

Boží bojovníci

(2.díl trilogie)

LEONARDO

OSTRAVA

2005

LEONARDO

OSTRAVA

Copyright © 2005 by Andrzej Sapkowski

Translation © 2005 by Stanislav Komárek

Cover & Illustrations © 2005 by Jana Komárková

For Czech Edition © 2005 by Lenka Pilchová – Leonardo

ISBN 80-85951-43-6

Distribuce: Wales, Táborská 42, 140 00 Praha 4

tel./fax: 241 741 952, e-mail: wales@volny.cz

web: http://www.wales.cz

Obsah

Titulka

Copyright

Prolog

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

Kapitola desátá

Kapitola jedenáctá

Kapitola dvanáctá

Kapitola třináctá

Kapitola čtrnáctá

Kapitola patnáctá

Kapitola šestnáctá

Kapitola sedmnáctá

Kapitola osmnáctá

Kapitola devatenáctá

Kapitola dvacátá

Kapitola dvacátá první

Kapitola dvacátá druhá

Kapitola dvacátá třetí

Kapitola dvacátá čtvrtá

Kapitola dvacátá pátá

Poznámky

Místopis

Tiráž

Svět, vzácní páni, se nám poslední dobou nějak zvětšil. Ale zároveň i zmenšil.

mějete se? Že plácám nesmysly? Že jedno odporuje druhému? Hned vám dokážu, že ne tak docela.

Koukněte se z okna, vážení. Co z něho vidíte, ptám se, jaký výhled se vám naskýtá? Výhled na stodolu, odpovíte podle pravdy, a na záchod za ní. Ale mě zajímá, co je dále, co je za tou kadibudkou? Když se zeptám děvečky, která nám právě nese pivo, odpoví, že za záchodem je strniště, za strništěm Jáchymova zahrada, za Jáchymovou zahradou smolárna a o kus dál že je Malá Kozolupa. Zeptám-li se našeho krčmáře, kterému je přece jenom trochu více shůry dáno, řekne, že to není konec, že za Malou Kozolupou je ještě Velká Kozolupa, za oběma Kozolupami je Kočmýrov, za Kočmýrovem Lazy, za Lazy Hoščí a za Hoščím by měla být Tvrdohora. Ale dejme tomu, že neustanu ve vyptávání a oslovím člověka světaznalého, jako třeba tebe, pane, pak se mohu dovědět, že nejen za naším záchodem a oběma Kozolupami, ale ani za Tvrdohorou svět nekončí. Že dále tím směrem leží Olešnice, Břeh, Nemodlín, Nisa, Hlubčice, Opava, Nový Jičín, Trenčín, Nitra, Ostřihom, Budín, Bělehrad, Raguza, Janina, Korint, Kréta, Alexandrie, Káhira, Memfis, Ptolemais, Théby… Tak co? Neroste nám ten svět? Není čím dál tím větší?

A přitom to pořád není konec. Půjdeme-li za Théby proti proudu Nilu, jenž jako řeka Gichon z pramene v zemském ráji vyvěrá, dojdeme do země Aethiopů, za kterou leží ještě Nubie vyprahlá, Kúš horký, Ofir zlatem oplývající a celá nezměrná Africa Terra, ubi sunt leones. A dále oceán, který veškerou zemi obtéká. Avšak i v tom oceánu jsou přec ostrovy, takové jako Cathay, Taprobane, Bragine, Oxidrate, Gynosophe a Cipangu, kde podnebí je zázračně příznivé a drahého kamení jako jinde oblázků. Píše o tom učený Hugo ze Svatého Viktora i Pierre ďAilly, zejména ale pan Jean de Mandeville, jenž ty divy na vlastní oči uzřel.

Takto jsme si ujasnili, jak se nám svět během několika posledních staletí nade vší míru zvětšil. V jistém smyslu, to se rozumí. Aťsi mu rozlohy nepřibylo, nových názvů přibylo nepochybně.

Zajímá vás, jak se s tím srovná moje druhé tvrzení, že se svět zároveň zmenšil? To vám medle vysvětlím a dokážu. Chci vás jenom předem upozornit, abyste se zdrželi posměchu a zlehčování, neboť to, o čem chci promluvit, nejsou výplody mé představivosti, alebrž seriózní vědění načerpané z knih. A knihám se posmívat nenáleží, vždyť jen aby vznikly, musel si dát někdo pořádnou práci.

Jak známo, náš svět je coby koláč tvaru okrouhlého, jenž střed v Jeruzalémě má a ze všech stran je obklopen oceánem. Na okcidentu stanoví konec světa Kalpé a Abyla, dávné sloupy Herkulovy a úžina mezi nimi. Na straně polední, jak jsem se už zmínil, obtéká oceán Afriku. Na jihovýchodě dosahuje okraje světa panství kněze Jana India inferior a země Góg a Magóg. Na septentrionální straně jest posledním okršlkem země Ultima Thule, tam pak, ubi oriens iungitur aquiloni, leží země Mogal neboli Tartarie. Nu a na východě končí souše pohořím Kavkazským kdesi daleko za Kyjevem.

A nyní se dostáváme k věci. To značí k Portugalcům. Jmenovitě k infantu Jindřichovi, vévodovi z Viseu, synovi krále Jana. Portugalsko, to nelze popřít, je království nevelké a infant je až čtvrtým královským synem v pořadí, není tedy divu, že ze svého sídla v Sagres hledí s větší nadějí na moře než k Lisabonu. Povolal do Sagres věhlasné astronomy a kartografy, moudré Židy, zkušené námořníky a kapitány, mistry loďaře. A tak to začalo.

Léta Páně 1418 se kapitán Joao Goncalves Zarco plavil k souostroví Insulae Canariae, pojmenovaného tak podle žijících tam hojně divokých psů. Záhy poté, v roce 1420, tentýž Goncalves Zarco a s ním Tristáo Vaz Teixeira dosáhli ostrova, kterému dali jméno Madeira. Roku 1427 dovedl pilot Diego de Silves karavely k ostrovům, které byly nazvány – Azory podle čeho, to ví asi jen bůh a Diego. Před několika lety, roku 1434, obeplul další Portugalec Gil Eannes obávaný mys Bojador. A povídá se, že infant Dom Henrique, kterému již začínají přezdívat El Navegador čili Plavec, plánuje další objevné výpravy.

Člověk musí obdivovat tyto mořeplavce a mít v úctě jejich nebojácnost, jsou to zajisté kurážní lidé. Pravý horror je pouštět se pod plachtami na širý oceán. Vždyť tam hrozí vichřice a bouře, podvodní útesy, magnetické hory, vody vroucí i lepkavé, ne-li víry, tak turbulence, ne-li turbulence, tak proudy. Všelijakými příšerami se ta místa doslova hemží: vodními draky, mořskými serpenty a hippokampy, různými sirény, tritony, delfíny a platejsy. Vyskytují se tam všemu popisu se vymykající sanguissugae, polypi, octopi, locustae, cancri, pistrixi, různé et huic similia. A nejstrašnější nakonec totiž tam za hranou světa, kde končí oceán, tam se otevírá propast pekelná. Od čeho si myslíte, že má zapadající slunce červenou barvu? Proto přece, že se v něm odrážejí pekelné ohně. Navíc v oceáně jsou porůznu rozesety zvláštní díry, když nad takovou díru připluje koráb, propadne se rovnou do pekla. Se stěžni a plachtovím a se vším všudy. Tak byl zkrátka svět stvořen, aby nebylo člověku smrtelnému dovoleno po vodních pláních daleko od pevné země cestovati. A peklo rádo pohltí ty, kdož zákazy porušují.

Jenže jak znám život, Portugalce to v žádném případě nezadrží.

Protože navigare necesse est a za obzorem čekají ostrovy a pevniny, které je třeba objevit. Je třeba zakreslit do map dalekou Taprobane, popsat v roteiros cestu do tajemného Cipangu, zaznačit v portolánech Insole fortunate – Ostrovy blažených. Je třeba plout ve stopách svatého Brendana k Hy Brasil, cestou do neznáma. Aby neznámo bylo provždy učiněno známým a poznaným.

A takto quod erat demonstrandum se nám svět zmenšuje a krčí, ještě krátký čas a všechno již bude na mapách, v portolánech a roteiros. A všude bude blízko.

Zmenšuje nám svět a o něco chudne – totiž o legendy. Čím dále plují portugalské karavely, čím více ostrovů objevují a pojmenovávají, tím ubývá legend. Každou chvíli se některá rozplyne jako dým. Každou chvíli jsme chudší o jeden sen. Jenže když umírá sen, na jeho uprázdněné místo padne stín. A ve stínech, zvláště když i rozum usíná, se často probouzejí strašidla. Cože? Že to už někdo řekl? Drahý pane! Cožpak existuje něco, co už někdy někdo neřekl?

Uf, to mi vyschlo v krku… Stále jste na rozpacích, zda neodmítnu pivo? Ujišťuji vás, že ne.

Co říkáš, zbožný bratře svatého Dominika? Že nemám odbíhat od tématu a pokračovat ve vyprávění? O Reynevanovi, Šarlejovi, Samsonovi a dalších? Máš pravdu, bratře, je čas. Budu pokračovat.

Nastal rok Páně 1427. Pamatujete si ještě, co přinesl? Jak by ne, na to se nedá zapomenout. Přesto vám osvěžím paměť.

Tehdy na jaře, mám dojem, že v březnu, ale každopádně před velikonocemi, vydal papež Martin V. bulu Salvatoris omnium, v níž proklamoval nutnost další křížové výpravy proti českým kacířům. Namísto Giordana Orsiniho, který byl již starý a svého úřadu nezpůsobilý, učinil papá Martin kardinálem a legátem a latere Henryho Beauforta, biskupa z Winchesteru a nevlastního bratra krále anglického. Beaufort se horlivě chopil svěřeného úkolu. Zanedlouho byla sešikována kruciáta, která měla husitské apostaty ztrestat ohněm a mečem. Výprava byla důkladně připravena, peníze, věc pro vedení války prvořadá, byly pečlivě nashromážděny. Tentokrát, světe div se, je nikdo nerozkradl. Jedni kronikáři míní, že křižáci byli poctivější, jiní tvrdí, že zlaťáky byly prostě jen lépe hlídány.

Vrchním velitelem tažení ustanovil frankfurtský sněm trevírského arcibiskupa Ortu von Ziegenhein. Armáda stanula v pohotovosti. Do zbraně a pod kříž postavila, koho se jen dalo. Se svým vojskem se dostavil Bedřich Hohenzollernský, markrabě a kurfiřt braniborský. Přitáhli Bavoři pod vévodou Jindřichem Bohatým, přijela falckrabata Jan z Neumarktu a jeho bratr Otto z Mosbachu. Na shromaždiště dorazil ještě nezletilý Bedřich Wettinský, syn chorobou skláceného saského kurfiřta Bedřicha Bojovného. Přijeli každý se silným houfem Raban von Helmstett, biskup špýrský, Anselm von Nenningen, biskup augšpurský, Friedrich von Aufsess, biskup bamberský, Johann von Brunn, biskup vircpurský, a z Frankrajchu Thibaut de Rougemont, biskup besanconský. Další zbrojenci přišli ze Švábska, Hesenska, Durynska i ze severoněmeckých měst hanzy.

Kruciáta se hnula začátkem července, týden po svátku Petra a Pavla, překročila hranice a vtrhla do Čech, značíc svou cestu mrtvolami a požáry. Ve středu před Jakubem stanuli křižáci posílení vojskem českého katolického landfrídu před Stříbrem, kde seděl husitský velitel, jehož nazývali Przybik de Clenove, a město oblehli. Ačli je ostřelovali z těžkých bombard, pan Přibík se dobře držel a ani ho nenapadlo se vzdát. Obležení trvalo, čas utíkal. Braniborský kurfiřt Bedřich začal být netrpělivý. Celá kruciáta, radil, by měla neprodleně táhnout dále, zaútočit na Prahu. Praha, prohlašoval, je caput regni, kdo má Prahu, ten má Čechy…

Inu horké bylo to léto roku 1427.

Ptáte se, co na to boží bojovníci? Co na to Praha?

Praha…

Praha páchla krví.

Kapitola první

ve které Praha páchne krví, Reynevan je sledován a pak – po pořádku – nudí rutinou, vzpomíná, teskní, slaví, rve se o život a nakonec tone v peřinách. A v pozadí historie Evropy metá kozelce, staví se na hlavu a sviští v zatáčkách.

raha páchla krví. Reynevan očichal oba rukávy kazajky. Právě opustil špitál, kde se, jak už to tak ve špitále chodí, pouštělo žilou, řezaly se vředy a též amputace se prováděly v počtu, jejž by si zasluhovaly lepší věci. Jeho oděv mohl nasáknout pachem krve, nebylo by na tom zhola nic divného, přesto byla kazajka cítit pouze kazajkou a ničím jiným.

Zvedl hlavu a vtáhl nosem vzduch.

Od severu byl ze sadů a vinic na levém břehu Vltavy cítit kouř z páleného bodláčí a ořezaného réví. Od řeky se navíc nesl smrad bahna a mršin – trvala vedra, hladina silně poklesla a odhalené břehy a mělčiny poskytovaly městu nezapomenutelné čichové zážitky. Ale to, co Reynevan cítil, nebyl zápach bahna, tím si byl jist.

Lehký proměnlivý větřík zavál čas od času od východu, od Poříčské brány. Od Vítkova. A země pod vrchem Vítkovem by vskutku mohla razit krví – však jí do ní vsáklo nemálo.

Ne, to nebylo možné. Reynevan si na rameni upravil řemen brašny a rázně vykročil dolů ulicí. Nebylo možné, aby od Vítkova cítil krev. Za prvé to bylo dost daleko a za druhé… Za druhé uplynulo od bitvy sedm let, sedm dlouhých let.

Minul kostel svatého Kříže. A pach krve nezmizel – naopak zesílil. Protože náhle pro změnu zafoukalo od západu.

Ha, pomyslel si a zahleděl se směrem k nedalekému ghettu, kámen není země, staré cihly a omítky pamatují mnohé, mnohé v nich dokáže přetrvat. Cokoli vstřebají, je dlouho cítit. A tam, v domech a uličkách pod synagogou, se krve neprolilo o nic méně než na Vítkově. A v čase méně vzdáleném. Při krvavém pogromu v roce 1422. Během bouří, které v Praze vybuchly po exekuci Jana Želivského. Rozběsněn smrtí svého mluvčího lid pražský povstal, aby jej pomstil, aby pálil a zabíjel. Nejsilněji – jako obvykle – dopadl jeho hněv na židovskou čtvrť. Židé neměli s Želivského smrtí absolutně nic společného, nenesli na ní žádnou vinu – ale komu to překáželo.

Za svatokřížským hřbitovem Reynevan odbočil, prošel kolem hospiců na Starý uhelný trh, přešel plácek a zapadl do úzkých uliček a temných průchodů vedoucích ke Dlouhé třídě. Pach krve zmizel, rozplynul se v záplavě jiných pachů a zápachů. Tato zákoutí totiž smrděla vším, co si jen člověk dokáže představit.

Zato Dlouhá třída ho uvítala převládající a doslova omamnou vůní čerstvého pečiva. V pekařských krámech a na pultech před nimi se všude v dohledu skvěly všemožné výrobky proslavených pražských pekařů. Ačkoli v hospicu snídal a hlad neměl, neodolal a hned v první pekárně si koupil dvě křupavé žemle. Žemle, kterým se zde říkalo calty, měly tak sugestivně erotický tvar, že mladík nějakou dobu kráčel Dlouhou třídou jako ve snách, ponořen v myšlenkách horkých jako pouštní vichr. V myšlenkách na Nicolettu, na Kateřinu z Biberštejna. Mezi kolemjdoucími, do kterých v zamyšlení vrážel, by se našlo několik opravdu pohledných Pražanek v přijatelném věku. Nevšiml si jich. Roztržitě se omlouval, pokračoval dále, za chůze střídavě ukusoval z calty a nepřítomně na ni civěl.

Na Velkém náměstí ho opět přivedl k sobě pach krve.

Inu, přemítal, dojídaje caltu, na tomto místě to není nic překvapivého. Také tuto dlažbu v nedávné době zbrotila krev. Už vzpomenutého Jana Želivského a devět jeho straníků sťali právě tady, na Staroměstské radnici, když je sem pod záminkou jednání vylákali v to osudné březnové pondělí. A když po zrádném činu umývali místo popravy, krvavá pěna tekla strouhou pod vraty prý až k pranýři na rynku a tam vytvořila červenou louži. Ta prozradila, co se na radnici událo. Zpráva o smrti milovaného kazatele vyvolala výbuch hněvu a nenávisti, další krev se prolévala ve všech okolních ulicích.

Směrem k Týnskému chrámu šli lidé, mnoho se jich už tísnilo ve vstupním portále. Bude kázat Rokycana, pomyslel si Reynevan, možná by stálo za to si ho poslechnout. Poslouchat kázání Jana Rokycany se vždycky vyplácelo. Vždycky. Zvláště nyní, v době, kdy takzvaný běh událostí nabízel náměty ke kázáním v tempu vysloveně překotném. Bylo, oj bylo o čem kázat. A stálo za to poslouchat.

Na to není čas, uvědomil si, mám nutnější úkoly. A je tady problém…

Jsem sledován.

To, že je sledován, poznal Reynevan už dávno, hned po odchodu ze špitálu u svatého Kříže. Ti, kdož ho sledovali, byli chytří, nenechali se ani zahlédnout, šikovně se kryli. Ale Reynevan o nich věděl. Vždyť to nebylo poprvé.

Věděl – víceméně – kým byl sledován, a hlavně na čí příkaz. Na tom však nezáleželo.

Musel je setřást. Měl už i plán.

Vešel na rušný, hlučný a smrdutý Dobytčí trh staroměstský, vmísil se do davu, který mířil k Vltavě, ke Kamennému mostu. Chtěl zmizet a na mostě, v úzkém hrdle spojujícím Staré Město s Malou Stranou a Hradem, měl ve vřavě a tlačenici určitou šanci, že se mu to podaří. Reynevan se prodíral mezi lidmi, strkal do nich a poslouchal za to jejich nadávky.

„Reinmare!“ dal jeden z postižených kupodivu přednost jeho křestnímu jménu před „zasraným nemehlem“. „Ty tady?“

„Já tady. Poslyš, Radime… Kristepane, co to tak smrdí?“

„Tohle,“ ukázal Radim Tvrdík, malý a už nemladý muž, na putnu, kterou nesl. „Hlína a bahno. Z říčních náplav. Potřebuji to… Však víš, na co.“

„Vím,“ rozhlédl se neklidně Reynevan. „Jak by ne.“

Radim Tvrdík byl, jak všichni zasvěcení věděli, čaroděj. Radim Tvrdík byl rovněž, jak věděli jenom někteří zasvěcení, posedlý myšlenkou stvořit umělého člověka – golema. Všichni, dokonce i málo zasvěcení, věděli, že dosud jediného golema se podařilo před dávnými lety oživit jistému pražskému rabínovi, podle zachovaných dokumentů zvanému zajisté překrouceným jménem Bar Halevi. Ve stejných dokumentech se uvádělo, že dávný Žid použil jako materiál k výrobě golema jíl, bahno a bláto ze dna Vltavy. A Tvrdík jako jediný zastával názor, že oživení neživé hmoty nebylo dosaženo čarami a zakletími, nýbrž příznivou astrologickou konstelací, v jejímž vlivu se ocitla specifická směs říčního bahna, obsahujícího přírodní magickou moc. Jelikož ale neměl ani potuchy, o jaké konkrétní postavení nebeských těles a o jaké konkrétní bahno by mohlo jít, postupoval Tvrdík metodou pokusů a omylů. Vytrvale těžil bahno na různých místech a tak často, jak to jen šlo, v naději, že jednou konečně vystihne správný čas a nabere správnou surovinu. Dnes to ale opravdu přehnal – podle puchu nabral putnu sraček rovnou pod nějakým záchodem.

„Nejsi v práci, Reinmare?“ zeptal se a otřel si hřbetem ruky zpocené čelo. „Nejsi ve špitále?“

„Vzal jsem si volno. Dneska tam nebylo celkem nic na práci. Klidný den.“

„Dej bůh,“ postavil mág těžkou putnu na zem, „aby nebyl z posledních. Doba už je taková…“

Všichni v Praze věděli, o jakou dobu jde. Ale radši to neprobírali, prostě jenom nedokončovali větu. Nedokončování téhle věty se stalo najednou všeobecně rozšířené a módní. Jako odpověď na takovou nedopovězenou větu obyčej vyžadoval zasvěceně se zatvářit, vzdychnout a významně pokývat hlavou. Ale Reynevan se tím nezdržoval.

„Běž si svou cestou, Radime,“ řekl a rozhlédl se kolem.

„Nemohu tady stát. A raději tady nestůj ani ty.“

„Eee?“

„Sledují mě. Proto nemohu jít do Soukenické.“

„Sledují,“ zopakoval Tvrdík. „Ti, co obyčejně?“

„Určitě. Buď zdráv.“

„Počkej.“

„Na co mám čekat?“

„Není moudré snažit se ztratit oháňku.“

„Cože?“

„Pro sledující,“ vysvětloval mu překvapivě věcně Čech, jsou jakékoli pokusy a snahy zbavit se oháňky jasným znamením, že sledovaný nemá čisté svědomí. Zloději přece hoří za patami. Že nejdeš do Soukenické, to je rozumné. Ale nekličkuj, neutíkej, neschovávej se. Dělej to, co obvykle. Jeď ve vyjetých kolejích. Znuď sledující nudnou, všední, každodenní rutinou.“

„Například?“

„Při kopání bahna mi vyschlo v krku. Pojď k ,Rakovi‘, zvu tě na šnyt.“

„Jsem sledován,“ připomněl mu Reynevan. „Nebojíš se?“

„Čeho,“ zvedl čaroděj svou putnu, „bych se měl bát?“

Reynevan si povzdechl, pražští mágové ho v tomto ohledu nepřestávali udivovat. Stále nevěděl, zdali je to obdivuhodná chladnokrevnost, anebo trestuhodný nedostatek představivosti, ale zdálo se, že místní čaroděje nikterak nezneklidňoval fakt, že pro ty, kdož se zabývali černou magií, nebyli husité o nic méně hroziví než inkvizice.

Maleficum – čarodějnictví bylo uvedeno mezi smrtelnými hříchy, které čtvrtý pražský artikul přikazoval trestat smrtí. A jakmile šlo o pražské artikule, husité neznali žertů. Pražští kališníci, sami se považující za umírněné, v tomto ohledu nijak neustupovali fanatickým táborům anebo radikálním sirotkům. Chyceného čaroděje zabednili do sudu a v něm ho upálili na hranici.

Vraceli se zpátky k rynku, prošli Nožířskou, potom Zlatniční, potom Svatojilskou. Nespěchali. Tvrdík se zastavil u několika krámů a probral se známými kramáři poslední drby. Standardně bylo pár vět přerušeno po slovech „doba už je taková…“, což bylo kvitováno zasvěcenými grimasami, povzdechy a významným pokyvováním hlavami. Reynevan se rozhlížel, ale nikoho podezřelého nespatřil – sledující se uměli dobře krýt. Neměl zdání, co cítili oni, ale jeho samého už stačila nudná rutina znudit k nevydržení.

Naštěstí zanedlouho dospěli k domu „U červeného raka“, a tím pádem i k hospůdce, kterou její majitel nazval bez sebemenší invence stejným jménem.

„Hej! Koukněte! Vždyť je to Reynevan!“

V podloubí seděli na lavicích u stolu čtyři muži. Všichni byli ramenatí, nosili kníry a rytířské lentnery. Dva z nich Reynevan znal, věděl tedy, že ti muži jsou Poláci. Kdyby to nevěděl, stejně by to uhodl. Jako všichni Poláci v zahraničí se také tihle chovali hlučně, povýšeně a vyzývavě hulvátsky, což mělo podle nich dávat najevo jejich společenské postavení a vážnost. V této souvislosti bylo docela zábavné, že od velikonoc, přesněji od Velkého čtvrtka, bylo společenské postavení Poláků v Praze mizivé a jejich vážnost ještě menší.

„Pochválen buď! Vítej, vítej, ctěný Aeskulape náš!“ uvítal je jeden z Poláků, Reynevanův známý Adam Wejdnar erbu Ravič. „Posaď se u nás! Posaďte se oba! Přijměte naše pozvání a pohoštění!“

„Co ho tak horlivě zveš?“ zašklebil se s předstíraným znechucením druhý Polák, rovněž Velkopolan a rovněž Reynevanův známý Mikuláš Žirovský erbu Čevoja. „Máš peněz nazbyt či co? Kromě toho chodí tenhle mastičkář k malomocným, může nás nakazit leprou nebo něčím ještě horším, ha!“

„Už nepracuji v leproserii,“ vysvětloval Reynevan. Trpělivě, protože ne poprvé. „Teď léčím v Bohuslavském špitále. Tady na Starém Městě, u kostelíku Šimona a Judy.“

„Dobrá, dobrá,“ mávl rukou Žirovský, který to všechno moc dobře věděl. „Čeho se napijete? Ach promiňte, seznamte se. Toto jsou pasovaní rytíři Jan Kuropatva z Laňcuchova erbu Sreňava a Jiří Skirmunt erbu Odrovenž. S odpuštěním, ale co to tady, kurva, tak smrdí?“

„Bahno. Z Vltavy.“

Reynevan a Radim Tvrdík pili pivo, Poláci pili rakouské víno a jedli dušené skopové s chlebem. Hovořili při tom ostentativně hlasitě polsky, častovali se různými šprýmy a každý doprovázeli hromovým řehotem. Okolo procházející Pražané odvraceli hlavy a mumlali nadávky. Někteří si odplivovali.

Od velikonoc, přesněji řečeno od Velkého čtvrtka, nebylo mínění Čechů o Polácích zrovna nejlepší, jejich prestiž v Praze prachbídná – a byla dále na sestupu.

Se Zikmundem Korybutovičem, zkráceně Korybutem, synovcem Vladislava Jagelly, posléze dokonce kandidátem na český trůn, přijelo do Prahy poprvé asi pět tisíc, podruhé už stěží pět set polských rytířů. V Korybutovi mnozí spatřovali naději a záchranu pro husitské Čechy a Poláci se neohroženě bili za kalich a pravdu boží, nasazovali životy u Karlštejna, Jihlavy, Retče i Ústí. Přesto je neměli v oblibě ani čeští spolubojovníci. Copak se mohli spřátelit s neotesanci, kteří prskali smíchy, když se jim jejich spojenci představovali jmény jako Picek ze Psikous anebo Sádlo ze Staré Kobzy? Aktéři se popadali za břicha při jménech Cvok z Chalupy anebo Doupa ze Zásady?

Korybutova zrada, to se rozumí, poškodila polskou prestiž velmi vážně. Naděje pro Čechy selhala na celé čáře, husitský král in spe se paktoval s katolickými pány, opustil stranu podobojí, zradil čtyři artikule, na které předtím slavnostně přísahal. Spiknutí bylo odhaleno a zmařeno, Jagellův synovec teď namísto na trůně seděl ve vězení a na Poláky se začalo hledět div ne jako na nepřátele. Někteří z nich neprodleně opustili Čechy, někteří přece jen zůstali. Jako by tím chtěli dát najevo nesouhlas s Korybutovou proradností, jako by se chtěli jednoznačně vyslovit pro kalich a rozhodli se vytrvat v boji za husitskou věc. A co? Stejně je nikdo neměl rád. Panovalo přesvědčení – a ne bezdůvodné – že Polákům je husitská věc ukradená. Že zůstali, neboť primo: neměli se proč a kam vrátit. Do Čech už přišli jako psanci stíhaní doma soudy a postižení sekvestracemi, nyní byla nad nimi všemi, s Korybutem v čele, navíc vznesena klatba a infámie. Že secundo: zůstali, poněvadž si při válčení v Čechách chtěli pro sebe urvat nějaký lup a nahrabat si. Že tertio: začali se vyhýbat boji, aby v nepřítomnosti českých mužů smilnili s jejich ženami.

Všechny tyto názory se zakládaly na pravdě.

Kolemjdoucí Čech zaslechl polský jazyk a znechuceně si odplivl na zem.

„Oj, nemají nás tady rádi, nemají,“ poznamenal lítostivě Jiří Skirtnunt erbu Odrovenž. „Pročpak to? Divná věc.“

„Ále, tancoval s nimi pes,“ vypjal Žirovský do ulice hruď ozdobenou stříbrnými podkovami Čevoje. Jako každý Polák zastával veskrze nesmyslný názor, že jako erbovník, byť s holou zadnicí, je v Čechách roven Rožmberkům, Kolovratům, Šternberkům a všem možným panským rodům dohromady.

„Třebas tancoval,“ souhlasil Skirmunt, „ale i tak je to divné.“

„Ti prostí lidé se diví,“ ozval se Radim Tvrdík. Hlas měl klidný, ale Reynevan ho znal příliš dobře. „Udivuje je pohled na statné rytíře, bezstarostně se veselící u hospodského stolu. V těchto dnech. Když doba je taková…“

Podle zvyku nedokončil větu. Jenže Poláci neměli ve zvyku dodržovat nějaké zvyky.

„Doba je taková,“ uchechtl se Žirovský, „že na vás táhnou křižáci, co? Že jdou s ukrutnou potencí, s ohněm a mečem, že za sebou zanechávají mrtvou pustinu. Že se ani nenadějete…“

„Mlč,“ přerušil ho Adam Wejdnar. „Ale tobě, pane Čechu, povím: zameť si před vlastním prahem. Ovšem, Nové Město je teď pusté a vylidněné, protože Novoměstští se hromadně vypravili za Prokopem do pole bránit zemi. Kdyby mě teď káral někdo z Nového Města, držel bych zobák. Ale ze Starého Města nešla ani noha, takže nikdo odtud mi nemá co vyčítat.“

„Náramná síla,“ pokračoval Žirovský, „na vás jde od západu – celá Evropa. Tentokrát se neubráníte, je s vámi konec.“

„S námi?“ utrousil Reynevan. „S vámi ne?“

„S námi jakbysmet,“ připustil chmurně Wejdnar, když mávnutím rukou utišil Žirovského. „Bohužel. Zdá se, že jsme se přidali na špatnou stranu. Měli jsme poslouchat, co říkal biskup Laskař.“

„Ba,“ povzdechl Jan Kuropatva. „Také já jsem měl dát na Zbyška Olešnického. Teď tady trčíme jako volové na porážce a akorát čekáme, kdy se dostaví řezník. Valí se na nás síla, jakou svět neviděl. Osmdesátitisícová armáda: Bavoři, Sasíci, vojska rýnských falckrabat, zbrojný lid ze Švábska, Durynska i z hanzovních měst, ano, i přes moře se připlavili nějací cizáci. K tomu celý plzeňský landfríd. Začátkem července překročili hranice a oblehli Stříbro, které každou chvíli padne – pokud se tak už nestalo. A jak daleko je to od Stříbra sem? Dvacet mil? Tak si to račte spočítat. Nejpozději za pět dní jsou tady. Dneska je pondělí. V pátek si vzpomeňte na má slova, až uvidíte kříže před městskými branami.“

„Prokop je nezadrží, rozdrtí ho v poli. Jejich příliš mnoho.“

„Když Madianští a Amalekité napadli Gileád, bylo jich jako kobylek,“ řekl Radim Tvrdík, „a velbloudů jejich počtu nebylo jako písek, kterýž jest na břehu mořském v nesčíslném množství. A přesto je Gedeon s pouhými třemi sty muži porazil a rozehnal. Neboť na jeho straně stál Pán zástupů a on válčil s Jeho jménem na rtech.“

„Jistě, jistě, to se rozumí. A krakovský švícko Škuba zabil šídlem wawelského draka. Nepleť si, příteli, pohádky a skutečnost.“

„Zkušenost napovídá,“ dodal s kyselým úsměvem Wejdnar, „že Pán, pokud vůbec někde stojí, tedy na straně zástupů silnějších.“

„Prokop křižáky nezadrží,“ zopakoval zasmušile Žirovský.

„Tentokrát, pane Čechu, by vás nezachránil ani sám Žižka.“

„Prokop nemá sebemenší šanci,“ souhlasil Kuropatva. „Vsadím se, o co chcete. S kruciátou táhnou příslušníci Jorgenschieldu – řádu štítu svatého Jiří, výkvět evropského rytířstva. A papežský legát s sebou přivedl z Anglie stovky lučištníků. Slyšels někdy o anglických lukostřelcích, pane Čechu? Mají luky vysoké jako chlap, trefují se z nich na pět set kroků a i na takovou vzdálenost probíjejí plechy a prošívají kroužkové brně jako plátěné košile. Ha, takový lučištník dokáže…“

„Dokáže se takový lučištník,“ přerušil ho rozšafně Tvrdík, „udržet na nohou, když dostane cepem do hlavy? Táhli už na nás různí vyhlášení bijci, ledajaký výkvět rytířstva, ale prozatím se nenašel nikdo takový, jehož lebka by odolala českému cepu. Klidně přijmu tvoji sázku, pane Poláku, já totiž tvrdím, že když schytá ten tvůj zámořský lučištník cepem přes palici, víckrát nenapne tětivu, poněvadž v tu ránu bude ze zámořského Angličana zámořský nebožtík. Jestli se mýlím, výhra je tvá. Oč se vsadíme?“

„Utlučou vás čepicemi.“

„To už zkoušeli,“ podotkl Reynevan. „Před rokem. V neděli před svatým Vítem. U Ústí. Vždyť jsi tam byl, pane Adame.“

„Pravda,“ přiznal Velkopolan. „Byl jsem tam, my všichni jsme tam byli. Ty přece také, Reynevane. Vidím, žes nezapomněl.“

„Ne, nezapomněl.“

Slunce pekelně pálilo, z nebe sálal žár. Nebylo nic vidět. Mračno prachu zvířeného kopyty koní útočícího rytířstva se smísilo s hustým dýmem, který po salvě zahalil vozovou hradbu. K řevu bojujících a ržání koní se přidaly nové zvuky – třesk lámaného dřeva a vítězný pokřik. Reynevan viděl, jak se z mračna vynořili prchající.

„Prorazili…“ vzdychl těžce Diviš Bořek z Miletínka. „Roztrhli vozy…“

Hynek z Kolštejna zaklel, Roháč z Dubé chlácholil frkajícího koně, Prokop Holý měl tvář jako z kamene, Zikmund Korybutovič byl bledý jako plátno.

Z dýmu vyrazila těžká jízda, železní páni doháněli utíkající husity, sráželi je koňmi, rubali a sekali ty, kteří se nestihli dostat pod ochranu vozů vnitřního čtverce. Do průlomu se hrnuli další obrnění jezdci. A do toho sraženého, kupředu se deroucího houfu, rovnou do tlam koní, rovnou do obličejů jezdců vyšlehly náhle ohněm a olovem houfnice a tarasnice, třeskly hákovnice, štěkly píšťaly a jako krupobití se sypaly šípy z kuší. Padali jezdci ze sedel, padali koně, klesali lidé společně s koňmi, jejich pohyb vpřed byl zastaven, vypukl zmatek – a do toho zmatku udeřila druhá salva, s ještě drtivějším účinkem. K vozům vnitřního čtverce se dostali pouze nečetní obrněnci, kteří byli v několika chvílích vyřízeni sudlicemi a cepy. Ihned poté se Češi s řevem vyhrnuli zpoza vozů, prudkým protiútokem Němce zaskočili a vytlačili je z průlomu. Mezera byla zatarasena vozy, ty byly okamžitě osazeny kušovníky a cepníky. Znovu zaduněly houfnice, zakouřilo se z hákovnic. Nad vozovou hradbou se zlatě zaleskla zvednutá monstrance, zavlála bílá korouhev s kalichem.

Ktož jsú Boží bojovníci

a zákona jeho!

Prostež od Boha pomoci

a úfajte v něho…

Zpěv sílil, triumfálně se rozezněl a burácel nad wagenburgem. Prach sedal na ustupující obrněnou jízdu. Roháč z Dubé už věděl, otočil se k šiku čekajících husitských jezdců a zvedl palcát. Totéž učinil směrem k polskému jezdectvu Dobeš Puchala. Jízdním Moravanům dal stejný povel Jan Tovačovský. Hynek z Kolštejna sklopil hledí helmice.

Z pole bylo slyšet křik saských velitelů, svolávajících obrněnce k dalšímu útoku proti vozům. Ale jejich jezdci couvali, obraceli koně.

„Běží! Němci běžííííí!“

„Hrrr na ně!“

Prokop Holý nabral dech, zvedl hlavu.

„Teď,“ vydechl. „Teď je máme v hrsti.“

Reynevan opustil společnost Poláků a Radima Tvrdíka dost neočekávaně – prostě najednou vstal, rozloučil se a odešel. Krátkým významným pohledem oznámil Tvrdíkovi důvod svého počínání. Čaroděj mrkl. Pochopil.

Reynevan opět ucítil krev. Jasně, pomyslel si, je cítit od nedalekých Kotců, od jatek a masných krámů. Ale možná že ne? Možná je to jiná krev.

Možná ta, která pěnila ve zdejších otevřených stokách v září 1422. Tehdy se Železná ulička se svým okolím stala dějištěm bratrovražedných bojů, když rozpory mezi Prahou a Táborem už poněkolikáté vyústily do ozbrojeného konfliktu. Dost bylo tenkrát v Železné prolito české krve. Dost na to, aby byla stále cítit.

Právě ten pach krve zbystřil jeho obezřetnost. Doposud ani nezahlédl ty, kteří ho sledovali, nepostřehl nic podezřelého, žádný z kolemjdoucích Čechů nevyhlížel jako špicl. Přesto Reynevan neustále cítil v týle něčí pohled. Jeho sledovatele nudná rutina evidentně dosud nestačila znudit. Dobrá, pomyslel si, dobrá, mizerové, nabídnu vám té rutiny ještě více. Až vám poleze krkem.

Prošel Kožnou mezi jirchářskými dílnami a krámy. Několikrát se zastavil a předstíraje zájem o vystavené zboží, úkradkem se ohlížel. Ani teď nespatřil nikoho, kdo by vypadal na špicla. Ale věděl, že někde tam je nebo jsou.

Ještě než dospěl ke kostelu svatého Havla, odbočil do průchodu. Rozhodl se navštívit Karolinum, svou alma mater. V rámci rutiny by se mohl vydat i tam a poslechnout si nějakou disputaci. S oblibou navštěvoval universitní disputace a quodlibety. Od té doby, co v neděli Quasimodogeniti, první po velikonocích roku 1426, přijal svátost pod obojí způsobou, docházel na lectorium ordinarium celkem pravidelně. Jako pravý neofyta chtěl co nejhlouběji poznat zvláštnosti a specifika svého nového náboženství, a těm jaksi nejsnáze přicházel na kloub při dogmatických sporech, které nepřetržitě vedli představitelé umírněného konzervativního křídla, shromáždění okolo mistra Jana z Příbrami, s představiteli křídla radikálního, tedy lidmi z okruhu Jana Rokycany a Petra Payna, anglického lollarda a viklefity. Pravé pozdvižení však pokaždé vypuklo na disputacích, na nichž se objevili skalní radikálové z Nového Města. To byla teprve zábava. Reynevan byl očitým svědkem, jak byl Payne, který obhajoval nějaké viklefovské dogma, veřejně nazván „zkurveným Englišem“ a zasypán shnilou zeleninou. Jak bylo starouškovi Křišťanovi z Prachatic, slovutnému rektorovi vysokého učení, vyhrožováno utopením ve Vltavě. Jak na šedivou hlavu Petra z Mladoňovic přiletěla zdechlá kočka. A shromážděné obecenstvo se zatím s gustem bilo přes huby, rozbíjelo si nosy a vyráželo zuby, a to jak v aule, tak venku, na frajmarku před Karolinem.

Od té doby se už ale přece jen něco změnilo. Jan Příbram a lidé z jeho okolí byli odhaleni coby účastníci Korybutova spiknutí a potrestání vypovězením z Prahy. Poněvadž však příroda nesnáší prázdnotu, disputace probíhaly nadále, ovšem od velikonoc bylo do umírněnců spíláno pro změnu Rokycanovi a Paynovi. Novoměstští – na tom se nic nezměnilo – byli za radikály. Nekompromisní radikály. Na disputacích dále propukaly rvačky, létaly sprosté nadávky a zdechlé kočky.

„Pane.“

Otočil se. Za ním stojící člověk byl malý a celý šedý. Měl šedou fyziognomii, šedý kabátec, šedou kuklu, šedé nohavice. Celý jeho šedý vzhled oživovala jenom zánovní, ze světlého dřeva vysoustružená hůl.

Rychle se ohlédl, protože za zády uslyšel zašramocení. Druhý muž, který mu zahradil zpáteční cestu z průchodu, měl podobnou hůl, byl o něco vyšší a o něco málo barevnější. Zato obličej měl ještě nesympatičtější.

„Jdeme, pane,“ oznámil Šedý, nezvedaje zrak.

„Kam? A proč?“

„Nemá smysl odporovat, pane.“

„Kdo vás posílá?“

„Pan Neplach. Jdeme.“

Jak se ukázalo, nebylo nutno jít daleko. Jen do jednoho z patricijských domů na jižní straně staroměstského rynku. Reynevan nedokázal přesně určit, do kterého, protože jeho eskorta ho vedla odzadu, úzkým dvorkem, zatuchlým ječmenem páchnoucím přízemím, klenutým mazhauzem a po schodišti nahoru. Obytná část byla dost bohatá, jako většina domů v těchto místech byl rovněž tento zůstaven zámožnými Němci, uprchlými z Prahy po roce 1420.

Bohuchval Neplach zvaný Flútek na ně čekal ve světnici pod vysokým trámovým stropem. Na jednom z trámů byl uvázán provaz. Na provaze visel oběšenec. Špičkami elegantních čižem se dotýkal podlahy. Téměř. Chyběly necelé dva couly.

Aniž by se zdržoval pozdravem či jiným měšťáckým přežitkem, aniž by Reynevana poctil byť jen delším pohledem, ukázal Flútek prstem na oběšence. Reynevan věděl, o co jde.

„Nee,“ polkl slinu, „to není on. Ledaže… Spíše ne.“

„Prohlédni si ho dobře.“

Reynevan si ho už stačil prohlédnout dostatečně dobře, aby měl jistotu, že do naběhlé šíje zaříznutý provaz, zkřivená tvář, vyvalené oči a vyplazený zčernalý jazyk mu znechutí přinejmenším několik příštích obědů.

„Ne. Ne ten… Vlastně, jak to mám vědět… Tamtoho jsem viděl zezadu…“

Neplach luskl prsty. Jeho pacholci pohotově otočili oběšence zády k Reynevanovi.

„Tamten seděl. Byl v plášti.“

Neplach luskl prsty. Za chvíli byl odříznutý a pláštěm přioděný umrlec usazen v křesle – v dost bizarní poloze vzhledem na rigor mortis.

„Ne,“ zavrtěl hlavou Reynevan. „Asi ne. Tamtoho… Hmm… Zaručeně bych ho poznal po hlase…“

„Je mi líto,“ Flútkův hlas byl mrazivý jako únorový vichr, „ale to ti umožnit nemohu. Kdybych z něj mohl dostat třeba jen hlásek, tebe bych vůbec nepotřeboval. Nuže, odkliďte tu mršinu.“

Rozkaz byl proveden bleskově. Flútkovy rozkazy byly vždycky prováděny bleskově. Bohuchval Neplach přezdívaný Flútek byl šéfem táborské rozvědky a kontrarozvědky, a jako takový byl podřízen bezprostředně Prokopovi Holému. A dokud žil Žižka, tak bezprostředně Žižkovi.

„Posaď se, Reynevane.“

„Ale já nemám čas…“

„Posaď se, Reynevane.“

„Kdo byl ten…“

„Viselec? To už je v této chvíli jedno.“

„Byl to zrádce? Katolický vyzvědač? Jak chápu, byl vinen.“

„He?“

„Byl vinen.“

„Jde ti o eschatologii?“ pohlédl na něho škaredě Flútek. „O věci poslední a věčné? Pokud ano, mohu se odvolat na Credo nicejské: ukřižován Pilátem Pontským Ježíš umřel, ale vstal z mrtvých a znovu přijde ve slávě soudit živé a mrtvé. Každý pak bude souzen za své myšlenky i činy. A tehdy vyjde najevo, kdo je vinen, a kdo není. Já k tomu dodám, že tehdy to vyjde najevo definitivně.“

Reynevan si povzdechl a zakroutil hlavou. Zavinil si to sám. Znal Flútka. Neměl se hloupě ptát.

„Je tedy celkem jedno,“ ukázal Flútek hlavou na trám s uříznutým provazem, „kdo to byl. Jedno ale není, že se stačil oběsit, dříve než jsme vyrazili dveře. Že jsem ho nemohl vyzpovídat. Že tys ho neidentifikoval. Tvrdíš, že to není tamten. Ten, kterého jsi slyšel ve Slezsku kout pikle s vratislavským biskupem. Je to pravda?“

„Pravda.“

Flútek si ho změřil zase tím škaredým pohledem. Jeho oči, černé jako oči kuny, mířily po stranách dlouhého nosu jako ústí hlavní dvou hákovnic a byly schopny velice ošklivého pohledu. Stávalo se, že se ve Flútkových černých očích objevovali dva malí zlatí čertíci, kteří náhle jako na povel metali kozelce. Reynevan to už viděl. A byla to předzvěst něčeho zatraceně nepříjemného.

„A já si myslím,“ řekl Flútek, „že to pravda není. Myslím si, že lžeš. Žes lhal od samého počátku, Reynevane.“

Jak se Flútek dostal k Žižkovi, nikdo pořádně nevěděl. Klepy na toto téma, to se ví, kroužily. Podle jedněch byl Bohuchval Neplach Žid, pravým jménem Jehoram ben Jicchak, žák rabínské školy, kterého husité při vybití ghetta v Chomutově v březnu roku 1421 z nějakého rozmaru ušetřili. Podle dalších se Bohuchval ve skutečnosti jmenoval Gottlob a byl Němec, původně kupec z Plzně. Podle dalších to byl dominikánský mnich, kterého Žižka z neznámých pohnutek osobně zachránil z masakru kněží a mnichů v Berouně. A ještě podle jiných byl Flútek čáslavský probošt, který zavčasu vycítil konjunkturu, přidal se k husitům a tak horlivě lezl Žižkovi do zadku, až si vysloužil postavení. Těm posledním dohadům byl Reynevan docela ochoten věřit, podle něj musel být Flútek najisto fráterem, nasvědčovaly tomu všechny jeho vlastnosti: prolhanost, přetvářka, chorobná samolibost a neukojitelná hrabivost.

Právě hrabivost vynesla Neplachovi jeho přezdívku. Když totiž v roce 1419 ovládlo katolické panstvo Kutnou Horu, od kutnohorských dolů a mincoven odříznutá Praha začala razit vlastní minci měděnou s nepatrnou příměsí stříbra. Byl to peníz mizerný s prakticky nulovou hodnotou. Lidé o pražské peníze nestáli a pohrdavě je nazývali „flútky“. Když se stal Bohuchval Neplach Žižkovým šéfšpiónem, přezdívka Flútek se přenesla též na něho. Záhy totiž vyšlo najevo, že Bohuchval Neplach je i pro pouhý flútek schopen skoro všeho. Přesněji, že Bohuchval Neplach je ochoten kdykoliv se sehnout i pro flútek a zvednout ho třebas z lejna. Že Bohuchval Neplach nepohrdne ani flútkem – a nikdy nevynechá příležitost, aby i ten bezcenný flútek neukradl nebo nezdefraudoval.

Jakým zázrakem se Flútek udržel u Žižky, který na svém Novém Táboře neúprosně stíhal podvodníky a železnou rukou trestal zloděje, zůstávalo záhadou. Další záhadou bylo, proč později Neplacha toleroval o nic méně principiální Prokop Holý. Vysvětlení bylo jediné: v tom, co pro Tábor dělal, byl Bohuchval Neplach odborník. A odborníkům se promíjí mnohé. Je to nezbytné. Protože o odborníky je vždycky nouze.

„Abys věděl,“ pokračoval Flútek, „od samého počátku mi nepřipadají věrohodné ani tvoje informace, ani tvoje osoba. Tajné sjezdy, skryté porady, celosvětová konspirace, takové věci se dobře uplatní v literatuře, dejme tomu u Wolframa z Eschenbachu. Do románů se hodí všelijaké tajuplné intriky, mystéria grálu a Terre Salvaesche, různí Klinschorové, Flagetanisové, Feirefizové a jiní Titurelové. Ve tvé výpovědi jsem cítil trochu moc inspirace podobnými slátaninami. Řečeno jinými slovy: mám podezření, že sis to prostě vybájil.“

Reynevan neodpověděl, pouze pokrčil rameny. Dost demonstrativně.

„Důvody tvých konfabulací,“ uvažoval nahlas Neplach, „mohou být různé. Jak říkáš: ze Slezska jsi utekl, protožes byl pronásledován a hrozila ti smrt. Je-li to pravda, asi ti nezbývalo jiné východisko, než se vlichotit Ambrožovi. A jak spolehlivěji sis mohl získat jeho důvěru, nežli varováním před atentátem, který se na něj chystá? Potom jsi stanul před Prokopem. Prokop v přeběhlících ze Slezska obyčejně větří špehýře, věší tedy pro jistotu všechny a per saldo má po starostech. Jak si tedy zachránit kůži? Jednoduše ho obalamutit výmysly o tajném konvektiklu a spiknutí. Co ty na to, Reynevane? Co říkáš na mé závěry?“

„Invenci by ti mohl závidět i Wolfram z Eschenbachu. A básnický turnaj na Wartburgu bys vyhrál jako nic.“

„Důvodů, aby sis vymýšlel,“ pokračoval nevzrušeně Flútek, „jsi měl dost. Ovšem já si myslím, že vážný byl jenom jediný.“

„Zase jsme u toho,“ Reynevan už dobře věděl, co Neplachovi vrtá hlavou. „U toho jediného důvodu.“

„Mám takovou hypotézu,“ objevili se ve Flútkových očích dva zlatí čertíci, „že všechny tvoje fantasmagorie mají za úkol odvést pozornost od věci skutečně podstatné. Od pěti set hřiven uloupených výběrčímu daní. Co ty na to, felčare?“

„To, co vždycky,“ zívl předstíraně Reynevan. „Už jsme to probírali. Na tvoje obehrané a nudné otázky ti dám jako vždy obehrané a nudné odpovědi. Ne, bratře Neplachu, nepodělím se s tebou o peníze uloupené kolektorovi. Důvodů je několik. Prvním důvodem je, že ty peníze nemám, poněvadž já jsem kolektora nepřepadl. Druhým…“

„Tak kdo ho přepadl?“

„Obehraně a nudně odpovídám, že nemám ponětí.“

Oba zlatí čertíci poskočili a současně udělali kotrmelec.

Lžeš.“

„Když jinak nedáš. Mohu jít?“

„Mám důkazy, že lžeš.“

„Podívejme.“

„Tvrdíš,“ probodl ho Flútek pohledem, „že se ten tvůj vybájený sjezd konal třináctého září a účastnil se ho Kašpar Šlik. Ze spolehlivých zdrojů jsem se dověděl, že kancléř Šlik byl třináctého září roku 1425 v Budíně. Nemohls ho tedy vidět ve Slezsku.“

„Máš nevěrohodné zdroje, Neplachu. Ale ne… Vždyť je to provokace. Pokoušíš se mě přelstít, napálit. Nikoli poprvé, což?“

„Trefa,“ nehnul Flútek ani brvou. „Zůstaň sedět, Reynevane. Ještě jsme neskončili.“

„Nemám kolektorovy peníze a nevím…“

„Zmlkni.“

Nějakou dobu mlčeli. Čertíci ve Flútkových očích se uklidnili, takřka zmizeli. Ale Reynevan se nenechal oklamat. Flútek se poškrábal na nose.

„Nebýt Prokopa,“ řekl tiše. „Nebýt toho, že mi Prokop zakázal se vás jenom prstem dotknout, tebe a toho tvého Šarleje, vymáčkl bych z vás, co je třeba. U mne nakonec všichni promluvili, nenašel se nikdo, komu bych nerozvázal jazyk. Buď si jist, že i ty bys vyklopil, kde jsou ty prachy.“

Reynevan v tom už uměl chodit, nenechal se zastrašit. Jen pokrčil rameny.

„Taaak,“ promluvil po další odmlce Neplach, dívaje se na provaz, visící ze stropu. „Tenhle by taky promluvil, dostal bych z něj přiznání. Škoda, že se stačil oběsit. Víš, chvíli jsem si vážně myslel, že na tom statku byl on… Hrozně mě zklamalo, žes ho nepoznal…“

„Mrzí mě, že jsem tě zklamal.“

Čertíci maličko poskočili.

„Opravdu?“

„Opravdu. Podezíráš mne, necháváš sledovat, číháš, provokuješ. Neúnavně pátráš po mých motivech a přitom zapomínáš na ten hlavní a jediný. Čech, který byl tehdy na statku v Dubovci, zradil mého bratra, vydal ho zabijákům vratislavského biskupa. A ještě se tím biskupovi chlubil. Takže kdyby visel na tom trámu on, nelitoval bych groše na děkovnou mši. Věř mi, že i mně je líto, že to nebyl on. Ani žádný z těch, které jsi mi už ukazoval k identifikaci.“

„To je fakt,“ připustil Flútek zamyšleně, ale určitě to jenom hrál. „Původně jsem sázel na Diviše Bořka. Potom jsem tipoval Hynka z Kolštejna. Ani jeden z nich to nebyl…“

„To se ptáš anebo konstatuješ? Vždyť jsem ti stokrát opakoval, že žádný z nich…“

„Ovšem, ty sis přece oba dobře prohlédl. Tehdy. Když jsem tě vzal s sebou…“

„K Ústí? Vzpomínám si…“

Celý svah byl pokryt mrtvolami, avšak skutečně hrůzný výjev spatřili teprve na dně údolí, na březích Ždírnického potoka. Pohrouženy v červeném bahně se tady vršily hromady mrtvých těl, pozůstatky lidí i koní. Bylo očividné, k čemu v těchto místech došlo. Rozbahněné břehy zbrzdily z pole utíkající Sasy a Míšňany, zdržely je na tak dlouho, že je stačila dostihnout nejprve táborská jízda, o něco později pak horda pěchoty. Jízdní Češi, Poláci a Moravané se zde dlouho nezdrželi, v letu posekali ty, kdož jim stáli v cestě, a pokračovali v pronásledování rytířstva prchajícího směrem k Ústí. Zato pěší husité, táboři i sirotci, se u potoka zdrželi déle. Zlikvidovali všechny Němce. Systematicky, po pořádku je obkličovali a svírali do kleští, až se mohly dát do pohybu cepy, řemdihy, bijáky, halberdy, sudlice, oštěpy i vidle. Nebyla dávána žádná milost. Z bitvy přicházející rozjásaní, rozezpívaní, od hlav k patám zakrvácení boží bojovníci nebrali zajatce.

Na druhém břehu Ždírnice, v okolí ústecké silnice, měla jízda a pěchota ještě nějakou práci. Z oblaku prachu se ozýval hluk, řinkot železa, lidský křik. Po zemi se táhl černý dým, hořely Předlice a Hrbovice, vísky za řekou, a podle doléhajících zvuků také v nich pokračovala řež.

Koně frkali, pohazovali hlavami, klopili uši, přešlapovali a dusali na místě. Vedro bylo k nevydržení.

Víříc prach, přicválala k nim skupina jezdců, mezi nimi Roháč z Dubé, Víšek Račinský, Bleh z Těšnice, Puchala.

„Je skoro po všem,“ zachrchlal Jan Roháč, odplivl si a hřbetem ruky si otřel ústa. „Mohlo jich být třináct tisíc. Podle mého odhadu jsme pobili nějaké tři a půl tisíce. Zatím. Protože tamhle ještě práce neskončila. Mají unavené koně, většina z nich neuteče. Ty přičteme ke konečnému vyúčtování a zaokrouhlíme to na čtyři tisícovky.“

„Není to sice Grunwald…“ vycenil zuby Dobeš Puchala. Věňava na jeho štítě nebyla k rozeznání pod vrstvou krvavého bláta.

„Není to sice Grunwald, ale i tak to stojí za to. Co, mošci ksiqže?“

„Pane Prokope,“ Korybutovič, jako kdyby přeslechl oslovení, obrátil se na vrchního hejtmana. „Není čas pomyslet na křesťanské milosrdenství?“

Prokop Holý neodpověděl. Pobídl koně ze svahu k potoku.

Mezi mrtvoly.

„Nejde jenom o milosrdenství,“ reptal nespokojeně vzadu jedoucí Jakoubek z Vřesovic, hejtman bílinský. „Jde o peníze! To je přece marnotratnost a plýtvání. Podívejte se, ten, co tady leží bez hlavy, má na tarči zkřížené vidle ve zlatém poli. To značí Kalkreuth. Výkupné za něho by činilo nejmíň sto kop předrevolučních grošů. A tenhle s rozpáraným břichem a střevy venku je Dietrichštejn, vidíte přece vinařské nože v pokosem děleném štítě. Významný rod, přinejmenším tři sta…“

Sirotci, kteří na břehu říčky obírali padlé, vytáhli zpod hromady mrtvol jednoho živého – mladíka ve zbroji a waffenrocku s erbem. Mladý Němec padl na kolena, sepjal ruce, prosil. Potom začal křičet. Dostal sekerou a přestal.

„Stříbrné břevno v černém poli,“ konstatoval nevzrušeně Jakoubek z Vřesovic, zběhlý, jak se ukazovalo, v heraldice i v ekonomice. „To značí Nasselrode. Z hrabat. Ten smrkáč by vynesl dobrých pět stovek. Mrháme tady penězi, bratře Prokope.“

Prokop Holý k němu obrátil svou sedláckou tvář.

„Bůh jest soudcem,“ promluvil chraptivě. „Ti, kdož zde leží, nenesli znamení Jeho na čelech svých. Jména jejich nebyla zapsána v knize života.“

Po chvíli těžkého ticha dodal: „Koneckonců je k nám nikdo nezval.“

„Neplachu?“

„Ano?“

„Necháváš mě špehovat, v jednom kuse mám v patách tvoje špicly. Míníš v tom pokračovat?“

„A co?“

„Zdá se mi, že je to zbytečné…“

„Ale Reynevane. Copak já tebe učím, jak máš přikládat pijavky?“

Chvíli oba mlčeli. Flútek se neustále pohledem vracel k visícímu zbytku provazu.

„Krysy,“ ujal se opět slova, „opouštějí potápějící se loď. Nejenom ve Slezsku tyhle krysy pletichaří po statcích a hradech, shánějí zahraniční protektory, podlézají biskupům a hercokům. Strach jim svírá prdele, poněvadž jejich loď jde ke dnu a oni s ní. Konec marných nadějí. My stoupáme vzhůru, oni klesají dolů, do bahna! Korybut šel do hajzlu, Sasíci byli zmasakrováni u Ústí, Rakušáci na hlavu poraženi u Zwettlu, Lužice je spálená až po Zhořelec, Uherský Brod a Prešpurk se třesou strachem, Olomouc a Trnava se krčí za hradbami. Prokop triumfuje…“

„Zatím.“

„Co zatím?“

„Tam. U Stříbra… Po městě se povídá…“

„Vím, co se po městě povídá.“

„Táhne na nás křížová výprava.“

„Normálka.“

„Prý celá Evropa…“

„Necelá.“

„Osmdesát tisíc mužů ve zbrani…“

„Houby. Nanejvýš třicet.“

„Ale říkají…“

„Reynevane,“ přerušil ho blahosklonně Flútek. „Zamysli se. Kdyby opravdu hrozilo nebezpečí, byl bych ještě tady?“

Znovu se odmlčeli.

„Každou chvíli,“ promluvil šéf táborské rozvědky, „se situace vyjasní. Každou chvíli. Uslyšíš.“

„Co? Jak? Odkud?“

Neplach ho gestem umlčel. Ukázal na okno. Dal mu znamení, aby naslouchal.

Promluvily pražské zvony.

Začalo Nové Město. První byla Marie na Trávníčku, hned po ní Slovany v Emauzích, v další chvíli se rozezněly zvony kostela svatého Václava na Zderaze, přidal se Štěpán, po něm Vojtěch a Michal a současně s nimi zvonička Panny Marie Sněžné. K vyzvánění se přidalo Staré Město – nejprve Jiljí, pak Havel a konečně Týnský chrám. Také z Hradčan se ozvaly zvony: od Benedikta, od Jiřího, od Všech svatých. A nakonec – nejdůstojněji a nejbronzověji – zvon katedrály. Zlatá Praha zpívala zvony.

Na Velkém náměstí vládl zmatek. K radnici se přihrnul dav obyvatelstva, u brány nastala tlačenice. Stále bily zvony. Hluk byl nepopsatelný. Lidé se odstrkovali, překřikovali, gestikulovali, vůkol bylo vidět jen zpocené, námahou a vzrušením rudé obličeje, otevřená ústa, horečnaté oči.

„Co se děje?“ zatahal Reynevan za rukáv nějakého louhem smrdícího koželuha. „Zprávy? Přišly zprávy?“

„Bratr Prokop zvítězil nad křižáky! U Tachova! Porazil je na hlavu, rozprášil!“

„Došlo k bitvě?“

„K bitvě?!“ vykřikl chlapík, který zjevně vyběhl rovnou od lazebníka, poněvadž měl ještě namydlenou půlku tváře. „K jaké bitvě?! Utekli! Papeženci utekli, vzali do zaječích! Podělaní strachy!“

„Všechno zahodili!“ hulákal nějaký rozjařený čeledín. „Zbraně, pušky, výstroj, spíži! A zdrhli z pole! Bratr Prokop zvítězil! Kalich zvítězil!“

„Co to říkáte? Utekli? Bez boje?“

„Vzali nohy na ramena! Naši jim šlapou na paty! Tachov je obklíčen, panstvo z landfrídu odříznuto na hradě! Bratr Prokop bije do šancí z těžkých kusů, den dva – a bude ve městě! Bratr Jakoubek z Vřesovic pronásleduje a tepe Jindřicha z Plavna!“

„Ticho! Utište se všichni! Bratr Jan přichází!“

„Bratr Jan! Bratr Jan a konšelé!“

Brána radnice se otevřela, vyšla z ní skupina osob.

V jejich čele kráčel Jan Rokycana, kazatel od Panny Marie před Týnem, nevysoký, ušlechtilé, dalo by se říci oduševnělé tváře. A nijak starý – bylo mu pětatřicet. V současnosti čelní ideolog utrakvismu byl o pouhých deset let starší než Reynevan. Po boku svého dnes již slavného žáka šel a těžce lapal po dechu mistr university pražské Jakoubek „Jacobellus“ ze Stříbra. Půl kroku za nimi Petr Payne, Angličan s tváří askety. Zbytek skupiny tvořili staroměstští radní: mohutný Jan Velvar, Matěj Smolař, Václav Hedvika a další.

Rokycana se zastavil a zvedl obě ruce.

„Bratří Čechové!“ zvolal. „Pražané! Bůh je s námi! Bůh je nad námi!“

Rynkem se rozlehl řev davu, pak se zmírnil, utichl. Zvony kostelů přestaly bít. Rokycana nespouštěl ruce.

„Poraženi,“ křikl ještě hlasitěji, „jsou hříšníci! Ti, kteří zneuctili svatý kříž, když jej z poručení Říma vložili na zbroje vrahů! Stihl je trest Boží! Victoria je při bratru Prokopovi!“

Lidé začali provolávat slávu. Kazatel je utišil.

„Byť se shromáždily hordy pekelné!“ pokračoval. „Byť se po nás sápaly krvavé spáry římského antikrista, byť zášť Babylónu opětovně ohrožovala víru pravou, Hospodin zůstal při nás! Pán nebes pozvedl svou pravici, aby zničil nepřátelské síly! Týž Pán, jenž utopil vojště faraónovo v Rudém moři a obrátil nesčíslné houfce Madiánských na útěk před Gedeonem! Týž Pán, jenž prostřednictvím svého anděla pobil sto osmdesáte a pět tisíců Assyřanů za jedinou noc, a vnesl tak zděšení do srdcí nepřátel. Jako armáda modloslužebníka Senacheriba utíkala od Jeruzaléma, tak papežská sběř v panice prchala od Stříbra a od Tachova!“

„Sotva zahlédli ďáblovi služebníci kalich na Prokopových korouhvích,“ přidal se tenkým hlasem Jakoubek, „sotva zaslechli chorál Božích bojovníků, rozprchli se v takové hrůze, že ani dva pospolu nezůstali! Byli jako plevy, kteréž rozmítá vítr!“

„Deus vicit!“ křikl Petr Payne. „ Veritas vicit!“

,,Te Deum laudamus!“

Dav zařval. Až Reynevanovi zalehlo v uších.

Toho večera, čtvrtého srpna roku 1427, Praha radostně a hlučně oslavovala vítězství, lidé spontánní zábavou setřásali napětí předchozích týdnů obav a nejistoty. V ulicích zněl zpěv, na náměstích se tančilo kolem ohnišť, veselilo se v domech a na dvorcích. Zbožnější uctili Prokopovo vítězství na bohoslužbách konaných impromptu ve všech pražských chrámech. Méně zbožní měli na vybranou ze široké nabídky různých zábav. Ve všech pražských šencích a hospodách, na Starém i Novém městě, na z větší části vypálené Malé Straně i na Hradčanech, všude bylo zadarmo a na účet podniků naléváno pití a podáváno jídlo. Po celé Praze, našíř i zdél, byly tedy naráženy sudy, na oheň dávány rožně a rošty a hrnce a pánve. Jako obvykle využili mazaní krčmáři příležitosti, aby se pod zástěrkou štědrosti zbavili zásob, kterým už hrozilo zkažení – i těch, u nichž to už dávno nebyla jenom pohrůžka. Ale kdo by věnoval pozornost zasmrádlé flákotě nebo zkyslému vínu? Křížová výprava byla poražena! Ohrožení pominulo! Veselme se!

Po celé Praze, našíř i zdél, se tedy veselilo. Připíjelo se na oslavu chrabrého Prokopa Velikého a jeho božích bojovníků i na hanbu prchajících křižáků. Zejména vůdci kruciáty, trevírskému biskupovi Cígnhajnovi bylo přáno, ať cestou domů pojde nebo aspoň ochoří. Byly zpívány narychlo složené kuplety o tom, kterak si papežský legát Jindřich Bófor při pohledu na Prokopovy praporce strachy nasral do gatí.

Reynevan se účastnil oslav. Nejdříve na rynku, potom se s nahodilou, avšak dost početnou kompanií přesunul na Perštýn do hospody „U medvídků“ poblíž kostelíka svatého Martina ve zdi. Následně se rozjařená společnost přesunula na Nové Město. Cestou kolem hřbitova u Panny Marie Sněžné přibrali pijáci pár dalších pijáků a zakrátko dospěli na Koňský trh. Tady navštívili dva hostince: „U bílé kobyly“ a „U Mejzlíka“.

Reynevan netrhal partu. Měl chuť se povyrazit, upřímně se radoval z tachovského triumfu a alespoň částečně z něj spadla starost o Šarleje. Trasa mu vyhovovala, vždyť na Novém Městě bydlel. A do lékárny „U archanděla“ v Soukenické, kde počítal, že najde Samsona, jít nemohl – ten plán definitivně zavrhl. V žádném případě nesměl prozradit tajný úkryt, což by pro pražské alchymisty a mágy znamenalo odhalení. A následně ještě něco horšího. Takové riziko tu bylo. V tlačenici „U kobyly“ párkrát zahlédl šedou postavu, šedou kapuci, šedou tvář. Jak vidno, Flútek nerezignoval.

Bavil se tedy, ale zdrženlivě, pil s mírou, třebaže po magických lektvarech, které užíval v Soukenické, byl imunní proti všemožným toxinům – včetně alkoholu. Nakonec se rozhodl opustit společnost. Zábava „U Mejzlíka“ zatím dospěla do etapy, kterou Šarlej nazýval: „víno, zpěv, womit“. Ne náhodou byly ženy z tohoto výčtu vyňaty.

Reynevan vyšel na ulici a vydechl si. Praha utichla. Zvuky oslav už pozvolna ustupovaly chórům vltavských žab a cvrčků v klášterních zahradách.

Vykročil směrem ke Koňské bráně. Z míjených šenků bylo slyšet řinčení nádobí, pištění děveček, už ochraptělé hulákání a falešné vyzpěvování:

Já řezník, ty řezník, oba řezníci,

pudem za Prahu pro jalovici.

Jak budu kupovat, ty budeš smlouvat,

budem si panenky hezky namlouvat!

Zvedl se vánek. Přinesl vůni květin, listí, řeky, dýmu a bůhví čeho ještě.

A pach krve.

Praha nadále páchla krví. Reynevan pořád cítil ten smrad. Nepřestal ho pronásledovat, stále ho měl v nozdrách. Vyvolával v něm neklid. Potkával stále méně chodců, po Neplachových agentech jako by se slehla zem, přesto ten neklid ne a ne zmizet.

Odbočil do Staré pasířské a z ní do uličky V jámě. Myslel na Nicolettu, na Kateřinu z Biberštejna. Myslel na ni intenzivně a záhy se dostavil efekt toho myšlení. Vzpomínky mu vyvstaly před očima tak živě a s takovými podrobnostmi, až se to v jednu chvíli nedalo vydržet – mladík se zastavil a mimoděk ohlédl. Opravdu mimoděk, věděl přece, že není kam jít. Už v srpnu roku 1419, pouhých dvacet dní po defenestraci, byly v Praze zrušeny všechny nevěstince a lehké holky byly všechny do jedné vykázány z městských hradeb. V otázce přísných mravů byli husité vskutku přísní.

Realistická a velmi detailní vzpomínka na Kateřinu však přivedla jeho mysl na jinou možnost. Dům na rohu ulic svatého Štěpána a Na Rybníčku, v němž měl Reynevan se Samsonem Medákem pronajatý pokoj, patřil paní Blaženě Pospíchalové. Ač vdova, zdaleka ne stará domácí paní byla taktéž majitelkou překypujících vnad a smyslných modrých očí. Ty již vícekrát spočinuly na mladém nájemníkovi pohledem, který dával poměrně jednoznačně najevo ochotu k tomu, co Šarlej rozvláčně popisoval jako „na pouhém tělesném chtíči založená kohabitace nebyvší plodem církví stvrzeného svazku“. Zbytek světa nazýval podobné věci mnohem stručněji a neskonale výstižněji. A husité takovéto výstižně nazvané vztahy trestali. Zpravidla šlo o potrestání tak říkajíc na ukázku, ovšem předem se dost dobře nedalo odhadnout, z koho budou chtít učinit exemplární případ. Ačkoli tedy Reynevan dobře rozuměl pohledům paní Blaženy, usilovně předstíral nechápavost. Zčásti z obavy, aby se nedostal do maléru, zčásti – z větší části – z přání zachovat věrnost své milované Nicolettě.

Ze zasnění ho vytrhlo podrážděné mňouknutí, z temného kouta napravo vyskočil a přes ulici přeběhl velký zrzavý kocour. Reynevan přidal do kroku. Kocoura mohli vyplašit Flútkovi agenti, ale mohli to být rovněž prachsprostí lupiči, číhající na osamělého chodce. Soumrak pokročil, kolem bylo pusto – a když byly novoměstské uličky zšeřelé a opuštěné, stávaly se nebezpečnými. Zvláště nyní, když byla většina městské stráže odvelena k Prokopově armádě, nebylo záhodno toulat se osaměle po nočním městě.

Proto se Reynevan rozhodl, že nepůjde sám. Před sebou zahlédl siluety dvou lidí. Aby je dostihl, musel sebou hodit. Oba Pražané šli rázně, a když za zády uslyšeli jeho kroky, ještě zrychlili. A prudce odbočili do úzké uličky. Vešel tam za nimi.

„Hej, bratři! Nebojte se! Chtěl jsem jenom…“

Muži se otočili. Jeden měl hned vedle nosu šankr – hnisem nateklý bolák. A v ruce nůž, obyčejný řeznický nůž. Druhý, menší, ale ramenatý, byl ozbrojen tesákem s esovitou rukojetí. Žádný nepatřil k Flútkovým lidem.

Ani ten třetí, který šel za ním a který předtím vyplašil kocoura, nebyl špicl. Ten držel stilet, tenký a ostrý jako jehla.

Reynevan couvl, přitiskl se zády ke zdi. Natáhl k lotrům ruce se svou lékařskou brašnou.

„Pánové…“ zablekotal, cvakaje zuby. „Bratři… Berte… Nic víc nemám… Sli… slitování… Nezabíjejte…“

Držky lupičů, do této chvíle tvrdé a napjaté, se uvolnily, sešklebily do pohrdavých grimas. V jejich očích, do této chvíle studených a soustředěných, se objevila přezíravá krutost. Zvedli své zbraně a blížili se ke snadné, a tedy opovrženíhodné oběti.

Nyní Reynevan přistoupil ke druhé fázi. Po psychologické předehře a la Šarlej nadešla chvíle k užití jiných metod. Naučených u jiných učitelů.

První darebák vůbec nečekal nějakou protiakci, natož to, že dostane těžkou brašnou do zhnisaného nosu. Druhým otřásl kopanec do holeně. Třetí, ten sporý, se podivil, když jeho tesák naprázdno proťal vzduch a on sám se převrátil na hromadu odpadků, poněvadž mu byly obratně podraženy nohy. Když Reynevan viděl, jak se na něj ženou ostatní, odhodil brašnu a bleskurychle tasil dýku. Proklouzl pod rukou s nožem a nasadil páku na zápěstí a předloktí. Přesně tak, jak radil Das Fechtbuch Hanse Talhoffera. Odstrčil jednoho protivníka na druhého, uskočil a zaútočil z boku fintou doporučenou speciálně pro podobné případy příručkou Flos duellatorum autora Fiora da Cividale, konkrétně první kapitolou svazku věnovaného boji na nože. Když ho raubíř bezděčně vysoko odrazil, Reynevan ho rychle bodl do stehna – dle kapitoly druhé stejné příručky. Chlap zařval a upadl. Reynevan uskočil, pohotově kopl toho, jenž se právě zvedal z hromady smetí, uskočil před dalším bodnutím a šikovně předstíral, že ztratil rovnováhu, že klopýtá. Ničema se stiletem očividně nečetl klasiky a neslyšel o podobných fintách, protože se vrhl do prudkého, avšak nemotorného útoku. Bodal po mladíkovi jako volavka zobákem. Reynevan mu obratně podebral paži, zachytil ruku, popadl ho za rameno a přirazil obličejem ke zdi, přesně jak se naučil z Das Fechtbuch. Aby se vyprostil, ničema se divoce ohnal levou pěstí rovnou proti hrotu dýky, nastavené dle pokynů Flos duellatorum. Úzká čepel vnikla hluboko, Reynevan zaslechl praštění drcených kůstek záprstních i zápěstních. Lupič tence vykřikl, padl na kolena a přitiskl si krvácející ruku k břichu.

Třetí útočník, ten ramenatý, proti Reynevanovi vyrazil, mávaje divoce tesákem. Do kříže, zleva zprava, velmi nebezpečně. Mladík ustupoval, paríroval, uhýbal, vyčkával na nějakou učebnicovou situaci anebo pozici. Ale ani Meister Talhoffer, ani messer Cividale mu již toho dne nepomohli. Za zády lupiče s tesákem se náhle ze tmy vynořilo něco šedého, něco v šedém kabátci, šedé kukle, šedých nohavicích. Zasvištěla hůl ze světlého dřeva a hluchým klepnutím oznámila energický kontakt s lebeční kostí. Šedý byl hodně rychlý, než se lupič sesul k zemi, stačil ho udeřit ještě jednou.

Do uličky vešel Flútek a pár jeho agentů.

„Tak co?“ zeptal se. „Pořád si myslíš, že nemám důvod tě sledovat?“

Reynevan prudce oddychoval, otevřenými ústy lapal povětří. Teprve nyní mu vzkypěla krev. V očích se mu zatmělo, až se musel opřít o stěnu.

Neplach přistoupil blíže, sklonil se a prohlédl si zmrzačenou ruku jednoho z raubířů. Rychlými pohyby napodobil Reynevanem použitý německý blok a italský kontratak.

„No, no,“ zakroutil hlavou s uznáním a nedůvěrou zároveň. „Šikovně provedeno, šikovně. Nečekal jsem, že se vypracuješ až k takovému kumštu. Věděl jsem, že navštěvuješ fechtmistra. Jenže on má dvě dcerky, tak jsem hádal, že cvičíš s některou z nich. Případně s oběma.“

Dal pokyn svým lidem, aby krvácejícího a sténajícího lotra svázali. Rozhlédl se po tom s probodnutým stehnem, ale mizera se mezitím vypařil. Rozkázal tedy zvednout toho, který dostal holí přes hlavu. Muž byl napůl omráčen, slintal a nedařilo se mu srovnat pohled, neustále šilhal a oči mu utíkaly někam dovnitř lebky.

„Kdo vás najal?“

Lupič zašilhal a chtěl plivnout. Nepovedlo se mu to. Flútek pokynul a chlap dostal holí do ledvin. Když se sykotem nabral dech, dostal podruhé. Špión nedbale mávl rukou a kývl, aby ho odvedli.

„Povíš,“ slíbil odcházejícímu. „Všechno povíš. U mě nikdo nemlčí.“

Pak se obrátil na Reynevana, jenž se stále opíral o zeď.

„Nechci urážet tvoji inteligenci, ale přesto se tě zeptám: domýšlíš se, čí je to práce?“

Reynevan přikývl. Flútek také kývl. S uspokojením.

„Oni promluví. Takový se ještě nevyskytl, co u mě vydržel mlčet. U mě nakonec promluvil i Martínek Loquis, a to byl setsakramentsky tvrdý a umíněný zmetek, fanatik, opravdový mučedník pro svou ideu. Pobudové koupení za pár předrevolučních grošů vyklopí všechno, jen co uvidí nástroje. Ale já je i tak nechám zmáčknout. Z čiré sympatie k tobě – jejich skorooběti. Neděkuj.“

Reynevan nepoděkoval.

„Z čiré sympatie,“ navázal Flútek, „pro tebe udělám ještě něco. Dovolím ti osobně a vlastnoručně pomstít bratra. Ano, slyšíš dobře. Neděkuj.“

Reynevan nepoděkoval ani tentokrát. Flútkova slova mu ještě dost dobře nedošla.

„Zanedlouho se u tebe ohlásí můj člověk. Odvede tě na rynek do domu „U zlatého koníka“, to je ten, kde jsme dneska rozmlouvali. Dostav se tam neprodleně. A vezmi si kuši. Zapamatuješ si to? Dobrá. Měj se.“

„I ty se měj, Neplachu.“

Zbytek cesty proběhl bez překvapení. Byla už tma, když Reynevan došel na roh Štěpánské a Na Rybníčku, k domu, kde měl se Samsonem pronajatou komůrku v patře. Dům patřil paní Blaženě, asi třicetileté vdově po měšťanu Pospíchalovi, requiescat in pace a pánbůh s ním, ať byl, kým byl, dělal, co dělal, žil, jak žil, a umřel, nač umřel.

Opatrně otevřel dveře a vstoupil do síně, kde byla tma jako v ranci. Vynasnažil se, aby dveře ani nevrzly a stupně starého schodiště nezaskřípěly. Snažil se o to vždycky, když se vracel v tak pozdním čase. Nechtěl budit paní Blaženu. Měl jisté obavy z následků, jaké by mohla mít konfrontace s paní Blaženou, kdyby k ní došlo potmě.

Navzdory jeho opatrnosti dřevěné schody hlasitě zaskřípaly. Otevřely se dveře, zavanula z nich vůně vína, vosku, povidel, voňavky a čerstvě vypraného povlečení. Reynevan ucítil, jak ho kolem šíje objímá pár kyprých paží a pár kyprých prsou ho tiskne k zábradlí schodiště.

„Dneska je svátek,“ zašeptala mu zblízka do ucha Blažena Pospíchalová. „Oslavíme ho spolu, chlapečku.“

„Paní Blaženo… Copak… se sluší.

„Mlč. Pojď.“

„Ale…“

„Mlč.“

„Já mám rád jinou!“

Vdova ho zatáhla do světnice a povalila na lože. Dopadl do škrobem vonících peřin a rázem v nich utonul.

„Já… já mám rád… jinou…“

„Tu ti nikdo nebere.“

Kapitola druhá

v níž Flútek plní slib, Hynek z Kolštejna přináší Praze svatý mír a historie zraňuje a zmrzačuje, takže medici mají plné ruce práce.

lútek splnil slib. Reynevana tím dočista zaskočil. Uplynul měsíc od jejich rozhovoru. Ode dne oslavy vítězství u Tachova. Od přepadení. Od incidentu s paní Blaženou Pospíchalovou, k němuž došlo v noci ze čtvrtého na pátého srpna.

Incident s paní Blaženou se zopakoval, nač to popírat, následně ještě několikrát a v konečném součtu měl více stránek příjemných než nepříjemných. K těm prvním patřily – kromě toho nejpodstatnějšího – též chutné a bohaté snídaně, kterými začala paní domácí po pátém srpnu rozmazlovat své podnájemníky. Reynevan a Samson, kteří se dosud stravovali nepravidelně a bídně, začali od pátého srpna odcházet za svými denními povinnostmi sytí a spokojení, cestou si vesele hvízdali, přívětivě se usmívali na své bližní a vzpomínali na chuť čerstvých žemlí, tvarohové rozhudy s pažitkou, játrové paštiky a míchaných vajíček s dušeným celerem. Poslední jídlo připravovala paní Blažena obzvláště často. Vejce, říkávala, upírajíc na Reynevana pohled hebký jako alpská protěž, dodávají sílu a celer povzbuzuje žádost.

Měsíc po zmíněných událostech, šestého září, v sobotu před Narozením Panny Marie, ve chvíli, kdy Reynevan a Samson dojídali vajíčka s celerem, se ve světnici zjevil tiše jako šedý stín známý šedý mužík v šedé kukle.

„Šéf čeká,“ oznámil tiše a stručně. „U zlatého koníka. Hned.“

Pražské ulice byly toho dne nějak málo rušné, dalo by se říci, že vylidněné. Ve vzduchu bylo cítit zvláštní napětí, tep města byl nervózní, neklidný, nepravidelný. Střechy se ještě leskly deštěm, který přišel před svítáním.

Šli mlčky. Samson Medák se ozval jako první.

„Brzy tomu budou dva roky,“ zavzpomínal, „co jsme byli v Minstrberku. Přijeli jsme tam osmého září 1425, protože jsi chtěl vysvobodit svou lásku. Vzpomínáš si?“

Namísto odpovědi anebo komentáře přidal oslovený do kroku.

„Velikou metamorfózou,“ nevzdával se Samson, „jsi během těch dvou let prošel. Změnil jsi náboženství i názory. Za obojí se nyní čas od času biješ se zbraní v ruce, čas od času se necháváš využívat politiky, špióny a darebáky. A tvým motivem už není osvobozování lásky, nýbrž slepá msta. Jenže i když nějakým zázrakem vypátráš viníky smrti svého bratra a pomstíš se jim, tvoje msta mu stejně život nevrátí.“

Reynevan se zastavil.

„O té věci jsme už diskutovali,“ řekl stroze. „Moje motivy znáš. Slíbil jsi mi pomoc. Takže nechápu…“

„Proč se k tomu vracím? Protože k něčemu takovému je nutno se vracet. Vždycky stojí za to zkoušet, zda se povede někomu otevřít oči, aby se mu do hlavy vrátil rozum. Ale máš pravdu. Slíbil jsem pomoc. A pomohu. Pojďme.“

U Svatohavelské brány – nezvyklá věc – nespatřili stráže, ani jednoho ozbrojence. Bylo to překvapivé, neboť fortna a můstek přes příkop představovaly hlavní spojení mezi Novým a Starým Městem a vztahy mezi oběma městy byly natolik napjaté, že situace vyžadovala v bráně trvale udržovat ozbrojenou posádku. Dnes po ní nebylo ani vidu, průchod pod klenbou byl volný. Zvoucí ke vstupu. Pokrytecky. Jako past.

Opuštěné byly rovněž ulice za svatým Havlem, jindy plné krámků a šátorů. Na Rybném trhu vládlo tísnivé ticho a na Velkém náměstí to vypadalo jako po vymření. Dva psi, jedna kočka a asi třicet holubů pilo ve shodě a pokoji vodu z louže pod pranýřem, aniž by věnovali pozornost několika chodcům, kteří chvatně proběhli kolem domovních průčelí.

Leskly se deštěm zmáčené střechy Týna, jako zlatý trojzubec se leskla věž radnice. Orloj jako obvykle skřípal, odbíjel a něco ukazoval – a jako obvykle nešlo moc poznat proč, co a jak přesně. Avšak podle polohy slunce stěží minula tercie.

Flútek čekal v domě „U zlatého koníka“, ve stejné světnici jako naposledy, ale tentokrát se to naštěstí obešlo bez oběšence.

Táborský špeh stál u okna a poslouchal hlášení lidí, kteří vypadali jako agenti, a lidí, kteří jako agenti nevypadali. Ihned si všiml Reynevanova příchodu. Zašklebil se, když spatřil Samsona.

„Jsi zde.“

„Jsem zde.“

„Nevzal sis kuši,“ konstatoval Neplach kysele. „Možná je to tak lepší, ještě by ses postřelil. To tvoje slonbidlo musí být tady?“

„Nemusí. Sejdi dolů, Samsone. A počkej.“

„Postav se tamhle,“ nařídil Flútek, když Medák odešel. „Tam k oknu. Stůj, mlč, pozoruj.“

Stál, mlčel, pozoroval. Rynek byl stále prázdný. U kaluže se drbal jeden ze psů, kočka se olizovala pod ocasem, holubi se brouzdali v mělké vodě. Někde za Ungeltem a kostelem svatého Jakuba se ozval roh. Odpovědělo mu zatroubení z východu, od zpustošeného svatého Klimenta, bývalého kláštera bývalých dominikánů. Do světnice vpadl udýchaný agent. Flútek vyslechl jeho raport.

„Přijíždějí,“ oznámil a přistoupil k vedlejšímu oknu. „Nějakých pět set koní. Slyšels, Reinmare? Na pěti stech koních vyjeli dobýt Prahu, blázni. S pěti sty muži chtějí převzít moc, pošetilci.“

„Kdo? Vysvětlíš mi konečně, o co jde?“

„Krysy se zachraňují z tonoucí lodi. Zůstaň u okna a dívej se. Dívej se pozorně. Však víš, koho máš vyhlížet.“

Od pranýře utekli psi, utekla kočka. Hejno holubů prudce vzlétlo, vyplašeno zvoněním podkov na dlažbě. Jízdní houf přijížděl od jihu, od Příkopy, od Svatohavelské brány. Zakrátko jezdci, mezi nimi četní obrněnci, začali s rachotem a řinčením zbraní vjíždět na náměstí.

„Kolínská družina Diviše Bořka,“ rozeznával barvy a znaky Ne

plach. „Žoldnéři Puty z Častolovic. Zbrojenci Jana Městeckého z Opočna. Posily od Jana z Michalovic a Oty z Bergova, pána na Troskách… A v jejich čele?“

V čele panské jízdy jel rytíř v plné zbroji, ale bez helmy. Na bílém lentneru měl erb – zlatého lva ve skoku v modrém poli. Reynevan už viděl i toho rytíře i ten erb. V bitvě u Ústí.

„Hynek z Kolštejna,“ procedil skrze zaťaté zuby Flútek. „Ze štěpanické větve Valdštejnů, z velikého rozrodu Markvarticů. Hrdina od Vyšehradu, v současnosti pán na Kamýku a hejtman litoměřický. Dlouhou urazil cestu od velikosti ke zradě. Prohlédni si jeho soudru

hy, Reynevane. Dívej se dobře. Něco mi říká, že bys mohl někoho poznat.“

Velkým náměstím se rozléhalo zvonění podkov, řinčení zbraní a zbrojí, odráželo se ozvěnou od průčelí domů a stoupalo nad jejich střechy. Hynek z Kolštejna, rytíř se lvem, zvedl svého hřebce na zad

ní přímo před portálem staroměstské radnice.

„Svatý mír!“ zvolal mocným hlasem. „Dozrál čas na svatý mír! Dost bylo krve, násilí a zločinů! Svobodu vězňům! Svobodu Zikmundovi Korybutovi, pravému pánu a králi našemu! Dost vlády krvavých klik! Konec války a smrti! Přinášíme vám mír!“

„Svatý mír!“ opakovali jezdci sborově heslo. „Svatý mír! Pax sancta!“

„Lide pražský!“ hřímal Hynek. „Lide hlavního města Českého krá

lovství a všichni, kdož jste království zůstali věrni! Pojďte s námi! Pane purkmistře Starého Města! Páni konšelé! Páni přísedící! Vyjdě

te k nám! Pojďte s námi!“

Brána radnice se nepootevřela ani o píď.

„Praho!“ zaburácel Hynek. „Svobodná Praho!“

A Praha odpověděla.

Jako na povel se s třesknutím rozletěly okenice. Z oken vyhlédly třmeny a lučiště samostřílů, hlavně píšťal a hákovnic. A náměstí ohlušil rachot výstřelů a zahalil kouř spáleného prachu. Do hustého šiku oz

brojenců uhodilo krupobití šípů a kulí. Střelbu vystřídal křik a řev, sténání raněných lidí, řičení a chroptění zmrzačených koní. Mezi jezdci nastal zmatek, sráželi se navzájem, shazovali se ze sedel, šlapali po těch, kteří už spadli na zem. Část z nich obrátila koně na útěk, avšak z rynku nebylo úniku. Ulice byly náhle zataraseny sudy a trámy, pře

hrazeny nataženými řetězy. Z barikád se sypaly šípy. A ze všech stran, ze Železné, z Michalské, z Dlouhé, z Celetné i od Týna, se na ná

městí hrnuli ozbrojení lidé.

Jezdci, navzájem se kryjíce štíty, srazili se do houfu pod radniční věží. Hynek z Kolštejna se snažil udržet pořádek, ochraptěl z křiku.

A střelba neustávala, šípy a kulky se sypaly snad ze všech domů ko

lem náměstí: od, Jednorožce“, od „Červených dveří“, od „Beránka“, od „Kamenného zvonu“, od „Labutí“. Střílelo se nejen z oken a oké

nek, ale i z vikýřů, ze střech, ze dveří, vrat a loubí. Rytíři a panoši padali ze sedel, klesali postřílení koně.

„Dobře,“ opakoval skrze zaťaté zuby Flútek. „Moc dobře, Pražáci. Nepřestávejte. Z toho živ nevyjdeš, pane Kolštejnský z Valdštejnů. Už nezvedneš hlavu.“

Hynek z Kolštejna, jako kdyby slyšel jeho slova, vydal rozkaz a vzápětí se jeho houf rozdělil na dva oddíly. První, o síle asi sta jezdců, vyrazil pod velením rytíře s černostříbrným štítem směrem ke kostelu svatého Mikuláše. Druhý, v čele se samotným Hynkem, zaútočil na zástup, postupující od Dlouhé třídy. První oddíl zmizel Reynevanovi z dohledu, jen podle křiku a řinčení zbraní mohl hádat, že si snaží prosekat cestu k mostu a na Malou Stranu. Dobře zato viděl, jak se Hynkův oddíl obořil na ozbrojené pěšáky, jak jejich první řadu doslova rozdupal, druhou rozprášil, avšak na třetí uvízl, když narazil na hráz sudlic, gizarm, vidlí a pík. Pražané stáli pevně, nezalekli se. Byli početní. Byli silní. Byli sebevědomí.

Protože stále přibývali další.

„Smrt zrádcům!“ zněl jejich bojový pokřik. „Do Vltavy s nimi!“

„Bijte! Nikoho neživte!“

Řičeli a vzpínali se ranění koně, na krví kluzkou dlažbu padali je

jich jezdci. A z oken se sypaly šípy, šípy, šípy…

„Bijte zrádce! Do Vltavy!“

Jezdci se odpoutali od nepřítele, vrátili se na náměstí, rozptýlili se a rozdělili do malých skupin, které se pokusily na vlastní pěst probí

jet přes barikády a řetězy u svatého Mikuláše a v Michalské. Hynek s nimi nebyl. Pod hrdinou od Vyšehradu a Ústí padl kůň, seknut kú

sou přes přední nohy. Rytíř stačil včas seskočit, nepustil z ruky meč a ty, kteří se na něj vrhli jako první, porubal. Opřel se zády o zeď domu „U slona“ a svolal k sobě několik podobně opěšalých, když však viděl, jak jsou koseni šípy, ustoupil do klenuté síně a vyrazil ramenem dveře. Tlupa Pražanů jej pronásledovala dovnitř domu. Hynek neměl šanci. Netrvalo dlouho a zkrvavené tělo v lentneru oz

dobeném markvartickým lvem vyletělo z okna v patře a dopadlo na pražskou dlažbu.

„Defenestrace,“ ušklíbl se ďábelsky Flútek. „Druhá defenestrace. U všech ďasů, to se mi líbí! Spravedlnost a symbolika!“

Pod oknem ležící Hynek ještě projevoval slabé známky života. Pra

žané ho obstoupili. Chvíli váhali. Konečně se někdo odhodlal a bodl rytíře oštěpem. Další sekl sekerou. Potom začali bodat a sekat všich

ni.

„Výborně,“ zasmál se Neplach. „Symbolika. Co ty na to, Reynevane? Co říkáš…“

Nedopověděl. Reynevan už v místnosti nebyl.

Bylo třeba uznat, že rytíř s kosmo děleným černostříbrným štítem si zachraňoval život cílevědomě a s rozmyslem. Štít s erbem, podle něhož by jej bylo možno identifikovat, odhodil ještě na rynku. Když pak byla jeho jednotka odražena od barikády na Ovocném trhu a vytlačena za kostelík svatého Linharta, kde opět narazila na Praža

ny a musela pokračovat v boji, černostříbrný rytíř ji bez váhání opus

til, obrátil koně a prchal bočními uličkami. Za jízdy si strhl z ramen bohatě vyšívaný plášť. Když znenadání vyjel na plácek Na louži, vyplašil tam jen kachny a pár žebráků. Zaposlouchal se do křiku pro

následovatelů, zaklel, seskočil ze sedla a pleskl hřebce přes zadek. Kůň utíkal dále, zatímco uprchlík zmizel v temném, těsném průcho

du vedoucím k Platnéřské. Pražané běželi za zvukem kopyt koně, který uháněl někam k dominikánskému klášteru a k Vltavě. Jak se dalo rozeznat z už jaksi nudně monotónního řevu davu, měli v řece skončit všichni vzbouřenci a zrádci.

Zvuky pronásledování slábly, vzdalovaly se. Rytíř si oddechl, pou

smál se pod vousy. Už si byl takřka jist, že se mu útěk zdaří. Kdo ví, jestli by se mu skutečně nepodařilo zmizet, nebýt toho, že Reynevan dokonale znal okolí. V uličkách kolem Platnéřské se v předrevolučních dobách nacházelo několik útulných a ne drahých hampejzů, dů

věrně známých kdejakému studentu a kdejakému bakaláři pražské university. Navíc Reynevanovi a Samsonovi pomáhala magie – telepatické amulety. Docela jednoduché, ale postačující k rudimentární telekomunikaci, ke sledování a stíhání.

Černostříbrný rytíř chvíli vyčkával a ten čas využil k zakrytí zbroje cárem nalezené cviliríkové pytloviny. Uslyšel řinčení podkov, tak se přitiskl ke stěně, ale to jen okolo proběhl kůň bez jezdce, grošák se zakrvácenou čabrakou. Za koněm běžela kolébavě a s bučením stra

katá kráva – odkud se tady vzala, to snad ani čert nevěděl.

Jakmile všechno utichlo, rytíř spěšně pokračoval směrem k Plat

néřské. Vyšel na ulici, chvilku postál, rozhlížel se a naslouchal vzdá

leným ohlasům boje a řeže. Potom vešel do prvního vhodného podlou

bí a na dvorek. Zde se pustil do snímání plechů, které by ho mohly snadno prozradit. Ze šňůry, na které se sušilo prádlo, stáhl košili. Ženskou, kolem okrajů roztřepenou a tak širokou, že byla ušita buď na těhotnou, anebo tlustou od přírody. Když si košili přetahoval přes hlavu, na okamžik nic neviděl.

Reynevan a Samson toho okamžiku využili.

Reynevan s rozmachem praštil rytíře ze země zvednutou deskou. Vzápětí jej Samson popadl v pase, stiskl jej a silně jím mrštil proti zdi. Rytíř se však kupodivu po zdi nesesul bezvládně k zemi, namís

to toho se od ní odrazil, tasil meč a zaútočil. Samson uskočil, Reyne

van se ohnal svou deskou, avšak rytíř ji bez obtíží odrazil a bodl v protiútoku, tak rychle a obratně, že kdyby mladík nebral lekce u fechtmistra, rozloučil by se s játry i se životem. Rytíř zkušeně po

otočil meč v ruce a sekl. Kdyby Reynevan nepoužil nacvičený únik, měl by v tu chvíli proťaté hrdlo až po krční obratle. Nebezpečnou situaci vyřešil Samson. Pádnou ranou klackem vyrazil rytíři zbraň z ruky a jeho samotného srazil pěstí k zemi. Rána byla mocná, ale rytíř nezůstal ani tentokrát ležet na místě, kde upadl. Vyskočil, obě

ma rukama chytil prázdnou bečku, s heknutím ji zvedl nad hlavu a zrudlý námahou ji vrhl na Samsona Medáka. Jenže tady padla kosa na kámen. Silák zachytil bečku v letu a hodil ji zpátky jako míč. Ry

tíř se neudržel na nohou a převrátil se na záda.

Zvednout se už nestačil. Reynevan a Samson na něho skočili, při

máčkli ho, zkroutili a spoutali mu ruce. Hlavu mu omotali babskou košilí. Nohy v kotnících mu svázali dlouhým provazem. A za ten pro

vaz ho odtáhli do blízkého sklepa. Nepárali se s ním. Nevěnovali pozornost tomu, jak rytířova hlava rytmicky bouchá o kamenné scho

dy, jak on sám heká a nadává.

Zajatec byl hozen na hlávky zelí. Zasténal, zaklel, pak se posadil. Zamrkal, když mu Reynevan strhl hadr z hlavy. Sklep měl malé okén

ko, něco se tedy dalo rozeznat. Rytíř si dlouho prohlížel Reynevana, krátce Samsona. Ihned odhadl, že z těch dvou je pouze jeden partne

rem pro vyjednávání. Pohlédl mladíkovi do očí a odkašlal si.

„Rozumné,“ obtěžoval se usmát. „Předvídavé, bratře. Nač se dělit s jinými, když je možné shrábnout všechno pro sebe, což? Doba je zlá a nejistá, každý groš přijde vhod. A groše se ti jenom posypou, slibuji.“

Reynevan si oddechl úlevou. Až dosud si nebyl zcela jist a už do

předu měl obavy z následků možného omylu. Ale jakmile rytíř pro

mluvil, bylo jasné, že k žádnému omylu nedošlo. Ten hlas slyšel pře

de dvěma lety, třináctého září. Ve Slezsku, na cisterciáckém statku v Dubovci.

„Zasloužíš…“ olízl si černostříbrný rytíř rty a povzbudivě na Rey

nevana zamrkal. „Zasloužíš si odměnu. Už za svůj ostrovtip. Šikov

ně jsi mě lapil, jen co je pravda. Nenosíš hlavu na krku pro pará

du…“

Zarazil se. Došlo mu, že mluví zbytečně, že jeho slova nevyvoláva

jí patřičný dojem. Okamžitě zvolil novou taktiku. Nasadil povýšený výraz a změnil tón. Na panský a rozkazovačný.

„Jsem Jan Smiřický ze Smiřic. Je ti to jasné, mizero? Jan Smiřický! Výkupné za mne…“

„Tam na rynku,“ přerušil ho klidně Reynevan, „už visí na pranýři do naha odratá mrtvola tvého kumpána Hynka. Vedle něho je ještě dost místa.“

Rytíř nesklopil zrak. Reynevan poznal, s kým má co do činění, ale držel se zvolené strategie. Zkoušel strašit a zastrašit.

„Ze tvých společníků přežili jenom ti, které ochránil Rokycana, když je vlastní hrudí zaštítil před zbraněmi davu. Ti byli uvrženi do šatla

vy. Ještě předtím však byli prohnáni „uličkou ctnosti“ – narychlo sesta

veným špalírem lidí s kyji a sekerami. Ne všichni doběhli na konec té stezky. Pronásledování ostatních pokračuje a dav pořád vyčkává před radnicí. Zajímá tě, proč ti to říkám? Protože mám strašnou chuť do

kopat tě na rynek, předhodit lidem a dívat se, jak budeš uhánět pod jejich kyji. Víš, kde se vzala ta chuť? Ještě ses nedovtípil?“

Rytíř přimhouřil oči. Vzápětí je široce otevřel.

„To jsi ty… Už tě poznávám.“

„Zradils mého bratra, Jene Smiřický ze Smiřic, vydals ho vrahům. Zaplatíš za to. Zatím se ještě rozmýšlím jak. Mohu tě vydat Praža

nům. Mohu ti tady na místě vlastnoručně vrazit nůž mezi žebra.“

„Nůž?“ nabyl zajatec rychle sebejistoty a opovržlivě ohrnul rty.

„Ty? Pah! Jen směle, mládenečku z Bělavy, do toho!“

„Neprovokuj mne!“

„Provokovat?“ odplivl si Jan Smiřický. „Já neprovokuji, já se smě

ji! Vyznám se v lidech, skrze oči jim umím nahlédnout až do duše, cucáku. Do tvé jsem nahlédl a uviděl jsem, že ty bys nezabil ani kuře!“

„Mohu tě, jak jsem řekl, odtáhnout k radnici. Tam čeká celá tlupa méně útlocitných duší.“

„Můžeš mně třeba políbit prdel. To ti navrhuji já.“

„Anebo tě mohu propustit na svobodu.“

Smiřický odvrátil hlavu. Ne dost rychle, aby Reynevan v šeru neza

hlédl záblesk v jeho oku.

„Tedy přece jenom,“ ujistil se po chvíli, „výkupné?“

„Můžeš to tak nazvat. Zaplatíš mi odpověďmi na pár otázek.“

Rytíř se na něho zadíval. Dlouho mlčel.

„Ty nicko,“ promluvil konečně. Křivil rty a pohrdavě protahoval slo

va. „Ty slezský Němčíku. Ty ubohý mastičkáři. S kým si myslíš, že handluješ? Já jsem Jan Smiřický ze Smiřic, český šlechtic, pasovaný rytíř, hejtman mělnický a roudnický. Mí předkové bojovali u Legnana a Milána, u Askalonu a Arsúfu. Můj praděd se pokryl slávou u Muhldorfu a Kresčaku. Odpovídat na otázky? Tobě? Naser si!“

„Ty, urozený pane Smiřický, jsi úskočně a podle zrazoval vlastní rodáky. Ty, kteří tě jmenovali hejtmanem, kteří ti svěřili Mělník a Roudnici. Jako dík za to jsi proti nim intrikoval s Konrádem z Olešnice, biskupem vratislavským. Přede dvěma lety na jednom cisterciáckém statku ve Slezsku. Uplynuly dva roky, ale určitě si vzpo

mínáš. Protože já si vzpomínám. Na každé slovo, které jsi tam vyslo

vil.“

Smiřický jej propaloval pohledem. Dlouho mlčel, několikrát na

prázdno polkl. Když promluvil, zazněl v jeho hlase vedle údivu také náznak respektu.

„To ty… To tys tam byl… Tys poslouchal… Aby tě čert! Musím uznat, že se ve světě neztratíš. Máš můj obdiv. Ale i soustrast. Tako

ví, jako jsi ty, umírají mladí. A zpravidla násilnou smrtí.“

Samson Medák vyslal pomocí magického amuletu mentální signál. Ačkoli se jim však během stíhání telekomunikace celkem dařila, nyní, na vzdálenost ne více než dvou kroků, byl signál naprosto nečitelný. Totiž nečitelný byl obsah, zato intenzita byla velmi silná. Reynevan to pochopil jako pobídku, aby postupoval důrazněji.

„Odpověz na mé otázky, Jene Smiřický.“

„Ne, neodpovím. Namlouváš si, že máš něco, čím mě můžeš zastra

šit, vydírat? Máš hovno, panáčku z Bělavy. Víš proč? Protože právě teď se píšou dějiny. Jedna událost stíhá druhou a každý den přináší nové a nové změny. V takových dnech, ubohý diletante, musí vyděrači jednat rychle, jinak je jejich šantáž k smíchu. Nevšiml sis, k čemu tam venku dneska došlo? Vjel jsem do Prahy po boku Hynka z Kolštejna. Přijeli jsme rovnou z Kolína od pana Diviše Bořka, jenž s námi poslal svoje oděnce. Svými vojáky nás podpořili i tak zarytí katolíci a husitobijci jako Půta z Častolovic a Ota z Bergova. V této chvíli už není žádným tajemstvím, proč jsme přijeli. Chtěli jsme obsadit rathauz a zmocnit se Prahy, poněvadž Praha je caput regni, kdo ovládá Prahu, ovládá Čechy. Chystali jsme se osvobodit Korybuta a učinit z něj krále. Skutečného krále, to značí akceptovaného Římem. Chtěli jsme se dohodnout s papežem, který je už nakloněn kompromisu v záležitostech liturgie a podle jistých náznaků je ochoten ustoupit v otázce kalicha a přijímání sub utraque specie. Je připraven vyjed

návat. Ale ne s tábory, s radikály, s lidmi s rukama zbrocenýma krví duchovních. Ve spojení s Oldřichem z Rožmberka a pány z landfrídu jsme měli v plánu zničit radikály, zlikvidovat sirotky, vyvrátit Tábor, zavést pořádek v Království českém. Chápeš?“

Smiřický nečekal na Reynevanovu reakci a pokračoval: „Vjeli jsme do Prahy zjevně a se zvednutým hledím. Zřetelněji jsem snad ani nemohl dát najevo, co chci, proti komu a proti čemu stojím. S kým držím a s kým jsem ve spolku. To všechno se dnes ukázalo a prozradilo. Tak co mi ještě můžeš udělat? Nyní, když pravda vyšla najevo, půjdeš na Tábor a řekneš: „Slyšte, bratří, novinu. Jan ze Smi

řic je vaším nepřítelem a spojil se proti vám s katolíky?' Loňský sníh, panáčku z Bělavy, nic než loňský sníh. Opozdil ses. Ačkoli ještě před rokem, ještě před měsícem…“

„Ještě před měsícem,“ skočil mu s přezíravým úsměvem do řeči Reynevan, „jsem tě mohl odhalit. Stanovil jsem pro tebe takovou hrozbu, žes na mě poštval nájemné vrahy. Jako šlechtic, pane Smiřic

ký, jako pravý rytíř. Tvoji předkové, slávou pokrytí hrdinové od As

kalonu a Kresčaku, by na tebe jistě byli hrdí.“

„Jestli spoléháš na to, že se před tebou budu kát, šeredně se mýlíš.“

„Odpovíš mi na otázky.“

„Mám dojem, že jsem ti už nabídl, ať mi políbíš prdel. Rád ti tu nabídku zopakuji.“

Samson Medák prudce vstal. A Reynevan by přísahal, že se Jan Smiřický zalekl.

„To je válka!“ vykřikl a potvrdil tak Reynevanovu domněnku.

„Vál

ka, člověče! Kdo ti může uškodit, je tvůj nepřítel – a nepřátele je nutno ničit! Tvůj bratr pracoval pro Tábor, pro Žižku, pro Švamberka a Bzdinku, byl tedy mým nepřítelem, mohl mi škodit a škodil. Naopak vratislavský biskup byl cenným spojencem, stálo za to si ho předcházet. Požadoval jména táborských agentů ve Slezsku, dodal jsem mu seznam. Stejně už tvého bratra podezíral, dostal by ho i bez mé pomoci. Vratislavský biskup má svoje prostředky a metody. Divil by ses, jak účinné.“

„Nedivil, viděl jsem ledacos. Účinnost jeho metod nezpochybňuji. Vždyť už nežije ani tebou zmíněný Bzdinka čili Jan Hvězda, ani Bohuslav ze Švamberka. Tehdy ve Slezsku jsi je oba označil za cíl pro biskupské vrahy. Švamberk byl vznešeného rodu. Váženějšího a staršího než tvůj, třebas se chvástáš svými předky. Za Bohuslava ze Švamberka tě čeká špalek, jeho příbuzní na to už dohlédnou.“

Samson mu opět vyslal signál. Reynevan rozuměl.

„Bzdinka a Švamberk,“ pokusil se vytáčet Smiřický, „zahynuli na rány utržené v boji. Mluv, obviňuj, nikdo neuvěří…“

„Nikdo neuvěří v černou magii?“ dokončil Reynevan. „To jsi chtěl říci?“

Smiřický zavřel ústa.

„Co, kurva, chceš?“ vybuchl najednou. „Pomstu? No tak se pomsti! Zab mě! Ano, zradil jsem tvého bratra, i když mi věřil jako Kristus Jidášovi! Jsi spokojen? Samozřejmě že to není pravda, tvého bratra jsem v životě neviděl, dověděl jsem se o něm od… Na tom nesejde. Ale udal jsem ho biskupovi, a proto zahynul. Tebe jsem považoval za Neplachova špehýře, provokatéra a možného vyděrače. Musel jsem něco podniknout. Najatý kušovník, vynikající střelec, ač je to k neuvěření, minul. Dvakrát jsem se tě pokoušel otrávit, ale jak se zdá, jed na tebe nepůsobí. Najal jsem tři zabijáky, ale netuším, co se s nimi stalo. Záhadně zmizeli. Samé pro tebe šťastné souhry okol

ností, mladší pane z Bělavy. Zatraceně divné náhody. Nezmínil se tady někdo náhodou o černé magii?“

Flútek, pomyslel si Reynevan, přinutil chycené vrahy vypovídat. Pravděpodobně zachytil už dříve nějaké náznaky chystaného komplotu, lumpové prozradili na mučidlech zbytek, potvrdili podezře

ní. Spiklenci padli do léčky, neměli žádnou naději. Tím, že na mě poslal vrahy, ztratil Jan Smiřický Prahu. A Hynek z Kolštejna ži

vot.

„Krysy chtěly opustit potápějící se loď,“ promluvil spíše sám k sobě nežli k rytíři. „Po Tachově to byla vaše jediná šance proti rostoucímu vlivu Prokopa a Tábora. Převrat, převzetí moci, osvobození Korybuta a jeho nastolení na trůn, dohoda s landfrídem a papežem. Vsadili jste všechno na jedinou kartu. Nevyšlo to.“

„Nevyšlo,“ souhlasil nevzrušeně zajatec. Na Reynevana se nedíval, stále zíral na Samsona. „Prohrál jsem. Ať na to nahlížím z kterékoli strany, vždy to vypadá, že jsem prohrál hlavu. Nechť se stane, co se má stát. Zab mě, vydej Neplachovi, předhoď městské chátře, jak je libo. Už mám všeho po krk. Chci tě jenom poprosit… Mám tady v Praze dívku. Nízkého původu. Předej jí můj prsten a křížek. A mě

šec. Prosím. Vím, je to vaše kořist… Ale ona je chudá…“

„Odpověz na mé otázky,“ poslechl Reynevan opět Samsonův telepatický pokyn, „a můžeš jí to dát sám. Ještě dnes.“

Smiřický spustil víčka, aby ukryl záblesk v očích.

„Chceš mě přelstít. Ty mi neodpustíš. Nevzdáš se pomsty za brat

ra…“

„Tys ho sice zradil, avšak meči ho bodali jiní. Chci znát jejich jmé

na. Pokračuj, smlouvej, nabídni něco za něco. Dej mi možnost po

mstít se jim, možná se pak vzdám pomsty na tobě.“

„Jakou mám záruku, že mě neoklameš?“

„Nemáš žádnou.“

Zajatec opět chvíli mlčel a bylo slyšet, jak naprázdno polyká.

„Ptej se,“ hlesl konečně.

„Hvězda a Švamberk. Byli zavražděni, že?“

„Ano…“ zajíkl se Smiřický. „Snad… Nevím. Myslím si to, ale ne

vím jistě. Je to možné.“

„Černá magie?“

„Každopádně.“

„Při tvé rozmluvě s biskupem byl přítomen ještě jeden člověk. Vy

soký. Štíhlý. Černé vlasy na ramena. Ptačí tvář.“

„Biskupův rádce, pomocník, důvěrník. Nedívej se tak. Vždyť víš, anebo se domýšlíš, že to on vykonává pro biskupa špinavou práci. Není pochyb, že zavraždil Petra z Bělavy. A mnoho dalších. Vzpo

meň si na devadesátý první žalm…“

„Střela létající ve dne. Timor nocturnus. Zhouba o polednách.“

„Tys to řekl,“ stiskl rty Smiřický. „Tys vyslovil to slovo. A myslím, žes nechybil. Chceš dobrou radu, chlapče? Drž se od něj co nejdále. Od něj a od…“

„Černých jezdců volajících: Adsumus? Omámených arabskými dro

gami jako assasini a užívajících černou magii?“

„Tys to řekl. Nezkoušej se jim postavit. Uvěř mi a poslechni dobrou radu. Nepokoušej se k nim ani přiblížit. A pokud se oni přiblíží k tobě, utíkej. Co nejrychleji a co nejdál…“

„Jeho jméno. Biskupova důvěrníka.“

„Jeho, tím jsem si jist, se bojí i sám biskup.“

„Jeho jméno.“

„On o tobě ví.“

„Jeho jméno.“

„Birkart von Grellenort.“

Reynevan vytáhl dýku. Rytíř mimoděk zavřel oči. Ale hned je zase otevřel a v jeho pohledu nebyl strach.

„To je všechno, pane Jene Smiřický. Jsi volný. Odejdi a už se mě nepokoušej odstranit.“

„Nebude,“ promluvil nečekaně Samson Medák. Smiřickému div nevylezly oči z důlků.

„Tobě,“ pokračoval klidně velikán, aniž by bral ohled na rytířovo ohromení. „Tobě, Jene ze Smiřic, se zrady a spiknutí nedaří. Nevyplácejí se ti. Bude tomu tak i v budoucnu. Proto se vyvaruj spiknutí a zrad. Je v tobě tolik myšlenek, tolik plánů. Tolik ctižádosti. Hodil by se ti někdo, kdo by stál za tvými zády, šeptem ti radil, napovídal, připomí

nal. Rescipiens post te, hominem memento te, cave, ne cadas. Cave, ne cadas, Jene ze Smiřic.

Poslouchej, jestli máš uši. Nescis, mifili, diem neque horam. Tvá ctižádostivost zaviní tvůj pád, Jene ze Smiřic. Ale nebudeš znát dne ani hodiny svého pádu.“

Když Reynevan vyšel ze sklepa, Samson někam zmizel, ale za chvíli se objevil. Oba zamířili na Platnéřskou ulici.

„Myslíš,“ začal Reynevan, „že to bylo rozumné? Ta tvoje závěreč

ná řeč? Co to vlastně bylo? Proroctví?“

„Proroctví?“ obrátil k němu Samson svůj obličej idiota. „Ne, jen mě to tak napadlo. A jestli to bylo rozumné? Nic není rozumné. Ale

spoň tady, ve tvém světě.“

„Aha, že mne to hned nenapadlo. Když už jsme při tom, půjdeš do Soukenické?“

„Samozřejmě. Ty ne?“

„Ne. Určitě je hodně raněných a jak znám Rokycanu, nechal je odnosit do kostelů. Bude s nimi spousta práce, každý medik se bude hodit. Krom toho mě určitě bude hledat Neplach. Nemohu riskovat, že mě vypátrá ,U archanděla'.“

„Rozumím.“

Vyšli na náměstí. Na pranýři už nevisela nahá a zvěrsky zohavená mrtvola Hynka z Kolštejna, pána na Kamýku, hejtmana litoměřické

ho, rytíře ze štěpanické větve Valdštejnů z velikého rozrodu Markvarticů. Nepochybně ho odtamtud nechal sejmout probošt Rokycana.

Jan Rokycana, byť zdráhavě, zabíjení toleroval, a občas dokonce schvaloval. Do jistých mezí, to se rozumí, pro dobrou věc, to se ro

zumí, a hlavně když účel světil prostředky. Avšak hanobení ostatků netrpěl nikdy. No, řekněme, že téměř nikdy.

„Měj se, Reinmare. Vrať mi amulet. Ještě bys ho někde ztratil a Telesma by mi utrhl hlavu.“

„Měj se, Samsone. Aha, zapomněl jsem ti poděkovat za telepaticky předávané rady. Díky nim to se Smiřickým proběhlo tak hladce.“

Samson se na něho podíval a jeho tupý obličej se roztáhl v širokém, tupém úsměvu.

„Proběhlo to hladce,“ řekl, „díky tvé chytrosti a mazanosti. Já jsem ti pomohl minimálně, pokud nepočítáš hození bečky na Smiřického. Co se týče telepatických instrukcí, žádné jsem ti nedával. Jenom jsem tě prostřednictvím toho amuletu popoháněl, prosil jsem, abys pospí

chal. Chtělo se mi totiž hrozně čůrat.“

Práce bylo skutečně nad hlavu, hodil se každý pár šikovných a v ošetřování zkušených rukou.

Ranění byli uloženi v obou postranních lodích Matky Boží před Týnem a z toho, co Reynevan zaslechl, leželi další pacienti také u svatého Mikuláše. Až do večera Reynevan s ostatními mediky rov

nal zlomeniny, zastavoval krvácení a sešíval rány.

Když skončil, když se narovnal a protáhl si bolavý kříž, když snad posté potlačil mdloby, vyvolané pachem krve a kadidla, a když se chtěl jít konečně umýt, jako duch se před ním zjevil šedý mužík v šedých nohavicích. Reynevan si povzdechl a šel za ním. Nedisku

toval a na nic se neptal.

Bohuchval Neplach na něho čekal „U českého lva“ v Celetné ulici. Tahle hospoda vařila velmi dobré vlastní pivo a byla známá výteč

nou kuchyní, avšak její přemrštěný věhlas byl vkalkulován do cen, tudíž Reynevan jmenovaný podnik nenavštěvoval. Neměl na to ani během studií, ani nyní. Proto měl dnes poprvé možnost seznámit se s vnitřním vybavením i s kuchyňskými vůněmi – a musel uznat, že nadmíru lákavými.

Náčelník táborské rozvědky hodoval v koutě a sám. Udatně se po

týkal s celou pečenou husou, nevšímaje si toho, že mu omastek vsa

kuje do manžet a kape na stříbrnou nití vyšívaný wams. Když uviděl Reynevana, dal mu znamení, aby si přisedl. To nedbalé gesto učinil napěněným korbelem piva, kterým husu zapíjel. Pak pokračoval v jídle a už nezvedal zrak. Na to, že by mohl poručil jídlo anebo pití též Reynevanovi, očividně ani nepomyslel.

Spořádal celou vykrmenou husu včetně biskupa. Kde se to v něm bere, žasl Reynevan, takový hubeňour, ale apetýt má jako krokodýl. Nejspíše to způsobuje nervové vypětí při jeho profesi. Nebo střevní paraziti.

Flútek naposledy přehlédl zbytky husy a uznal je za tak málo atraktiv

ní, že by mohl konečně věnovat pozornost něčemu jinému. Zvedl zrak.

„Tak co?“ otřel si mastnou bradu. „Nemáš mi co říci? Ohlásit? Vy

světlit? Dovol, ať uhodnu. Nemáš.“

„Uhodls.“

Ve Flútkových černých očích se objevili dva zlatí čertíci, poskočili a udělali přemet. Hned po svém objevení.

„Pronásledoval jsem,“ předstíral Reynevan, že si ničeho nevšiml, „jednoho člověka. Málem jsem ho dostal. Ale ztratil se mi někde u Valentýna.“

„To je ale pech,“ konstatoval suše Neplach. „Poznal jsi ho aspoň? Byl to ten, který kul pikle s vratislavským biskupem?“

„Ano. Myslím, že ano.“

„Ale unikl ti?“

„Unikl.“

„Znovu,“ napil se Flútek piva, „jsi tedy propásl šanci na pomstu. Ty jsi fakt smolař. Nedaří se ti, osud ti není příznivě nakloněn. Kdekdo jiný by byl zklamán, zlomen takovým nezdarem. Ale jak se tak na tebe dívám, vidím, jak hrdě to snášíš. Nelze než tě obdivovat. A závidět ti.“

Když se nedočkal reakce, pokračoval v samomluvě.

„Ale já mám pro tebe dobrou novinu. Co se nepodařilo tobě, to se podařilo mně. Dopadl jsem zloducha. A vskutku poblíž kostela sva

tého Valentýna, což potvrzuje tvou pravdomluvnost. Máš radost, Reynevane? Jsi vděčný? Tak vděčný, že bychom si mohli promluvit o pěti stech hřivnách výběrčího daní?“

„Smilování, Neplachu.“

„Ach promiň, zapomněl jsem, že v aféře s kolektorem jsi zcela ne

vinen a o penězích nic nevíš. Takže se vraťme ke zrádci, kterého jsem zajal. Představ si, že to není nikdo jiný než urozený Jan Smiřický ze Smiřic, hejtman na Mělníce a Roudnici. Představil sis?“

„Představil.“

„A co?“

„A nic.“

Zdálo se, že čertíci učiní další kozelec. Neučinili.

„Tvoje informace o účasti Jana ze Smiřic na slezském komplotu,“ pokračoval po chvíli Flútek, „jsou teď už jako loňský sníh. Neaktuál

ní. Zastaralé. Pokud sis nevšiml, právě nyní se píšou dějiny, každý den přináší nové a nové změny. Co bylo včera důležité, nemá dneska žádný význam a zítra bude mít menší cenu než psí lejno. Myslím, že rozumíš.“

„Dokonale.“

„To jsem rád. Koneckonců, ze širšího zorného úhlu historie je ire

levantní, za co bude Smiřický odsouzen a popraven: za spiknutí, zradu, vzpouru – je to fuk. Koho mají pověsit, ten se neutopí. Tvůj bratr bude pomstěn. Máš radost? Jsi vděčný?“

„Prosím tě, Neplachu, hlavně nemluv o pěti stech hřivnách.“

Flútek odložil prázdný korbel a pohlédl Reynevanovi zpříma do očí.

„Nebudu o nich mluvit. Stala se nepříjemná věc. Smiřický nám uplá

chl.“

„Co?“

„Slyšíš dobře, Smiřický je v trapu. Utekl z vězení. Zatím ještě ne

znám všechny podrobnosti, ale jedno je jisté: k útěku mu dopomohla jeho metresa, dcerka pražského tkalce. Neslýchaná věc, posuď sám. Šlechtic z vysokého rodu a nicotná tkadlenka, naprostá plebejka. Muselo jí být jasné, že je pro něho jenom hračkou, že z jejich vztahu nikdy nic nebude. Přesto pro milence riskovala život. Podal jí nápoj lásky či co?“

„Možná stačil,“ vydržel Reynevan špiónův pohled, „obyčejný lid

ský cit? Hlas za zády připomínající: hominem memento te?“

„Cítíš se dobře, Reynevane?“

„Jsem unaven.“

„Napiješ se?“

„Díky, ale na prázdný žaludek…“

„Máš pravdu, doktůrku. Hej, šenkýři! Pojď sem!“

Ve čtvrtek po Narození Panny Marie, jedenáctého září, pět dní po pokusu o převrat, přibyl do Prahy Prokop Holý, vítěz od Tachova a Stříbra. Přitáhla s ním celá armáda: táboři, sirotci, pražané a jejich spojenci, válečné vozy, dělostřelectvo, pěchota i jízda. In toto dva

náct tisíc lidí ve zbrani.

A s nimi Šarlej.

Kapitola třetí

ve které se Reynevan dovídá, že se musí vyhnout Babě a Panně.

„a smaženice nebyla špatná,“ hod

notil Šarlej snídani. „Celkový dojem sice kazil celer, nějak mi k těm vejcím nepasuje. Koho, pro rány boží, na

padlo cpát do smaženice dušený ce

ler? Je to nějaká bezuzdná kulinární fantazie paní hospodyně? Ale nechci si stěžovat, hlavně když je plné bři

cho. A paní hospodyně je mimocho

dem ženská jako lusk… Postava Junony, pohyby pantera, v očích lesk. Možná k ní také půjdu na byt a zabydlím se tu. Myslím přes zimu, teď se tady dlouho nezdržím, poněvadž jestli ne zítra, tak určitě pozí

tří dá Prokop rozkaz k odchodu. Povídá se, že potáhneme na Kolín, oplatit panu z Miletínka jeho podraz… Hola, Reinmare, jdeme správ

ným směrem? V Praze se moc nevyznám, ale neměli jsme to radši vzít okolo novoměstské radnice a karmelitánského kláštera?“

„Jdeme přes Zderaz k přístavišti na Dřevném trhu. Svezeme se lodí.“

„Po Vltavě?“

„Jak jinak. Poslední dobou tak cestuji pravidelně. Říkal jsem ti, že pracuji v Bohuslavském špitále, to je nedaleko svatého Františka. Abych se tam dostal, musel jsem se vždycky trmácet přes celé město. To je více než půl hodiny chůze a v tržní dny to obnáší další půlhodi

nu strávenou v tlačenici pod ucpanou Svatohavelskou bránou. Lodí se tam dostanu rychleji a pohodlněji.“

„Takže sis koupil šíf,“ zakýval Šarlej hlavou se špatně předstíranou uznalostí.

„Sleduji, že felčarům se ve městě dobře daří. Oblékají se podle módy, bydlí vysloveně přepychově, hodují po pansku, obleto

váni švarnými vdovičkami. A po vzoru benátských patricijů si poři

zují gondoly. Pospěšme, pospěšme, už jsem na to tvoje plavidlo zvě

dav.“

K nábřeží připoutaná široká pramice s plochým dnem zhola ničím nepřipomínala benátskou gondolu – nejspíše proto, že sloužila k roz

vozu zeleniny. Šarlej nicméně nedal najevo žádné zklamání, hbitě skočil do lodice a uvelebil se mezi koši. Reynevan se přivítal s pře

vozníkem. Před půl rokem mu vyléčil nohu, ošklivě zhmožděnou mezi okraji dvou bárek. Plavec, den co den pendlující mezi Psáry a Bub

ny, se mu za uzdravení odměňoval každodenní bezplatnou dopra

vou. Tedy ne tak zcela bezplatnou, poněvadž během posledního půl

roku už Reynevan léčil rovněž převozníkovu ženu a dvě z jeho šesti dětí.

Za pár chvil se řepou, mrkví a kapustou obtížená pramice odlepila od břehu a vydala se po proudu Vltavy. Voda kolem hluboko ponoře

ných boků lodi unášela odřezky dřeva, hobliny a množství barevné

ho listí. Bylo už září, i když nezvykle teplé.

Vzdálili se od břehu, propluli jezem, pod nímž tloukli boleni pro

následující hejna ouklejí.

„Mezi četné výhody takové plavby,“ uvážil bystře Šarlej, „patří možnost promluvit si bez obav, že někdo nepovolaný poslouchá. Můžeme tedy navázat na včerejší podvečerní rozhovor.“

Včerejší rozhovor sice začal v podvečer, protáhl se nicméně až do hluboké noci. Týkal se, jak jinak, událostí posledních týdnů a dnů od tachovské bitvy až po nedávný puč Hynka z Kolštejna a jeho ná

sledky. Reynevan zopakoval Šarlejovi všechno, co se před týdnem dověděl od Jana Smiřického. Seznámil ho se svými záměry, které Šarlej, jak se dalo čekat, jednoznačně odmítl. Nesouhlasil s nimi ani včera, ani dnes.

„Ten tvůj nápad je donebevolající nesmysl,“ opakoval svůj názor. „Je úplné šílenství vracet se do Slezska a chtít se pomstít. Málem bych si pomyslel, že jsi za poslední dva roky vůbec nezmoudřel, ano, soudil bych, žes ještě více zhloupl. A přece tomu tak není. Zmoudřel jsi, Reynevane, dokazuje to tvé jednání se Smiřickým. Byl ve tvé moci, vydán ti na milost a nemilost. A ty? Pustils ho na svobodu. Stále ještě roztrpčen bratrovou smrtí, veden touhou po pomstě a přesto jsi ho propustil. Neboť jsi už dostal rozum, pochopil jsi zby

tečnost takové pomsty. Smrtí tvého bratra není vinen Smiřický. Ten Birkart Grellenort, třebaže ho patrně zabil vlastní rukou, a biskup Konrád, třebaže to nařídil, také nenesou vinu. Peterlina totiž zabila historická zákonitost. Historická zákonitost přivedla tehdy v zimě roku 1425 Ambrože k Radkovu a Vartě. Nikoli občané kutnohorští, nýbrž dějiny svrhávaly zajaté husity do šachet. Nikoli Zikmundovi Uhři, nýbrž dějiny znásilňovaly a podřezávaly ženské v dobytých Lounech. Nikoli Žižkovi bojovníci, nýbrž dějiny pálily zaživa lidi v Chomutově, Berouně a Českém Brodě. Dějiny zabily též Hynka z Kolštejna. Chceš se mstít? Dějinám? To bys mohl rovnou bičovat moře jako král Xerxes.“

Reynevan zavrtěl hlavou, ale neřekl na to nic.

Dopluli k ostrovu Trávníku. Z levého břehu řeky k nim vítr zanášel zápach spáleniště. V máji roku 1420, během bojů s královským voj

skem, byla Malá Strana zapálena. Požár se tak rozšířil, že takřka celá čtvrť lehla popelem – a v podstatě ležela dodnes. Pravda, došlo k pokusům o obnovu Menšího Města pražského, jenže nějak bez chuti a bez zápalu. Bylo příliš mnoho jiných starostí, dějiny, o nichž právě Šarlej hovořil, dbaly o to, aby o starosti nebyla nouze.

„Z širšího zorného úhlu historie,“ pokračoval ve svých vývodech Šarlej, dívaje se na zčernalé trosky pobřežních mlýnů, „lze uznat, žes vykonal odvetu za smrt svého bratra. Jdeš totiž v jeho stopách, po

kračuješ v díle, jež mu nebylo umožněno dokončit. Jako bratrův dě

dic přijímáš podobojí a vyznáváš Husovo učení. Dověděl jsem se, že Peterlin byl opravdu věřícím kališníkem a sloužil své víře z přesvěd

čení. Zmiňuji se o tom, protože nebylo málo těch, kteří tak činili z jiných pohnutek, někdy velice nepěkných a vždy velice prozaic

kých. Ale opakuji, že se to netýká ani tvého bratra, ani, jak je mi známo, tebe. Ty totiž upřímně, oddaně a bez sebemenší vypočítavosti válčíš za věc, pro niž tvůj bratr položil život.“

„Nevím, čím to je, Šarleji, ale ze tvých úst znějí i ta nejušlechtilej

ší slova jako nějaké hospodské šprýmy. Vím, že ti není nic svaté, ale…“

„Svaté?“ nenechal ho dokončit demerit.

„Reinmare? Nešálí mě sluch?“

„Nepodsouvej mi, prosím,“ stiskl rty Reynevan, „nedostatek vlast

ního názoru. Jistě, k husitům mě přivedla skutečnost, že Peterlin pro ně zahynul, protože však vím, jaký byl můj bratr člověk, bez váhání jsem se postavil na stranu, kterou si zvolil i on. Samozřejmě mám také vlastní rozum. Celou věc jsem promyslel a v duši se rozhodl. Přijímání z kalicha jsem přijal z niterného přesvědčení. Souhlasím se čtyřmi artikuly, Viklefovým učením, husitskou liturgií i jejich inter

pretací bible. Podporuji jejich názory a program nastolení celospole

čenské spravedlnosti.“

„Spravedlnosti, s prominutím, jaké?“

„Omnia sunt communia, Šarleji! Všechno je společné, těmito slovy lze vyjádřit vyšší spravedlnost. Nebude velkých, nebude malých, nebude bohatých a nebude chudých. Všechno bude patřit všem. Ko

munismus! Nezní to krásně?“

„Už dávno mi neznělo nic tak krásně.“

„Nač ten sarkasmus?“

„Toho si nevšímej. Zněj dále. Čímpak tě ještě upoutali viklefité?“

„Srdcem a duší vyznávám zásadu sola Scriptura.“

„Aha.“

„K Písmu svatému se nic dodávat nemusí a nesmí. Písmo je dosta

tečně srozumitelné, aby je každý věřící mohl pochopit bez vysvětlení z kazatelny. Mezi věřícími a Bohem není zapotřebí prostředníků. Před Stvořitelem jsme si všichni rovni. Autoritu papeže a církevních hod

nostářů je možno uznávat pouze v případě, pokud reprezentuje vůli Nejvyššího. Majetek byl kléru svěřen výhradně za účelem plnění povinností, jež jim uložil Kristus. Pokud kněží tyto povinnosti nepl

ní, musí se jim majetek odebrat.“

„Ha!“ ožil Šarlej. „Odebrat? Tím směrem pokračuj. To mi zní vskut

ku krásně!“

„Neposmívej se. Nikdy ses nezamýšlel, proč právě zde v Čechách roznítila jiskra z kostnické hranice takový požár? Povím ti to. Víš, kolik bylo duchovních v pražské diecézi? Šest tisíc. Kolik bylo kláš

terů? Sto šedesát. Víš, že každý dvacátý člověk v Praze nosil sutanu nebo kutnu? Že zde bylo čtyřiačtyřicet far? Čtyřiačtyřicet. Kupříkla

du Vratislav jich má pouze devět. Jen v katedrále svatého Víta bylo tři sta různých církevních postů. Dovedeš si představit, jaký zisk vy

nášely všechny prebendy a annáty? Ne, Šarleji, takhle to už dále ne

šlo. Sekularizace církevního jmění byla absolutně nezbytná. Klér má v rukou neúměrně velké množství majetku. Nejde už jen o boží při

kázání, o návrat k evangelické chudobě, o způsob života Ježíše a apoštolů. Tak obrovská koncentrace bohatství a moci musí zákonitě vyvolat hněv a napětí ve společnosti. To musí skončit: jejich obo

hacování, jejich vydřidušství, jejich nedotknutelnost, jejich povýše

nost, jejich panování. Musí se vrátit k tomu, čím byli kdysi, co jim uložil Ježíš Kristus: být opět chudými a pokornými služebníky. Jako první na to nepřišel Jáchym z Flory ani Ockham, ani Waldhauser, ani Viklef, ani Hus, nýbrž František z Assisi. Církev se musí změnit. Reformovat. Z církve politiků a magnátů, nadutců a hlupáků, obskurantů a hypokritů, inkvizitorů a zločinců kráčejících v čele kruciát, z církve takových kreatur, jako je náš vratislavský biskup Konrád, se musí změnit na církev svatých Františků.“

„Marníš svůj talent po špitálech. Měl bys být kazatelem. Ale v mém případě trochu povol opratě. Na Táboře máme kazatelů víc než dost, některým z nás už lezou krkem. Tak trochu přibrzdi, ať se mi nezved

ne žaludek, nechtěl bych přijít o svou porci míchaných vajíček s ce

lerem. Teď začneš horlit proti simonii a demoralizaci…“

„Protože je to pravda! Nikdo nedodržuje církevní sliby a regule! Od Říma až po nejzapadlejší farnost najdeš jen svatokupectví, opil

ství, nemravnost a zpustlost. Divíš se, že se nabízí analogie s Babyló

nem a Sodomou, přirovnání k antikristovi? Že se rozšířilo úsloví: omne malum a clero – všechno zlé je v kléru? Proto jsem pro refor

mu, třebas nejradikálnější.“

Šarlej odvrátil zrak od spáleniště johanitského velkopřevorství a očouzených zdí kostela Matky Boží.

„Říkáš, že jsi pro reformu. Jistě tě potěším zprávou o tom, kterak my, boží bojovníci, uvádíme teorii do života. V květnu tohoto roku, bezpochyby jsi o tom slyšel, jsme s Prokopem Holým vytáhli do Lužice. Vyplenili a vypálili jsme nemálo stánků římského kultu, mezi jinými kostely a kláštery v Hiršfeldu, Bernardicích a Ostrovci. A také, to by tě mohlo zajímat, v okolí Frýdlantu, na panství Ulricha von Biberstein, strýce tvé milované Kateřiny. Zhořelec odolal našemu šturmu, nepodařilo se nám ho dobýt, zato jsme se v pátek před nedělí Cantate zmocnili Lubáně. Chytili jsme několik desítek kněží a mni

chů, mezi nimi dominikánů uprchlých z Čech, kteří ve městě nalezli azyl. Ty nechal Prokop bez otálení popravit, české popy jsme upáli

li, německé utloukli cepy anebo utopili v Kvise. Podobnou hromad

nou exekuci jsme provedli o čtyři dny později v Goldberku… Tváříš se divně. Nudím tě?“

„Ne. Jen se mi zdá, že hovoříme o zcela rozdílných věcech.“

„Nepovídej? Hodláš, jak tvrdíš, napravit církev. Oznamuji ti tedy, jak ji napravujeme my. Hlásáš, že jsi pro reformu, třebas nejradikál

nější. Chtěl bych ti připomenout, že nevycválané preláty se už pokoušeli reformovat dokonce i králové: polský Boleslav Smělý, ang

lický Jindřich II. Plantagenet a tady v Praze Václav IV. S jakými výsledky? Jeden zabitý buřič Stanislav ze Štěpánova, jeden ubodaný drzý kněžour Tomáš Becket, jeden utopený pletichář Johánek z Pomuku. Kapka v moři! Málo radikální. Pokud jde o mne, dávám před

nost metodám Žižky, Prokopa, Ambrože. Výsledky jsou rozhodně znatelnější. Zmínil ses, že před revolucí chodil každý dvacátý Pražák v sutaně nebo hábitu. Kolik takových dnes potkáš na ulici?“

„Málo. Dávej pozor, vplouváme pod Kamenný most, ti nahoře nás budou chtít poplivat. Nebo pochcat…“

Skutečně, na zábradlí mostu číhalo vždycky dost uličníků, kteří se pokoušeli poplivat, anebo dokonce pomočit každou loďku, pramici nebo bárku, která se plavila pod oblouky. Naštěstí bylo proplouvají

cích lodí tolik, že jich uličníci stačili trefit jen málo. Loďce s Reynevanem a Šarlejem tentokrát přálo štěstí.

Řeka je zanesla k levému břehu. Propluli okolo silně poškozeného arcibiskupského paláce a trosek augustiniánského kláštera. Vysoko nad malostranským spáleništěm se impozantně tyčila skála Hradčan, korunovaná Hradem a štíhlými věžemi svatovítské katedrály.

Plavec odstrčil pramici bidlem do proudu, zrychlili. Pravý břeh le

movaly hradby a jeho celkový ráz udávala hustá zástavba Starého Města. Levý břeh působil dojmem venkova, takřka celý byl osázen vinicemi. Většina z nich patřila před revolucí klášterům.

„Před námi,“ ukázal demerit na kostelní věž na pravém břehu, „je František, jestli se nemýlím. Vystupujeme?“

„Ještě ne. Až za jezem, odtamtud máme na Soukenickou jen pár kroků.“

„Šarleji.“

„Poslouchám.“

„Zpomal na chvíli. Není třeba spěchat a chtěl bych…“

Šarlej se zastavil a zamával děvečkám v mýdlovarně, čímž vyvolal výbuch pištivého smíchu. Ukázal ohnutý loket spratkům vyplazují

cím jazyky a vykřikujícím dětinské urážky. Protáhl se a pohlédl na slunce vyhlížející zpoza kostelní věže.

„Domýšlím se, co bys chtěl.“

„Vyslechl jsem tvé úvahy o historické zákonitosti. O tom, že po

msta je zbytečná. Samson mi to opakuje den co den. Král Xerxes, který poručil bičovat moře, je k smíchu a k politování. Ale přesto…“

„Poslouchám tě pozorně. A s rostoucím neklidem.“

„Strašně rád bych dostal ty mizery, kteří zavraždili Peterlina. Zvláš

tě toho Birkarta Grellenorta.“

Šarlej zakroutil hlavou a vzdychl: „Obával jsem se, že právě tohle z tebe vyleze. Nezapomněls tak trochu, drahý Reinmare, na Slezsko přede dvěma lety? Na černé jezdce volající: Jsme? Na netopýry v cisterciáckém lese? Tehdy nám za

chránil zadky Huon Sagar. Kdyby tehdy Huon včas nezasáhl, kůže z našich zadků, pěkně vydělané, by už visely u toho Grellenorta nad krbem. Pomíjím drobný detail, že ten Grellenort je evidentně pravou rukou biskupa Konráda, nejmocnější osoby v celém Slezsku, člově

ka, kterému stačí jen prstem kývnout, aby nás nechal narazit na kůly. I kdyby tomu tak nebylo, ten Birkart Grellenort není žádný bezduchý mordýř anebo pokoutní zaklínač. Umí se proměnit v ptáka. Říkáš, že bys ho rád dostal. Zajímalo by mě, jak to chceš provést?“

„Jistě by se našel způsob. Vždycky se nějaký najde, stačí usilovná snaha. A trocha důvtipu. Vím, že je bláznovství vracet se do Slezska. Ale i bláznivé plány se mohou zdařit, když se blázní inteligentně a plánovaně. Mám pravdu?“

Šarlej na něj zpytavě pohlédl.

„Rozeznávám,“ řekl, „nápadný a pozoruhodný vliv tvých nových známých. Mám na mysli slovutné společenstvo z apatyky ,U archan

děla‘. Nepochybuji, že se od nich lze naučit spoustě věcí. Potíž je v tom, jak z těch věcí vytřídit ty, které nestojí za učení. Tobě se to daří?“

„Snažím se.“

„Chvályhodné. Ale prozraď mi, jak ses mezi ně vůbec dostal? Urči

tě to nebylo jednoduché.“

„Nebylo,“ usmál se Reynevan při vzpomínce. „Po pravdě řečeno k tomu bylo zapotřebí náhody hraničící se zázrakem, nesmírně šťast

ného sběhu okolností. A představ si, že se něco takového přihodilo jednoho horkého červencového dne Léta Páně 1426.“

Svatopluk Fraundinst, hlavní lékař hospitálu křižovníků s hvězdou u Kamenného mostu, byl muž v nejlepších letech, dostatečně urostlý a pohledný, aby mohl bez většího úsilí svádět v nemocnici pracující předrevoluční benediktinky, které husité vyhnali z jejich domovského kláštera. Neminul týden, aby nebylo slyšet, jak některá doktorem do komůrky zatáhnutá sestřička vzdychá, sténá a vzývá všechny svaté.

Že je Svatopluk Fraundinst čaroděj, se Reynevan domýšlel od sa

mého počátku, od prvního dne, kdy začal docházet do špitálu a asis

tovat při operacích. Už proto, že Svatopluk Fraundinst, bývalý ka

novník vyšehradský, doctor medicinae University Karlovy a vlastník licentia docendi v Salernu, Padově a Krakově, byl žákem Matěje z Bechyně, blízkého spolupracovníka slavného Bruna z Osenbrughe. Mistr Bruno byl svého času žijící legendou evropské medicíny a Matěj z Bechyně byl v podezření, že se zabývá alchymií a magií, a to jak bílou, tak i černou. Samotný fakt, že se Svatopluk Fraundinst věno

val chirurgii, svědčil o mnohém: universitní medici se totiž chirurgie štítili, přenechávali ji lazebníkům a bradýřům, nesnižovali se ani k flebotomii – přitom pouštění žilou jinak ze svých kateder vychva

lovali coby lék na všechno možné. Lékaři znalí zároveň magie se chirurgie nestranili a zpravidla v ní vynikali – konkrétně Fraundinst byl chirurgem obdivuhodně zručným. Jestliže se k tomu přičetly ur

čité manýrismy v mluvě a chování, neskrývaně nošený prsten s pentagramem a zdánlivě bezvýznamné, rádoby bezděčné narážky, bylo celkem nabíledni, že Svatopluk Fraundinst nemá k magii daleko, a navíc zkouší sondovat, zda je tomu tak i u nového kolegy. Pochopi

telně, že Reynevan se hlídal, kličkoval a vyhýbal se i nejvynalézavěj

ším léčkám. Doba už byla taková, že si člověk nemohl být jist ničím a nikým.

Až jednou v červenci, bylo to ve svátek apoštola Jakuba Většího, byl do špitálu přinesen tovaryš z nedaleké vodní pily. Její zuby ho těžce zranily a krev z něj stříkala proudem. Fraundinst, Reynevan a předrevoluční benediktinka dělali, co mohli, aby krvácení zastavi

li, ale nedařilo se jim to, možná proto, že rána byla dlouhá a hluboká, možná proto, že prostě měli smolný den. Když chirurgovi opětovně stříkla krev z tepny do očí, zaklel Fraundinst tak vztekle a tak rouha

vě, že se chuděra jeptiška roztřásla jako list a utekla. A doktor použil scelující zakletí zvané „kouzlo Alkménino“: Učinil tak jediným slo

vem a jediným gestem. Reynevan jakživ neviděl tak dokonale vzne

sené zakletí. Artérie se ihned zacelila a krev se začala před očima srážet. Fraundinst obrátil ke svému asistentovi krví potřísněný obli

čej, nenechal ho na pochybách, co po něm chce. Reynevan vzdychl: „Quare insidiaris animae meae?“ zamumlal. „Pročež ty ukládáš osidlo duši mé, Saule?“

„Já jsem se odhalil, ty musíš také,“ vycenil zuby čaroděj. „Jen se neboj, obezřetná věštkyně z Endoru. Non veniet tibi quicquam mali.“

Vznesli zakletí současně a silou mocné kolektivní magie spojili a zacelili všechna krevní řečiště.

„A onen doctor medicinae“ dovtípil se Šarlej, „tě uvedl do kongre

gace čarodějů, scházejících se v apatyce ,U archanděla‘, k níž se prá

vě blížíme.“

Šarlej měl pravdu. Dospěli už do Soukenické ulice a v řadě krej

čovských dílen, tkalcoven a obchodů se střižním zbožím uviděli také lékárnu. Nad jejím vchodem visel arkýř s úzkými okénky, ozdobený dřevěnou sochou okřídleného archanděla. Zub časuji už tak ohlodal, že nebylo možno rozeznat, o kterého z archandělů jde. Reynevan se nikdy neptal. Ani poprvé, v srpnu roku 1426, když ho sem v den Stětí Jana Křtitele Fraundinst přivedl, ani později.

„Než vejdeme,“ zadržel opět Reynevan demerita, „měl bych ještě něco na srdci. Prosbu. Moc tě prosím: kroť se.“

Šarlej dupl, aby ze škorně setřásl přilepené lejno, na první pohled psí, ačkoliv jisté to nebylo – v okolí si hrála rovněž děcka.

„Jsme to Samsonovi dlužni,“ dodal Reynevan s důrazem.

„Za prvé,“ zvedl Šarlej hlavu, „jsi to už říkal. Za druhé ti zase něco řeknu já. Stačí čtyři slova. Je to náš přítel.“

„Jsem rád, že to takhle bereš. Věř tomu, nebo nevěř, pochybuj o tom, nebo ne, ale Samson je uvězněn v našem světě. Je jako inkluze v cizí tělesné schránce – ne zrovna přitažlivé, jak jistě uznáš. Dělá, co může, aby se osvobodil, hledá pomoc. Možná že ji nalezne tady ‚U archan

děla‘, možná už dnes… Protože…“

„Protože,“ přerušil ho s mírnou netrpělivostí v hlase Šarlej, „ze Solnohradu přicestoval a ‚Archanděla‘ poctil svou návštěvou mág světového věhlasu, mágus nigromanticus. Co se nepovedlo pražským čarodějům, může se zdařit jemu. I to jsi mi už říkal. A více než jed

nou.“

„A tys pokaždé prskal a dělal posměšné grimasy.“

„To je reflex. Vždycky když slyším o magii, inkluzích a…“

„Prosím tě tedy, abys dneska svoje reflexy potlačil. Abys nezapo

mínal na naše přátelství se Samsonem, neprskal a nepoškleboval se. Slibuješ?“

„Slibuji. Nebudu se pošklebovat. Kamenná tvář. Ani jednou, ať mě pámbu potrestá, nevyprsknu smíchy, když se bude mluvit o kouzlech a čárech, o démonech, paralelních existencích a dimenzích, o astrál

ních bytostech, o…“

„Šarleji!“

„Mlčím. Jdeme dovnitř?“

„Jdeme.“

V apotéce vládlo příšeří. Ten dojem ještě umocňovala tmavá barva táflování a dubového nábytku, takže každý, kdo přišel z denního světla, jako teď oni, neviděl v první chvíli zhola nic. Mohl jen stát, mžourat a vdechovat těžkou vůni prachu, kafru, všelijakých rostlinných saftů, julepů a medů, ambry, sanytru a terpentýnu.

„K vašim službám, panstvo, co si račte přát?“

Ze stínu se zaleskla pleš a zpoza pultu se – stejně jako před rokem na svatého Jana Křtitele – vynořil Beneš Kejval.

„Čímpak,“ otázal se stejně jako tehdy. „Čímpak mohu ctěným zá

kazníkům sloužit?“

„Cremor tartari,“ zeptal se Svatopluk Fraundinst, „máš na prodej, mistře apotečníku?“

„Cremor,“ poškrábal se apatykář na lysině, „tartari?“

„Přesně tak. A ještě špetku unguentum populeum.“

Reynevan překvapením zkoprněl. Z toho, co od Fraundinsta slyšel, byl doktor v lékárně „U archanděla“ známým a váženým klientem, přitom však plešatý lékárník budil dojem, že ho vidí poprvé v životě.

„Unguentum mám. Čerstvě připravené. Ale pokud jde o cremor tartari… Kolik potřebujete?“

„Deset drachem.“

„Deset. Tolik snad najdu. Musím pohledat… Zatím, vzácní páni, račte dále…“

Teprve později se Reynevan dozvěděl, že zdánlivě nesmyslný vstup

ní rituál má své opodstatnění. Kongregace „U archanděla“ působila v hlubokém utajení. Pokud bylo všechno v pořádku, příchozí člen požádal v oficíně o dva, vždy zásadně o dva léky. Kdyby chtěl jenom jeden, znamenalo by to, že je sledován anebo pod nátlakem. Pokud by naopak byla prozrazena lékárna a sloužila by jako past, Beneš Kejval by příchozího varoval tím, že by měl jen polovinu žádaného množství.

Za pultem a dubovými dveřmi se nacházela běžná lékárna s typic

kým lékárenským vybavením. Nechyběly zde skříně s tisícem šuplí

ků ani ampule a láhve z čirého i tmavého skla, ani mosazné moždíře, ani váhy. Na stropě visela obvyklá dekorace alchymistických dílen, apatyk i lantfaréřských stánků – siréna čili napůl panna, napůl ryba. Ve skutečnosti to byl vypreparovaný rejnok. Umně vykuchaná, na desce vypjatá a vysušená ryba vskutku získala „siréní“ podobu – noz

dry představovaly oči a ulomené klouby ploutví ramena. Falzifikáty byly vyráběny v Antverpách a Genru, kam byli rejnoci dodáváni arab

skými kupci a všudybylskými portugalskými námořníky. Některé byly padělány tak zdařile, že se v podstatě nedaly rozeznat od pravých mořských sirén. Existoval ovšem spolehlivý prubíř pravosti – pravá mořská panna byla neporovnatelně dražší než podvrh a žádná lékár

na si j i nemohla dovolit.

„Antverpská práce,“ ohodnotil Šarlej znaleckým okem vysušenou ohavnost. „Sám jsem kdysi vyhandloval pár podobných. Šly na drač

ku. V apatyce ,U zlatého jablka‘ ve Vratislavi visí jedna dodnes.“

Beneš Kejval na něho se zájmem pohlédl. Jako jediný z čarodějů pražské kongregace neměl nic společného s universitou. Nikdy ani nestudoval. Lékárnu prostě zdědil. Byl však nepřekonatelný farmaceut a mistr v přípravě léčiv – obyčejných i čarodějných. Jeho speci

alitou bylo afrodisiakum z mletých sušených bedel, piniových oříš

ků, koriandru a pepře. V žertu se tvrdilo, že i nebožtík seskočí po užití této medicíny rovnýma nohama z már a upaluje do nejbližšího hampejzu.

„Přejděte, pánové, do spodní místnosti. Už jsou tam všichni a čeka

jí jenom na vás.“

„A ty, Beneši? Nejdeš?“

„Rád bych,“ povzdechl si apotekář, „ale musím zůstat v krámě. Ustavičně chodí zákazníci. S lidmi to jde z kopce, když je mezi nimi tolik chorých, obolavělých a odkázaných na léky.“

„Možná,“ usmál se Šarlej, „jsou to všechno samí hypochondři?“

„V tom případě je na tom lidstvo ještě hůř. Pospěšte, pánové. Aha, Reynevane! Dávej pozor na knihy.“

„Budu.“

Z lékárny vedl zadní východ na dvorek. Ze staré, zeleným mechem obrostlé studny se šířila nezdravá vlhkost. Ve stínu pod zdí rostl keř černého bezu, jako by ani ne ze země, nýbrž z hromady tlejícího listí. Keř kryl nízká dvířka. Jejich veřeje byly opředeny pavučinami. Vel

mi hustě. Bylo patrné, že celá léta těmi dveřmi nikdo neprocházel.

„Iluze,“ vysvětlil doktor Svatopluk a vnořil ruku do vrstvy pavučin. „Magický přelud, klam. Jednoduchý, doslova školní trik.“

Dveře se otevřely dovnitř i s pavučinami, které po otevření vypada

ly jako nožem vykrojený obdélník z plsti. Točité schody za dveřmi vedly dolů. Schodiště bylo strmé a tak úzké, že se scházející nemohli uchránit zašpinění ramen omítkou ze stěn. Po chvíli stanuli před dal

šími dveřmi. Ty se už nikomu nechtělo maskovat.

Dveřmi se vcházelo do bibliotéky. Plné knih. Kromě knih, svitků, lejster a několika podivných exponátů tam nebylo nic. Na nic více nebylo místo.

Stohy inkunábulí se vršily doslova všude, nebylo možno učinit krok, aby člověk nezakopl o něco jako Summarium philosophicum Nicolase Flamela, Razesův Kitáb alMansúrí, Morienovo De expositione specierum anebo De imagine mundi Gervasia z Tilbury. Při každém neopatrném kroku si mohl bolestivě narazit kotník o okovaný roh svazku takového významu jako Semita recta Alber

ta Velikého, Illustria miracula Cézara z Heisterbachu či Vitellionova Perspectiva. Stačilo neobratně drcnout do regálu a na hlavu padala spolu se závějí prachu Artefiova Philosophia de arte occulta, případně De universo Viléma z Auvergne anebo Opus de nátura rerum Tomáše z Cantimpré.

V tom binci bylo možno celkem nechtěně strčit do něčeho, do čeho by se v žádném případě strkat nemělo, anebo se náhodně dotknout něčeho, čeho bylo přípustné dotýkat se pouze s nejvyšší obezřetnos

tí. Stávalo se totiž, že grimoáry, traktáty a jiné spisy o magii vrhaly kouzla samy a nekontrolovaně, stačilo neúmyslně strčit, pohnout, klepnout – a malér byl hotov. Zvláště nebezpečný byl v tomto ohledu Grand Grimoire, podobně ošemetné se mohly ukázat rovněž tituly Aldaraia a Lemegeton. Reynevan na to přišel už při druhé návštěvě „U archanděla“, kdy se mu povedlo shodit z knihami zavaleného sto

lu tlustou bichli. Měl smůlu, že šlo o pověstnou Liber de Nyarlathotep. Ve stejném okamžiku, kdy starobylá, prachem zanesená inkunábule bouchla o zem, se zachvěly stěny a čtyři ze šesti na polici stojících nádob s homunkuly prostě explodovaly. Jeden homunkulus se pro

měnil v nevídaného ptáka bez peří, druhý v něco podobného chobot

nici, třetí v útočného šarlatového štíra a čtvrtý v miniaturního papeže v pontifikálním rouchu. Než stačil kdokoli cokoli podniknout, všechny čtyři potvory se naštěstí roztekly na zelenou, mazlavou a ohavně páchnoucí hmotu. Pouze trpasličí papež stačil ještě vřísknout: „Beati immacullati, Cthulhu fhtagn!“

Následného uklízení bylo do aleluja.

Většinu archandělských čarodějů incident pobavil, několik z nich však nemělo smysl pro humor a Reynevan v jejich očích nedošel přílišné obliby. Pouze jeden z mágů jej však ještě dlouho častoval nevraživými pohledy a při každém setkání mu dával okatě najevo svou antipatii.

Dotyčný čaroděj byl, jak lze snadno uhodnout, bibliotekář a správ

ce knižního fondu.

„Buď zdráv, Štěpáne.“

Štěpán z Drahotuš, bibliotekář a správce knižního fondu, zvedl zrak od bohatě iluminovaných stránek díla Apollonia z Tyany Archidoxo magicum.

„Buď zdráv, Reynevane,“ usmál se. „Rád tě zase vidím. Dlouho ses neukázal.“

Reynevana stálo hodně času a snahy, aby po svém průšvihu napra

vil vztahy se Štěpánem. Avšak povedlo se mu to, a nadto s výsled

kem, který nakonec předčil jeho očekávání.

„Snad to není,“ podrbal se knihovník zaprášenými prsty na nose, „pan Šarlej, o němž jsem tolik slyšel? Vítám tě.“

Ze staré moravské šlechty pocházející Štěpán byl augustinián

ský mnich a samozřejmě také čaroděj. S mágy pražské kongrega

ce se znal odedávna z university, ale natrvalo se do skrýše pod lékárnou přestěhoval teprve roku 1420 po vydrancování a vypá

lení svého hradčanského kláštera. Na rozdíl od většiny ostatních nechodil do města, lékárnu a vlastně ani knihovnu takřka nikdy neopouštěl. Byl to chodící knihovnický katalog, věděl o každé knize a každou dokázal rychle lokalizovat – v podmínkách napro

stého chaosu, který v knihovně panoval, byla jeho schopnost ne

ocenitelná. Reynevan si své přátelství s Moravanem pochvaloval a trávil v knihovně dlouhé hodiny. Zvláštní zájem měl o knihy z oblasti farmacie a léčení bylinami a knihovna „U archanděla“ byla v tomto směru učiněným zlatým dolem. Kromě herbářů, lé

kopisů a farmakopeí klasických a známých autorů, kupříkladu Dioskurida, Strabóna, Avicenny, Hildegardy z Bingenu anebo Mi

kuláše Probošta, se v knihovně ukrývaly opravdové poklady. Našel v ní Geberův Kitáb Sirr al-Asar i Sefer Ha-Mirkahot Sabbataie Donnolo, neznámá díla Maimonidova, Apuleiova anebo Herrady z Landsbergu, jakož i další antidotaria, dispensatoria a ricettraria, jež nikdy doposud neviděl, ba o nich neslyšel. A silně pochy

boval, že by o nich slyšeli na universitách.

„Dobrá,“ sklapl Štěpán z Drahotuš knihu a vstal. „Pojďme do spod

ní místnosti. Je nejvyšší čas, protože každou chvíli to bude hotovo. Nezačínat konjuraci o půlnoci jako každý řádný čaroděj, nýbrž v první hodině dne, je počínání dosti výstřední, ale což… Mně nepřísluší kritizovat počínání takové osobnosti, jako je valde venerandus et eximius Vincent Reffin Axleben ze Salzburgu, živoucí legenda a mi

str nad mistry. Jsem zvědav, jak si mistr nad mistry poradí se Samso

nem…“

„Přišel včera?“

„Včera k večeru. Pojedl, popil, poptal se, kterak nám může být ná

pomocen. Tož jsme mu představili Samsona. Venerandus vyskočil a přesvědčen, že se mu posmíváme, se chystal odejít. Samson ale použil stejný trik, jako když k nám loni přišel poprvé: pozdravil ho latinsky, potom v koiné a potom aramejsky. Měli jste vidět, jak se slovutný mistr zatvářil. Ale účinkovalo to. Slovutný Vincent Reffin shlédl na Samsona mnohem přívětivěji, dokonce se usmál. Alespoň natolik, co mu dovolily svaly v obličeji, které má permanentně ztuhlé v arogantní grimase. Poté okupoval occultum a společně se Samso

nem se v něm zamkl…“

„Jenom oni dva?“

„Mistr nad mistry,“ pousmál se Moravan, „je výstřední rovněž v tomto směru. Převelice tajnůstkářský. Klade důraz na diskrétnost, ačkoli v tomto případě je to značně netaktní. Koneckonců je u nás ten starý černokněžník na návštěvě. Mně je to jedno, Bezděchovský je nad věcí, ale Fraundinst, Teggendorf, Telesma… Ti jsou, mírně řečeno, pěkně vzteklí. A ze srdce Axlebenovi přejí, aby pohořel. Dle mého názoru se jejich přání splní.“

„Proč?“

„Dělá stejnou chybu jako my na Tři krále. Vzpomínáš, Reinmare?“

„Vzpomínám.“

„Takže pospěšme. Tudy, pane Šarleji.“

Z knihovny vedly další dveře na ochoz, z něhož vedly schody do suterénu, kde končily u železem kovaných dveří. Ze dveří vystupoval plastický obrazec – ovál a v něm bronzový Mojžíšův had, serpens mercurialis. Nad hadem se skvěl kalich, z nějž vyrůstalo Slunce a Měsíc. Dole se leskly litery V.I.T.R.I.O.L., což byla zkratka tajné transmutační formule alchymistů znějící: Visita Inferiora Terrae Rectificando Invenies Occultum Lapidem.

Štěpán z Drahotuš vyslovil zaklínadlo a dotkl se dveří. Se zaskřípě

ním se otevřely. Vešli. Šarlej vydechl.

„To není špatné,“ zahučel a rozhlédl se. „Musím uznat…“

„Mne,“ usmál se Reynevan, „to napoprvé také ohromilo. Pak jsem si zvykl.“

Alchymistická laboratoř se nacházela v obrovském vinném sklepě. Práce v ní nikdy neustávala, stále se zde něco dělo, ať už byla neděle, pátek či svátek. Pícky a atanory nikdy nevyhasínaly, což bylo výhod

né zvláště v zimním období, ale rovněž v každé jiné roční době, po

kud se ochladilo. V atanorech se prováděla kalcinace a žíhání, nej

roztodivnější substance přecházely z fáze albedo do fáze nigredo a jejich přechod obyčejně doprovázel příšerný zápach. V křivulích se neustále něco filtrovalo, destilovalo, popřípadě extrahovalo, což doprovázely bouřlivé efervescence a smrad se ještě stupňoval. Ve velkých aludelech působily kyseliny na kovy, načež se obyčejné kovy transmutovaly na kovy drahé – s lepším anebo mnohem častěji s hor

ším výsledkem. V tyglících bublal merkurius čili argentum vivum, vřela roztavená síra, v retortách se usazovaly soli a výpary z toho všeho vháněly slzy do očí. Něco se rozpouštělo, něco koagulovalo, něco sublimovalo, z nádob prskala kyselina a vypalovala dírky do stránek na stole se povalujících velevzácných exemplářů De quinta essetitia Raimunda Lulla, Speculum alchemiae Rogera Bacona či Theatrum chemicum Arnolda Villanovy. Na podlaze stála a zapácha

la vědra plná caput mortuum.

Obvykle – rovněž tehdy, kdy sem Svatopluk Fraundinst přivedl Reynevana poprvé – pracovali v laboratoři alespoň tři čtyři alchy

misté. Dnes tady byl výjimečně pouze jeden.

„Dobrý den, mistře Edlingere.“

„Nepřibližujte se,“ zahučel alchymista, neodvraceje zrak od roz

měrné baňky, polozapuštěné v nahřívaném písku. „Mohlo by to vy

buchnout.“

Edlingera Brehma, licenciáta v Heidelbergu, poznal v Mohuči, poté pozval a přivezl do Hlubčic kněžic Václav, syn Přemka Opavského. Nějakou dobu seznamoval mistr Edlinger mladého knížete s teorií a praxí hermetických nauk. Jako mnoho současných velmožů se také Václav zajímal o zlatodějství a výrobu kamene mudrců, takže Brehm si u něj žil v pohodlí a blahobytu, dokud se o něj nezačala zajímat Inkvizice. Když mu v Hlubčicích začala hrozit hranice, alchymista se přestěhoval na pražskou universitu, kde ho zastihly bouře roku 1419. Od svého okolí se odlišujícího a česky prachbídně hovořícího Něm

ce by zajisté čekaly krušné chvíle, naštěstí jej však zachránili čarodě

jové od „Archanděla“.

Edlinger Brehm vzal baňku do železných kleští a bublající blankyt

nou tekutinu přelil do misky plné něčeho, co vypadalo jako žabí hlen. Zaškvířilo to, začmoudilo a odporně zasmrdělo.

„Sakradonnerwetterhimmelkreuzalleluja!“ podle alchymistovy re

akce bylo jasné, že očekával lepší efekt. „Eine total zkurvené Sache! Scheisse, Scheisse undnoch einmal Scheisse! Vy jste tu ještě? Ne

mám na vás čas! Aha, rozumím… Jdete se podívat, jak se Axlebenovi dařilo se Samsonem.“

„Přesně tak,“ potvrdil Štěpán. „Jdeme. Ty ne?“

„V zásadě…“ utřel si Edlinger Brehm ruce do útržku hadru a za

smušilým zrakem naposledy pohlédl na misku dýmajícího hlenu. „V zásadě mohu jít s vámi. Už mě tady nic nedrží.“

V hloubi alchymistické dílny, v nenápadném koutě za nenápadným závěsem, se skrývala další dvířka. Pro nezasvěceného – pokud by sem byl nějaký nezasvěcený vůbec schopen proniknout – byla za dvířky pouze komora plná soudků a lahví. Zasvěcený ale věděl, že má stisknout páku uvnitř jednoho ze sudů a vyslovit zaklínadlo. Tím

to způsobem se otevřela stěna a odhalila temný otvor, z něhož zava

nulo jako z hrobky. Takový byl první pocit.

Edlinger Brehm magicky zapálil magickou lucernu a vykročil jako první. Štěpán z Drahotuš, Reynevan a Šarlej šli za ním. Dolů po scho

dišti, které se vinulo kolem kolmých stěn temné, zdánlivě bezedné jámy. Zdola vanulo chladem a vlhkem.

Štěpán z Drahotuš se otočil: „Vzpomínáš, Reynevane?

Síň palácová nebyla tam věru, však sluje přírodní, kde mnoho trudu působí chůze drsnou půdou v šeru.

„Samson Medák,“ domyslel se okamžitě Šarlej. „Chtěl jsem říci: Dante Alighieri Božská komedie. Oblíbené básnické dílo našeho pří

tele.“

„Není pochyb,“ rozesmál se Moravan, „že oblíbené. Poněvadž nad

míru často citované. Právě zde, na schodišti, si váš přítel vybavil tenhle citát z Inferna. Jak vidím, po této stránce ho dobře znáš.“

„Podle toho bych ho poznal i při posledním soudu.“

Nesešli po schodech příliš hluboko, pouze dvě otočky schodiště. Skalní studna byla mnohem hlubší, schody se ztrácely ve tmě, z níž slyšeli šplouchání vody. Přirozená jeskyně měla dno na úrovni hladi

ny Vltavy. Kdo a kdy otvor do podzemí objevil, k čemu jej využíval, kdo postavil dům, který jej už od věků maskoval – to nikdo netušil. Dalo se usuzovat na dávné Kelty: stěny jeskyně byly totiž pokryty zpola setřenými kresbami a rytinami, mezi nimiž dominovaly cha

rakteristické proplétané ornamenty a křivolakými liniemi vyplněné kružnice. Tu a onde bylo možno rozeznat neméně charakteristické divočáky, jeleny, koně a rohaté lidské postavy.

Edlinger Brehm otevřel těžké dveře. Vstoupili do místnosti.

V podzemní místnosti nazývané „spodní“ seděli u stolu všichni zbý

vající mágové od „Archanděla“: Svatopluk Fraundinst, Radim Tvrdík, Jošt Dun, Walter von Teggendorf a Jan Bezděchovský z Bezděchova.

Jošt Dun zvaný Telesma byl podobně jako Štěpán z Drahotuš pů

vodně mnichem, prozrazovaly to jeho vlasy. Tonzuru mu sice dáv

no zarostly, avšak stále se nedaly kloudně učesat, cuchaly a ježily se nad ušima, takže majitel té prapodivné frizúry připomínal načepýřeného výra. Z toho, co o něm Reynevan věděl, Telesma od mlá

dí konal ora et labora v benediktinském klášteře v Opatovicích, kde byl rovněž uveden do tajemných věd. Později studoval v Hei

delbergu, kde své znalosti magie prohloubil. Byl prvořadou autori

tou, pokud šlo o talismany, a to jak v oblasti teorie, tak při praktic

ké výrobě amuletů všeho druhu. Skládal také celkem vydařené horoskopy, s nimiž úspěšně obchodoval – prodával je různým lžiprorokům, rádobyvěštcům a pseudoastrologům – a slušně na nich vydělával. Vedle tržby lékárny byly výdělky Jošta Duna základním zdrojem příjmů kongregace.

Již nemladý Walter von Teggendorf byl odchovancem Vídně, Bo

loně, Coimbry a Salamanky, měl facultas docendi na všech zmíně

ných katedrách. Byl znám svou velikou, doslova nábožnou úctou k arabské medicíně, alchymii a magii. Jeho uctívanými učiteli byli zejména Geber a Alkindi neboli, jak říkal on, Músa Zafar el Súfí alDžábir a Yakúb ibn Sabbah al-Kindí. Teggendorfova fascinace mus

limskými učenci se projevovala i v jeho přístupu k Samsonovi. Podle jeho názoru mohli za všechno džinové. Prohlásil, že Samson ve své současné podobě je madžnún, to značí člověk, v jehož těle nějaký mocný džin za trest uvěznil přemoženého menšího džina. S takovým uvězněním, tvrdil čaroděj, se nedá nic dělat. Jedině se chovat co nej

vzorněji a doufat v amnestii.

Reverendissimus doctor Jan Bezděchovský z Bezděchova byl nej

starší, nejzkušenější a nejváženější z čarodějů od „Archanděla“. Málokdo o něm věděl něco bližšího, on sám o sobě mluvit nechtěl a nemluvil. Bylo mu přinejmenším sedmdesát let, což při jeho vzhle

du a zachovalosti svědčilo o nemalých magických silách. Jeho věk se dal odhadnout z toho mála, co o něm bylo známo, že totiž přednášel na Sorbonně za vlády Karla V. Moudrého, zesnulého roku 1380. Dle universitních regulí musel přednášející dosáhnout nejméně jedena

dvacátého roku svého věku. Mezi vysokými učeními, na kterých Bezděchovský studoval i přednášel, byly nepochybně university v Paříži, Padově, Montpellieru, Praze – a čtvrtou jmenovanou se

znam zaručeně nekončil. Povídalo se něco o tom, že v Praze se Bez

děchovský dostal do sporu s rektorem, slovutným Janem Šindelem. Pozadí konfliktu, o kterém Reynevan něco málo zaslechl již během svých studií, nebylo známo, spor se však stal důvodem Bezděchovského odchodu z university a přerušení veškerých kontaktů s akade

mickými kruhy. Po roce 1417 Bezděchovský prostě zmizel. Všichni si lámali hlavy, kam se poděl, student Reinmar z Bělavy rovněž. Teď to už věděl.

„Buď vítán, mládenče,“ řekl Bezděchovský. Jako jediný z celé spo

lečnosti neoslovoval Reynevana jménem. „Buď vítán i ty, pane Šarleji. Tvá pověst předchází tvůj příchod. Slyšeli jsme, žes již druhým rokem u táborů. Co nového u polních vojsk? O čem se tam mluví?“

Jan Bezděchovský se jako jediný z mágů nezajímal o politiku. Vá

lečné události, kterými žila celá Praha, starci nic neříkaly. Ptal se z pouhopouhé zdvořilosti.

„Na vojně je všechno v nejlepším pořádku,“ odvětil neméně zdvo

řile Šarlej. „Dobrá věc vítězí, špatná prohrává. Našinci bijí cizáky. Chtěl jsem říci: dobří bijí zlé. To znamená, že řád vítězí nad chao

sem. A bůh je potěšen.“

„Ach, ach,“ zaradoval se starý čaroděj. „To jsou vskutku znamenité zprávy. Posaď se vedle mne, pane Šarleji, popovídáme si…“

Reynevan si přisedl k ostatním mágům. Radim Tvrdík mu nalil vína, podle buketu hispánského alicante.

„Jak se daří?“ zajímal se Štěpán z Drahotuš a kývl hlavou směrem k zamknutým dveřím, za nimiž se nacházelo occultum – komnata divinace a konjurace. „Už jsou nějaké výsledky? Nebo alespoň zna

mení na nebi a na zemi?“

Svatopluk Fraundinst pohrdavě prskl. Telesma rovněž, ani přitom nezvedl hlavu od talismanu, který usilovně pulíroval kolkotharovým leštidlem.

„Herr Meister Axleben,“ utrousil Teggendorf, „dává přednost práci v osamění. Nemá rád, když mu někdo nahlíží přes rameno. Střeží svoje tajuplné postupy.“

„Ba i před těmi, kteří jej hostí,“ dodal nakvašeně Fraundinst. „Dává tím okatě najevo, za koho je považuje. Za zloděje číhající na jeho tajemství. Před spaním dozajista schovává pod polštář i svůj měšec, abychom mu ho neštípli.“

„Začal při východu slunce,“ oznámil Radim Tvrdík, který viděl, že Reynevan se zajímá více o Samsona než o jejich názory na Axlebena. „Skutečně jen on sám s objektem, tedy se Samsonem. Odmítl pomoc, třebaže jsme mu ji nabízeli. Nežádal o nic, ani o instrumenty, ani o kadidlo, ani o aspergillum. Musí tedy vládnout nějakým moc

ným artefaktem.“

„Anebo je pravda,“ ozval se Brehm, „co se povídá o Manusfortis, A to nesmíme brát na lehkou váhu.“

„Nic nebereme na lehkou váhu,“ ujistil alchymistu Telesma. „Je nám známo, kdo je Vincent Axleben, magnus experimentator et nigromanticus. Vědomosti mu jistě nescházejí. Je to mistr. Má tedy právo být poněkud extravagantní.“

„Nějaké divné slovo,“ ušklíbl se Fraundinst. „V Malé Smědavě, mé rodné vísce, se takovým jako Axleben neříkalo extravagantní. Říkalo se jim prostě, jasně a srozumitelně: zasraní, nafoukaní hajzlíci.“

„Nikdo není dokonalý,“ konstatoval Teggendorf, „včetně Vincenta Axlebena. A že má podivínské zvyky? Inu uvidíme, jak se jeho meto

dy osvědčí. Poznáme to a oceníme, jak stojí v Písmu: ex fructibus eorum.“

„Vsadím se,“ nevzdával se Svatopluk, „že jeho metody přinesou ovoce plané a kyselé. Kdo přijme sázku?“

„Já to nebudu,“ pokrčil rameny Štěpán z Drahotuš. „Zdaliž sbírají z trní hrozny, aneb z bodláčí fíky? Axleben se Samsonem nic nesve

de, jeho výsledek bude stejný jako náš na Tři krále. Axlebena zradí totéž, co zradilo nás. Vlastní pýcha a nadutost.“

Na železné trojnožce doutnalo fumigační kadidlo – klasická, větši

nou grimoarů doporučovaná směs aloe a muškátového oříšku. Sam

son byl uveden do transu a ležel nehybně na širokém dubovém stole. Byl úplně nahý, jeho mohutné, takřka neochlupené tělo bylo pokryto čarodějnými a kabalistickými znaky, namalovanými magickým in

koustem z cinobři, kamence a plísty. Byl uložen tak, aby se jeho hla

va, ruce a nohy dotýkaly náležitých bodů na Šalomounově kruhu hebrejských písmen Lamed, Vau, Jod, Kaf a Nun. Vedle obra stálo devět černých svící, miska se solí a číše s vodou.

V protilehlých rozích stolu stáli Teggendorf a Brehm, oba v ceremoniálním šatu, a polohlasem prozpěvovali pro tento obřad přikáza

né žalmy. Právě dokončili Ecce quam bonum a začínali Dominus inluminatio mea.

Přistoupil k nim Bezděchovský. Měl na sobě bílý ornát, na hlavě asi loket vysokou, špičatou a hieroglyfy popsanou čapku. Třímal athame, dvoubřitou dýku se střenkou ze slonové kosti, rekvizitu při goetii zcela nepostradatelnou.

,J.thame“ vyslovil nahlas. „Ty, kdož jsi Athanatos neznající smrti, kdož jsi aldhame, znamení krve! Conjuro te cito mihi obedire! Hodomos! Helon, Heon, Homonoreum! Dominus inluminatio mea et salus mea, quem timebol Dominusprotector litae meae a quo trepi dabo!“

Bezděchovský se postupně dotkl hrotem athame plamene svíce, vody a soli.

„Zaklínám tě,“ promlouval při celé proceduře, „podstato Ohně, ve jménu moci: nechť odletí přízrak a duch noční. Zaklínám tě, podsta

to Vody, ve jménu moci: nechť smyta je všechna poskvrna a špína. Ve jménu moci, ve jménu Ambriela a Ehesatiela budiž blahoslavena, podstato Soli, nechť opustí jej zlovůle démonů. Nechť se na její mís

to navrátí dobro Stvořitele.“

Starci asistující Svatopluk Fraundinst se přiblížil a podal mu arctrave, nůž ukončený hákem. Bezděchovský s ním vykonal v povětří čtyři rituální pohyby.

„Všemi jmény Boha, jenž sluje Adonai, El, Elohim, Elohe, Zebaoth, Elion, Escerchie, Jah, Tetragrammaton, Sadai, rozkazuji vám, démoni vůkol kroužící a ve své astrální podobě přítomní, byste se našim zra

kům zviditelnili ve formě přiměřené, podobě lidské, nižádnou defor

mací či zrůdností nezkažené, schopni řeči souvislé a srozumitelné, abys

te mohli odpovídat na otázky, jež vám budou pokládány. Přijďte a buďte nás poslušní, rozkazuji vám skrze Daniela, Gediela a Theodoniela, skrze Klarimum, Habdanum a Inglotum. Předstupte!“

Samozřejmě se nic nestalo, nikdo nepřišel a nikdo nepředstoupil. Ovšem na tomto stupni konjurace se něco takového celkem dalo před

pokládat.

„Ego vos invoco,“ pokračoval Bezděchovský a zvedl arctrave, „et invocando vos conjure, per eum cui obediunt omnes creaturae, et per hoc nomen ineffabile, Tetragrammaton Jehovah, in quo estplasmatum omne saeculum, quo audito elementa corruunt, ar concutitur, mare retrograditur, ignis extinguitur, terra tremit, omnesque exercitus Coelestium, Terrestrium et Infernorum tremum et turbantur!

Venite, venite, quid tardatis! Imperat vobis rex regum! Titeip, Azia, Hyn, Jen, Minosel, Achadan, Vay, Ey, Haa, Eye, Exe, El, El, Va, Vaa, Vaaaaa!“

Při recitování zaklínadel mágův hlas postupně sílil a stoupal, až se nakonec změnil ve vytí, v nelidský, nepřirozený svist. Povětří citelně zavibrovalo, svíce zaprskaly a pohasly. Do nozder jim vnikl pach zvěřince, smrad hnijícího masa a lví moči. Stín, který padl do kom

naty, zhoustl, nabral tvar, nadmul se jako kumulus. Uvnitř temného mračna se něco pohybovalo, přelévalo, svíjelo jako úhoři v saku, jako klubko zmijí. Reynevan uviděl, jak ve stínu zasvítily krvavé oči, zaklapaly strašné zubaté čelisti a mihla se nestvůrná fyziognomie. Jeho údiv se rychle změnil ve zděšení. Nebyl to strach z neznámého monstra, vyděsila ho myšlenka, že Samson může mít s netvorem něco společného.

Leč Jan Bezděchovský z Bezděchova – o tom nemohlo být pochyb – byl mocný čaroděj a měl věci pod kontrolou. Silou jeho kouzel se začal sypat prach ze stropu, plameny svící znovu vzplály, nejprve rudě, poté zmodraly. Ozval se rachot, klubko zmijí ztuhlo a změnilo se v antracitově černou kouli, jejíž povrch se zdál pohlcovat světlo. Po následujícím zaklínadle koule se zasvištěním zmizela. Na stole ležící Samson Medák se napjal v křeči a roztřásl. Potom se uvolnil a ležel opět bez pohybu.

„Skrze Cratarese!“ promlouval Bezděchovský. „Skrze Capitela! Vyzývám tě, bytosti! Promluv, kdo jsi! Pravdivě a beze lži vyznej, kdo nebo co jsi!“

Olbřímí tělo se znovu roztřáslo.

„Verum, sine mendacio, certum et verissimum,“ ozval se obrův po

někud změněný hlas. „Quod est inferius est sicut qnod est superius, et quo est superius est sicut quod est inferius, adperpetranda Miracula Rei Unius.“

Vedle Reynevana sedící Radim Tvrdík vydechl, Štěpán z Drahotuš potichu zaklel.

„To je,“ vysvětlil šeptem, když si všiml mladíkova tázavého pohle

du. „To je Tabula Smaragdina. Promlouvá slovy Herma Trismegista. Jakoby… Jakoby…“

„Jako by si z nás tropil žerty,“ dokončil rovněž šeptem Jošt Dun.

„Na Alpharoze!“ zvedl ruce Jan Bezděchovský. „Na Bedrimubala! Per signum Domini Tau! Kdo jsi? Mluv! Pravdu!“

„Odděl zemi od ohně,“ odvětil okamžitě Samsonův hlas. „to, co je jemné, od toho, co je hrubé, učiň tak opatrně s velikou dovedností. Potentia ta stoupá od země k nebesům a vzápětí opětovně klesá k zemi. Nabízí sílu všech horních i dolních věcí. Sic habebis gloriam totius mundi – tehdy získáš slávu tohoto světa. A veškerá temnota se od tebe vzdálí.“

„Vazotas, Zamarath, Katipa!“ vykřikl Bezděchovský. „Astroschio, Abedumábal, Asath! Mluv! Přikazuji ti mluvit!“

Dlouhý čas vládlo ticho, rušené pouze prskáním knotů svící.

„Completum est…“ ozval se konečně Samsonův klidný hlas. „Completum est quod dixi de Operatione Solis.“

Nepomohlo zaklínání jménem Božím, nepomohli Astroschio ani Abedumábal. Nepomohla rituální gesta prováděná nad Samsonem pomocí athame i arctrave. Nepomohlo fumigační kadidlo. Nepo

mohlo aspergillum z verbeny, barvínku, šalvěje, máty a rozmarý

nu. Bezmocný se ukázal jak Větši, tak Menší klíč Šalomounův, o nic lépe se neosvědčily Enchiridrion a Grand Grimoire. Magie div nezbortila klenbu skalní komnaty, leč Samson se už neozval ani slůvkem.

Čarodějové od „Archanděla“ předstírali, že si z fiaska nic nedělají, tvrdili, že první pokus nic neznamená a že se ještě ukáže. Jan Bezdě

chovský, kterému šlo předstírání nejhůře, se zmohl pouze na připo

mínku několika podobných případů změny osobnosti. Mezi jinými šlo o casus Poppa von Ostern, velmistra řádu teutonských rytířů. Zavládl pesimismus, poněvadž ve zmíněném případě bylo všechno úsilí pruských čarodějů marné – Poppo von Ostern byl až do své smrti roku 1256 „jiný“, čehož ovšem nikdo příliš nelitoval, neboť pravý Poppo byl hrozný Hurensohn.

Teggendorf byl dobré mysli, infortunium připisoval pouhé smůle, odvolával se na Alkindiho a neúmorně bájil o šejtanech, ghúlech, džinech a ífritech. Fraundinst a Brehm vinili dies egiptiaci, smolné egyptské dny, mezi něž podle nich patřil též památný pátek třicátého prvního srpna 1425, čili den vymítání ve slezském klášteře benedikti

nů. Špatná „egyptská“ aura, tvrdili, tehdy narušila exorcismus a jeho výsledek, ten byl proto velmi netypický a bude těžké jej zvrátit. Telesma se zase domníval, že bez patřičných talismanů nelze ničeho dosáhnout, a sliboval ty patřičné vyrobit. Radim Tvrdík, dříve než ho ostatní ukřičeli, tlachal něco o golemech a šémech.

Štěpán z Drahotuš zkritizoval in toto mágy zvolenou strategii a tak

tiku. Chyba, prohlásil, tkvěla nikoli v metodě, která je druhořadá, nýbrž v cíli, jenž byl vytýčen v první řadě. Při logickém, neoddisku

tovatelném předpokladu, že osobnost a duše Samsona Medáka byly neznámou silou transplantovány do těla tupého hromotluka, by se měla jejich snaha zaměřit na obrácení celého procesu. Jinými slovy: měli by odhalit hybný činitel, neboť nihilfit sine causa. Pokud jim bude známa ona causa effwiens, bude snad možno proces přeměny obrátit. Jenže co dělají mágové od „Archanděla“? Silou mocí se sna

ží odkrýt tajemství, které samotný Samson zjevně prozradit nechce, anebo nemůže. Pokoušejíce se zjistit, kým anebo čím Samson je, chtějí čarodějové ukojit vlastní zvědavost a marnivost. Chovají se jako lékaři, kteří diagnostikují a zkoumají záhadnou nemoc z touhy po poznání, avšak bez jakýchkoli ohledů a sebemenšího soucitu k člověku, jehož choroba postihla.

Mágové se urazili a Moravana jednomyslně zhartusili. Před zapo

četím léčby, navázali na jeho metaforu, je nezbytné hlubší poznání choroby. Scire, citovali Aristotela, est causam rei cognoscere. Otáz

ka, kým anebo čím obr ve skutečnosti je, stanoví klíčový prvek. Za použití přirovnání z oblasti medicíny je Samsonovo tajemství a inkognito nikoli projevem, nýbrž příčinou nemoci. Má-li být nemoc vyléčena, tajemství musí být odhaleno.

Odhalovali je tedy. Se zápalem a nadšením. A bezvýsledně.

Samson se mezitím stačil spřátelit se všemi archandělskými mágy. S Janem Bezděchovským rozmlouval celé hodiny o přírodě a bohu. S Edlingerem Brehmem stál celé dny u alembiků a retort s heslem „solve et coagula“ na rtech. S Teggendorfem probíral teorie arab

ských hakímů i židovských kabalistů. Se Štěpánem z Drahotuš vysedával nad poničenými neznámými manuskripty Pietra ďAbano a Cecca ďAscoli. S Joštem Dunem vyráběl talismany, které posléze oba zkoušeli ve městě. S Radimem Tvrdíkem chodil k Vl

tavě pro bahno na výrobu golemů. Pro Beneše Kejvala vykonával – jako nikým nepodezíraný hlupák – nákupy v konkurenčních apatykách.

Se všemi hrál karty, pil a zpíval.

Čarodějové si Samsona Medáka oblíbili. Reynevan se nemohl po

zbýt myšlenky, že si obra oblíbili natolik, že nadobro zanechali veš

kerých snah, jejichž rezultát by je mohl zbavit jeho společnosti.

Dveře, za nimiž bylo occultum, se otevřely a vyšel z nich Vincent Reffin Axleben. Shrnul záhyby černého šatu, posadil se ke stolu a vyprázdnil pohár vína. Seděl uprostřed napjatého ticha a sám se rovněž neozval ani slovem. Byl bledý a zpocený, pot mu přilepil řídké vlasy k temeni a ke skráním.

Vincent Reffin Axleben Prahou pouze projížděl. Ze Solnohradu, kde bydlel, měl namířeno do Krakova, kde měl přednášet na Akade

mii. Z Krakova se čaroděj hodlal vydat do Gdaňska, odtamtud přes Královec do Rigy, Dorpatu a Pernova. Podle toho, co Reynevan vě

děl, měla být konečným cílem Axlebenovy cesty Uppsala. Byly mu známy i jiné věci. Třebas to, že se Axleben, arci čaroděj uznávaný, schopný a slavný, netěší úctě jiných mágů, neboť se zabývá vyvolá

váním mrtvých a zloduchů. Pro nepřípustnou nekromantii a démonomantii byl dán v mnoha magických kruzích do společenské klatby. Znal prý a dokonale ovládal Manusfortis – Mocnou ruku, nesmírně silné kouzlo, které mohlo být vrženo jediným pohybem ruky. Šuška

lo se, že Axleben je zároveň jedním z vůdců a čelných ideologů vý

chodoevropských valdenských a přívrženců Jáchyma z Flory, mají

cím rovněž kontakty s lombardskou Stregherií. Protože Axlebenovy styky s Bratrstvem a Sesterstvem svobodného ducha byly dobře zná

my, mágy od „Archanděla“ udivilo, že za svého pobytu v Praze Axle

ben přebýval u nich, a ne v domě „U černé růže“, kde bylo tajné sídlo Bratrstva. Jedni to přisuzovali jeho přátelským vztahům s Bezdě

chovským, jiní měli podezření, že tím nekromant sleduje nějaké vlastní cíle.

„O tom,“ zvedl Axleben hlavu a přejel zrakem po shromážděných čarodějích, „že byste mi toho svého Samsona dali natrvalo, nemůže být řeči, co?“

Reynevan se už chystal vyskočit s ostrou námitkou, na místě ho však udržel Šarlejův štulec. Nekromant si toho ani nevšiml, zdálo se, že odpověď hledá výlučně v očích a tváři Jana Bezděchovského. Vyčetl ji tam a zkřivil ústa.

„Rozumím. Škoda. Rád bych si s tím… dotyčným ještě popovídal. Je vzdělaný… Inteligentní… A zábavný. Velmi, velmi zábavný.“

„Bravo, Samsone,“ zašeptal Fraundinst.

„Počastoval ho,“ šeptl v odpověď Telesma, „Smaragdovou des

kou…“

„Nevěřili byste,“ rozhodl se Axleben předstírat, že jejich šepot ne

slyšel, „co mi v hypnotickém spánku řekl. Proto si to nechám pro sebe, co bych povídal, když mi neuvěříte. Řeknu jen, že mi v transu dal pár rad. Některé z nich poslechnu, uvidím, co z toho vyplyne.“

Napil se alicante a pokračoval.

„Erudita a polyglot s tváří idiota mne kromě jiného poctil sáhodlou

hým citátem z Božské komedie. Napomenul mne, abych nepodlehl svodům ješitnosti, abych měl na paměti, že všechno je marnost a žádná vina nezůstane bez trestu. Anobrž ze slavných čarodějů potkává Dante v Ráji jediného Alberta Magna, zatímco Michele Scotto, Guido Bonatti a Asdent jsou potrestáni za nekromantii a svrženi do osmého kruhu Pekla, do Malebolge – Zlých žlebů. Příjemné vyhlídky, není-liž pravda? A abych nezapomněl, ten váš Samson mi to deklamoval s nejčistším toskánským přízvukem.“

Štěpán z Drahotuš a Šarlej si vyměnili úsměvy a významné pohle

dy. Axleben po nich loupl unavenýma očima a pokynul Tvrdíkovi, aby mu dolil pohár.

„V jednu chvíli,“ přiznal, „mne napadlo, zda to není ďábel. Vtělený ďábel. Neříkejte, že vám něco podobného také nepřišlo na mysl. Vždyť je to přímo ukázkový příklad ďábelského mámení, takhle okla

mat, ošálit, obalamutit lidské smysly. Diabolus potest, praví klasici, sensum hominis exteriorem immutare et illudere. Může tak činit mnoha způsoby, kupříkladu pozměnit náš zrakový orgán, takže věc, na kterou naše oko pohlédne, se nám bude jevit taková, jak bude démon chtít, aby se nám jevila. Psali o tom před lety Bonaventura, Psellos i Petr Lombardský, Vitellion i Mikuláš z Javoru, doporučuji vám připomenout si jejich díla.“

„Náfuka,“ šeptl Fraundinst. Axleben opět předstíral nedoslýchavost.

„Tvrdím však,“ podpořil svůj výrok bouchnutím dlaní do stolu, „že nemáme co do činění ani s ďáblem, ani s člověkem ďáblem posed

lým. Zásahy démonů do lidského života jsou možné a nezřídka k nim dochází, viděli jsme dost, než abychom o tom pochybovali. Není na tom nic, co by odporovalo vůli Stvořitele, který to dovoluje adgloriae sue ostensionem vel adpeccati poenitenciam sivé adpeccantis correccionem sivé adnostram erudicionem. Démon sám o sobě není viníkem. Démon je incentor, excitator a impellator, našeptávač, podněcovač a pokušitel, jenž probouzí v našem nitru dřímající zlo a po

nouká ke zlým skutkům naši hříšnou náturu. Jenže já…“

Odmlčel se a poté dokončil načatou větu.

„Já jsem v člověku, o jehož vyšetření jste mne požádali, nenašel nic zlého. V něm, i když si uvědomuji, že to zní směšně, není ani stín zla.

Vidím ve vašich tvářích, že jste již sami došli ke stejnému závěru. A vidím v nich ještě něco: úpěnlivé přání, abych konečně uznal svou porážku. Abych přiznal, že jsem selhal, ničeho nedosáhl. Přiznávám tedy: selhal jsem, ničeho jsem nedosáhl. Spokojeni? Výborně. Tak pojďme do nějaké hospody, mám hrozný hlad. Od své poslední ná

vštěvy v Praze vzpomínám na zdejší knedlíky se zelím… Co se tak tváříte? Měl jsem dojem, že vás můj neúspěch potěší.“

„Ale kdež, mistře Vincente,“ ohradil se licoměrně Fraundinst.

„Rmoutí nás něco jiného… Pokud jsi ani ty nebyl schopen dospět k jádru problému…“

„Kdo říká,“ vzpřímil se nekromant, „že jsem nebyl schopen? Byl jsem a dospěl jsem.“

Chvíli vychutnával ticho plné soustředění a očekávání.

„Pozitivní perisprit,“ řekl, když se dostatečně natěšil. „Říká vám něco ten pojem? Zbytečná otázka, bezpochyby ano. To, že existuje perisprit kroužící, je vám jistě známo. Jev je podrobně popsán v od

borných knihách, z nichž se můžete poučit.“

Ignoroval podrážděné pohledy čarodějů a pokračoval.

„Radím vám prostudovat konkrétně případ Poppa von Ostera, vel

mistra řádu Panny Marie národa německého. Podobný, ba ve své podstatě totožný je casus Lucilly, dcery Marka Aurelia. Pamatujete si naň? Ne? Tak si jej připomeňte. S vaším Samsonem se stalo totéž, co s Poppem a Lucillou. Zjistil jsem, že původcem tohoto stavu je perisprit pozitivní. Bohužel mé zjištění nestačí k tomu, abych s tím mohl něco učinit. Chci tím říci, že jsem Samsonovi nedokázal a ne

dokážu pomoci. Pojďme na oběd.“

„Jestliže jsi to nedokázal ty,“ přimhouřil oči Štěpán z Drahotuš, „kdo to svede?“

„Rupilius Slezák,“ odvětil bez váhání Axleben. „Nikdo jiný.“

„Copak on,“ porušil dost rozpačité mlčení Teggendorf, Ještě žije?“

„A existuje vůbec?“ zašeptal Tvrdík.

„Žije. Je největším žijícím odborníkem na astrální bytosti a existen

ce. Může-li vůbec někdo pomoci, pak jedině on. Pojďme na ten oběd. Ach… Málem bych zapomněl…“

Nekromant vyhledal zrakem Reynevana a pohlédl mu do očí.

„Ty jsi jeho přítel, mládenče,“ pravil, neptal se. „Říkají ti Reynevan.“

Reynevan polkl slinu a potvrdil kývnutím hlavou.

„Váš Samson v transu věštil,“ oznámil nevzrušeně Axleben. „Věštbu několikrát zopakoval, jasně, přesně, zřetelně. Týkala se tebe. Máš se vyhnout Babě a Panně.“

„Náhodou,“ zpražil nekromant pohledem pobaveně se usmívající Šarleje a Tvrdíka. „Náhodou vím, oč se jedná. Baba a Panna jsou dvě známé věže. Neméně známého hradu v Podkrkonoší, zvanému Trosky. Tedy se střez hradu Trosek, mládenče Reynevane!“

„Náhodou,“ vysoukal ze sebe Reynevan, „se nikam v ty strany nechystám.“

„Tolik náhod,“ prohodil přes rameno Axleben, který už zamířil ke dveřím. „Další náhoda je, že Rupilius Slezák, podle mého názoru jediný člověk, který může tvému příteli Samsonovi pomoci, už dobrých deset let přebývá v Čechách. A náhodou právě na hradě Troskách.“

Kapitola čtvrtá

v níž před Kolínem duní bombardy a rodí se plány, jedny velké, jiné menší, některé více, jiné méně utopické a fantastické – co je však skutečně utopické a fantastické, to ukáže teprve čas.

„ratře Prokope, bratře Prokope! Bombarda vystydla! Práskneme ještě jednou?“

Muž, na něhož se obrátil s otázkou hejtman nad puškami, byl vysoký a ramenatý. Se svým brunátným obli

čejem s hrubými rysy, velkým nosem a černými sumčími kníry vypadal jako sedlák, jako z dobré úrody se těšící venkovan.

Reynevan toho muže viděl už dříve. Několikrát. Pokaždé na něj pohlížel s uctivou zvědavostí. Před revolucí byl Prokop knězem, povídalo se o něm, že pocházel z Prahy, z patricijské rodiny usedlé na Starém Městě. K husitům se přidal hned po defenestraci, avšak do roku 1425 byl pouze jedním z mnoha táborských kazatelů – od nichž se lišil nejen rozvahou, chladnou hlavou a tolerantností, leč navenek i tím, že navzdory předpisům husitské liturgie nenosil apo

štolský plnovous. Vždy se pečlivě holil, pěstoval si pouze svůj pro

slulý šnurbart. Podle toho dostal svůj přídomek: Holý. Po smrti Bohuslava ze Švamberka byl Prokop zcela nečekaně zvolen vrch

ním velitelem čili správcem – tak zněl v češtině titul director operationum Thaboritarum. A nedlouho po svém povýšení si vydobyl druhý přídomek: Veliký. Nešlo jen o vzrůst. Prokop se projevil jako pravý vůdce a skvělý stratég, dokázala to jeho působivá vítězství u Ústí, u Světlé, u Tachova a Stříbra. Prokopova hvězda v tom čase jasně zářila.

„Bratře Prokope?“ upomínal se puškař. „Práskneme?“

Prokop Holý se zahleděl na hradby a věže města Kolína i na okolní krajinu, kterou už kolorovaly barvy podzimu.

„Co máte,“ odpověděl otázkou, „s tím práskáním tak pilno? S boře

ním. Vždyť je to české město, proboha. Vydržte, zanedlouho se vy

pravíme do cizích krajů, tam si zapráskáte, poboříte po libosti.

Kolín potřebujeme celý a co nejméně poničený. Tak jej vezmeme.“

Kolín, jako kdyby chtěl dát najevo protest a nesouhlas, odpověděl. Z hradeb zaburácelo, nad podsebitím se zvedl dým a vzduchem za

svištěly kamenné koule. Všechny se zaryly do země nějakých dvacet kroků před šancemi první obléhací linie. V Kolíně obklíčený Diviš Bořek z Miletínka dával na srozuměnou, že mu zatím nechybí ani prach, ani chuť k boji.

„Pana Diviše Bořka,“ předběhl možnou otázku Prokop, „přinutí

me, aby se poddal. A město vezmeme bez úhony, bez krveprolití při šturmu, bez plenění. Aby kolínští měšťané nehleděli křivě na bratra Hertvíka, který jim bude vbrzku hejtmanovat.“

Husitští velitelé kolem Prokopa se sborově zasmáli. Reynevan znal mnohé z nich. Ne všechny. Neznal zrovna Jana Hertvíka z Rušinova, který už měl, jak právě vyšlo najevo, nominaci na kolínského hejtmana v kapse. Z jiných sirotků viděl už dříve Jana Královce z Hrádku a Jíru z Řečice, o plavovlasém, spokojeně se usmívajícím obrovi se do

myslel, že jde o Jana Koldu ze Žampachu. Z táborských hejtmanů poznával Jaroslava z Bukoviny, Jakuba Kroměšína, Otíka z Lozy a Jana Bleha z Těšnice.

„Takže,“ Prokop se vzpřímil a rozhlédl kolem, aby bylo jasné, že nemluví pouze k puškaři, ale rovněž ke všem ostatním. „Takže nekvaltovat, do ničeho se nehrnout, neplýtvat prachem…“

„To máme akorát stát?“ zeptal se s netajenou nechutí Jan Kolda. „Před hradbami? Nečinně?“

„Kdo řekl,“ opřel se Prokop o palisádu, „že nečinně? Bratře Jaro

slave!“

„Ano?“

„Nevíš, jestli Flú… bratr Neplach konečně poslal ty svoje stento

ry?“

„Poslal,“ odvětil Jaroslav z Bukoviny. „Deset. Ozrutné tlamy… Kořalka a cibule z nich táhne, že by to porazilo silného chlapa. Ale hlasy mají jako zvony.“

„Nechť se tedy vydají pod hradby a vyvolávají. Ve dne v noci. Zvláště v noci, to má nejlepší účinek. Má pan Bořek v Kolíně děti?“

„Dceru.“

„Ať volají i něco o té dcerce. A ty, bratře Koldo, jelikož nesnášíš nečinnost…“

„Čekám na rozkaz.“

„Seber svou jízdu a objeď vesnice na tomto i protějším břehu Labe. Ještě jednou vyhlásíš po celém okolí, že pokud se někdo pokusí do

pravit do města zásoby, bude toho škaredě litovat. Chytíme-li něko

ho s jedinou plackou, s jediným hrnkem kaše – obě ruce, obě nohy usekáme.“

„Provedu, bratře Prokope.“

„Nuže, všichni ke svým rotám, za svými úkoly. Nemám v úmyslu vás zdržovat. A co ty, bratře, tady pořád…“

„Prásknout,“ zažadonil hejtman nad puškami, „z hrubého kusu. Ještě aspoň jednou… Než se setmí…“

„Věděl jsem,“ povzdechl si Prokop, „že bez toho nevydržíš. Dobře tedy. Ale nejdříve půjdeš se mnou ukázat mi svoje hospodářství. Po

dívám se, jak a na co máš pušky namířeny. Vítej, Šarleji. Vítej i ty, bratře Bělavo. Jdete za mnou? Hned se vám budu věnovat.“

Reynevan netušil, kdy a kde se Prokop Holý seznámil se Šarlejem. Ti dva se navzájem poznali už při prvním setkání o masopustu roku 1426, ve městě Nymburku, kam byla jejich trojice odeslána z Hradce Králové. Kdo ví, jestli jim to všem nezachránilo kůže, hradečtí i nym

burští boží bojovníci větřili všude špehýře a provokatéry, stávali se stále podezřívavější a nepříjemnější. Odvolávat se na Peterlina a Horna už nepomáhalo. Bylo zřejmé, že Peterlin a Horn byli spolu

pracovníci tak utajení, že jejich jména málokomu něco říkala a nepo

skytovala žádnou záruku. Těžko předvídat, co by se mohlo stát, kdy

by se neobjevil Prokop. Kolem krku se Šarlejovi nevrhl, radostí neslzel, ale bylo nad slunce jasnější, že se ti dva z dřívějška znali. Odkud, to zůstávalo tajemstvím, ani jeden z nich nenáhlil s vysvětle

ním. Vědělo se, že Prokop studoval na Karlově universitě, že navštívil také školy zahraniční. Reynevan předpokládal, že se se Šarlejem setkal během některé z oněch cest.

Reynevan, Šarlej a Samson se vydali za Prokopem a puškařem po

dél řady náspů, palisád a fasuňkových zátarasů. Prokop kontroloval bombardy a moždíře, rozmlouval se střelci a pavézníky, poklepával po rameni kusovníky, u ohnišť žertoval s cepníky, vyptával se halberdýrů, zda se jim něčeho nedostává. Našel si čas, aby se zdržel u žen v polní kuchyni a ochutnal vojenskou kaši, neopomenul zcuchat čup

řiny kolem kotlů se motajících dětí, skromně zvedal ruce, když mu boží bojovníci provolávali slávu.

Trvalo to dost dlouho. Ale ani na ně Prokop nezapomněl.

Vrátili se do podhradí.

Prokopovo vojsko přitáhlo ke Kolínu nečekaně rychle, neposkytlo obyvatelům podhradí mnoho času. Zachránili se útěkem za městské hradby doslova jen s tím, co stihli pobrat do rukou, a zanechali tábo

rům a sirotkům značné zásoby píce, množství nářadí a opuštěná obydlí s veškerým vybavením. Nic divného, že právě tady si boží bojovníci zřídili hlavní stan, jenž dodatečně opevnili vozovou hradbou. Mezi chalupami planuly ohně, v kovárnách zvonila kladiva, menší kladív

ka klepala v dílnách platnéřů. Na šňůrách se sušilo vyprané šatstvo. I v ohradě řehtali koně. Chrochtala prasata, bečely ovce. Smrděly latríny.

„Nuže, k věci,“ promluvil konečně Prokop. „Pročpak jsi sem, bratře Bělavo, vlastně přijel?“

Reynevan nenápadně vzdychl. Tuhle otázku očekával.

Rozhodnutí vypravit se na hrad Trosky vzešlo od Reynevana. Nadchl se pro ten plán s dychtivostí a náruživostí mladé vdovy. Jeho nadšení ovšem nesdíleli mágové od „Archanděla“, zejména Fraundinst a Ště

pán z Drahotuš. Oba se netajili pochybami stran Axlebenových vý

sledků, jakož i legendárních schopností legendárního Rupilia Slezá

ka. Prohlásili, že je solnohradský nekromant krmí pohádkami, aby odvrátil pozornost od svého ostudného selhání. Rupilius Slezák na Troskách s největší pravděpodobností vůbec není. Avšak i v případě, že by na Troskách byl, jeho pomoc by za moc nestála. Podle přibliž

ného odhadu by mu totiž bylo přes devadesát let, a jakou pomoc by mohli očekávat od takového zvetšelého děduly. Na Reynevanovu stra

nu se naopak přiklonil Telesma. O Rupiliovi hodně slýchal, jednou se s ním dokonce letmo setkal a jeho kvalifikaci v oblasti spiritismu a astrálních existencí považoval za potvrzenou a ověřenou již před půl stoletím. Uvážil, že za zkoušku to stojí, že pro Samsona znamená výprava na Trosky čáku, kterou by měl využít, a to urychleně. Právě z toho důvodu, že Rupilius má na krku už devět křížků. V takovém věku, jak každý ví, se člověk nachladí, kýchne, pšoukne – a ani si nevšimne, kdy se sám transformuje v astrální existenci.

Telesmu posléze podpořil i Bezděchovský. Starý černokněžník o Rupiliovi nejen slyšel, ale poznal ho osobně – před lety v Padově. Rupilius, soudil, by Samsonovi mohl pomoci. Není však jisté, zda by byl ochoten, protože tenkrát v Padově se prezentoval jako důležitý fouňa.

Poměrně skepticky a vlažně se k celému plánu postavil kupodivu sám Samson. Obr se neúčastnil disputace, pokud promluvil, tak jen napůl úst. Neargumentoval pro ani proti. Většinu času prostě mlčel. Reynevan ho už znal dostatečně dobře, Samson jednoduše nevěřil v úspěch výpravy. Když s ní nakonec souhlasil, mladík se nemohl zbavit dojmu, že to Samson učinil jenom ze slušnosti.

Poslední přišel na řadu Šarlej. Jeho názor na plánovanou akci znal Reynevan dříve, než se na něj zeptal. Ale zeptal se – pro pořádek a formu.

„Je to pitomost,“ pravil podle očekávání Šarlej. „Navíc mi to začí

ná připomínat Slezsko přede dvěma lety, tvoji entuziastickou misi za paní Adélou. Expedice na Trosky je podobně promyšlena a nejspíše bude i podobně vedena. Svým vnitřním zrakem již vidím její výsle

dek. Ty asi nikdy nezmoudříš, Reynevane.“

„Máme, jak tvrdíš,“ pokračoval po krátkém zamyšlení mnohem vážněji, „vůči Samsonovi jisté závazky, jsme mu něco dlužni. Možná ano, nepopírám to. Jenže život je život a základní pravidlo života přikazuje takové dluhy odsouvat stranou, zapomínat na ně. Základní pravidlo života učí, že bližší košile než kabát, pomáhat bližnímu ano, ale ne na vlastní účet. Udělali jsme pro Samsona dost a bude-li příle

žitost, uděláme ještě více. A příležitost se najde, jsem si jist, stačí jen trpělivě vyčkat. Jestliže budeme tu příležitost za každou cenu honit a vyhledávat, budeme si koledovat o malér. Mysli na svou košili, Reinmare, a na svůj krk, který je pro tebe to nejdůležitější. Uvědom si, že nastavuješ i naše krky, chlapče. Kam nás chceš vést? V zemi je zma

tek, zuří válka, všude vládne chaos, nepořádek, bezpráví. Není vhod

ná doba na hazardní výpravy. Navíc nepřipravené.“

„Mýlíš se,“ oponoval Reynevan. „Nesouhlasím s tebou. A nejen v otázce cynických životních pravidel. Předně nesouhlasím s tvým odhadem situace. Doba je naopak pro naši výpravu příznivá, i když nám čas rychle utíká. Podještědí a Jičínsko nyní ovládají naše voj

ska, nepočetní katoličtí páni v té oblasti jsou zastrašeni, zdeptal je debakl křižáků u Tachova. Jsou jako včely omámené kouřem. Máme-li něco podniknout, musíme se do toho pustit dříve, než se vzpama

tují a začnou opět píchat. Co ty na to?“

„Nic.“

„Ohledně příprav máš ale pravdu. Připravme se. Co navrhuješ?“

Šarlej zaúpěl.

Reynevan a Samson opustili Prahu desátého října, toho roku při

padla památka svatého Gedeona a jeho druhů mučedníků na pátek. Vyjeli z města brzy ráno. Když projeli Poříčskou branou, vyšlo z mraků slunce a jasným světlem zalilo Vítkov a Špitálské pole. Ten pohled těšil srdce a Reynevan jej považoval za příznivé znamení.

On ani Samson se necítili nejlépe. Měli za sebou procítěné a dlouho do noci zapíjené loučení s čaroději z lékárny „U archanděla“. Reyne

van vzdychal a vrtěl se v sedle, on musel navíc absolvovat i rozlou

čení s paní Blaženou Pospíchalovou.

Mířili ke Kolínu, od půle září obléhanému tábory, sirotky a pražany. Spojené armádě velel Prokop Holý. Ve vojsku Prokopa Holého byl Šarlej. Měsíc, jenž uběhl od jeho odjezdu z Prahy, měl Šarlej využít k přípravě výpravy. Tvrdil, že k tomu má možnosti. Reynevan mu věřil, Šarlej měl možnosti i prostředky. Demerit nijak neskrýval – ba jako by se tím spíše chlubil – že bojuje v polním vojsku pro zisk a kořist a že už má leccos nakřečkováno v tajných skrýších.

Slunce zahalila od severu se ženoucí temná mračna a zataženo už zůstalo. Po nadějném jitru se den začal jevit smutně a ponuře. Doslo

va zlověstně.

Reynevan si řekl, že všechna znamení jsou pověry.

Prokop působil dojmem, že je neposlouchá. Ale byl to opravdu jen dojem.

„Dovolenku pro bratra Šarleje?“ zopakoval. „V čas války ho uvol

nit ze služby? Ve tvé privátní záležitosti, bratře Bělavo? Jinými slo

vy: vedou vlastní zájmy, zatímco povinnost vůči bohu a vlasti jde stranou. Je to tak?“

Reynevan neodpověděl, pouze nahlas polkl. Prokop se zasmál.

„Souhlasím,“ oznámil. „Máte můj souhlas.“

Nežli zase promluvil, bylo vidět, jak se kochá jejich ohromením.

„Mám tři důvody,“ vysvětlil své rozhodnutí. „Za prvé slouží bratr Šarlej v našich řadách už přes rok a urláb si zaslouží. Zadruhé mne bratr Neplach informoval o tvých zásluhách, bratře Bělavo. Prý ses bil s našimi nepřáteli, šestého září ses v Praze účastnil boje se vzbou

řenci. Po boji jsi léčil raněné, bez pití, jídla, odpočinku. To si zaslu

huje ocenění. A za třetí a nejdůležitější…“

Zarazil se a otočil k nim. Už došli k budově špýcharu, který sloužil jako hlavní stan a sídlo štábu obléhatelů.

„Třetí a nejdůležitější důvod vám řeknu později, ještě se k němu vrátíme. Teď musím vyřídit něco jiného, jak se za chvíli dovíte. Zů

stanete se mnou a budete naslouchat.“

„Bratře…“

„To byl rozkaz. Jdeme. A váš sluha… Aha, jak vidím, už si našel zaměstnání. To je dobře, nebude překážet.“

Samson Medák, jenž jako obvykle předstíral, že nic neslyší a niče

mu nerozumí, se usadil pod stěnou špýcharu, vytáhl nůž a začal strou

hat cestou nalezený kolík. Obr často strouhal podobné kolíky. Za prvé, vysvětloval jim, je to přiměřená činnost pro blbce, za jakého jej všichni považují. Za druhé, říkal, drobná ruční práce uklidňuje a působí příznivě na nervový a trávicí systém. Za třetí a nejdůležitěj

ší mu řezání dřeva pomáhá přečkat debaty o politice a náboženství, poněvadž vůně čerstvého dřeva potlačuje nutkání zvracet.

Vešli do sýpky, do velké komory, která navzdory tomu, že byla již před nějakou dobou upravena na štáb, byla stále cítit zrním. U stolu čekali dva muži, skláněli se nad mapami. Jeden byl drobný a hubený, po způsobu husitských kněží oděn v černém. Druhý byl mladý, v rytířském odění, urostlý, plavovlasý, trochu andělské a trochu drs

ně znavené tváře, připomínající miniatury z Hodinek vévody z Berty.

„Konečně,“ řekl ten menší, černý. „Načekali jsme se na tebe, bratře Prokope.“

„Povinnosti, bratře Prokope.“

Na rozdíl od svého jmenovce nosil tento druhý Prokop vous, prav

da: řídký, neúhledný a poněkud směšný. S ohledem na svůj vzrůst byl kněz odlišen rovněž přezdívkou – byl znám jako Prokop Malý alias Prokůpek. Zpočátku také jenom jeden kazatel ze zástupu kaza

telů se mezi husity, přesněji mezi sirotky, zviditelnil po smrti Jana Žižky z Trocnova. Spolu s hradeckým Ambrožem stál Prokůpek u Žižkova smrtelného lože. Svědky posledních chvil svého uctívané

ho vůdce měli sirotci takřka za svaté, stávalo se, že před nimi poklekali a líbali lem jejich šatu, že k nim matky přinášely děti s horečkou. Tato úcta vynesla Prokůpka na stanovisko hlavního duchovního vůd

ce, měl tedy mezi sirotky stejné postavení jako Prokop na Táboře, tedy než se ten druhý stal správcem polních obcí.

„Povinnosti,“ zopakoval Prokop Veliký a ukázal nazdařbůh smě

rem k obleženému městu. Jeho slovu dodalo váhy strašlivé zahřmě

ní, až se stěny otřásly a ze stropu se sesypal prach. Hejtman nad puš

kami měl konečně dovoleno střelit ze své dvousetliberní bombardy. Znamenalo to, že až do rána bude klid – taková bombarda musela po výstřelu alespoň šest hodin stydnout.

„Omlouvám se za to čekání, bratře. I tobě, bratře Víšku.“

Víška Račinského viděl Reynevan už dříve, u Ústí v jízdě Jana Roháče z Dubé. Polákova cesta k husitům byla netypická – Víšek přijel do Prahy v roce 1421 jako vyslanec litevského knížete Vitolda, v jehož službách tehdy byl. Jak známo, poselstvo jednalo o tom, komu připadne česká koruna. Račinskému se česká revoluce zalíbila, ob

zvláště po setkání s Žižkou, Roháčem a tábory, kteří mu padli do noty mnohem více než umírnění kališníci, s nimiž projednával Vitoldovu kandidaturu. Račinský se přidal k táborům a jmenovitě s Roháčem ho pojilo věrné přátelství.

Na Prokopův pokyn všichni usedli k mapami pokrytému stolu. Reynevan se cítil nesvůj, byl si vědom, že je do této společnosti nepatřícím vetřelcem. Sebevědomí mu nepřidala Šarlejova neformální nonšalance, nepomohla ani skutečnost, že Prokůpek a Račinský jeho přítomnost, jak se zdálo, bez výhrad akceptovali. Byli zvyklí. Prokop měl vždy po ruce nejrozmanitější vyzvědače, posly, emisaře a lidi pro zvláštní – někdy nadmíru zvláštní – úkoly.

„Tohle nebude krátké obležení,“ zahájil poradu Prokop Holý. „Le

žíme před Kolínem od Povýšení kříže a budu považovat za úspěch, vzdá-li se město před adventem. Ale může se stát i to, bratře Víšku, že po návratu z Polska mě tady ještě zastihneš. Kdy odjíždíš?“

„Zítra za svítání. Přes Odry a Těšín do Zátoru.“

„Nebojíš se? V Polsku tě dneska nejen Olešnický, ale kdejaký sta

rosta může šoupnout do díry. Podle zákonů, které Jagello vyhlásil. Asi když ho bolelo břicho.“

Všichni včetně Reynevana věděli, o čem je řeč. Od dubna roku 1424 platil v Polském království věluňský edikt, který si na Jagellovi vy

mohli Zbyhněv Olešnický, Zikmund Lucemburský a papežští legáti. Edikt, třebaže v něm nebylo zmíněno Husovo jméno ani slovo „husi

té“, uváděl expressis verbis Čechy jako oblast „nakaženou herezí'*, zapovídal Polákům obchod s Čechami a Čechy, cestování do Čech, a těm, kteří tam již setrvávali, nařizoval neprodlený návrat. Nepo

slušné čekala infámie a konfiskace majetku. Stran kacířství edikt na

víc zásadně přehodnotil právní kvalifikaci. Z přestupku, který v Pol

sku do té doby trestaly církevní soudy, se hereze stala zločinem proti království a králi, změnila se v crimen laesae maiestatis a velezradu. Toto překvalifikování formálně zapojilo do pronásledování a trestá

ní kacířství veškerý státní aparát a pro usvědčené kacíře znamenalo jednoznačně trest smrti.

Čechy tato věc, to dá rozum, rozhněvala, doposud považovali Pol

sko za zemi bratrskou a spojeneckou, s níž chtěli postavit společnou hráz proti Germánstvu a od níž se nenadáli takové proradnosti. Vět

šina nicméně chápala Jagellovy pohnutky a pravidla spletité politic

ké hry, kterou musel vést. Záhy také vyšlo najevo, že edikt hrozil jenom na papíře a papír snese všechno. Kdykoli tedy nějaký Čech vzpomínal věluňský edikt, spiklenecky přitom mrkal anebo přidával žertík. Jako nyní Prokop.

„Nechme to být. Jen co se řádoví křižáci za řekou Drvencou po

hnou, Jagello rychle zapomene na svůj slavný edikt. Moc dobře ví, že když bude hledat pomoc proti Teutonům, v Římě ji nenajde.“

„O tom není pochyb,“ uznal Račinský. „Ale že bych jel zcela bez obav, to také nemohu říci. Proto cestuji tajně. Všichni víte, jak to chodí s novými zákony, každý je najednou tuze přičinlivý, každý se chce pochlubit pílí, aby ho ti nahoře ocenili a povýšili. Tak má Zbyšek Olešnický k dispozici celou armádu udavačů. A ten biskupský vicarius Jendřej Myška, ten pokurcz a psí syn, šňupák má jako pes a jako pes čenichá, zdali se kolem krále Vladislava nemotá nějaký husita… Promiňte, chtěl jsem říci…“

„Chtěl jsi říci: nějaký husita,“ nečekal na jeho vytáčku Prokop. „Nebuďme puntičkáři.“

„Ano, jistě...Ale já se ke králi pro jistotu ani nepřiblížím. V Záto

ru mám smluveno setkání s panem Janem Mužíkem z Doubravy, naším příznivcem. Spolu pojedeme na Pískovou Skálu a tam se taj

ně sejdeme s panem Petrem Šafráncem, královským podkomořím. Také pan Petr je nám nakloněn a naše poselství předá králi Vladi

slavovi.“

„Ano,“ souhlasil Prokop a v zamyšlení si kroutil knír. „Až na to, že Jagello asi touto dobou nemá náladu na posly. Má teď jiné starosti.“

Všichni přítomní si vyměnili významné pohledy. Věděli, oč se jed

ná, drby se vždycky roznesou rychle a daleko do světa. Královna Softka, Jagellova choť, byla obviněna z manželské nevěry a cizolož

ství. Klevetilo se, že se spustila nejméně se sedmi dvořany. V Krakově probíhalo vyšetřování, plnily se žaláře a zpravidla netečný Jagello prý doslova běsnil.

„Leží na tobě, bratře Víšku, velká zodpovědnost. Naši vyslanci do Polska zatím víceméně pohořeli. Stačí vzpomenout Hynka z Kolštejna. Proto v první řadě panu Šafráncovi sděl, že pokud král Vladislav dovolí, na Wawel se zakrátko přijede jeho majestátu poklonit české poselstvo, v jehož čele budu stát já ve vlastní osobě. To je nejdůleži

tější úkol tvé mise – připravit mou. Jedeš tam jako můj předvoj.“

Víšek Račinský se uklonil.

„Nechávám na tvém odhadu a uvážení,“ pokračoval husitský vůd

ce, „s kým se v Polsku ještě setkáš, s kým pohovoříš. Koho oťukáš. Protože bys měl vědět, že jsem se ještě definitivně nerozhodl, ke komu se vypravím. Chtěl bych k Jagellovi. Za nepříznivých okolnos

tí však nevylučuji Vitolda Litevského.“

Račinský otevřel ústa, ale nepromluvil.

„S knížetem Vitoldem bychom našli společnou řeč,“ vstoupil do rozhovoru Prokůpek. „Máme podobné plány.“

„V čem podobné?“

„Území od moře k moři.“

Tvář Víška Račinského musela vyjadřovat mnohé, poněvadž Pro

kůpek pospíšil s vysvětlením.

„Braniborsko,“ zapíchl prst do mapy, „je země patřící neoddělitel

ně Koruně české. Lucemburk Braniborské markrabství prostě vyhandloval Hohenzollernům, nebude složité jejich čachry anulovat. Zik

munda jsme nepřijali za krále, nepřijmeme ani jeho kšefty. Vezmeme si, co je naše. Budou-li se Němčíci vzpouzet, přijedeme k nim s vozy a nakopeme jim zadek.“

„Rozumím,“ řekl Račinský, avšak výraz jeho tváře se nezměnil. Prokůpek to viděl.

„Z Branibor,“ vysvětloval dále, „budeme moci vytáhnout proti řádu německých rytířů. Vyženeme zatrachtilé Teutony od Baltu. A jsme u moře, ne?“

„A Polsko?“ otázal se mrazivě Račinský.

„Polsku,“ uvážil klidně Prokop Holý, „na přístupu k Baltu nezáleží. Bylo to vidět po Grunwaldu. Bylo to vidět po melnském míru. Je to vidět na současné Jagellově politice… Tedy spíše na Vitoldově poli

tice, poněvadž Jagello… Je to smutné, ale takový je život a každý z nás jednou zestárne. A pokud jde o Vitoldovy zájmy, ty jsou na východě, nikoli na severu. Vezmeme si baltské Pomoří, protože… Jak to říkáváš, Šarleji?“

„Res nullius cedit occupandi“

„Jasně,“ přikývl Polák. „To je jedno moře. A druhé?“

„Porazíme Turky,“ pokrčil rameny Prokůpek, „a jsme u Černého moře. Čechy se stanou námořní velmocí a hotovo.“

„Jak vidíš, bratře Víšku,“ konstatoval s úsměvem Prokop Holý, „jsme užiteční spojenci. Každý, kdo se přidá na naši stranu, z toho bude mít zisk a prospěch. Jagello bude mít pokoj od řádu. Vitoldovi ponecháme volnou ruku na východě, ať si dobývá, po čem jeho srdce zatouží, třebas Moskvu, Novgorod Veliký a Perejaslav Rjazaňský. Ani papež se nebude příliš hněvat, srazíme-li hřebínek řá

dovému křižáctvu, nade vší míru domýšlivému a zpupnému. Usku

tečníme Zjevení svaté Brigity, tentokrát důsledně a do konce. A až se pustíme do Turků, svatý otec nás ještě nakonec pochválí, mám pravdu? Co o tom soudíš?“

Víšek Račinský si svůj úsudek nechal pro sebe.

„Mám to,“ zeptal se, „zopakovat Šafráncovi?“

„Bratře Víšku,“ zvážněl Prokop. „Ty dobře víš, co máš říci. Jsi pře

ce náš člověk, dobrý křesťan, přijímáš z kalicha jako my. Avšak jsi rovněž Polák a vlastenec, čiň tedy tak, aby i Polsko z toho mělo uži

tek. Křížoví rytíři tvoji zemi stále ohrožují. Grunwald málo pomohl, vojenská moc řádu nad vámi stále visí jako Damoklův meč. Jestliže král Vladislav popřeje sluchu papežským steskům a prosbám, připojí se ke kruciátám a pošle proti nám polské vojsko, ze severu na něj okamžitě udeří Teutoni. Podpoří je Braniboři a slezská knížata. A to bude konec Polského království. Konec Polska, bratře Víšku.“

„Král Vladislav o tom ví,“ ujistil ho Račinský. „Nepředpokládám, že by se přidal ke kruciátám. Nicméně jako křesťanský král se nemů

že zjevně postavit papeži. I tak se objevují pamflety, pomluvy z Malborku, že Jagello nepřestal být v duši pohanem a modloslužebníkem, že je spojenec nevěřících a spolčenec ďáblův. Proto chce polský král mír. Smíření mezi Čechy a Římem. Vždyť už i Řím je takové dohodě nakloněn…“

„Nakloněn, nakloněn,“ ušklíbl se Prokůpek. „Čím důkladněji vy

prášíme římským psům kožichy, tím více budou nakloněni dohodě.“

„Svatá pravda,“ souhlasil Polák. „Kdyby vás… Tedy nás. Kdyby nás papeženci mohli požehnat ohněm a mečem, nebyli by tak smířli

ví. Mučili by, stínali, trhali koňmi, upalovali, topili a zpívali přitom Gloria in excelsis. Udělali by s námi to, co s albigenskými, a ještě by hlásali, že pro větší slávu boží. Jenže se už přesvědčili, že nemohou, že na to jejich síly nestačí. Tak chtějí smír.“

„Víme, že chtějí,“ prskl pohrdavě Prokůpek. „Ale proč máme chtít taky? To my jim dáváme nakládačku, ne oni nám.“

„Bratře,“ rozhodil Račinský ruce. „Opakuješ mi to, co sám dobře vím. Dovol, abych ti zopakoval já, co ví polský král Vladislav. Co ví každý křesťanský král v křesťanské Evropě. Věc se má tak, že církev panuje světu a třímá dva meče: duchovní a světský. Prostými slovy to znamená, že papež vládne a králové jsou pouhými prostředníky. Ještě prostěji řečeno: Království české nebude královstvím, dokud papež českého krále nepotvrdí. Teprve tehdy nastane klid a mír a Čechy se jako křesťanská země vrátí do Evropy.“

„Do Evropy? To značí do náruče římské církve? Dobrá, vrátí, ale ne za cenu ztráty suverenity! A naší víry! Našich křesťanských hodnot! Nejprve musí církev a celá Evropa přijmout pravé křesťanské hodnoty. A pravou víru. Takže primo: Evropa musí uznat a praktiko

vat přijímání z kalicha. Secundo: musí odpřísáhnout čtyři artikule. Tertio…“

„Dovolím si pochybovat,“ nečekal Račinský na tertio, „že by na to Evropa přistoupila. O papeži nemluvě.“

„To se ukáže!“ odsekl Prokůpek. „Jak daleko je do Říma? Dvě stě mil? Cesta nám může trvat nanejvýš měsíc! A pak si promluvíme! Uvidí-li římský antikrist naše vozy nad Tiberou, v tu ránu změk

ne!“

„Klid, bratře, klid,“ opřel se Prokop Holý pěstmi o stůl. „Jsme pro mír, nezapomeň. Náš hloubavý bratr Petr Chelčický učí, že nic ne

může ospravedlnit porušování pátého přikázání. Nezabiješ – toť zá

kon svatý a nezvratný. Nechceme válku, jsme připraveni vyjedná

vat.“

„Tato slova,“ uvážil Račinský, „polského krále zajisté potěší.“

„Zajisté ano. Ale přesto ať Řím nezvedá tak pyšně hlavu, nestaví se na piedestal a neohání se svými dvěma meči. Protože nám, pravověrným Čechům, je zatěžko uvěřit, že jako králíci se poslední dobou množící papežové, římské či jiné obedience, jsou kompe

tentními zástupci božími na zemi a že ty dva meče třímají ruce šle

chetné a spravedlivé. Protože poslední dobou co papež, to horší šmejd. Jestli ne hlupák, tak zloděj, jestli ne zloděj, tak šejdíř, jestli ne šejdíř, tak opilec a děvkař. A někdy to všechno najednou. Při vší dobré vůli, i kdybychom byli mírní jako ovečky, takové pastýře poslouchat nebudeme, takové za hlavy církve neuznáme a jim se nepokloníme, i kdyby nám sto Konstantinových donací před nos strkali. Mistr Jan Hus učil, že nemůže být pravým nástupcem apoš

tola Petra takový papež, který nežije dle Petrových zásad. Takový papež je ve skutečnosti nástupcem Jidáše Iškariotského. Nežli ta

kového poslouchat, radši jej popadnout za krk, srazit z ambony a všechny jeho přisluhovače zbavit privilejí a majetku. Od Vatiká

nu až po poslední venkovskou faru.

Že by nás, Čechy, curia Romana jako marnotratné syny opět ráda uvítala a do lůna evropského křesťanského společenství přijala? Sou

hlasíme. Ale prvně ať změní své mravy a víru. Na pravou. Takovou, jakou učil Kristus, jakou vyznával Petr, jakou hlásali mistr Viklef a mistr Hus. To je pravá víra, víra apoštolská, víra podle litery Pís

ma, víra, kterou vyznáváme my, pravověrní Češi. Chce nás evropská christianitas do svého lůna? Nechť tedy své lůno očistí.

Jsou takoví lidé jako Petr Chelčický, jako Mikuláš z Pelhřimova. Jako tvůj moudrý krajan Pavel Vlodkovič, jenž hájí svobodu svědo

mí. Dá Bůh, že římská kurie uzná své chyby a začne naslouchat slo

vům takových lidí.“

„A nebudeli naslouchat slovům,“ dodal s mrazivým úsměvem Pro

kůpek, „poslechne si naše cepy.“

Dlouho trvalo mlčení. Porušil je Víšek Račinský.

„To všechno,“ řekl, „mám zopakovat Šafráncovi? To chcete?“

„Kdybych to nechtěl,“ nakroutil si knír Prokop, „copak bych o tom mluvil?“

Před sýpkou čekal na Račinského Jan Roháč z Dubé, slavný hejtman čáslavský. S jízdní eskortou. Polák se vyhoupl do sedla hřebce a vzal si od pacholka vlčí kožich. Tehdy k němu přistoupil Prokop.

„Šťastnou cestu, bratře Víšku,“ napřáhl ruku ke stisku. „Ať tě bůh provází. A vzkaž, prosím, skrze Šafránce králi Vladislavovi moje přání dobrého zdraví. Aby se mu dařilo…“

„…v manželství se Soňkou,“ zazubil se Prokůpek, avšak Holý jej zpražil přísným pohledem.

„Aby se mu dařilo na lovech,“ dokončil. „Vím, že rád loví. Ať však na sebe dává pozor, vždyť je mu už sedmasedmdesát. V takovém věku se může snadno schvátit a odebrat do lovišť věčných.“

Račinský kývl hlavou a mlaskl na koně. V následující chvíli už jeli klusem k přívozu na Labi, on a Roháč z Dubé. Dva přátelé, druhové, spolubojovníci. Bylo před nimi, Víškem a Roháčem, Po

lákem a Čechem, ještě mnoho bitev, potyček i šarvátek, během nichž měli válčit společně, bok po boku, rameno vedle ramene, kůň vedle koně. Spolu měli také zemřít jednoho dne a na jednom lešení, nejprve zmučeni, potom oběšeni. Ale tehdy to ještě nikdo nemohl předvídat.

Velká bombarda do rána vystydla a horlivý puškař z ní neopomenul prásknout hned při východu slunce. Byla to taková rána a takový otřes, že Reynevan spadl z úzké pryčny, na níž spal. Prach a úlomky slámy se sypaly ze stropu ještě tři otčenáše.

Za velkou, jako za paní matkou, promluvily menší pušky, metající koule centnéřové a půlcentnéřové.

Hrubá střelba burácela. Všechno se třáslo. Probuzený Reynevan se rozpomínal na svůj sen. Bylo nač, opět se mu zdálo o Nicolettě Kateřině z Biberštejna. S podrobnostmi.

Hrubá střelba burácela. Obléhání pokračovalo.

Třetí a nejdůležitější důvod svého souhlasu se Šarlejovou dovolen

kou jim Prokop vyjevil okolo poledne. Rázem je přešel úsměv.

„Budu vás potřebovat ve Slezsku. Oba. Chci, abyste se vrátili do Slezska.“

Nevšímal si jejich výrazů, nečekal na odpověď a rovnou vysvětlo

val: „V srpnu, když jsme válčili u Stříbra, vratislavský biskup nám už poněkolikáté vrazil nůž do zad. Vojsko biskupa a slezských knížat, jako obvykle za podpory Albrechta z Koldic a Půty z Častolovic, opět vpadlo na Náchodsko. Znovu tam tekla česká krev, znovu hoře

ly české domovy. Znovu byli mučeni a vražděni nevinní lidé.

Už přes rok vládne ve Slezsku terror. Všude hoří hranice. Německé panstvo utlačuje naše slovanské bratry. Nebudeme nečinně přihlížet, vypravíme se do Slezska s bratrskou pomocí. S mírovou misí.“

„Takovou misi,“ nepustil je Prokop ke slovu, ,je ovšem nutno připravit. A to bude vaše úloha. Jakmile vyřídíte svoje soukromé záležitosti, což jsem vám velkomyslně dovolil, budete se hlásit u bratra Neplacha na Bílé hoře. Bratr Neplach vás připraví. Ne

pochybuji, že svěřený úkol vykonáte obětavě. Za boha, víru a vlast. Jak se na boží bojovníky sluší. Ty, Šarleji, chceš něco říci, jak vidím. Mluv.“

„Ve Slezsku,“ odkašlal si Šarlej, Jsme dost známí.“

„Vím.“

„Zná nás tam spousta lidí. Spousta lidí nás nemá v lásce. Spousta lidí by nás ráda viděla mrtvé.“

„To je dobře. Je to záruka, že budete rozvážní a obezřetní.“

„Inkvizice…“

„A že nezradíte. Konec řečí, Šarleji. Konec vytáček! Dostali jste rozkaz, máte jej vykonat. Teď si běžte vyřídit svoje soukromé věci. Radím vám, abyste je vyřídili všechny a pořádně. Váš úkol bude riskantní a nebezpečný. Je dobré před něčím takovým urovnat všechno ostatní. Splatit dluhy přátelům. Upomenout se o dluhy u jiných…“

Zarazil se.

„Reinmare z Bělavy,“ ozval se po chvíli a pohlédl na Reynevana tak, až mladíka zamrazilo. „Nemají ty tvoje soukromé záležitosti něco společného se smrtí tvého bratra?“

Reynevan zavrtěl hlavou. Stejně mu v té chvíli tak vyschlo v hrdle, že z něj nedokázal vypravit ani slovo.

„Ó,“ sepjal ruce Prokop. „To je dobře. Výborně. Toho se drž. Bible praví: skládej naději v Boha. A co se týče tvého bratra, můžeš navíc skládat naději i ve mne, Prokopa. Vyřídím to osobně. Už jsem něco podnikl.

Tvůj bratr, jehož památku ctím, byl jen jedním z mnoha našich ve Slezsku zavražděných stoupenců. Zločinná ruka dostihla mno

ho lidí, kteří nám byli nakloněni a kteří nám pomáhali. Ty zločiny nezůstanou bez trestu. Na násilí odpovíme násilím. Podle božího zákona: oko za oko, zub za zub, ruku za ruku, nohu za nohu, ránu za ránu. Tvůj bratr bude pomstěn, tím si můžeš být jist. Ale krevní mstu ti zakazuji. Chápu tvé pocity, avšak musíš se ovládnout. Pochopit, že existuje jistá hierarchie, pořadí na odvetu. Ty jsi v tom pořadí až někde vzadu. Víš, kdo je v čele? Já, Prokop zvaný Holý. Slezští zabijáci mne dali na svůj seznam, myslíš si, že připustím, aby jim to jenom tak prošlo? Že jim to neoplatím? Přísahám na Otce i Syna, že ti, kdož prolévali krev, zaplatí krví vlastní. Jak stojí v Písmu: potřu je jako prach v povětří, jako bláto na ulicích rozšlapu je. Pošlu po jejich stopách meč, dokud je nevyhladím. Ti, kteří uzavřeli smlouvu s ďáblem, kteří tajně kuli pikle, kteří ze tmy vedli vražedné útoky, se už dnes polekaně ohlížejí, už teď cítí v týle něčí pohled. Už teď se ty stvůry temnoty bojí toho, co ve tmě čeká na ně samotné. Považovali se za vlky rozsévající strach ve stádě bezbranných ovcí. Nyní se třesou, neboť slyší vytí vlka, který jde po jejich stopě.

Závěr je takový: příprava našeho útoku na Slezsko je v této chvíli zásadního významu pro nás všechny. Je to operace stejně důležitá, jako v současnosti dobytí Kolína a na konec roku naplánované tažení do Uher. Proto tě varuji: pokud nějaké tvé pokusy o osobní pomstu zaviní neúspěch naší operace, vyvodím z toho důsledky. Tvr

dé důsledky. Bez milosti. Nezapomeň na to. Nezapomeneš?“

„Nezapomenu.“

„Výborně. A teď… Reinmare, bratr Neplach se mi zmínil, že jsi specialista na léčbu… hmm… nekonvenční. A mě poslední dobou ukrutně bolí klouby… Můžeš s tím něco udělat? Vyléčit to nějakým zaklínáním?“

„Bratře Prokope… Magie je přece zakázaná… Čarování je peccatum mortalium… Čtvrtý pražský artikul…“

„Přestaň žvanit, dobře? Chci vědět, jestli mě můžeš vyléčit.“

„Mohu. Ukaž, kde tě to bolí.“

Kapitola pátá

ve které naše hrdiny nakrátko opustíme a přeneseme se z Čech do Slezska, abychom se podívali, co ve stejném čase dělají někteří staří – i noví – známí.

eviděl jsem ho už někdy, uvažo

val Vendel Domarasc, magister scholarum kolegiátní školy svatého Kříže v Opoli, prohlížeje si svého návštěvníka. Neznám ho odněkud? A pokud ano, odkud? Z Krakova? Z Drážďan? Z Opavy?

Oknem k nim doléhaly hlasy žáků, sborově přednášejících strofy Statiových Thebais. Každou chvíli pře

rušoval recitaci křik – to na třídu dohlížející signator někoho pomocí rákosky učil latině a podněcoval k usilovnějšímu studiu.

Návštěvník byl vysoký, štíhlý až hubený, ale dřímala v něm síla. Še

divé vlasy měl střiženy jako duchovní, Vendel Domarasc by se vsadil, ze návštěvníkova plstěná čapka kryje tonzuru anebo stopy po tonzuře. Že by snadno mohl – na to by magistr klidně také vsadil – po mnišsku pokorně ohnout šíji, sepnout ruce a mumlat modlitbu. Mohl by. Kdyby chtěl. Teď očividně nechtěl, hleděl magistrovi zpříma do očí.

Návštěvníkovy oči byly zvláštní. Svou nehybnou pronikavostí zne

pokojovaly, vzbuzovaly mravenčení za krkem a na páteři. Nejpo

divnější byla jejich barva – barva železa, staré, zašlé čepele nože. Dojem posilovaly červené tečky v duhovkách – navlas jako částeč

ky rzi.

„Ecce sub occiduas versae iam Noctis habenas astrorumque obitus, ubiprimum maxima Tethys imu… impulit… Au! Bože, bože!“

Vendel Domarasc, magister scholarum kolegiátní školy svatého Kříže v Opoli a současně hlavní rezident táborské rozvědky, šéf a koordinátor špionážní sítě ve Slezsku, si tiše povzdechl. Věděl, kým byl jeho návštěvník, byl upozorněn, že přijde. Věděl, na čí rozkaz přichází a čí autoritu reprezentuje. Věděl, jaká má návštěvník zmocnění, věděl, že má právo rozkazovat, a věděl rovněž, co by hrozilo za nesplnění jeho rozkazu. Více Domarasc nevěděl. Nic více. Ba ani to, jak se návštěvník jmenuje.

„Ano, ano, pane,“ rozhodl se konečně pro oslovení dostatečně zdvo

řilé i bezpečně neutrální. „Není nám poslední dobou ve Slezsku leh

ce, oj, není… Neříkám to proto, pochop, abych se vymlouval, anebo ospravedlňoval nečinnost, to ne, snažím se, bratr Prokop se může spolehnout…“

Nedokončil. Železný pohled návštěvníka měl kromě jiných vlast

ností rovněž schopnost brzdit proudy výmluvnosti.

„Jak jistě víš,“ přešel Domarasc na řeč stručnější a konkrétnější, „v únoru loňského roku byl založen Střelínský svaz. Jsou v něm slezská knížata, starostové a městské rady Vratislavi, Svídnice, Ja

voru a Kladska. Jejich cílem je mobilizace armády k úderu na Če

chy. A ještě předtím likvidace ve Slezsku působících českých vý

zvědných sítí.“

Návštěvník přikývl na znamení, že ví. Avšak pohled železných očí se nezměnil.

„Pustili se do nás ze všech stran,“ vysvětloval vyzvědač. „Biskup

ská inkvizice, kontrarozvědky Albrechta z Koldic a Půty z Častolovic, opati z Jindřichova, Kamence a Křešova. Ještě loni na podzim byl zatčen svídnický rezident a několik našich lidí ve Vratislavi. Ně

koho z nich zlomili anebo některý zradil, poněvadž už druhou ad

ventní neděli sebrali buňku v Javoru. Během zimy uvěznili většinu agentů z okolí Nisy. Od té doby neuplynul měsíc, aby někoho nedo

padli… Nebo aby někoho nezabili. Šíří se terror. Naši přívrženci hynou. Hynou kupci, kteří s námi spolupracují… Na lidi padl strach. Verbovat nové agenty je v takových podmínkách takřka nemožné, neúměrně vzrůstá riziko provokace, infiltrace a prozrazení… Uvědomuji si, že bratra Prokopa nezajímají naše problémy, nýbrž vý

sledky… Pověz mu, že děláme, co můžeme. Děláme svou práci. Já dělám svou. Dodržuji pravidla naší profese…“

„Nepřijel jsem na inspekci,“ přerušil ho suše železooký. „Mám ve Slezsku vykonat úkol. Tebe jsem navštívil ze tří důvodů. Primo: jsi nejlépe zakonspirovaný a mně záleží na vlastním bezpečí. Secundo: potřebuji tvou pomoc…“

Magistr si oddechl, polkl slinu a o něco sebevědoměji zvedl hlavu.

„A tertio?“

„Ty potřebuješ pomoc Prokopovu. Tady je.“

Železooký rozvázal svůj ranec a vytáhl z něj balíček obalený kozlečinou a stažený řemínkem. Balíček těžce bouchl o desku stolu a jeho obsah se prozradil tlumeným zachřestěním. Slezský špión natáhl paži, jeho kostnatá, stařeckými skvrnami pokrytá ruka vypadala jako kra

hujčí spár.

„Tohle,“ řekl, dotýkaje se balíčku. „Tohle je to, co potřebujeme. Zlato a vítězného ducha. Ať nám Prokop dá více zlata a ještě pár vítězství podobných tomu u Tachova a za rok může být Slezsko jeho.“

„Numquam tibi sanguinis huius ius erit aut magnoferies impre… imperdita. Tydeopectora; vado equiden exsul… exsultans… Ouvej! Auuu, au!“

„Zmínil ses,“ zavřel magister scholarum okno, „že očekáváš mou pomoc.“

„Zde je seznam věcí, které budu potřebovat. Obstarej mi je urych

leně.“

„Mhm… Zařídím to.“

„Musím se také setkat s Urbanem Hornem. Uvědom ho, ať přijde do Opolí.“

„Horn není ve Slezsku. Musel uprchnout. Někdo ho udal, málem ho dostali. V Miliči zabil biskupského biřice, těžce zranil druhého… Hu, jako v dobrodružném rytířském románu… Teď je snad ve VelkoPolsku, přesně nevím. Jako zvláštní agent mi Horn není podřízen a nepodává mi hlášení.“

„V tom případě Tybald Raabe. Povolej ho sem.“

„Další zádrhel. Tybald sedí ve vězení.“

„Kde? U koho?“

„Na hradě Schwarzwaldau. U Hermanna von Zettritz.“

„Sežeň mi dobrého koně.“

Rytíř Hermann von Zettritz mladší, pán na Schwarzwaldau, se roz

valoval v křesle připomínajícím trůn. Stěnu za jeho zády pokrýval očouzený gobelín, podle všeho zobrazující rajskou zahradu. U rytí

řových nohou leželi dva neobyčejně špinaví chrti. U plného stolu seděla rytířova družina, jen o málo čistější než chrti. Tvořilo ji pět zbrojných burgmanů a dvě ženštiny snadno odhadnutelného řemes

la.

Heřman Cetric mladší si oprášil drobty chleba z břicha, z rodového erbu červenostříbrné tuří hlavy, a pohlédl na kněze, jenž před ním stál v poníženém postoji prosebníka.

„Nu, flanďáku…“ oslovil ho. „Jak jsi říkal, že se jmenuješ? Zapo

mněl jsem.“

„Otec Apfelbaum,“ pozvedl suplikant zrak. Cetric si všiml, že jeho oči měly barvu železa.

„Ano,“ vystrčil výbojně čelist, „je to tak. Máš recht, flanďáku Apfelbaume, dotyčný Tybald Raabe sedí u mě v lochu. Zavřel jsem toho šufta. Je to kacíř.“

„Vážně?“

„Zpíval proti vám kněžím, posmíval se papeži Martinovi. Ukazoval takový srandovní obrázek, prý: tohle je svatý otec ve chlívku, obhlíží svoje vepříky. Papež je ten s tiárou na hlavě, třetí prase zleva. Uáááhaaahahaha!“

Cetric se rozchechtal, spolu s ním jeho burgmani. Jeden z chrtů zaštěkal, schytal za to kopanec. Železooký návštěvník se nuceně po

usmál.

„Ale varoval jsem ho,“ zvážněl rytíř, „ať mi nepobuřuje poddané. Krákorej si, povídám mu, co hrdlo ráčí o Viklefovi a antikristovi, o tom, jaké jsou popi pijavice, poněvadž pijavice to tedy jsou. Ale nevykládej, kurva, sedlákům, že před bohem jsme si všichni rovni a všechno bude společné, včetně mého panství, mého burgu, mého špýcharu a mé pokladnice. A že není třeba platit daně, poněvadž při

chází spravedlivý lid boží, který všechny daně a všechny povinnosti zruší a zakáže. Upozorňoval jsem ho, kurva, varoval. Neposlechl, skončil pod zámkem. Zatím jsem se nerozhodl, co s ním udělám. Možná ho dám pověsit. Možná jenom spráskat. Možná postavit v Landeshutu na pranýř. Možná ho vydám vratislavskému biskupovi. Musím si urovnat vztahy s episkopátem, poněvadž se nám drobátko pokazily, huahahaha!“

Železooký kněz věděl, o čem hradní pán mluví. Věděl o přepadení cisterciáckého kláštera v Křešově, které Cetric podnikl loni v létě. Z řehotu knechtů u stolu poznal, že se loupeže museli účastnit. Možná se díval příliš pozorně, možná se něco zračilo v jeho tváři, protože pán na Schwarzwaldau se náhle vzpřímil a uhodil pěstí do područky křesla.

„Křešovský opat mi upálil tři sedláky!“ zaryčel tak, že by se za to nemusel stydět ani jeho erbovní tur. „Udělal mi to na potvoru, i když jsem ho, kurva, varoval, aby si se mnou nezačínal! Obvinil moje chla

py z podpory husitů a poslal je na hranici! Jenom aby mě nasral! Myslel si, že se neodvážím, že si netroufnu udeřit na ten jeho kloster! Tak jsem mu ukázal, zač je toho loket!“

„Pokud mne paměť neklame,“ zvedl kněz opět zrak, „tato ukázka se uskutečnila s účastí a pomocí trutnovských sirotků pod velením Jana Baštína z Porostlé.“

Rytíř se sklonil a probodl návštěvníka pohledem.

„Co jsi zač?“

„Nedomýšlíš se?“

„Domýšlím, pravda,“ zavrčel Cetric. „Pravda je i to, že jsem opata naučil móresům s vaší neocenitelnou husitskou pomocí. Ale copak to ze mě dělá husitu? Já chodím k přijímání po katolickém způsobu, věřím v očistec a v nouzi vzývám všechny svaté. Nemám s vámi nic společného.“

„S výjimkou lupu z Křešova, rozděleného půl na půl s Baštínem. Koně, dobytek, hotovost ve zlatě a stříbře, víno, liturgické předmě

ty… Doufáš, pane, že ti biskup Konrád udělí rozhřešení za nějakého potulného rybalta?“

„Příliš hrdě,“ přimhouřil oči Cetric, „se přede mnou stavíš. Dej si pozor! Mohu tě přidat k rybaltovi. Potěšil bych biskupa, kurva, potě

šil… Vidím, že nejsi žádný ometák. Ale tady zrak a hlas moc nezve

dej, stojíš před rytířem! Před pánem!“

„Toho jsem si vědom. A navrhuji rytířský způsob vyřízení celé zá

ležitosti. Poctivé výkupné za zbrojnoše je deset kop grošů. Štercéř nemá větší cenu než zbrojnoš. Vyplatím ho.“

Cetric přehlédl své muže, ti jako na povel vycenili zuby jako vlci.

„Vezeš s sebou stříbro? Máš je v brašnách, co? A koně ve stáji. V mé stáji. Na mém hradě.“

„Zcela správně,“ nepohnul železooký ani brvou. „Ve tvé stáji, na tvém hradě. Ale nechej mě dokončit, prosím. Dám ti za goliarda Tybalda ještě něco…“

„Co bys mi ještě mohl dát?“

„Záruku. Až přijdou boží bojovníci do Slezska, a bude to brzy, až budou pálit všechno až na holou zem, nestane se nic zlého ani tvé stáji, ani tvému hradu, ani obydlím a polím tvých poddaných. My ze zásady neškodíme lidem, kteří jsou nám přátelsky nakloněni. Tím méně spojencům.“

Nastalo dlouhé ticho. Takové ticho, že bylo slyšet, jak se drbou zablešení chrti.

„Všichni pryč!“ zařval náhle hradní pán na svou suitu. „Ven! Raus! Všichni a hned!“

„Ohledně našeho přátelství a spojenectví,“ ozval se Heřman Cetric mladší, pán na Švarcvaldově, když zůstali sami dva. „Ohledně naší budoucí spolupráce… Budoucího přátelství ve zbrani a naturIich podílu na kořisti… Můžeme, bratře Čechu, projednat podrobnosti?“

Za bránou nasadili koňům ostruhy a hnali je cvalem. Obloha potemněla, doslova zčernala. Vítr svištěl v korunách jedlí, rval suché listí z dubů a habrů.

„Pane Vlku!“

„Co?“

„Díky! Děkuji za osvobození!“

Železooký kněz se otočil v sedle.

„Potřebuji tě, Tybalde Raabe. Potřebuji informace.“

„Rozumím.“

„Pochybuji. Aha, Raabe, ještě něco.“

„Poslouchám, pane Vlku.“

„Už nikdy se neopovaž vyslovit nahlas moje jméno.“

Vesnice musela ležet v cestě oddílu Baštína z Porostlé, který po loňském přepadu křešovského kláštera plenil oblast mezi Landeshutem a Valdenburkem. Tahle víska se husitům zřejmě nějak znelíbila, potože po ní zůstala spálená země, z níž jen sem tam něco trčelo. Pramálo zbylo i z místního kostelíka – pouze tolik, aby náhodný pout

ník poznal, že to býval kostelík. Zachoval se jenom kříž u cesty a vzadu za spáleništěm hřbitůvek, ukrytý v olšinách.

Vítr kvílel, česal zalesněné svahy kopců, zatahoval nebe šedočernou oponou mraků.

Železooký kněz zastavil koně a počkal, až ho Tybald Raabe dojede.

„Slez,“ vyzval ho suše. „Řekl jsem, že mi musíš dát jisté informace. Tady a teď.“

„Tady? Na tomhle zlověstném spáleništi? Těsně vedle hřbitova? Za soumraku? Pod holým nebem, z něhož se každou chvíli spustí liják? Nemůžeme si promluvit někde v krčmě u piva?“

„Už jsem se kvůli tobě příliš dekonspiroval. Nechci, aby mne s te

bou kdokoli viděl. A spojoval. Proto…“

Nedopověděl, neboť si všiml, jak se goliardovy oči rozšiřují stra

chem.

Nejprve uviděli hejno černých ptáků, které se náhle zvedlo z korun stromů kolem hřbitova. Pak spatřili tanečníky…

Jeden za druhým, držíce se za ruce a tvoříce řetěz, vycházeli zpoza hřbitovní zdi kostlivci poskakující v groteskním, toporném tanci. Některé kostry byly holé, některé dokonce neúplné, některé ještě přioděné rozedranými cáry rubášů, ale všechny tančily. Klátily se a hop

saly, vysoko zvedaly kostnatá chodidla, holeně a femury, rytmicky klapaly kolozubými čelistmi. Vítr skučel a naříkal, hvízdal mezi žeb

ry a v otvorech pánví, hrál na lebkách jako na okarínách.

„Totentanz…“ vydechl Tybald Raabe. „Danse macabre…“

Chorovod mrtvol obtančil třikrát hřbitov, potom kostlivci, stále se držíce za ruce, prošli vypálenou vesnicí. Kráčeli tanečním krokem, poskakovali a křepčili, vířili opadané listí a popel spáleniště. Hejno černých ptáků jim dělalo společnost. I když mrtví tanečníci už zmi

zeli v lese, nad vrcholky stromů kroužící ptáci značili jejich cestu.

„Zna… znamení…“ vykoktal goliard. „Omen! Vypukne mor! Ane

bo válka!“

„Jedno nebo druhé,“ pokrčil rameny železooký. „Je možné, že chi

liasté měli pravdu. Tento svět se nedočká konce druhého tisíciletí, podle všech pozorovaných znamení jej čeká zkáza už mnohem dří

ve. Řekl bych, že zanedlouho. Na koně, Tybalde. Rozmyslel jsem se, přece jen navštívíme nějakou krčmu. Co nejdále odtud.“

„Ach, pane,“ pravil Tybald Raabe s ústy plnými hrachové kaše. „Kde bych se k takovým informacím dostal? Samozřejmě ti řeknu všechno, co vím, do podrobností. O Peterlinovi z Bělavy. O jeho bratru Reynevanovi. O Reynevanově románku s Adélou Štercovou i o tom, co z toho vzešlo. O tom, co se přihodilo v raubritterské osadě Kromolíně i na turnaji v Minstrberku. O tom, jak Reynevan… Co je s Reynevanem, pane? Jak se má? Co Samson? A Šarlej?“

„Neodbíhej od tématu. Ale když už jsme u toho, co je vlastně zač ten Šarlej?“

„Nevíš? Údajně zbloudilý mnich anebo kněz, který uprchl z kláš

terního arestu. Povídá se také, mně to aspoň říkal jistý Tassilo Tresckow, že prý se Šarlej zúčastnil vratislavského povstání v roce 1418. Víš, tehdy osmnáctého července vzbouření řezníci a ševci ubili purk

mistra Freibergera a šest konšelů. Třicet hlav za to padlo pod seke

rou na vratislavském rynku, třicet rebelantů šlo do vyhnanství. Jeli

kož Šarlej nosí hlavu pořád na krku, musel být mezi těmi vyhnanci. Myslím si…“

„Stačí,“ přerušil ho železooký. „Další informace. Ty, o něž jsem žádal. O přepadení výběrčího daní a jeho konvoje. Byl u toho Reynevan. A rovněž ty, Tybalde.“

„Ano, jistě,“ nabral si goliard plnou lžíci hrachu. „Co vím, to vím. A povím, proč ne. Ale o těch jiných věcech…“

„O černých jezdcích, křičících: Adsumus. Kteří jako assasini užíva

jí arabské jedy.“

„O těch. Neviděl jsem je a nevím o nich zhola nic. Jak bych se to měl dovědět?“

„Zkus,“ hlas železookého se nebezpečně změnil, „pohledat v té misce, co ji máš před nosem. Mezi hrachem a škvarky. Zjisti, co chci vědět. Ušetříš mi čas a námahu.“

„Rozumím.“

„Velmi dobře. Veškeré informace, Tybalde, všechno, co se dá zjistit. Fakta, klepy, dohady, vše, o čem se povídá po krčmách, jarmarcích, klášterech i bordelech. O čem faráři mluví při kázáních, věřící na procesích, konšelé na rathauzech a ženské u kašen. Jasné?“

„Nad slunce jasnější.“

„Dneska je čtrnáctého října, úterý, den svaté Hedviky. Za pět dní se sejdeme ve Svídnici. V neděli po mši před farou Stanislava a Václa

va. Až mě uvidíš, nevšímej si mě. Odejdu a ty půjdeš nenápadně za mnou. Rozuměls?“

„Ano, pane Vlku… Ehm… Odpusť…“

„Tentokrát ještě odpustím. Příště tě zabiju.“

Tempora cum causis Latium digestaper annum

lapsaque sub terras ortaque signa canam…

Žáci kolegiátní školy svatého Kříže v Opolí dnes probírali Ovidiovy Fasti. Od Mlýnky sem doléhalo volání rybářů a ječeni hádají

cích se pradlen. Magister scholarum Vendel Domarasc vložil do skříňky hlášení svých agentů. Obsah většiny raportů byl znepokoji

vý.

Něco se chystalo.

Muž se železnýma očima, pomyslel si Vendel Domarasc, budou kvůli němu samé nesnáze. Věděl jsem to, sotva jsem ho spatřil. Je jasné, proč byl vyslán do Slezska. Je to zabiják, atentátník, skrytý vrah. Přibyl sem někoho odstranit. A po takové akci vždy následuje pátrání, pronásledování, hrůzovláda. Není možno v klidu pracovat. Špionáž má ráda klid, nesnáší rozruch a násilí.

A zvláště nesnáší osoby pro zvláštní úkoly.

Proč, opřel si magistr bradu o ruce s propletenými prsty, proč se ptal na Vogelsang?

„Vogelsang. Říká ti něco ten název?“

„Samozřejmě,“ potlačil Domarasc úžas a nepřipustil, aby se mu v obličeji pohnul jediný sval. „Samozřejmě že říká.“

„Poslouchám.“

„Kryptonym Vogelsang,“ snažil se magistr, aby jeho hlas zůstal lhos

tejný a tón věcný, „byl přidělen tajné skupině pro mimořádné úkoly, která podléhala přímo Žižkovi. Měla jediného koordinátora a záro

veň spojku. Když ten člověk za podivných okolností zahynul, kon

takt s Vogelsangem byl přerušen. Dostal jsem pokyn, abych skupinu vyhledal. Snažil jsem se. Pátral. Bezvýsledně.“

Nesklopil zrak, i když železné oči píchaly jako jehly.

„Fakta znám,“ ve hlase návštěvníka se nedal rozeznat ani náznak nějakých emocí. „Chci znát tvůj vlastní názor na celou věc. A zá

věr.“

Závěr, pomyslel si Domarasc, byl už dávno vyvozen. Postaral se o to Flútek, Bohuchval Neplach, který horečně hledá viníky. Poně

vadž Vogelsang, to není žádné tajemství, dostal z Tábora tajné fondy. Velké peníze, za něž se měly financovat speciální operace. Peníze byly evidentně až příliš velké a do Vogelsangu naverbovaní lidé až příliš speciální. Výsledek: zmizely peníze, zmizeli lidé. Patrně nená

vratně.

„Jak jsem se zmínil,“ promluvil, pobízen železným pohledem, „ko

ordinátor Vogelsangu zahynul. Násilnou smrtí. Okolnosti jeho vraž

dy nebyly jen podivné. Byly navíc hrůzné a vyprávění z nich učinilo doslova noční můru. Strach ze smrti může zvítězit nad oddaností věci. V ohrožení života se na loajalitu často zapomíná.“

„Zapomíná?“ zopakoval tázavě návštěvník. „Ty bys na svou zapomněl?“

„Moje loajalita je pevná.“

„Věřím.“

Doufám, že tomu tak je, přemítal Domarasc. Doufám, že věří. Pro

tože moc dobře vím o Prokopově a Flútkově podezřívavosti, o vyšet

řování údajného spiknutí. Spiknutí, to je dobré. Založí se nějaká přísně utajená speciální skupina, zverbují se do ní individua pochybné mi

nulosti, která při prvním náznaku ohrožení dezertují a ukradou svě

řené peníze. A potom se za vším hledá spiknutí.

A vysílá se vrahy.

Pradleny u Mlýnky se hádaly a navzájem obviňovaly z prostituce. Rybáři nadávali. Žáci deklamovali Ovidia:

Adnus concmtiper laures ire tuorum

deque meopavidos excute corde metus…

Zajímalo by mne, pomyslel si magistr, když zavíral okno, kde je ten člověk nyní.

„Znáš tu paní?“ zeptal se Parsifal Rachenau svého společníka. „A tu pannu?“

„Viděls přece, že jsem se s ní vítal,“ odsekl Jindřich Baruth, jemuž všichni přezdívali Špaček. „Že jsem jí líbal ruku. Viděls mě někdy líbat ruce cizím babám? Je to moje teta Hrozvita, někam cestuje. Ta baculatá je její společnice. A ta v čepci hofmistryně…“

„A panna?“

„Její dcera, to znamená moje sestřenice. Paní Hrozvita je vlastně manželka mého strýce. Ale ne strýce Jindřicha, co sedí na Smarchovicích a říkají mu Heinemann, ani strýce z Lysohory, to je zase Jin

dřich zvaný Jeřáb, ale manželka toho třetího, otcova nejmladšího bratra, který se jmenuje…“

„Jindřich,“ uhodl do plavovlasé dívčiny zahleděný Parsifal Rachenau.

„Znáš ho? No tak vidíš. On je můj strýc, jeho žena moje teta a to děvče, jejich dcerka, je tím pádem moje sestřenice. Jmenuje se Ofka. Co na ni tak čumíš, he?“

„Já…“ začervenal se jinoch. „Nic… Jenom tak…“

Ofka von Baruth jen předstírala, že ji nezajímá nic jiného než vrtění se na hospodské lavici, klátění nohama, ťukání lžičkou o misku a škubání za vlastní cop. Ve skutečnosti už dávno postřehla zájem neznámého panoše a nyní se na něj rozhodla reagovat. Vyplázla na mladíka jazyk.

„Koza,“ komentoval otráveně Špaček. Parsifal nekomentoval nic, byl okouzlen. Jediné, co ho zneklidňovalo, bylo možné příbuzenství. Rachenauové byli spřízněni s Baruthy, některá ze sester strýce Gawaina byla, měl takový dojem, sestřenice tety ženy před chvílí vzpomí

naného Jindřicha Jeřába. Něco takového bezpochyby vyžaduje dis

pens a s takovou výjimkou jsou vždycky potíže. Parsifal na ženitbu odjakživa nazíral jako na nepříjemnou povinnost, ne-li rovnou jako na trest, avšak nyní si zřetelně uvědomil, že se tomu stejně jednou nevyhne a v takovém případě by dal tisíckrát raději přednost blonďa

té Ofce von Baruth než uhrovité, jako šindel vyzáblé Zuzaně, kterou se mu chystali vnutit tatík Rachenau a její otec, starý Albrecht von Hackeborn, pán na Přívoze. Parsifal byl rozhodnut oddalovat zásnu

by, jak dlouho to jen bude možné, ale stejně by to nikam nevedlo: postupem času mohlo Zuzaně Hackebornovně akorát přibýt více beďarů. Zato z Baruthovny se mohla brzy vyklubat pohledná dívka. Po čertech půvabná dívka…

Půvabnou in spe dívku jeho zájem očividně bavil, nejprve na něj cenila spodní zuby, potom opět vyplázla jazyk. Po jejím boku sedící žena v čepci ji ihned vyplísnila. Ledva se však matrona otočila, Ofka zase vycenila zuby, tentokrát horní.

„Kolik…“ vykoktal Parsifal. „Kolik jí může být let?“

„Copak mě to někdy zajímalo?“ odfrkl Špaček. „A proč by to mělo zajímat tebe, když už jsme u toho? Radši fofrem zhltej tu kaši, musí

me jet dále. Pan Půta se naštve, když to do Kladska nestihneme na čas.“

„Pokud se nemýlím,“ ozvalo se vedle nich, „mám tu čest s urozený

mi pány rytíři Jindřichem von Baruth a Parsifalem von Rachenau?“

Zvedli hlavy. Vedle jejich stolu stál kněz, vysoký, šedivý. Jeho oči měly barvu železa. Ale možná se jim to v zakouřeném šenku jenom zdálo?

„Správně,“ kývl Rachenau hlavou. „Správně, velebný otče. Jsme to my. Jenže zatím nejsme rytíři, ještě nejsme pasovaní…“

„Ale,“ usmál se shovívavě kněz, „to je pouze otázka času. Jsem si jist, že ne dlouhého. Dovolte, mladí páni, jsem otec Schlossknecht, sluha Boží… Brrr, to je dneska zima. Chtělo by to hlt svařeného vína na zahřátí… Pokud se mladí páni rytíři neurazí, objednám gluhwein i pro ně. Pokud by měli chuť?“

Špaček a Parsifal na sebe pohlédli a oba naprázdno polkli. Chuť by měli a náramnou. Horší to bylo s hotovostí.

„Otec Schlossknecht, sluha Boží,“ představil se kněz ještě jednou, když sám donesl a postavil na stůl tři hrnky. „V současnosti u břežské kolegiáty, dříve kaplan rytíře Otty von Kauffung, přijmi, Pane, jeho duši…“

„Kaplan pana Kauffunga!“ odtrhl Parsifal zrak od Ofky a div se nezalkl vdechnutým vínem. „U hlavy svatého Tiburcia! Vždyť pan Otto, porubán v bitce, dokonal v mé náruči! Předloni v září, v Holenovských borech! Byli jsme oba v průvodu, který přepadli lapkové! Briganti tenkrát unesli dvě urozené slečny: Biberštejnovnu a Apoldovnu. Obě později hanebně zneuctili…“

„Milostivý Bože!“ zalomil rukama kněz. „Nevinné panny zneuctě

ny? Kolik zla je na tom světě… Kolik hříchů… Kdo se mohl takové špatnosti dopustit?“

„Loupeživí rytíři. Vedl je nějaký Reinmar Bielau, lotr a čarodějník.“

„Čarodějník? Není možná?!“

„Uvěříš, otče, když ti o tom povyprávím. Na vlastní oči jsem vi

děl… Na vlastní uši slyšel…“

„Také já bych mohl vyprávět!“ přihlásil se Špaček. Do této chvíle jenom popíjel horký trunk, tváře měl už celé ruměné. „Také jsem viděl černé dílo toho Bielaua! Čarodějnice letící na sabat! A druhého dne ráno pobité lidi na silnici u Frankenštejna, pod Hrachovou ho

rou!“

„Není možná?!“

„Je možná,“ ujistil ho chlubně Špaček. „Říkám pravdu! Byli to lidé paní Držaty de Wirsing, chovatelky koní, pobili je černí jezdci. Rota smrti! Pekelníci! Samotné ďábly má ten Bielau ve svých službách! Nebudeš věřit, co ti povím…“

Nyní ho pro změnu ujistil železooký kněz, že věřit bude. Svařené víno stoupalo do hlav. Rozvazovalo jazyky.

„Jak jsi to říkal, velebný otče?“ svraštil čelo Fricek Nostic a položil sedlo na břevno ohrazení. „Jakže se jmenuješ?“

„Otec Haberschrack,“ zopakoval tichým hlasem kněz. „Kanovník od Nejsvětější Panny v Ratiboři.“

„Ano, ano, slyšel jsem o tobě,“ prohlásil s naprostou jistotou Fri

cek. „V jaké záležitosti za mnou přicházíš? Co může být tak naléha

vé, že mě přepadáš v maštali? Jestli jde o Hedu Strauchovnu, tu z Ratiboře, zaklínám se, ať mě spálí svatý Antonín, že ona lže. Ot

cem jejího pancharta v žádném případě nemůžu být, poněvadž jsem ji prcal akorát jednou, a to ještě do zadku.“

„Ale ne, ne,“ popíral kvapně kněz. „Ujišťuji tě, že jsem zde ze zcela jiného důvodu. I když by se dalo říci, že podobně choulostivého. Chtěl bych poznat… Hmmm… Zkrátka chtěl bych poznat okolnosti úmrtí jednoho mého blízkého příbuzného. Anebo radši ne… Dal bych přednost…“

„Čemu bys dal přednost?“

„Promluvit si o tom s někým jiným. Protože…“

„Nevykrucuj se, velebníčku! Mluv, anebo vypadni! Spěchám do hospody, kumpáni čekají. Co kumpáni? Družina. No tak vyklop, o co ti jde!“

„A odpovíš mi, když se zeptám?“

„To,“ ohrnul rty Fricek Nostic, „se teprve ukáže. Protože vy faráři často strkáte nosy do věcí, po kterých vám nic není. Tuze často. Měli byste si radši hledět breviáře. Modlit se k bohu a pomáhat potřeb

ným.“

„Čekal jsem to,“ řekl zkroušeně kněz a zvedl zrak. Jeho oči měly barvu železa. „Čekal jsem, že mi takto odpovíš. Proto bych tě chtěl poprosit pouze o zprostředkování. Rád bych si pohovořil s tvým pří

telem, tím Vlachem… Ten mi byl přímo doporučen jako nejmoudřej

ší a nejzkušenější z vás…“

Fricek se rozchechtal tak hlučně, až se koně začali plašit a dupat.

„To se povedlo! Dělali si z tebe srandu, frátere! Vitelozzo Gaetani nejzkušenější? V čem? Leda v chlastu. Nejmoudřejší? Vždyť je to piemontský křupan, skopová hlava, úplný tupec. Všechno, co by ti mohl povědět, je to jeho obvyklé cazzo, fanculo, puttana a porcamadonna. Víc z něho nedostaneš! Chceš se dozvědět pravdu? Ptej se někoho, kdo má za ušima. Třeba mě, abys nechodil daleko.“

„Když tedy souhlasíš,“ přimhouřil oči kněz, „zeptám se. Za jakých okolností zahynul kupec pan Hanuš Throst, zavražděný přede dvěma lety nedaleko Silberberku?“

„Jářku,“ zahučel Fricek. „Čekal jsem něco takového. Ale slíbil jsem to, tak ti to povím.“

Posadil se na lavici a ukázal knězi na druhou.

„V měsíci září tomu byly dva roky,“ začal. „Vyjeli jsme tehdy z Kromolína a všimli si, že nás někdo sleduje. Nastražili jsme léčku a zajali ho. Koukáme, kdože nám to padl do rukou? To bys neuhodl. Reynevan Bielau, ten známý čaroděj a zlosyn, prznitel panen. Slyšels už o przniteli panen Reynevanovi de Bielau?“

„Co má prznitel panen společného s Throstovou smrtí?“

„To ti hned povím. Podivíš se, frátere, podivíš…“

„Bratr Kantor? Ondřej Kantor?“

„To jsem já,“ vyskočil úlekem jáhen od Povýšení svatého Kříže, když za zády uslyšel cizí hlas. „Já…“

Za ním stojící muž měl na sobě černý plášť s květinovou výšivkou, šedý doublet a na hlavě biret s pérem, oděv bohatých kupců a patrici

jů. V tom muži však bylo něco, co s kupectvem a měšťanstvem nešlo dohromady. Jáhen nevěděl co. Možná zvláštní grimasa kolem úst. Možná hlas. Možná oči. Divné. Barvy železa.

„Něco pro tebe mám,“ vytáhl železooký ze záňadří měšec. „Odmě

nu. Za vydání Reinmara von Bielau do rukou Svatého oficia. Toto se dle našich záznamů událo zde, ve městě Frankenštejně, quintadecima die mensis Septembris Anno Domini 1425. Platba je poněkud opožděná, ale tak bohužel pracuje naše účetnictví.“

Diákona ani nenapadlo ptát se, o jaké „naše záznamy“ a „naše účet

nictví“ se jedná. Domyslel se. Přijal z mužovy ruky měšec. Mnohem lehčí, než by si přál. Bylo mu však jasné, že by nebylo rozumné han

drkovat se o úroky.

„Já…“ dodal si kuráže. „Já vždycky… Svaté oficium se na mě může vždycky spolehnout. Kdykoli zjistím něco podezřelého… Neprodle

ně hlásím… Běžím k převorovi… Zrovna minulý čtvrtek se kolem soukenických krámů motal jeden takový…“

„Za toho Bělavu,“ přerušil ho železooký, „jsme obzvláště vděčni. Byl to velký hříšník.“

„Aby ne!“ zvolal vzrušeně Kantor. „Zločinec! Černokněžník! Lidi mordoval, trávil, povídá se! Samotného knížete minstrberského se chystal zavraždit! Vdané paní z Olešnice magií obluzoval, obluzené zneuctíval a potom začarovával, aby na všechno zapomněly. Dcerku pana Biberštejna unesl. A potom se jí násilím zmocnil!“

„Násilím?“ zopakoval železooký, zvedaje obočí. „Jako černokněž

ník ji přece mohl magií obloudit a obluzenou zneuctívat, jak by se mu zachtělo, a potom ji začarovat, aby na všechno zapomněla… Nějak to nemá logiku, příteli, nemyslíš?“

Jáhen zůstal stát s otevřenými ústy. Nevěděl, co je to ta „logika“. Ale podezření měl na to nejhorší.

„Jsi-li tak bdělý, jak se chlubíš,“ pokračoval lhostejně železooký, „zajisté budeš vědět, zda se tu na toho čaroděje někdo vyptával? Později, po zatčení. Mohl to být nějaký jeho spoluviník, husita, val

denský, katar.“

„Vy… vy… vyptával se jeden,“ vykoktal proti své vůli Kantor. Bál se dalších otázek. Hlavně jedné: proč neudal toho, kdo se vyptával? Neudal ho ze strachu. Z hrůzy, jakou v něm probudil ten člověk. Černě oděný, černovlasý, podobající se jakoby ptáku. Ale s pohle

dem ďábla.

„Jak vypadal?“ zeptal se přívětivě železooký. „Popiš ho. Nanejvýš podrobně. Prosím.“

Ke spokojenosti člověka se železnýma očima nebylo ve farním kos

tele živé duše. Na prázdný, kadidlem načichlý presbytář shlížela z ústřední desky triptychu patronka chrámu svatá Kateřina Alexan

drijská, obklopená zpoza obláčků vykukujícími andílky.

Železooký přiklekl před oltářem a tabernákulem, vstal a spěšným krokem zamířil ke zpovědnici, skryté ve stínu boční lodi. Než se v ní stačil pohodlně usadit, od sakristie k němu dolehlo hlasité kýchnutí, o něco tišší kletba a po kletbě zkroušené: „Bože, odpusť.“ Železooký rovněž zaklel. Avšak „Bože, odpusť“ si odpustil. Sáhl pod plášť pro měšec, neboť to vypadalo, že bez úplatku se neobejde.

Z příchozího se vyklubal shrbený starý kněz v obnošené sutaně, nepochybně zpovědník, poněvadž se šoural rovnou ke konfesionálu. Když v něm spatřil cizího kněze, zarazil se a otevřel ústa doko

řán.

„Pochválen buď Ježíš Kristus,“ uvítal ho železooký a pokusil se vyloudit na tváři co nejpřívětivější úsměv. „Zdravím tě, otče. Mám k tobě…“

Nedopověděl.

„Bratře…“ obličej zpovědníka se náhle změnil v nevěřícném údivu „Bratře Marku! To jsi ty? Přežils? Zachránil ses? Nevěřím svým očím!“

„Dobře, že nevěříš,“ odtušil chladně kněz s očima barvy železa. „Neboť jsi na omylu, otče. Jmenuji se Kneufel. Otec Jan Kneufel.“

„Já jsem bratr Kajetán! Nepoznáváš mě?“

„Ne.“

„Ale já tebe ano,“ spráskl ruce starý zpovědník. „Strávili jsme pře

ce čtyři roky v klášteře v Chrudimi. Dennodenně jsme se modlívali ve stejném kostele a jídali ve stejném refektáři. Dennodenně jsme se míjeli v ambitu. Až do toho hrozného dne, kdy ke klášteru přitáhly pohanské hordy…“

„S někým si mne pleteš.“

Zpovědník chvíli mlčel. Poté se mu tvář rozjasnila a ústa zkřivila v úsměvu.

„Už chápu,“ plácl se do čela. „Incognito. Obáváš se služebníků ďábla, jsou mstiví a mají dlouhé prsty. Zbytečně, bratře, zbytečně. Nevím, poutníku Boží, která cesta tě k nám přivedla, ale tady jsi mezi svými. Je nás zde více, celá skupina, celá communitas nebo

hých uprchlíků, exulantů vyhnaných z rodné země, ze svých vydran

covaných klášterů a znesvěcených chrámů. Je tady bratr Heliodor, jenž stěží vyvázl s holým životem z Chomutova, opat Wetzhausen z Kladrub, utečenci ze Strahova, Břevnova a Jaroměře… Zdejší pán, člověk šlechetný a bohabojný, je k nám laskavý, dovolil nám vést zde školu a kázat o zločinech kacířů… Chrání nás a brání. Vím, čím jsi prošel, drahý bratře, chápu, že se nechceš odhalit. Jestliže si to přeješ, zachovám tvé tajemství. Neutrousím ani slovíčko. Nikomu neprozradím, že jsem tě viděl.“

Železooký se na něho chvíli díval.

„Samozřejmě,“ řekl konečně, „že neprozradíš.“

Bleskový pohyb, úder vedený vší silou ramene a paže. Tvrdá pěst, ozbrojená zubatými železnými prstenci, udeřila zpovědníka přesně do ohryzku a vrazila mu jej hluboko do rozdrceného hrtanu a dýcha

cí trubice. Bratr Kajetán zachrčel, chytil se za hrdlo a oči mu vylezly z důlků. Přežil masakr, který Žižkovi bojovníci uspořádali v květnu roku 1421 v chrudimském klášteře dominikánů. Avšak tuto ránu pře

žít nemohl.

Svatá Kateřina a její andílci se lhostejně dívali, jak umírá.

Kněz se železnýma očima sňal z prstů boxer, sklonil se, popadl mrtvého za sutanu a odtáhl jej za zpovědnici. Sám se posadil dovnitř, tvář zastínil kápí. Seděl v naprostém tichu, v pachu kadidla a svící. Čekal.

Okolo poledne měla sem, do farního kostela zasvěceného své pat

ronce, přijít na zpověď – i se svým dítětem – Kateřina z Biberštejna, dcera pána na Štolcu. Železooký byl zvědav na hříšné myšlenky slečny Kateřiny. Na její hříšné skutky. A na jistá velmi hříšná fakta z jejího života.

Ve městě Svídnici, v neděli devatenáctého října brzy po mši, lákal zpěv a zvuk loutny chodce na Kotlářskou ulici. Mezi krámkem hrn

číře a odbočkou k synagoze stál na bečce nemladý již goliard v roha

té červené kukle a suknici s ozdobně vystřihovaným okrajem, brnkal na struny a zpíval:

Neklekejte před biskupy,

kteří mají zlatých kupy,

ti nám víru znesvářili,

dej Bůh, by se polepšili…

S každou další slokou mu přibývalo posluchačů. Shromáždění ko

lem goliarda rostlo a houstlo. Pravda, byli i tací, kteří se kvapně kli

dili pryč, když zjistili, že ten rošťák nezpívá o sexu, jak se domnívali, nýbrž o poslední dobou nebezpečné politice.

Panskost zkazila kaplany,

kanovníky i děkany,

všechno v církvi zpanštilo,

však pokory ubylo…

„Pravda! Svatá pravda!“ zvolalo několik hlasů z obecenstva. A v další chvíli se rozproudila disputace. Jedni začali ostře kritizo

vat klér a Řím, druzí se naopak ujali obhajoby, argumentujíce, že pokud ne Řím, tak co? Štercéř využil zmatku a nenápadně se vytra

til.

Minul Chmelné síně, odbočil do Hradní ulice vedoucí k městské bráně. Za chvíli před sebou uviděl svůj cíl: vývěsní štít hospody „U rudého gryfa“.

„Pěkně jsi zpíval, Tybalde,“ uslyšel za zády.

Goliard si stáhl kuklu z hlavy a dost vyzývavě pohlédl hovořícímu do očí barvy železa.

„Dvě hodiny,“ pravil s výčitkou, „jsem na tebe čekal u fary. Neráčil ses ukázat ve smluvený čas.“

„Pěkně jsi zpíval,“ železooký, dnes v hábitu žebravého františkána, neuznal za vhodné cokoli vysvětlovat, nebo se dokonce omluvit. „Pěkně, na mou duši. Jen trochu nebezpečně. Nemáš strach, že tě znovu strčí za mříže?“

„Za prvé,“ svraštil brvy Tybald Raabe, „pictoribus atque poetis quodlibet audendi semper fuit aequa potestas. Za druhé: jak jinak mám pracovat pro naši věc? Nejsem špehýř, který se skrývá ve tmě anebo v převleku. Jsem agitátor, musím chodit mezi lid.“

„Dobrá, dobrá. Informace.“

„Pojďme si sednout.“

„Musí to být tady?“

„Čepují tu znamenité pivo.“

„Ti černí jezdci, o které ses zajímal,“ rozpovídal se goliard, když usedli ke stolu a objednali si pití, „se ve Slezsku ukázali vícekrát. Po pořádku, a to je zajímavá věc, byli viděni u Střelína, když byl zabit pan Bart, a v okolí Sobotky, když zahynul pan Čambor. V prvním případě je viděl bláznivý pastýř, v případě druhém věčně opilý var

haník. Jak se jistě domyslíš, ani jednomu z nich nikdo neuvěřil. Nao

pak za navýsost věrohodné lze považovat koňáky paní de Wirsing. Rytíři v černém ji přepadli poblíž Frankenštejna, její doprovod dílem pobili a dílem rozehnali. Přežilo dost svědků toho incidentu. Zajíma

vé věci vyprávějí také biřici inkvizice…“

„Ty ses vyptával biřiců inkvizice?“

„Co tě vede, sám nikdy. Vím to z důvěryhodných zdrojů. Šerhové klábosili o tom, že papežský inkvizitor Řehoř Hejnic už nejméně dva roky vede vyšetřování ve věci nějakých pekelných jezdců na černých koních, kteří řádí ve Slezsku. Dokonce už pro ně vymysleli pojmenování: Černá rota anebo biblické Démoni času poledního. Také jim přezdívají Mstitelé. Ale jenom potichu, aby inkvizitor neslyšel. Už dávno vyšlo najevo, že Rota smrti zabíjí lidi podezřelé ze styků s husity, z obchodování s nimi a zásobování potravinami, zbraněmi, prachem a olovem… Anebo koňmi, když už jsem vzpo

mněl Držatu de Wirsing. A tak si za inkvizitorovými zády jeho vlastní lidé šeptají, že ti černí rytíři jsou vlastně jejich spojenci, nikoli nepřátelé. Nač je stíhat, proč jim překážet? Díky nim je méně prá

ce.“

„A přepadení kolektora vezoucího vybranou daň? Určenou právě na válku s husity?“

„Neví se, zda za tím přepadeními byla Rota. O té loupeži nikdo nic neví.“

Železooký dost dlouho mlčel.

„Zajímalo by mne,“ promluvil konečně, „jestli to přepadení mohl někdo přežít.“

„Neřekl bych.“

„Tobě se to podařilo.“

„Já v tom umím chodit,“ usmál se Tybald Raabe. „V jednom kuse se ukrývám nebo utíkám, tak často, že už nebezpečí vycítím předem. Už od té doby, kdy jsem opustil krakovskou Alma Mater kvůli umě

ní, loutně a zpěvu. Víš, jak to chodí, potulný básník je jako ďábel v ženském klášteře, všechno se na něj svede, za všechno nese vinu. je třeba umět se vždycky zavčasu vytratit. Utíkat jako lesní zvěř, nepřemýšlet, neváhat. Kromě toho…“

„Co kromě toho?“

„Tehdy na Ctiborově Porubu jsem měl z pekla štěstí. Dostal jsem běhavku.“

„Cože?“

„V průvodu byla mladá dívka, říkal jsem ti o ní, rytířská dcerka… Nechtěl jsem před ní, styděl jsem se… Zašel jsem si ulevit dost dale

ko, až do rákosí u jezírka. Když jsem uslyšel hluk přepadení, unikl jsem přes močál. Útočníky jsem ani nezahlédl.

Železooký opět dlouho mlčel.

„Proč,“ otázal se nakonec, „ses nezmínil, že tam bylo jezírko?“

Hastrman byl velmi opatrný. Třebaže bydlel v jezírku ztraceném v lesích u opuštěného Porubu, třebaže byl večer, kdy možnost něko

ho potkat byla mizivá, zachovával nejvyšší ostražitost. Při vynoření nezčeřil vodu o nic více než ryba, nebýt toho, že hladina byla hladká jako zrcadlo, v rákosí schovaný železooký by mohl kruhy na vodě přehlédnout. Vylézaje na břeh, plachý tvor sotva začvachtal a jen slabě zašustil v sítinách, náhodný pozorovatel by hádal: vydra. Avšak železooký věděl, že tohle není vydra.

Když stanul na pevné zemi a přesvědčil se, že nic nehrozí, nabyl vodní tvor sebevědomí. Vzpřímil se, zadupal plochými chodidly a poskočil. Při doskoku vyšplouchlo zpod jeho zeleného kabátu hoj

ně vody a bahna. Osmělený hastrman vystříkl vodu ze skřelí, otevřel ústa široká jako ústa ropuchy a hlasitě zaskřehotal, aby informoval okolní přírodu o tom, kdo je tady pánem.

Příroda na to nereagovala. Hastrman se chvíli motal v sítinách, hra

bal v blátě a posléze se vydal k lesu. A vlezl rovnou do pasti. Překvapeně zabublal, když si všiml pásu písku. Přiblížil k němu prsty u nohou, ale kvapně ucouvl. Došlo mu, o co se jedná, hlasitě zakvákal a obrátil se na útěk. Bylo však už pozdě. Železooký vyskočil ze své skrýše a uzavřel magický kruh pískem sypaným z pytle. Když práci dokončil, usedl na vyvrácený kmen.

„Dobrý večer,“ pozdravil zdvořile. „Chtěl bych si promluvit.“

Wasserman – železooký už věděl, že název vodník je pro tvora správnější – se několikrát pokusil přeskočit magický kruh, bezvýsledně, to se rozumí. Rezignovaně potřásl plochou hlavou, až mu z uší vytekla další voda.

„Brekk-rek,“ zaskřehotal. „Brekk-rekekeks.“

„Vyplivni bahno a laskavě mi to zopakuj.“

„Brekekegrek-grek-grek.“

„Děláš ze sebe pitomce? Anebo ze mne?“

„Kvak-kváááááks.“

„Zbytečně marníš svoje nadání, pane vodníku. Mě nenapálíš. Dobře vím, že rozumíš a umíš mluvit lidským jazykem.“

Vodník zamžoural dvojitými víčky a otevřel žabí hubu.

„Lidským jazykem…“ zabublal a vyplivl vodu. „To ano. Ale proč mám mluvit německy?“

„Bod pro tebe. Může být česky?“

„Třeba.“

„Jak se jmenuješ?“

„Když ti to povím, pustíš mě?“

„Ne.“

„Tak si naser!“

Nastalo ticho. Porušil je opět železooký.

„Máme,“ začal vlídně, „spolu nějaké řízení, pane vodníku. Chci, abys mi něco dal. Vlastně ne dal, řekněme: zpřístupnil.“

„Hovno ti zpřístupním.“

„Ani na chvilku jsem nepředpokládal,“ usmál se železooký, „že budeš hned souhlasit. Počítal jsem s tím, že to bude chvíli trvat. Ale já jsem trpělivý a mám dost času.“

Vodník poskočil a zadupal. Zpod jeho kabátu opět vytekla voda, asi jí tam měl dost značnou zásobu.

„Co chceš?“ zahuhňal. „Proč mě trápíš? Co jsem ti udělal? Tak co ode mě chceš?!“

„Od tebe nic. Spíše od tvé ženy. Ona přece poslouchá, jak si tady povídáme. Je tamhle u břehu, viděl jsem, jak se pohnula třtina a zavl

nily upolíny. Přeji dobrý večer, paní vodníková! Prosím, neodcházej, budeme tě potřebovat!“

Pod břehem to plesklo, jako by tam plaval bobr, po hladině se roz

běhla kola. Zajatý vodník hlasitě zadrnčel jako ovád, když uvízne v lepkavém blátě. Potom široce roztáhl skřele a vydal hlasitý skřek. Železooký ho nevzrušeně pozoroval.

„Předloni v měsíci září,“ začal klidně, „kterému vy říkáte mheánh, došlo tady na Ctiborově Porubu k přepadení, boji, zabíjení.“ Vodník se nafoukl a zaprskal, ze skřelí mu vytryskly úzké stružky vody.

„Co je mi po tom? Nepletu se do vašich lidských zábav.“

„Oběti byly zatíženy kameny a hozeny do tvého jezírka. Jsem pře

svědčen, vždycky to tak bývá, že některá z obětí ještě žila, když ji hodili do vody. Že umřela teprve následkem utopení. A v tom případě ji máš tam dole na dně, ve svém rehoenganu – podvodní síni a po

kladnici. Máš ji tam jako hevai.“

„Jako co? Nerozumím.“

„Ale rozumíš. Hevai toho, který utonul. Máš ji v pokladnici. Pošli pro ni ženu, ať ji přinese.“

„Ty tady blábolíš, člověče,“ zachroptěl strojeně vodní tvor, „a mně vysychají žábry… Dusím se… Umírám…“

„Nedělej ze mne hlupáka. Můžeš dýchat vzduch stejně dlouho jako rak, nic ti nebude. Ale až vyjde slunce a zvedne se vítr. Až ti začne vysychat a praskat kůže…“

„Jadžkaaa!“ zakřičel vodník. „Dawaj tu hevai/ Wiesz która!“

„Takže ty mluvíš i polsky?“

Vodník zakašlal, vysmrkal z nosu další vodu.

„Žena je Polka,“ odvětil neochotně. „Z jezera Gopla. Můžeme si promluvit vážně?“

„Samozřejmě.“

„Tak poslouchej, suchozemče. Domyslel ses dobře. Z těch šestnác

ti, které tenkrát hodili do jezírka… Jeden, i když byl zle pobodán, ještě žil. Srdce mu bilo, šel ke dnu v oblaku krve. Nadechl se vody a utonul, ale… Jak ses také domyslel, stačil jsem se k němu dostat včas a získat jeho… Prostě mám hevai… Když ti ji dám, přísaháš, že mě pustíš?“

„Přísahám.“

„I když se ukáže… Když toho tolik víš, přece nevěříš v bajky a pověry? Utopence nevrátíš do života, když rozbiješ hevai. Jsou to výmysly, babské tlachy. Nic se nestane, pouze rozptýlíš jeho auru. Necháš ho umřít podruhé, v krutých bolestech. Tak nesnesi

telných, že to aura nevydrží a zanikne. Jestli ti tedy byl ten člověk blízký…“

„Nebyl to nikdo blízký,“ nenechal ho dokončit železooký. „A nevě

řím v pověry. Půjč mi hevai, stačí na chvíli. Vrátím ti ji neporušenou. A tebe pustím.“

„Ha,“ zamrkal všemi víčky vodník. „Je-li to tak, na kýho šlaka tahle past? Proč jsi mě chytal, víš, co jsou to za nervy a stres? Měl jsi přijít, poprosit…“

„Příště.“

U břehu něco zašplouchalo, zavanulo odtamtud puchem bahna a leklé ryby. Po chvíli, pomalým, šouravým krokem jako bahenní želva, k nim došla vodníkova žena. Železooký si ji se zájmem prohlížel, poprvé v životě viděl vodnici. Jestliže slezský vodník připomínal ža

báka, polská Gopianka připomínala princeznu – ovšem zakletou v žábu.

Vodník vzal od ženy něco, co připomínalo velikou škebli, obrostlou třásněmi řas. Vrstvou řas prosvítalo světlo. Škeble světélkovala. Jako trouchnivé dřevo. Jako květ zlatého kapradí.

Železooký odhrnul nohou písek magického kruhu, osvobodil vod

níka a vzal si od něj hevai. Okamžitě ucítil, jak se ten předmět chvěje a pulsuje, jak ten tepot a chvění prochází jeho dlaní do celého těla, proniká jím a nakonec se dostává až do mozku. Uslyšel hlas, nejprve tichý, potom stále hlasitější a zřetelnější: „…dině smrti naší… Nyní i v hodině smrti naší… Elenče… Mé dítě…“

Nebyl to samozřejmě ničí hlas, nebyla to bytost, se kterou by bylo možno rozmlouvat, dokonce ani taková, které by bylo možno po vzoru nekromantů pokládat otázky. Jako v egyptských kanopách Amset, Hep, Tuamutef a Qebhsenuf, druidském vejci anguinum anebo krys

talu oglainnan Druighe, případně jiném podobném obalu, tak i v hevai byla uvězněna aura. Přesněji fragment aury pamatující si jedinou věc – poslední chvíli před smrtí. V auře trvala ta chvíle věč

nost. Nekonečnou, absolutní věčnost.

„Zachraňte moje dítě! Slitování! Zachraňte moji dceru… Utíkej, Elenče, utíkej, neohlížej se! Schovej se, ukryj se v houští… Jinak tě zabijí… Smiluj se nad námi… Za nás hříšné, nyní i v hodině smrti naší… Nejsvětější Panno… Smrti naší, amen… Elenče! Utíkej! Utí

kej! Utíkej!“

Kněz se sklonil a položil vnitřním světlem pulsující hevai na břeh jezírka. Jemně, opatrně. Aby ji nerozbil. Aby ji nepoškodil. Aby ne

narušil klid věčnosti.

„Rytíř Hartwig Stietencron,“ uhodl okamžitě Tybald Raabe. „A jeho dcerka. Ale z toho vyplývá, že ona přežila? Že se jí podařilo uprchnout nebo se ukrýt? Mohli ji zabít později, když se její otec už uto

pil.“

„Počet nesouhlasí,“ vysvětlil chladně železooký.,“Vodník napočítal šestnáct těl vhozených do jezera. Kolektor, Stietencron, šest vojáků eskorty, čtyři mniši, čtyři poutníci. Jedno tělo chybí: Elenče Stietencronovna.“

„Mohli ji vzít s sebou. Víš proč… Pobavili se s ní, podřízli jí hrdlo a její mrtvolu hodili někde v lese do vývratu. Mohlo to tak být.“

„Ona se zachránila.“

„Jak to víš?“

„Neptej se, Raabe. Teď musím odjet, ale když se vrátím…“

„Kam jedeš?“

Železooký na něho pohlédl. Takovým způsobem, že Tybald Raabe otázku již nezopakoval.

Řehoř Hejnic, inquisitor a Sede Apostolica specialiter deputatus pro vratislavskou diecézi, dlouho rozvažoval: jít na exekuci, nebo nejít? Dlouho rozvažoval všechna pro i proti. Více bylo proti, třebas jen fakt, že exekuce byla završením činnosti inkvizice biskupské, a tedy konkurenční. Argument pro byl pouze jeden – bylo to blízko. Usvědčené heretiky a stoupence husitů měli pálit tam, kde obvykle na plácku za kostelem svatého Vojtěcha. Na tom místě už dávno ne

rostla tráva a hlína byla udusána na kámen nohama stovek příznivců očumování cizího utrpení a smrti.

Sám sobě se divil, že se nakonec na exekuci vypravil. Nenápadně se vmíchal do hloučku dominikánů, spolu s nimi zaujal místo na vy

výšeném hledišti, určeném pro klér a diváky význačné postavením či bohatstvím. Na hlavní tribuně, na lavici potažené karmazínovým at

lasem, se rozvaloval Konrád z Olešnice, kníže a biskup vratislavský, autor a sponzor dnešního spektáklu. Společnost mu dělalo několik duchovních, mezi nimi letitý notář Jiří Lichtenberg i Hugo Watzenrode, novopečený probošt u svatého Jana Křtitele, kde nahradil odvo

laného Ottu Beesse. Byl tam pochopitelně i Jan Sneschewitz, biskup

ský vikář in spiritualibus. Byl tam biskupův tělesný strážce Kuczera von Hunt. Zato nebylo nikde vidět Birkarta Grellenorta.

Přípravy k exekuci už pokročily, odsouzence – bylo jich osm – vy

táhli katovšti pacholci po žebřících na hranice a řetězy připoutali ke sloupům, obloženým otepmi klestí a poleny. Podle nejnovější módy se hranice stavěly hodně vysoké.

Pokud by si Řehoř Hejnic jenom na chvíli dělal iluze stran úmyslů biskupa Konráda, nyní by jej přešly.

Inkvizitor si samozřejmě nic nenamlouval, od počátku věděl, že celé představení je demonstrace, namířená osobně proti němu. V tom poznání utvrdila Hejnice skutečnost, že poznal některé z odsouzenců na hranicích.

Znal tři. Jeden, bývalý oltářník od svaté Alžběty, plácal něco o Viklefovi, Jáchymovi z Flory, svatém Duchu a církevní reformě, při vy

šetřování se však rychle zřekl svých bludů, učinil pokání a po for

málním revocatio et abiuratio byl odsouzen k týdennímu nošení roucha a kříže kajícníka. Druhého, malíře, spolutvůrce překrásného polyptychu zdobícího oltář u svatého Jiljí, dostalo před inkviziční tribunál udání. Vyšlo najevo, že bylo nepodložené, umělec byl osvo

bozen. Inkvizitor stěží poznal třetího odsouzeného, protože ten měl rozdrcené uši a roztržené nozdry. Byl to Žid, přednedávnem obvině

ný z rouhání a znesvěcení hostie. Obvinění bylo falešné, tedy i on byl propuštěn. Zprávy o tom se nějak dostaly k biskupovi a Sneschewiczovi, protože nyní stáli všichni tři na hranicích, připoutáni řetězy ke kůlům. Aniž by měli tušení o tom, že za jejich osud může řevnivost mezi biskupskou a papežskou inkvizicí. Že za chvíli biskup rozkáže zapálit dříví pod jejich nohama pouze papežskému inkvizitorovi na zlost.

Kolik z ostatních odsouzenců mělo dnes zemřít jen pro výstrahu, Hejnic nevěděl. Nepamatoval si nikoho, žádnou tvář. Ani ženu s do

hola ostříhanou hlavou a rozkousanými rty, ani pořízka s nohama ovázanýma zkrvavenými hadry. Ani bělovlasého starce, připomína

jícího starozákonního proroka, který se s křikem pokoušel vytrhnout svým katanům…

„Důstojnosti.“

Otočil se. Odsunul z obličeje okraj kápě.

„Jeho Velebnost biskup Konrád,“ uklonil se před ním mladičký klerik, „tě zve k sobě. Následuj mne, prosím. Povedu tě.“

Nedalo se nic dělat.

Při pohledu na něj biskup krátkým a dost ledabylým gestem uká

zal na místo po svém boku. Jeho zrak ale bystře zhodnotil inkvizitorovu tvář, jestli z ní nevyčte něco pro sebe potěšitelného. Nevyčetl. Řehoř Hejnic pobýval v Římě, naučil se dobře tvářit i při špatném divadle.

„Za chvíli,“ zavrčel biskup, „potěšíme Ježíše a Matku Boží. A co ty, otče inkvizitore? Raduješ se?“

„Neskonale.“

Biskup opět zavrčel, vtáhl vzduch do plic a nesrozumitelně zaklel. Bylo zjevné, že nemá dobrou náladu, a bylo nad slunce jasnější proč. Takhle před očima veřejnosti si nemohl přihnout, a to už bylo dávno po poledni. Dívej se, inkvizitore. Dívej se a uč se.“

„Bratři!“ křičel ze své hranice bělovlasý stařec, zmítaje se u kůlu. „Vzpamatujte se! Proč vraždíte své proroky? Proč se chcete poskvr

nit krví mučedníků? Bratříííí!“

Jeden z pacholků ho jakoby nedopatřením nabral loktem do žalud

ku. Prorok se ohnul v pase, rozkašlal a na chvíli odmlčel. Ne nadlou

ho.

„Všichni zhynete!“ dal se k radosti čumilů opět do křiku. „Blíží se smrt! Přijde národ pohanský, jedny vezme pod meč, jiné odvleče do otroctví, rozmnoží se hladoví vlci a mrákota vás pohltí jako hlubina mořská. Pravil Pán: vyhladím tě z hory Boží… zprostřed kamenů ohnivých, pohodím tě na zem před tváře králů jako sešlapaný stře

víc…“

Obecenstvo se řehtalo a poskakovalo samým veselím.

„Pán otevře stavidla nebeská nad sídly nevěřících! Přijde příval rozvodnilý, a vy, kamenové krupobití velikého, spadnete, a vítr bouř

livý roztrhne stěny lži, skrýše její zaplaví voda!“

„Neměl by se tomu bláznovi dát roubík?“ nevydržel inkvizitor. „Nebo ho nějak jinak umlčet?“

„Proč?“ usmál se široce Konrád z Olešnice. „Ať si lidé poslechnou ty jeho žvásty, ať se zasmějí. Prostý lid pracuje do roztrhání těla. Vroucně se modlí. Hladoví, a to nejen v době postní. Tak mu dopře

jme trochu povyražení. Vždyť smích je kořením života.“

Dav byl zjevně stejného názoru, poněvadž každý další proslov po

mateného proroka odměňoval salvami smíchu. Bylo vidět, jak se di

váci v prvních řadách popadají za břicha.

„Zhynetééééé!!!“

„Nikomu,“ opět nevydržel Řehoř Hejnic, vida, k čemu se schyluje, „Nikomu nebude projeveno milosrdenství? Kati nedostali pokyny?“

„Dostali,“ biskup ho konečně obdařil pohledem, v němž se zračil triumf. „A do puntíku se jich drží. Tady není místo pro útrpnost, Ře

hůřku.“

Pacholci zvedli žebříky a ustoupili. Kat se přiblížil se zapálenou smolnicí a jednu po druhé zapálil všechny hranice. V chrastí se s praskotem šířil oheň, plazily se proužky dýmu. Odsouzení reagovali různě. Někteří se začali modlit. Jiní výt jako psi. Oltářník od Alžběty se zmítal, cloumal řetězy, řval, tloukl týlem o kůl. Oči malíře deskových obrazů ožily, rozjasnily se, světlo plamenů a praskání dřev odsouzence probudilo z otupělosti. Ostříhaná žena začala naříkat, z nosu jí vyhrkl dlouhý sopel, na rty vystoupila pěna. Prorok stále vykřikoval svoje bláboly, ale hlas se mu začal měnit. Byl stále piskla

vější, vyšší jak stále výše stoupal oheň.

„Bratři! Církev je děvka a papež antikrist!“

Dav ječel, hvízdal, jásal. Dým houstl a zacláněl výhled. Plameny se šplhaly vzhůru, ale hranice byly vysoké. Byly tak schválně postave

ny. Aby podívaná trvala co nejdéle.

„Hleďte! Přichází antikrist! Což nevidíte? Jsou vaše oči slepé? On je z pokolení Dan! Půlčtvrtého roku kralovati bude, v Jeruzalémě bude jeho chrám! Jméno jeho šest, šest, šest, Evanthas, Lateinos, Teitan! Tvář jeho je tváří líté šelmy! Pravé oko jeho jest co hvězda jitřní, ústa na loket široká a každý zub na píď zdéli! Bratři! Cožpak nevidíte? Braaa…“

Oheň konečně přemohl odpor čerstvého dřeva, prokousal se skrz naskládaná polena, vybuchl, zahučel. Nad hranicemi se zvedl strašný, nelidský řev. Vlna žáru rozehnala dým, na okamžik, na zlomek okamžiku se zazdálo, že v rudém pekle lze rozeznat lidské siluety u kůlů. Že jim plameny šlehají přímo z otevřených, křičících úst. Vítr se nad Řehořem Hejnicem smiloval a odnášel zápach na opačnou stranu.

Čtyři arkádami lemované strany viridáře premonstrátského kláštera na Olbíně měly pomáhat při meditaci. Měly symbolizovat čtyři řeky ráje, čtyři evangelisty a čtyři virtutes cardinales – stěžejní ctnosti. Tento bastion kázně, jak rád říkával svatý Bernard, imponoval pravidelností a estetikou. Dýchal klidem.

„Jsi nějak zamlklý, Řehůřku,“ povšiml si Konrád Olešnický, biskup vratislavský, prohlížeje si inkvizitora. „Jako bys nebyl zcela zdráv. Svědomí? Anebo žaludek?“

Klášter, viridář, zahrada, pokora, klid. Zachovat klid.

„S podivuhodnou důsledností a houževnatostí si tvá biskupská Mi

lost přisvojuje nárok obracet se na mne způsobem nepřípustně fami

liérním. Rovněž já budu důsledný a opětovně připomenu, že jsem papežským inkvizitorem a delegátem apoštolské stolice při vratislav

ské diecézi. S ohledem na toto postavení mi náleží úcta a patřičný titul. Řehůřek, Řehák, Říha – tak může tvá Milost oslovovat své slu

hy, kanovníky, zpovědníky a poskoky.“

„Tvá inkvizitorská Důstojnost,“ vložil biskup do titulu tolik pohr

davé přepjatosti, co jen byl schopen, „mi nemusí připomínat, co mohu. Sám to vím nejlépe. Je to jednoduché: já mohu všechno. Nicméně, aby bylo řečeno vše, dávám tvé Důstojnosti na vědomí, že v součas

né době čile koresponduji s Římem. Se zmíněnou papežskou stolicí, abych byl přesný. Výsledek může být takový, že slibně se vyvíjející kariéra tvé Důstojnosti se může ukázat stejně málo trvalá jako rybí měchýř. Puk, a není! A poté nejvyšší hodnost, se kterou může tvá Důstojnost v této diecézi počítat, je funkce mého slouhy, kanovníka nebo jiného poskoka. Na plný úvazek a s veškerým příslušenstvím včetně familiérního oslovení: Řehůřku nebo Řího. Druhá možnost je jméno bratr Gregorius a umístění v některém odlehlém klášteře upro

střed malebných, leč hlubokých lesů, odkud je do Vratislavi stejně daleko jako třeba do Arménie.“

„Musím uznat,“ opřel se Řehoř Hejnic o zábradlí, avšak nesklopil zrak, „že tvá Milost promluvila vyčerpávajícím způsobem a nepone

chala příliš prostoru na pochybnosti. Tato snaha se však poněkud minula účinkem vzhledem k tomu, že tvá korespondence s Římem pro mne není věcí neznámou. Jsou mi známy rovněž výsledky onoho dopisování – menší než malé, prakticky nulové. Pochopitelně nikdo nemůže tvé Milosti zakázat sepisovat a posílat další epištoly, kapka po kapce prý prohlodá skálu a kdo ví, možná některý z kardinálů nakonec podlehne a mne odtud odvolají. Osobně o tom pochybuji, ale vše je v rukou Božích.“

„Amen,“ usmál se biskup Konrád, očividně potěšen patřičnou úrovní jejich konverzace. „Amen, Řehůřku. Víš, že nejsi hloupý chlapec? To se mi na tobě líbí. Škoda, že jenom to jedno.“

„Škoda.“

„Netvař se tak. Dobře víš, jaké mám vůči tobě výhrady, proč usiluji o tvé odvolání. Jsi příliš měkký, Řehůřku, příliš lítostivý. Pra

cuješ málo energicky, pomalu a neplánovaně. A na to teď není vhod

ná doba. Haereses ac multa mala hic in nostra dioecesi surrexerund. Šíří se u nás kacířství a bezbožnost. Všude plno husitských slídilů. Čarodějnice, koboldi, vampýři a jiná pekelná monstra se nám vy

smívají a pořádají sabaty na Sobotce, pět mil od Vratislavi. Vyzna

vači satanského kultu se po nocích scházejí na Hrachové i Kladské hoře, na Železníku, pod vrcholem Pradědu a na mnoha dalších mís

tech. Zvedají hlavu bekyně z nestoudné sekty Sester svobodného ducha. Cítí se beztrestně, neboť jsou mezi nimi šlechtičny, patricijky i představené bohatých klášterů. A ty, inkvizitore, čím se můžeš pochlubit? Vzdor tomu, žes ho už měl v rukou, vyklouzl ti Urban Horn, apostata, zrádce a husitský špehýř. Vzdor tomu, žes ho měl v rukou, uprchl ti Reinmar von Bielau, zločinec a čaroděj. Jeden po druhém ti unikají kupčíci kšeftující s husity: Bart, Throst, Neumarkt, Pfefferkorn a další. Neunikli trestu, leč ortel nebyl vynesen a vyko

nán tebou. Někdo tě předběhl, někdo je neustále před tebou. Je v pořádku, aby byl neustále někdo před papežským inkvizitorem? Co, Řehůřku?“

„Ujišťuji tvou biskupskou Milost, že zanedlouho tomu předbíhání učiním přítrž.“

„Pořád jenom ujišťuješ. Předloni v prosinci jsi sliboval předvést svědka, jehož doznání mělo demaskovat nějakou hrůzostrašnou, do

slova démonickou organizaci či sektu, která měla mít na svědomí řadu vražd. Toho svědka, jednalo se, pokud vím, o zběhlého jáhna namyslovské kolegiáty, jsi našel, ha ha, v blázinci. Přiznám se, že jsem byl opravdu zvědav na svědectví toho pomatence. A co se sta

lo? Nedokázal jsi ho přivést do Vratislavi.“

„Nedokázal,“ přiznal Hejnic. „Cestou byl úkladně zavražděn. Ně

kým, kdo ovládá černou magii.“

„Ach, zase ta černá magie.“

„Což dokazuje,“ pokračoval klidně inkvizitor, „že někomu záleže

lo na tom, aby nepromluvil. Jeho výpověď by někomu mohla značně uškodit. Byl očitým svědkem vraždy kupce Pfefferkorna. Možná by poznal vraha, kdybych mu ho ukázal?“

„Možná. A možná ne. To se už nedovíme. A proč se to nedovíme? Protože papežský inkvizitor neuměl ochránit důležitého svědka, arci byl ten svědek jenom trotl z Narrenturmu. Blamáž, Řehůřku. Nebetyčná ostuda.“

Když se biskup nedočkal reakce, pokračoval.

„Rovnou před nosem ti bují zločinnost, nikdo se necítí bezpečně. Loupeživí rytíři ve spolku s husity rabují kláštery. Židé hanobí hostie a křesťanské hroby. Heretici kradou daň z mozolů chudého lidu. Dcera Jana Biberštejna, šlechtice a velmože, je unesena a znásilněna, nepo

chybně husity, chtějícími se jejímu otci pomstít za to, že je dobrý katolík. A co ty? Znovu se necháváš předběhnout. Já, biskup vrati

slavský, třebaže mám na hlavě bezpočtu povinností svého úřadu, musím za tebe pálit viníky.“

„Mezi těmi upálenými,“ zvedl inkvizitor obočí, „byli nějací viníci? Že jsem si nevšiml.“

„Všímavost,“ odsekl biskup, „není tvou nejsilnější stránkou, Řehů

řku. Sleduji, že si nevšímáš spousty věcí. Ke škodě Slezska. Ke ško

dě církve. Ke škodě Svatého oficia, jemuž přece sloužíš.“

„Svatému oficiu nejvíce škodí neuvážené, teatrální exekuce. Škodí mu bezpráví. Kvůli takovým zneužíváním pravomoci. Tak se rodí legenda o kruté inkvizici, voda na mlýn heretické propagandy. Mám strach, že za sto let zůstane pouze ta legenda, temná a krvavá pověst o kobkách, mučírnách a hranicích. Legenda, jíž budou všichni svatosvatě věřit.“

,Neznáš ani lidi, ani historické procesy,“ odvětil mrazivě Konrád Olešnický, „a to tě diskvalifikuje jakožto inkvizitora. Měl bys vědět, Řehůřku, že každá hůl má dva konce. Vznikne-li krvavá legenda, zákonitě vznikne též antilegenda. Kontralegenda. Přesně opačná. Pokud upálím sto lidí, za sto let budou jedni tvrdit, že jsem upálil tisíc. Jiní budou dokazovat, že jsem neupálil nikoho. Za pět set let, pokud tenhle svět tak dlouho přetrvá, na každé tři osoby věřící v kobky, mučírny a hranice připadne alespoň jedna, která bude přesvědčena, že žádné kobky nebyly a mučení se neužívalo. Že Sanctum officium bylo chápavé a spravedlivé jako otec, že netrestalo přísněji nežli ot

covským napomenutím, že pálení na hranicích je výmysl a heretické osočování. Proto dělej svou práci, Řehůřku, a ostatní přenechej his

torii. A lidem, kteří jí rozumějí. A hlavně nežvaň o spravedlnosti, pěkně prosím. Instituce, které sloužíš, nevznikla na obranu spravedl

nosti. Spravedlnost je droit de seigneur. Ergo, spravedlnost jsem já, já jsem zde senior, já jsem pán, já jsem Piastovec, já jsem kníže. A navíc kníže církevní, jenž habet omnia iura tamquam dux – má všechna práva knížecí. Ty, Řehůřku, ty jsi obyčejný sluha.“

„Boží.“

„Hovno pravda. Nejsi nic než pochop inkvizice, instituce, jež má za úkol rdousit myšlenky už v zárodku, zastrašovat, utiskovat a trestat každý projev svobodného myšlení, rozsévat hrůzu a beznaděj. K to

muto cíli byla tvá instituce založena. Škoda, že na to pamatuje tak málo lidí. Proto se tolik šíří kacířství. Šíří se a rozkvétá díky tobě podobným, oduševnělým a do nebe zahleděným bláznům, kteří cho

dí bosi a blouzní o následování Krista. Díky takovým, kteří mají pl

nou hubu víry, pokory a služby Bohu, kteří na sebe nechají srát ptáč

ky a čas od času mívají stigmata. Míváš stigmata, Řehůřku?“

„Ne, Milosti, nemívám.“

„To je úspěch. Ale abych pokračoval: to, co vidíš kolem sebe, otče inkvizitore, není žádná Boží zahrádka. To je svět, jemuž je třeba vládnout. A vláda je výsadou knížat, pánů. Svět je dominium, které se musí podrobit vládcům, poníženě uznat droit de seigneur – nadvládu seniora. Je přirozené, že seniory jsou knížata. A jejich synové. Ano – světu vládneme my a po nás převezmou vládu naši synové. Synové králů, knížat, papežů, kardinálů a biskupů. Budu upřímný, Řehůřku, synové kupců jsou a zůstanou vazaly. Poddanými. Slouhy. Musí sloužit. Sloužit! Je ti to jasné, Řehoři Hejnici, synu svídnického ho

kynáře? Pochopils to?“

„Lépe, než si tvá Milost myslí.“

„Tak běž a služ. Číhej na projevy kacířství. Tak, jak by na to mělo poukazovat tvé jméno: Gregorios – Bdělý. Buď nemilosrdný ke ka

cířům, neznabohům, zvrhlíkům, stvůrám, čarodějnicím a židům. Buď nelítostný k těm, kteří se opovažují zvedat zrak, hlas a ruce proti mé moci a mému majetku. Služ! Ad maiorem gloriam Dei.“

„V tom posledním se na mne může tvá Milost naprosto spolehnout.“

„A pamatuj,“ zvedl Konrád opět dva prsty, ale tentokrát nebyl v tom gestu ani náznak požehnání. „Kdo není se mnou, contra me est. Buď budeš se mnou, anebo proti mně, tertium non datur. Kdo projevuje lítost nepřátelům, je sám nepřítelem.“

„Rozumím.“

„To je dobře. Učiňme tedy za tím, co bylo, tlustou čáru. A obraťme list. Sapientisat dictum est, pro začátek se domluvme, že příští týden upálíš dalších deset ty, inkvizitore. Ať Slezsku vyrazíme dech. Ať si hříšníci vzpomenou na oheň pekelný. Ať pochybovače upevní ve víře poznání, co by je jinak čekalo. Ať si udavači uvědomí, že je třeba udávat – hodně a koho se dá. Dokud někdo neudá je. Ať nastane čas úzkosti a strachu! Zmiji kacířství je nutno stisknout hrdlo železnou rukou v obrněné rukavici! Stisknout a svírat, nepovolit, neukázat sla

bost! Jen tomu, že se kdysi povolilo, vděčíme za nynější rozkvět he

reze.“

„Hereze v církvi,“ promluvil tiše inkvizitor, „se objevovala od věků, vlastně od jejího založení. Protože církev bývala od věků přístaviš

těm a útočištěm lidí věřících, ale též myslících. Časem se však bohu

žel stala semeništěm takových kreatur, jako je tvá Milost.“

„Líbí se mi,“ řekl po dlouhé odmlce biskup, „tvoje inteligence a tvoje upřímnost. Škoda, že nic jiného.“

Otec Felicián, pro svět kdysi Hanyš Hvízdek přezdívaný Veška, se vyhříval v kuželu slunečního svitu na konci viridáře a sám skrytý za keřem sledoval biskupa a inkvizitora, oba pohroužené v tiché roz

mluvě. Kdo ví, uvažoval, možná se za čas budu moci podobných jednání také účastnit, možná k nim budu zván? Jako rovný mezi rov

né. Vždyť stoupám vzhůru. Vzhůru.

Otec Felicián vskutku stoupal vzhůru. Biskup ho povýšil za záslu

hy. Získal je hlavně donášením na bývalého nadřízeného, kanonistu Ottu Beesse. Když následkem donášení upadl Otto Beess v nemilost, začalo se u biskupského dvora pohlížet na otce Feliciána docela ji

nak. Otci Feliciánovi se zdálo, že s obdivem.

Stoupám vzhůru. Ha, stoupám vzhůru.

„Otče.“

Polekaně sebou trhl, otočil se. Řeholník, jenž se k němu tak neslyš

ně přiblížil, nebyl premonstrát, nosil dominikánský hábit. Otec Feli

cián ho neznal. To znamenalo, že to byl inkvizitorův člověk.

„Běž odtud, otče. Tady nemáš co pohledávat. Ať už tě tady nevi

dím!“

Inkvizitorův člověk, myslel si otec Felicián, když se schlíple vzda

loval. Dominikán, jedna z těch pyšných a vševládných „bílých emi

nencí“. Ten hlas, pánovitý bezmála jako hlas samotného biskupa… Ty oči…

Oči barvy železa.

Minstrberský útulek Srdce Ježíšova stál vně městských hradeb ne

daleko Tkalcovské brány. Když tam dorazili, byl právě čas jídla. Vychrtlí a mokvavými vředy pokrytí nuzáci se zvedali z lůžek, do třesoucích se rukou brali misky, máčeli v nich chléb a změklý si jej cpali do bezzubých úst. Tybald Raabe si odkašlal, odvrátil zrak a zakryl si nos manžetou rukavice. Železooký kněz okolí nevěnoval pozornost. Bída a bolest na něj nedělaly dojem a už dávno jej přesta

ly zajímat.

Museli počkat. Dívka, za kterou přijeli, byla zaměstnána v kuchyni.

Z kuchyně páchlo.

Chvíli trvalo, než k nim přišla.

Tak to je Elenče von Stietencron, pomyslel si železooký. Nehezká. Přihrblá šedivá myš s úzkými rty a vodnatýma očima. S vlasy útrpně skrytými pod čepečkem a rouškou. S pomalu dorůstajícím, kdysi módně vytrhaným obočím.

Elenče von Stietencron, jediná přeživší z řeže, v níž zahynulo šestnáct mužů. Jediná, která zůstala naživu. Muži, mezi nimi ozbrojení a vycvičení vojáci, zahynuli. Závěr je jednoznačný: přihrbená ošklivka není jen tak obyčejná přihrbená ošklivka.

„Urozená slečno von Stietencron…“

»prosím, nenazývejte mne tak.“

„Hm… Panno Elenče…“

Elenče. Rovněž jméno neobvyklé. Ojedinělé. Tybald Raabe vysle

doval jeho původ. To jméno nosila dcera Vladislava, knížete bytomského. Děd Hartwiga Stietencrona, který bytomskému knížeti slou

žil, dal stejné jméno jedné ze svých dcer. Zrodila se rodinná tradice. A podle tradice pokřtil Hartwig své jediné dítě.

Železooký dal pohledem znamení goliardovi. Raabe si odkašlal.

„Panno,“ řekl vážně. „Jak jsem tě minule upozorňoval, musíme ti položit pár otázek. Týkají se… Ctiborova Porubu.“

„Nechci o tom mluvit. Nechci na to vzpomínat.“

„Musíš,“ řekl ostře – přespříliš ostře – železooký. Dívka se schou

lila, jako kdyby se na ni rozmáchl pěstí.

„Musíš,“ zmírnil tón. „Jde o smrt, anebo život. Musíme to vědět. Mladý šlechtic, který se dva dny předtím připojil k průvodu a pak se rozloučil, byl mezi útočníky? Panno Elenče! Byl mezi útočníky Reinmar z Bělavy?“

„Mladý šlechtic,“ vysvětlil Raabe, „kterého jsi poznala jako Reinmara von Hagenau, panno.“

„Reinmar Hagenau,“ rozšířily se Elenčiny oči. „To byl… Reinmar Bielau?“

„Právě ten,“ potlačil železooký netrpělivost. „Poznalas ho? Byl mezi útočníky?“

„Ne! Samozřejmě že ne…“

„Proč samozřejmě?“

„Protože… Protože on…“ zajíkla se dívka a prosebně pohlédla na Tybalda. „On by přece nemohl… Pane Raabe… O Reinmarovi z Bělavy se povídá… že prý… prý… ublížil dcerce pana Biberštejna… Pane Raabe! To nemůže být pravda!“

Zamilovanost, uvědomil si železooký a potlačil úšklebek. Zamilovanost šeredky okouzlené snem, obrázkem, veršem z Tristana anebo Ereka. Ještě jedna zahleděná do toho Bělavy. Další do sbír

ky. Co na něm všechny vidí? Samotného čerta přemůže, kdo po

chopí ženské!

„Mám tomu rozumět tak,“ ujistil se, „že Reinmar z Bělavy nebyl mezi útočníky na Ctiborově Porubu?“

„Nebyl.“

„Opravdu?“

„Opravdu. Poznala bych ho.“

„Neměli útočníci černé zbroje a pláště? Nevolali: Adsumus, což znamená: Jsme?“

„Ne.“

„Ne?“

„Ne.“

Mlčeli. Některý z churavých ubožáků se náhle rozplakal. Přišla ho uklidnit podsaditá sestra v hábitu klarisky.

Železooký neodvrátil hlavu. Ani oči.

„Panno Elenče. Ví tvoje matka… Macecha… Ví vdova po tvém otci, že jsi tady?“

Dívka to popřela pohybem hlavy, její rty se neznatelně zachvěly. Železooký pochopil, oč jde. Tybald Raabe se dopátral příčiny. Na tu osudnou cestu se rytíř Stietencron vydal, aby dcerku odvezl do Varty ke příbuzným. Odvážel ji ze svého – mimochodem velice chudého — sídla, aby ji uchránil tyranie zlé a závistivé macechy, své druhé ženy. Aby ji dostal z dosahu zpocených tlap dvou macešiných synů, povalečů a pijanů, kteří po ošoustání všech domácích a okolních služek a děveček začali stále neodbytněji dotírat na Elenči.

„Nemyslelas na návrat?“

„Je mi tu dobře.“

Je jí tu dobře, zopakoval si v duchu. U příbuzných, ke kterým se po útěku a bloudění nakonec dostala, dlouho nepobyla. Nestihla se ani zabydlet, natož si zvyknout. Už v prosinci Vartu dobyli, vydrancova

li a vypálili Ambrožovi hradečtí sirotci. Oba příbuzní, muž i žena, zahynuli.

To děvče pronásleduje neštěstí. Fátum. Zlá sudba.

Ze zničené Varty se Elenče dostala do útulku v Minstrberku. Byla tam již dlouho. Zpočátku jako pacientka pohroužená ve hluboké, se stuporem hraničící apatii. Po vyléčení jako opatrovnice nemocných a nemohoucích. Nedávno, jak rovněž vyzvěděl všetečný Tybald Raa

be, o ni projevily zájem střelínské klarisky a Elenče zvažovala novi

ciát.

„Takže,“ uzavřel železooký, „zůstaneš zde?“

„Zůstanu.“

Zůstaň, pomyslel si železooký. Zůstaň. Hodně záleží na tom, abys zůstala…

Elenče Stietencronovno.

„Bratr Ondřej Kantor?“

»To jsem já…“ vyskočil jáhen od Povýšení svatého Kříže, když za sebou zase jednou nečekaně uslyšel cizí hlas. „Já… Rány Boží! To jsi ty?“

Za ním stojící muž byl celý v černém, měl černý plášť, černý wams, černé nohavice, černé vlasy na ramena. Ptačí tvář, nos jako ptačí zobák.

A pohled ďábla.

„To jsem já,“ potvrdil s úsměvem a pohled na jeho úsměv zmrazil jáhnovi krev v žilách. „Dlouho jsme se neviděli, Kantore. Zajel jsem do Frankenštejna, abych se dověděl, jestli…“

Diákon nasucho polkl.

„Jestli se na mne poslední dobou někdo neptal?“ dokončil Pomurnik.

Bylo úzkostlivě dodržovaným zvykem, že když se vratislavský bis

kup Konrád přijel pobavit na otmachovský hrad, dveře do biskupské ložnice byly pečlivě střeženy, aby je nikdo nemohl otevřít a nečeka

ně jimi vejít. Biskupa tedy vyvedlo z míry, když se dveře znenadání rozletěly dokořán a dovnitř vpadl hlouček několika mužů.

Biskup neobyčejně rouhavě zaklel. Mladá jeptiška, pihovatá, zrzavá, nakrátko ostříhaná, která se právě činila mezi Konrádovými stehny, s pískotem vyskočila a schovala se za pelest postele. Druhá sestřička, také úplně nahá, ukryla hlavu a svou totožnost pod přikrývku, čímž ale všem zrakům odhalila věci mnohem zajímavější nežli totožnost.

Hlouček se mezitím roztrhl na biskupova drabanta Kuczeru von Hunt, dva otmachovské strážce a Birkarta Grellenorta.

„Milosti,“ vydechl Kučera z Huntu. „Zkoušel jsem…“

„Zkoušel,“ potvrdil Pomurnik a vyplivl krev z rozbitého rtu. „Ale věc, ve které přicházím, nesnese odkladu. Říkal jsem mu to, ale ne

chtěl poslouchat…“

„Ven!“ zařval biskup. „Všichni pryč! Grellenort zůstane!“

Strážci kulhavě odešli za Kučerou. Za nimi, pleskajíce bosými cho

didly, odběhly obě mnišky, pokoušejíce se zakrýt košilemi a hábity co nejvíce z toho, co už stejně všichni viděli. Pomurnik za nimi za

vřel dveře.

Biskup nevstal z lože, zůstal ležet na zádech a přikrývkou zakryl jen to nejnutnější, to, čemu se před chvílí věnovala zrzavá jeptiška.

„Jen aby to bylo opravdu neodkladné, Grellenorte,“ upozornil zlo

věstně. „Opravdu důležité. Tak či tak mám už plné zuby tvé drzosti. Už se ti nechce přilétat oknem ani procházet zdí. Musíš vzbuzovat takové pozdvižení. Ale když už jsi tady, poslouchám.“

„Ne. Já poslouchám.“

„Cože?“

„Netají tvá biskupská Milost,“ vycedil Pomurnik, „něco, co bych měl vědět?“

„Nepředávkoval ses durmanem, Birkarte?“

„Nezapomněl ses mi náhodou o něčem zmínit, otče? O něčem důle

žitém? Něčem, co je doposud přísně utajené, ale co se může zakrátko roznést do celého světa?“

„Co je to za pitomost? Proč to mám poslouchat?“

„Vzpomeň na bibli, otče biskupe, na slova evangelia. Non enim est aliquid absconditum quod non manifestetur, necfactum est occultum sed ut inpalam veniat. Nic není skrytého, co by nebylo zjeveno; aniž jest co tak ukrytého, aby najevo nevyšlo. Zdvořile tě informuji, že se našel svědek přepadení výběrčího daní, ke kterému došlo neda

leko Varty třináctého září Anno Domini 1425.“

„No a co?“ vycenil zuby Konrád Olešnický. „Našel se svědek. A co dosvědčil? Kdože přepadl výběrčího?“

Pomurnikovy oči zablýskly.

„Odhalení pachatele je jen věcí času,“ zavrčel. „Došlo k tomu, že svědka nalezli lidé nám nepřející. Budou-li mít svědka, dojdou po nitce ke klubku. A věc se prozradí. Pravda vyjde najevo. Takže se mírni, biskupe!“

Konrád si ho chvíli měřil zlým zrakem. Potom se vyhrabal z postele a zahalil nahé tělo pláštěm. Posadil se do křesla a dlouho mlčel.

„Jak jsi mohl, otecko?“ pravil s výčitkou Pomurnik, usedaje naproti němu. „Jak jsi mohl? Aniž bys mi něco řekl. Informoval mne.“

„Nechtěl jsem tě zbytečně obtěžovat,“ zalhal hladce Konrád. „Máš tolik věcí na starosti… Jak ses dověděl o tom svědkovi?“

„Magie. A udavači.“

„Rozumím. S pomocí magie a udavačů bude možné, jak předpoklá

dám, toho svědka vypátrat. A hmmm… umlčet. Je pravda, že se na toho svědka mohu vykašlat a na nepřející lidi vykálet, nic mi nemo

hou udělat. Ale nač zbytečné potíže? Když lze svědkovi v tichosti zakroutit krkem… He? Birkarte, můj synu? Pomůžeš?“

„Mám tolik věcí na starosti.“

„Dobrá, dobrá, mea culpa“ připustil neochotně biskup. „Nehněvej se. Máš úplnou pravdu, zatajil jsem to. A co ty? Ty přede mnou nic netajíš?“

„Proč?“ nehodlal Pomurnik přiznat, že samozřejmě i on něco tají. „Vysvětli mi, otče biskupe, proč jsi uloupil peníze, které měly po

sloužit svaté věci? Které byly určeny na válku s českými kacíři? Na kruciátu, kterou neustále prosazuješ?“

„Já jsem ty peníze zachránil,“ odtušil Konrád. „Mým přispěním poslouží tam, kde posloužit mají. Budou utraceny za to, co je třeba. Za žoldnéře, koně, zbraně, pušky a prach. Za všechno, čím dokáže

me porazit a zničit české odštěpence. Přitom mám jistotu, že peníze nikdo nezpronevěří. Kdyby se vybraná daň dostala do Frankfurtu, rozkradli by ji. Jako obyčejně.“

„Tvoje argumentace,“ pousmál se Pomurnik,, je přesvědčivá. Ovšem pochybuji, že by se dal přesvědčit i papežský legát.“

„Legát je zloděj ze všech zlodějů největší. Ale škoda řečí. Vždyť legát a knížata už své stříbro mají, po loupeži jsme vybrali daň ještě jednou. Jak s ní naložili, to jsme všichni viděli. U Tachova! Všechno, co si neulili do vlastních kapes, zůstalo po jejich útěku na bojišti a padlo do rukou husitů! A tamta daň? Kdo si na ni ještě vzpomene? To je stará písnička.“

„Bohužel ne,“ popřel suše Pomurnik. „Tu daň vyhlásil Reichstag. Lupič těch peněz urazil říšské kurfiřty a arcibiskupy. Oni tu věc ne

nechají spát, budou slídit, budou čmuchat. A nakonec zjistí pravdu. Nebo aspoň nabudou důvodných podezření.“

„A co mi udělají? Co mi mohou udělat? Nedokážou mi uškodit. Tady je Slezsko! Moje vláda a moje moc! Maior sum quam cuipossit Fortuna nocere!“

„Quem dies vidit veniens superbum, hune dies viditfugiens iacentem,“ opáčil stejně klasickým citátem Pomurnik. „Nebuď tak sebe

jistý, otecko. Opatrnosti nikdy nezbývá. I když bude záležitost s tím obtížným svědkem vyřešena, bude nezbytné se zamyslet, jak vyšet

řování ve věci uloupení daně definitivně uzavřít. Tím nemám na mysli nějaké promlčení, nýbrž regulérní zatčení a potrestání viníka.“

„Po pravdě řečeno,“ přikývl Konrád, „jsem na to také myslel. Kle

vetí se, že výběrčího přepadl a daň uloupil Reinmar von Bielau, bratr Petra von Bielau, husitského špehýře. Reinmar uprchl do Čech ke svým přátelům kacířům. Zkusme ho vylákat do Slezska, lapit a vy

slechnout. Zajisté se najdou důkazy jeho zločinu.“

„Zajisté,“ usmál se Pomurnik. „Je snad třeba lepšího důkazu než přiznání obviněného? A Reinmar se přizná ke všem zločinům, z nichž bude obviněn. Po dostatečně dlouhém přesvědčování se nakonec při

zná každý. Pokud ještě před přiznáním nešťastně nezemře.“

„Proč nešťastně? Považuji za přirozené, že Bielau vypustí duši v žaláři. Poté, co se přizná k přepadení výběrčího. Ovšem předtím, než prozradí, kde je ukryto uloupené stříbro.“

„Jasně. Rozumím. Ale…“

„Co ale?“

„Obávám se, že lidé, kteří se zajímají o osud uloupených peněz, budou mít nadále pochybnosti…“

„Nebudou. Najdou se nezvratné důkazy viny. V domě pachatelova společníka se při prohlídce nalezne truhlice, ve které výběrčí peníze vezl.“

„Geniální. Kdo bude ten společník?“

„Zatím jsem se ještě nerozhodl, ale mám sestaven seznam. Co bys řekl na papežského inkvizitora Řehůřka Hejnice?“

„Trochu přibrzdi,“ svraštil čelo Pomurnik. „Čeho je moc, toho je příliš. Radil jsem ti stokrát, otecko, ukonči otevřený konflikt s Hejni

cem. Válka s Hejnicem je válka s Římem, takové nepřátelství ti může jen uškodit. Irritabis crabrones – dráždíš sršně. Třebas se cítíš větší a mocnější než Fortuna a nebojíš se pádu, nejde tady jen o tvůj bis

kupský zadek. Bojem s inkvizitorem ukazuješ lidem, že za prvé mezi vámi není jednota, že jste rozhádaní a znesváření. Za druhé, že se nemusí bát inkvizice. A jestli se lidé přestanou bát, začne vám být krušno.“

Biskup chvíli mlčel a díval se na něho zpod spuštěných víček.

„Synu,“ promluvil konečně, „potřebuji tě. Cením si tě. Jsi můj oblí

benec. Ale přestaň si na mě konečně otevírat kušnu, jinak mohu ztra

tit trpělivost. Neceň na mě zuby, neboť navzdory otcovské lásce, kte

rou k tobě cítím, ti ty zuby mohu nechat vyrazit. Všechny. Jeden po druhém. S náležitými přestávkami, aby sis to mohl užít.“

„Kdo by v takovém případě,“ usmál se Pomurnik, „vyřešil otázku nepohodlného svědka? Kdo by vylákal do Slezska a lapil Reynevana von Bielau?“

„No vidíš,“ vyhrnul biskup plášť a poškrábal se na chlupatém lýtku. „Plácáme, plácáme, slovíčky šermujeme a to nejdůležitější nám uni

ká. Vyřeš tu otázku, synu. Ať svědek zmizí. Beze stopy. Stejně jako ten, kterého našel Hejnic předloni v Narrenturmu.“

„Vyřízeno.“

„A Bielau?“

„Také vyřízeno.“

„Tak si na to připijme. Podej poháry. A čichni si, to je buket. Multánské! Dostal jsem šest demižonů jako trinkgeld. Za postavení scholastika v Lehnici.“

„Úplatkářství při rozdávání prebend? To není hezké, otecko.“

„Úplatky nedávají akorát chudáci, kteří na ně nemají. Mám snad udělovat církevní hodnosti chudákům? Co? Když už jsme u toho, nechceš nějakou církevní hodnost, Birkarte?“

„Ne, otče biskupe, nechci. Klér mi leze na nervy.“

Železooký, konstatoval Vendel Domarasc, změnil převlek, a tím celkově změnil svůj vzhled. Namísto sutany, kutny anebo patricijského dubletu měl dnes na sobě krátkou koženou blůzu, úzké noha

vice a vysoké jezdecké boty. Neměl žádnou viditelnou zbraň, přesto vypadal jako námezdník. Převlek účinně kamufloval – Slezsko bylo poslední dobou plné žoldáků. Trvala poptávka po lidech, kteří to umí se zbraněmi.

„Zakrátko,“ pravil železooký, „splním svůj úkol. Ihned potom zmi

zím. Proto se s tebou chci rozloučit už dneska.“

„Bůh tě provázej,“ magister scholarum sepjal ruce a propletl prsty. „Na shledanou v lepších časech.“

„Kéž by. Mám poslední prosbu.“

„Považuj ji za splněnou.“

„Věděl jsem a na vlastní oči se přesvědčil,“ začal po krátké odmlce železooký, „že jsi mistr nad mistry v umění konspirace. Že to, co má zůstat utajeno, umíš utajit. Předpokládám, že svedeš i věc opačnou.“

„Způsobit,“ pousmál se Domarasc, „aby tajemství přestalo být ta

jemstvím? Informovat a současně dezinformovat?“

„Čteš mi myšlenky.“

„O co nebo o koho jde?“

Železooký to vysvětlil. Vendel Domarasc dlouho mlčel. Potom po

tvrdil, že prosbu splní. Ale ne slovy. Přikývnutím.

Otevřeným okénkem bylo slyšet chór hlasů žáků opolské kolegiátní školy, recitujících začátek Metamorphos:

Aureaprima sáta est aetas, quae vindice nullo,

sponte sua, sine legefidem rectumque colebat.

Poena metusque aberant, nec verba minantia fixo

aere legebantur, nec supplex turba timebat

iudicis ora sui, sed erant sine vindice tuti…

„Trefně to popsal veliký Naso,“ porušil dlouhé mlčení naslouchají

cí železooký. „Zlatý byl první věk, jaro tohoto světa. Ten věk však skončil a již se nevrátí. Po něm uplynul věk stříbrný, uplynul i bron

zový. Nyní nadešel věk čtvrtý a poslední, věk tvrdého železa, de duro est ultimaferro. Poslední věk je věkem krve a zkázy. Na svět dolehly všechny možné zločiny. Víra a pravda ustoupily před válkou, vražděním, záhubou. Triumfuje násilí a zrada. Zděšená tím, co se děje, opouští zemi Diké Astraea, poslední z bohů. A až odejdou bohové… Co nastane? Potopa?“

„Ne,“ popřel Vendel Domarasc. „Nepřijde žádná potopa. A nebude to věk poslední. Zárukou toho jsou třeba ti usmrkanci, kteří se biflují Ovidia. My jsme lidé soumraku, lidé násilí a zrady, my, a to je prav

da, pomineme spolu s věkem krvavého železa. Ale oni přetrvají. Oni jsou budoucností a nadějí světa. To, co děláme, děláme pro ně.“

„Také jsem si to kdysi myslel.“

„A teď?“

Železooký neodpověděl. Prsty strčenými do rukávu blůzy se dotý

kal nože v pouzdře na předloktí.

„Bylas prozrazena,“ zopakoval Tybald Raabe netrpělivě, neboť ho už unavilo několikeré opakování. „Učinili z tebe lovnou zvěř. Hrozí ti smrt. Musíš okamžitě uprchnout. Chápeš, co ti říkám?“

Až tentokrát, až teprve nyní přisvědčila Elenče kývnutím a v jejích vodnatě modrých očích něco zajiskřilo. Tybald se podivil.

„Domů se nevracej,“ radil důrazně, „za žádnou cenu. S nikým se neluč, nikomu se nesvěřuj. Koně jsem ti přivedl, kaštánka, stojí za špitální prádelnou. V brašnách je všechno, co by se ti cestou mohlo hodit. Do sedla a na cestu, bez váhání. Nedbej na to, že přichází noc. Na cestě budeš ve větším bezpečí než tady v Minstrberku. Nejezdi k jeptiškám do Střelína, na té silnici tě budou hledat nejdří

ve. Jeď směrem na Frankenštejn a odtamtud po zemské stezce na Vratislav. Až dorazíš na celní stanici v Muchoboru, zeptej se na paní Držatu de Wirsing, tam ti každý ukáže cestu na Skalku. Paní Držata pozná tvého koně, bude vědět, že tě posílám já. Všechno jí povíš. Rozumělas?“

Přikývnutí.

„U Držaty…“ goliard se neklidně rozhlédl. „U Držaty budeš v bezpečí. Jakmile se všechno uklidní, odveze tě do Polska. Pokud po tom tak toužíš, můžeš se stát klariskou. Ale ve Starém Sanči nebo v Zavichostu. Polsko sice není Slezsko, ale i tam může být hezky. Zvykneš si. A teď jeď. Bůh tě opatruj, děvče.“

„I tebe,“ špitla.

„Pamatuj: nejezdi domů! Rovnou na cestu!“

„Budu si to pamatovat.“

Goliard zmizel v šeru, stejně nečekaně, jako se předtím objevil, Elenče von Stietencron pomalu rozvázala zástěru. Pohlédla z okna.

Venku už noc vymazala z tmavnoucího nebe černou siluetu zalesně

ných kopců.

Ze šatny si vzala plášť, hlavu ovinula šátkem. A odběhla. Ale ne za prádelnu. Zamířila na opačnou stranu.

V komůrce nad útulkem, v níž bydlela, neměla nic, co by chtěla vzít s sebou. Nic, co by považovala za své. Nic, po čem by se jí stýskalo.

Kromě kočky.

Goliardovo varování brala vážně. Uvědomovala si, jaké nebezpečí jí hrozí. Pamatovala si jeho zdroj, pamatovala si železné oči kněze, který se jí vyptával, strach, který v ní probudil. Ale vždyť je to jen chvilka, pomyslela si v běhu, jenom chvilička, vezmu si svou kočku, nic víc. Jen malá chvilka, co se mi může stát?

„Čiči…čičí…“

Okénko bylo pootevřeno. Odešla, pomyslela si s obavou, jako ob

vykle odešla podle svého kočičího zvyku do noci. Jak ji teď najdu…

„Čičičí…“ vyběhla na pavlač a zapletla se do rozvěšených prostě

radel. „Kočičko… Kočičko!“

Seběhla po schodech. Okamžitě si uvědomila, že něco není v po

řádku. Chladný noční vzduch se náhle ještě více ochladil, při náde

chu jí ledově sevřel hrdlo. Ten chlad nebyl čerstvý a osvěžující, byl těžký, lepkavý jako sliz, jako stydnoucí krev. Byl prosycen hustým, koncentrovaným zlem.

Tři kroky před ní se na zem snesl pták. Velký zedníček, jemuž se ve Slezsku říká pomurnik.

Elenče měla pocit, jako by vrostla do země, jako by do ní zapustila kořeny. Nebyla se schopna pohnout, nebyla se schopna dokonce ani zachvět. Ani když před jejíma očima začal pták růst. Měnit podobu. Měnit se v člověka.

Tehdy se současně udály dvě věci. Hlasitě zamňoukala kočka. A z noční tmy vyběhl velký vlk.

Vlk zrychlil, hnal se k nim, skočil. Ale Pomurnik se už opět stával ptákem, rozplýval se, zmenšoval před očima, mávl křídly, vzlétl. Ví

tězně zakřičel, když oslnivě bílé tesáky naprázdno cvakly za rejdovacími pery jeho ocasu. Vlk měkce doskočil a bleskově zmizel ve tmě za odlétajícím ptákem.

Elenče popadla kočku a utekla. Slzy jí stydly na lících.

Železný vlk pronásledoval tak, jak pronásleduje každý správný vlk, uháněl rychlým, vyrovnaným, vytrvalým během. Jeho čas od času zvedaný čenich dobře a spolehlivě větřil magií prosycený pach letí

cího pomurnika. Světla šelmy svítila v temnotách.

Trvalo pronásledování, honba na smrt. Přes Němčínské vrchy. Údo

lími Olavy, Slezy a Bystřice.

Děti v kolébkách se probouzely, křičely, zalykaly pláčem. Koně ve stájích se plašili. Krávy vyděšeně pobíhaly v ohradách.

Z noční můry procitl rytíř v kamenné tvrzi. Vesnickému faráři, kle

pajícímu Nunc dimittis, vypadl breviář z roztřesených rukou. Zbrojenci na strážnicích si protírali ospalé oči.

Trvala honba. Jako laufr letěl před honbou Třas. Jako prach usedal za honbou Strach.

V těch místech bylo obětiště pradávného kultu, mírné návrší a na něm prstencem nahrubo otesaných balvanů ohraničený sluneční kruh. V tom kruhu byla kdysi uctívána božstva starší než lidstvo. Zároveň to bylo místo smrti, pohřebiště, nekropole lidí – nebo nelidí – jejichž název dávno zmizel v soumraku dějin. V roce 1150, v období bojů s pohanstvím a pověrami, byly balvany povaleny a na jejich místě byl na příkaz biskupa Valtra z Malonne postaven dřevěný kostelík nebo spíše oratoř, když bylo okolí pusté. Oratoř nestála ani rok, sho

řela po úderu blesku. Ze stejného – nebo podobného – důvodu pohl

til oheň všechny další kostelíky, stavěné na místě pradávné nekropo

le. Boj trval dvacet let, až do smrti biskupa Valtra. Lid si šeptal, že se Starými bohy je lepší si vůbec nezačínat, a nový biskup Žiroslav při

jal jediné správné rozhodnutí, že totiž pro nový kostel vybral úplně nové místo: přístupnější, hezčí, lépe položené a vůbec mnohem, mnohem vhodnější. Nový kostelík nikomu nevadil, mohl stát a lákat věřící, zatímco na starém obětišti něčí neviditelné ruce vrátily kame

ny na původní místa. Po čase okolo toho místa vzrostl pás pokroucených stromů a živý plot nebezpečnými trny ozbrojených keřů.

Místo bylo zalito měsíčním světlem.

Vlk přeskočil trnitou hradbu a doběhl k prvním balvanům. Prudce se zastavil a zježil srst jako před šňůrou zradidel. Ucítil závan hřbi

tovního rozkladu, stále visící nad návrším, třebaže se tu už celé věky nepohřbívalo. Ucítil za staletí nahromaděné zásoby starodávné magie, bránící v přístupu bytosti pod vlivem čar. Změnil podobu. Stal se člověkem. Vysokým mužem s očima barvy železa.

Studené noční povětří znehybnělo. Nezachvěl se ani uschlý list, ani lata lipnice. Ticho až zvonilo v uších.

Narušil je zvuk kroků, tiché zaskřípění štěrku. Mezi kameny vstoupil Pomurnik.

Železný vlk vykročil a rovněž vstoupil do kruhu. A kruh pojednou ožil. Zpoza kamenů, pod nimi, mezi nimi, ve spleti travin i houštině keřů vzplály jako lampičky desítky, stovky očí, živých a pohyblivých jako světlušky. Klid noci vystřídala neklidná melodie šepotů, mručivý hovor nelidských hlasů.

„Přišli se podívat,“ ukázal pohybem hlavy Pomurnik, „na tebe a na mne. Na dva patrně poslední polymorry v této části světa. Viděli, jak se proměňujeme. Teď uvidí, jak se budeme zabíjet.“

Pohnul předloktím a rukou, do dlaně mu vklouzl nůž, devíticoulová toledská čepel se zaleskla ve světle měsíce.

„Předveďme jim tedy,“ odvětil chraptivě Železný vlk, „důstojnou podívanou. Aby měli nač vzpomínat.“

Pohnul rukou a také jemu vyklouzl z rukávu do dlaně nůž.

„Zemřeš, Vlku.“

„Zemřeš, Ptáku.“

Začali se navzájem obcházet v kruhu, zvolna, opatrně našlapovali, jeden druhého nespouštěl z očí. Dvakrát obešli kruh. Pak po sobě skočili a vyměnili si několik bleskurychlých úderů. Pomurnik sekl shora, mířil do obličeje, Vlk zaklonil hlavu o čtvrt coulu a sám bodl zespoda, do břicha, Pomurnik se vyhnul výpadu, otočil se v bedrech a zleva, z otočky sekl, Vlk se opět zachránil nepatrným únikem, odskočil, obrátil nůž v dlani a ťal zdola nahoru, ostří se s třeskem srazilo s podobně obrácenou čepelí Pomurnika. Soupeři si vyměnili několik bleskurychlých úderů a odskočili.

Žádný z nich neměl ani škrábanec.

„Zemřeš, Ptáku.“

„Zemřeš, Vlku.“

Lampičky nelidských očí kmitaly a míhaly se ve tmě, mručivý hovor sílil ve vlnách.

Tentokrát kolem sebe kroužili déle, zmenšujíce a zvětšujíce odstup.

Zaútočil Vlk, ťal do kříže napjatou rukou s nožem, ukončil útok pootočením zbraně a záludným seknutím na šíji.

Pomurnik se přikrčil, sám ťal zleva, potom zdola zprava, potom docela nízko širokým kosícím švihem, ukončeným výpadem a přímým bodnutím. Vlk odrazil výpad nožem, unikl půlobratem a přešel fintou do protiútoku, z přískoku vedl ránu shora na stranu šíje. Tento

krát Pomurnik neuhnul, odrazil útok předloktím, otočil se, zvedl nůž a silně, vkládaje do toho pohybu celou sílu ramene a paže, bodl Vlka do sluneční pleteně. Zbraň vnikla do těla až po jílec.

Vlk nevydal ani hlásku. Vzdychl teprve tehdy, když Pomurnik vytr

hl čepel z rány a ustoupil, připraven k dalšímu bodnutí. Nebylo jej zapotřebí. Nůž vyklouzl Vlkovi z prstů. On sám klesl na kolena.

Pomurnik se ostražitě přiblížil a zahleděl se do hasnoucích očí bar

vy železa. Neřekl ani slovo.

Panovalo naprosté ticho.

Železný vlk ještě jednou vzdychl, předklonil se a svalil na bok. Více se nepohnul.

V kamenném kruhu pradávného pohřebiště, na magickém místě kultu starých, zapomenutých, ale věčných bohů, zvedl Pomurnik ruce a zkrvavený nůž. A zakřičel. Vítězně. Divoce. Nelidsky.

Okolí ztuhlo hrůzou.

Kapitola šestá

v níž se v jisté krčmě na rozcestí rozvíjí a kvete zábavní podnikání. Kostky jsou vrženy, následkem čehož dochází k – údajně – nevyhnutelnému a neodvratitelnému. Každý, kdo hádá, že to všechno může znamenat počátek potíží, hádá správně.

rčma na rozcestí byla jediná budo

va, která zůstala z vesnice, jejíž exis

tenci připomínaly jinak už jen černé pahýly komínů, zuhelnatělé trámy a všudypřítomný zápach spáleniště.

Kdo vesnici vypálil, se dalo stěží od

hadnout. Nejspíše Němci nebo Sleza

né: vždyť ves ležela v cestě kruciátě, kterou v červnu roku 1420 vedl na Pra

hu král Zikmund Lucemburský. Zik

mundovi křižáci pálili všechno, co jim přišlo do cesty, ale snažili se šetřit krčmy. Z pochopitelných důvodů. Ušetřená krčma byla celkem typická – nízké, dlouhé stavení kryté doškovou střechou, na níž bylo starého, rezavého mechu stejně jako slámy, s několika vchody a malými okénky, v nichž nyní, ve večer

ním šeru, mihotala světla kahanů či svící jako bludičky na blatech.

Z komína se linul bílý dým, plazil se po střeše a stékal z ní na dvůr. Štěkal pes.

,,Jsme na místě,“ zastavil Šarlej koně. „Podle mých informací zde v současnosti podniká pan Friduš Huncleder.“

„Friduš Huncleder,“ ačkoli se nikdo neptal, demerit pochopil beze slov, „je člověk podnikavého ducha. Důmyslně vyplňuje mezeru, která se následkem mimoekonomických tlaků otevřela mezi nabíd

kou a poptávkou. Zajišťuje jisté zboží, či spíše služby, o které je zájem…“

„Vede hampejz,“ vpadl mu do řeči jako vždy důvtipný Samson Medák. „Nebo hernu. Popřípadě obojí.“

„Přesně tak. V husitské armádě se striktně dodržuje vojenský řád zavedený Žižkou. Zakazuje pijanství, hazard a nemravnost a za po

rušení zákazu ukládá přísné tresty, dokonce hrdelní. Jenže vojáci jsou vojáci, v leženích by chtěli chlastat, mastit karty a válet se s děvkami. To však není dovoleno. Nikomu. Žižkův řád je nechutně demokratic

ký – trestá všechny, bez ohledu na postavení a hodnost. Má to své kladné stránky. Nedochází k uvolnění disciplíny a ztrátě bojového ducha. Hejtmani to chápou, předpisy schvalují, tvrdě a nesmlouvavě prosazují. Ale často jenom naoko… Sudličník, cepník, kusovník, vozka, těm za kostky nebo kurvení samozřejmě hrozí zbičování ane

bo oprátka, to je v pořádku, morálka musí být. Ovšem takový hejtman nebo setník…“

„Zkrátka řečeno,“ domyslel se Reynevan, „přijeli jsme do nelegální špeluňky uspokojující nelegální potřeby vyšších šarží. Jak moc ris

kujeme?“

„Huncleder,“ pokrčil rameny Šarlej, „podniká pod zástěrkou vo

jenského dodavatele. Tady přijímá jenom důvěryhodné důstojníky. I tak ho jednou někdo práskne a on se zhoupne v oprátce. Možná že jako odstrašující příklad se spolu s ním zhoupne i někdo z těch, které u něho načapají… Ale za prvé: co by to byl za život bez špetky rizi

ka. Za druhé: kdyby něco, Prokop a Flútek nás ochrání. Doufám.“

Pokud v jeho hlase zazněl ledva postižitelný náznak nejistoty, demerit jej okamžitě potlačil.

„Za třetí,“ mávl ledabyle rukou, „musíme si tady něco zařídit.“

U samotné krčmy se na ně opět rozštěkal pes, ale vzápětí utekl. Sesedli z koní.

„Hlavní pravidla fungování tohoto podniku vám snad vysvětlovat nemusím,“ řekl Šarlej, když vázal uzdu ke kůlu. „Toto je dům zaká

zaných radostí. Můžete se tady zpít do bezvědomí. Můžete se podívat na nahá dčvčata a okusit prodejné lásky. Můžete se pobavit hazardní hrou. Ale v první řadě musíte zachovat opatrnost ve všem, co děláte i co říkáte. Nejlepší bude, když necháte mluvit jen mě. Hrát, pokud bude nutno sednout ke kartám nebo kostkám, budu také je

nom já.“

„Jasně,“ zvedl Samson ze země dřevěný kolík. „Jasně, Šarleji.“

„Neměl jsem na mysli zrovna tebe.“

„Nejsem malé dítě,“ ohradil se Reynevan. „Umím mluvit, vím, co i kdy mohu říci. A vrhcáby umím hrát také.“

„Neumíš. Ne s Hunclederem a jeho šejdíři. Bez řečí. Zařiď se podle toho.

Když vešli, halas v šenku utichl. V nastalém tichu se na ně přilepilo několik zlověstných pohledů jako pijavice na leklou plotici. Ta chví

le by nepříjemná, ale naštěstí netrvala dlouho.

„Šarleji? To jsi ty?“

„Rád tě vidím, Berengare Taulere. Zdravím tě, pane Huncledere. Jako zdejšího hospodáře.“

Ve společnosti trojice chlapů v kožených vestách seděl u jednoho ze stolů břichatý, hřmotný mužský s velkým nosem a bradou poznačenou ošklivým šrámem. Jeho obličej byl zjizven od neštovic, ale kupodivu jen na jedné, levé straně. Úplně jako kdyby vráska nad kořenem nosu, samotný nos a jizva na bradě stanovily hranici, přes níž se choroba nedostala.

„Pan Šarlej,“ zněla jeho odpověď na pozdrav. „Nevěřím vlastním očím, navíc ve společnosti lidí, které neznám. Ovšem když přišli s tebou… Rádi tady vidíme nové hosty. Ne proto, že bychom je měli bůhak rádi. Často je máme vysloveně neradi. Jenomže z nich žije

me!“

Chlapi v kožených vestách se rozchechtali. Ostatní přítomné Hunclederův žert nijak nepobavil, bezpochyby ho již slyšeli více než jednou či dvakrát. Nezasmál se ani u šenku stojící pořízek s červeným kalichem na lentneru, ani jeho společník, černě oděný vousáč, typický představitel husitského kazatele. Nezasmála se rovněž – a nikdo by to ani nečekal – žádná z dost vyzývavě ustrojených holek, obcházejících místnost se džbány a konvicemi.

Neusmál se ani muž s několikadenním tmavým strništěm na tváři a v kazajce odřené od pancíře, ten Berengar Tauler, kterého Šarlej pozdravil při příchodu. Demerit rovnou zamířil ke stolu, kde s Taulerem seděli ještě tři další muži.

Vítej a posaď se,“ ukázal Berengar Tauler na lavici a přejel zvěda

vým pohledem Reynevana a Samsona. „Představ nám… přátele.“

„Není třeba,“ ozval se vedle sedící tlouštík. „Toho mladého jsem už viděl. U Ústí, mezi hejtmany. Prý je to jejich lejbmedik.“

„Reinmar z Bělavy.“

„Těší nás. A tady ten?“

„Tady ten,“ odtušil se sobě vlastní nedbalostí Šarlej, „je tady ten. Nepřekáží, nezavazí. Pracuje se dřevem.“

Na potvrzení jeho slov Samson Medák nasadil tradiční masku hlu

páka, dřepl si do kouta a začal strouhat kolík.

„Když jsme už začali s představováním,“ posadil se Šarlej, „buď i ty tak laskav, Berengare…“

Taulerovi společnicí se postupně uklonili. Vedle tlouštíka seděl pyšně se tvářící panáček, jak na husitu oděn nezvykle barevně a přepycho

vě, a snědý chlapík s propadlými tvářemi, vypadající jako Uher.

„Amadej Baťa,“ představil se tlouštík.

„Jsem rytíř Manfred von Salm,“ prohlásil barevný panáček a pový

šenost, s jakou to vyslovil, prozrazovala, že jeho rytířský titul měl cenu stěží psího lejna, pokřtěn byl nejspíše jménem Zdeněk, se žád

ným ze Salmů nikdy neseděl, ba vedle žádného Salma ani nestál.

„Ištván Seči,“ potvrdil dohad ohledně svého původu Uher. „Napi

jete se? Upozorňuji vás, že v tomhle zlodějském pajzlu stojí žejdlík vína tři groše a půl mázu piva pět penízů.“

„Ale víno je dobré,“ zvedl Tauler pohár, „jak na tajnou hernu a bordel. Když už jsme u toho, které ze zde nabízených povyražení vás sem přivádí?“

„Vlastně žádné,“ kývl Šarlej na jednu roznašečku džbánů, a když přistoupila ke stolu, ohodnotil ji zpytavým pohledem. „Což nezna

mená, že si některé z nich nedopřejeme. Jsme zvědaví především na vystoupení, živý obraz… Bude dneska?“

„Že váháš,“ olízl se mlsně Tauler. „To si piš, že bude. Jinak bych už vypadl. Dnes nebudu ani hrát. Mám strach, že by mě obrali o ten florén, který se platí jako vstupné.“

„Tamhleti,“ ukázal demerit hlavou, „co jsou zač?“

„Ten u šenku,“ setřel Amadej Baťa z knírů pivní pěnu, „ten s kali

chem na prsou je Roháčův setník Habart Mol z Modřelic. Ten vousáč, co vypadá jako kněz, je jeho parťák, přijeli společně. S Huncle

derem sedí u stolu jeho hráči, ale jménem znám jenom jednoho. Pamatuji se, že tomu holohlavému říkají Jeřábek…“

„Nuže, vážení!“ zahalekal majitel podniku a nedočkavě si mnul dlaně: „Ke stolu, dejme se do hry! Štěstěna čeká!“

Manfřed von Salm si ke hráčskému stolu sedl první, jeho příkladu následoval Šarlej, odsouvanými židlemi současně zaskřípali Amadej Baťa a Ištván Seči. Přisedl si i setník od Roháče se svým vousatým parťákem. Reynevan dal na Šarlejovo varování a zůstal na místě. Berengar Tauler se také nezvedl, jen kývnutím přivolal nejbližší dív

ku se džbánem. Byla rusovlasá a pihovatá, pihami měla pokropené i obnažené paže. V porovnání s ostatními holkami neměla tmavé kruhy pod očima, zato se její tvář zdála jakoby bez života.

„Copak si zahrajeme?“ otázal se společníků u stolu Huncleder, zruč

ně míchaje karty. „Piket? Ronfu? Trentunol Menorettol Co si račte přát, může to být cricca nebo bassetta… Může to být třeba i trappola, buffa aragiato anebo ganapierde. Znám všechny genera ludorum fortunael Zahraji si jakoukoliv, náš zákazník, náš pán. Vyberte si.“

„Na karban je nás moc,“ uvážil Baťa. „Aby si zahráli všichni, navr

huji kostky. Aspoň zpočátku.“

„Kostky? Ušlechtilé tesserae! Náš zákazník, náš pán. Mám rád každou hru…“

„Zvláště,“ poznamenal bez úsměvu Ištván Seči, „hru s těmi kostka

mi, co právě žmouláš v hrsti. Nedělej z nás kořeny, příteli.“

Huncleder se neupřímně zasmál a zažloutlé kostky, které dosud dr

žel v dlani, hodil do koflíku a zachřestil jimi. Ruce měl malé, prsty krátké a tlusté. Představovaly pravý opak toho, jak by si kdokoli před

stavoval ruce falešného hráče. První dojem byl ovšem klamný Hunclederovy ruce byly obratné a mrštné jako dvě veverky.

Žluté kostky vyhozené hbitým pohybem z kelímku se několikrát obrátily a obě padly šestkami nahoru. Šejdíř zkřivil tvář do grimasy předstírající úsměv a shrábl kostky ze stolu jediným bleskurychlým pohybem, jako kdyby lapal mouchy. Potřásl koflíkem prudkým acozzamento a vrhl ještě jednou. Padly dvě šestky. Roháčův setník zaklel.

Rychlé sebrání kostek, acozzamento, vrh. Znovu dvojitá sexta stantia, dvakrát sexpuncti. Vrh. Dvakrát šest. Vrh. Totéž. Vrh. Setníkovo další zaklení.

„To byla,“ usmál se Friduš Huncleder poďobanou půlkou ksichtu, „jenom taková zábava před hrou. Malý žertík.“

„Malý a nemístný,“ oplatil Šarlej hráči falešný úsměv. „Zábavný, ale jenom někdy. Jednou v Norimberku jsem viděl, jak za takový žertík při hře o peníze přerazili falešnému hráči obě ruce. Na kamen

ném prahu kovářským kladivem. Byla to zábava k popukání, to ti povím.“

V Hunclederových očích zle zablýsklo. Avšak ovládl se a na po

ďobanou tvář znovu vyloudil úsměšek.

„Žert je žert,“ řekl, „a žertem by měl zůstat. Ke hře samozřejmě vezmeme jiné kostky. Tyhle dám stranou…“

„Ale ne do kapsy, u všech ďasů,“ zavrčel Manfred Salm. „Polož je na okraj stolu. Jako předmět doličný. Čas od času je porovnáme s těmi jinými.“

„Jak je libo,“ zvedl šejdíř ruce na znamení, že se vším souhlasí, všechno přijímá a jeho zákazník je jeho pán. „Jakou hru si dáme? Šestapadesát? Šestky a sedmičky?“

„Raději,“ navrhl Šarlej, „gluckhaus.u

„Budiž, hrajeme gluckhaus. Hni sebou, Jeřábku!“

Jeřábek otřel stolní desku rukávem a nakreslil na ni obrazec rozdě

lený do jedenácti polí.

„Hotovo,“ tleskl do dlaní Huncleder. „Můžete sázet… Bratře Berengare, ty si s námi nezahraješ? To je mi líto.“

„Ta tvoje lítost je dozajista upřímná, bratře,“ dal si Berengar Tauler záležet, aby to oslovení vyznělo zcela jinak, jenom ne bratrsky. „Ne

můžeš si nevzpomínat, žes mě minulou sobotu oškubal jako husu na svatého Martina. Nedostává se mi kapitálu, tož jenom posedím, po

čkám na živé obrazy, podívám se na dno poháru. A popovídám si, neb vidím, že pan Reinmar se do hry také nehrne.“

„Jak si přejete,“ pokrčil rameny Friduš Huncleder. „Pro nás, pá

nové, navrhuji takový plán: nejdříve si zahrajeme kostky. Když nás ubude, dáme si piket nebo jinou ludus cartularum. Během večera samozřejmě zhlédneme představení – uměleckou část pro

gramu. A nyní, pánové, gluckhaus. Sázejte na políčka. Fortuno, přijď!“

Nějakou dobu se od stolu ozývaly hlavně kletby, cinkání mincí, chrastění acozzamento a zvuk kostek, kutálejících se po stole.

„Vím, jak to chodí,“ upil Berengar Tauler ze svého poháru.

„Nebu

de to trvat ani tři otčenáše, Amadej prohraje všechno do posledního floka a vrátí se k nám. Chceš-li mi tedy sdělit něco mezi čtyřma oči

ma, pospěš si.“

„Proč si myslíš, že chci?“

„Intuice.“

„Hm, dobrá. Hrad Trosky. V Podkrkonoší nedaleko Turnova…“

„Vím, kde jsou Trosky.“

„Bývals tam? Znáš je dobře?“

„Býval jsem tam mnohokrát, znám je výborně. O co jde?“

„Chceme se tam dostat.“

Berengar Tauler se napil.

„Z důvodů?“ otázal se zdánlivě bez zájmu.

„Jen tak pro zábavu,“ odvětil s podobně hranou lhostejností Reynevan. „Je to taková naše záliba a vrtoch navštěvovat katolické hrady.“

„Chápu a nemám více otázek. Takže Šarlej se decentně upomíná o dluh, který u něho mám. Takovým způsobem bych měl vyrovnat účet? Uvážím to.“

„To znamená, že ano, nebo to znamená, že ne?“

„To znamená, že to uvážím. Hola, Markétko! Dolij nám vína!“

Přišla mu dolít ta pihovatá rusovláska s mrtvou tváří a prázdným pohledem. Tyto vady na kráse nicméně bohatě vyvažovala její posta

va. Když dívka odcházela od jejich stolu, nemohl Reynevan odtrh

nout zrak od jejího pasu a boků, ladně se pohupujících a vlnících v tanečním kroku.

„Vidím,“ všiml si s úsměvem Tauler, „že ti padla do oka naše Markétka. Náš živý obraz. Naše adamitka.“

„Adamitka?“

„Ty to nevíš? Šarlej ti nic neřekl? Nikdy jsi neslyšel o adamitech?“

„Něco málo se mi doneslo. Ale jsem ze Slezska, v Čechách všeho

všudy dva roky.“

„Dej si ještě něco k pití. A posaď se pohodlněji.“

„Když došlo v Čechách k převratu,“ začal Berengar Tauler, když byl Reynevan obsloužen, „vylezla na světlo boží celkem početná cháska podivínů a bláznů. Roku 1419 se zemí přehnala vlna nábo

ženského vytržení, poblouznění a mysticismu. Na všech stranách se motali posedlí proroci, strašící koncem světa. Lidé opouštěli a odha

zovali všechno, co měli, a putovali na hory, kde měli čekat na nový příchod Kristův. Na tom všem se přiživily staré, zpola zapomenuté sekty. Z temných zákoutí se vyrojili různí chiliasté, adventisté, nikolaité, paterniáni, spirituálové, beghardi, valdenští a čert ví, co to všech

no bylo zač, ani se to nedalo spočítat…“

U vedlejšího stolu propukla prudká hádka. Ozývala se odtud hlasitá – a sprostá – slova. Nejvíce se rozkřikoval Manfred Salm.

„A všechna tahle chamraď,“ pokračoval Tauler, „začala lidem blb

nout hlavy kázáními, proroctvími, věštbami, předpověďmi a všelija

kými apokalypsami. Že prý nadchází třetí věk, a než pomine, musí starý svět zhynout v ohni. Pak se Kristus vrátí ve slávě, založí králov

ství boží, svatí vstanou z mrtvých, zlí neodvratně propadnou věčné

mu zatracení, kdežto dobří budou navěky žít v rajské blaženosti. Všechno bude společné, zmizí všechno soukromé vlastnictví. Nebu

de už bohatých ani chudých, nebude útisku ani nouze. Na zemi bude nastolen stav všeobecné dokonalosti, radosti a lásky. Skončí všechna

nepřátelství, pronásledování a válčení. Nikdo nebude bližního svého utlačovat ani nutit k hříchu. Aniž požádá manželky jeho. Poněvadž i ženy budou společné.

Jak už víme, konec světa se nekonal. Kristus na zem nesestoupil, lidé vystřízlivěli, chiliasmus začal ztrácet vyznavače. Přeludy o vše

obecné rovnosti se rozplynuly stejně jako fantasmagorie o odstraně

ní veškeré vlády a veškerého nátlaku. Revoluční Tábor záhy zrestau

roval základní státní struktury a už na podzim roku 1420 začal vybírat berně a poplatky. To se rozumí, že pod nátlakem. Obnoven byl také aparát církevní, táborský, ale aparát. Do jeho čela byl ustanoven hu

sitský biskup Mikuláš z Pelhřimova, který z kazatelny vyhlásil kánon víry pravé. Ty, kdož jeho kánon nehodlali respektovat, označil za kacíře a odpadlíky. A tak si husité, největší kacíři Evropy, našli vlast

ní kacíře, vlastní odpadlíky. Pikarty.“

„Zdá se,“ hádal Reynevan, „že jde o překroucené označení beghardů.“

„Někteří si to myslí,“ přikývl Tauler. „A poprvé se tak prý začalo říkat nějakým valdenským, kteří opravdu pocházeli z Pikardie. Přišli do Čech už v roce 1418, našli zde azyl a nečekané množství stoupen

ců. Hnutí se šířilo a získávalo další vyznavače. Později stanul v je

jich čele Moravan Martin Húska, pro svou výmluvnost zvaný Loquis. Označit je za radikály by bylo zatraceně málo. Vyzývali k boření chrámů, hlásali, že pravá církev boží je církví poutníků. Naprosto zavrhli eucharistii, odmítali všechny kultovní předměty, proto zničili každou monstranci a každou hostii, která se jim dostala do drápů. Hlásali, že bůh je ve všem, ergo, že člověk je také bohem. Přijímání může udělovat kdokoli a též přijímat lze jakýmkoli způsobem. Tím děsně dožrali kališníky, kteří se dali do křiku: jak to, mistr Jan Hus se nechal upálit a my proléváme krev kvůli přijímání sub utraque spe

cie, chleba a vína, zatímco nějaký Mluvka Loquis podává tělo a krev Páně v podobě hrachové kaše a podmáslí?“

Samson ve svém koutě pilně strouhal, od ostří jeho nože odletovaly pěkné, zkroucené hobliny.

„V únoru roku 1421 už měli na Táboře sektářů po krk, tak je vyhna

li pryč. Hradiště opustilo nějakých čtyři sta pikartů, kteří se usadili na nedalekých Příběnicích…“

„O čem se bavíte?“ zajímal se Amadej Baťa, který se vrátil od hráč

ského stolu s přehnaně veselým výrazem člověka, který byl o všech

no obehrán.

„O pikartech.“

»O naháčích? Cha, cha… Rozumím…“

„Húska Loquis už mezi příběnickými vyhnanci nebyl,“ navázal na předchozí vyprávění Tauler, „vedl je kazatel Petr Kániš. A jeho kumpáni: Jan Bydlín, Mikuláš Slepý, Trsáček, Burján. Vyhlásili naprosté zrušení rodinných vztahů, že prý již netřeba svazků man

želských. Tvrdili, že žijí v nevinnosti jako Adam a Eva v ráji, a poněvadž první lidé neznali hříchu ni studu, tak i tihle bludaři odkládali šaty a chodili nazí, v rouchu Adamově. Tak získali svůj nový název – adamiti. Nastolili absolutní sexuální volnost a s nad

šením se začali oddávat pohlavním orgiím. Mezi jejich vůdci – kazateli ovšem záhy došlo k rozbrojům, zdá se, že vůbec nešlo o otázky náboženské, ale o rozdělení harémů. Několik vůdců odešlo, odvá

dějíce si s sebou svá stádečka věřících a hlavně žen. Ženským se vůbec tuze líbilo v pikartských komunách, kde byla vyhlášena rov

nost obou pohlaví. Tahle rovnost byla nota bene uváděna do života tím, že si to každá ženština mohla rozdat s každým chlapem, jak se jim zachtělo. I tak to byla rovnost jenom zdánlivá, poněvadž hlav

ními kohouty v těch kurnících byli Kániš a ostatní kazatelé. Ženské jimi byly tak fascinovány a tak prostoupeny promiskuitním mysticismem, že se vysloveně předháněly, aby podržely nějakému sva

tému muži. Považovaly roztahování nohou za privilej, za nábo

ženský obřad a braly jako poctu, když svatý muž ve své dobrotě ráčil ‚posvětit‘ jejich nastavenou díru.“

„Ba jo,“ zafilosofoval si Amadej Baťa, zahleděný na zadnici jedné z holek. „Takové je ženské pokolení – neřestné a chlípné. Chtíče neukojitelného. Co svět světem stojí, tomu tak bylo a bude in saeculasaeculorum…“

„O čem je řeč?“ přisedl si k nim Šarlej, kterého už patrně znudilo hraní. „Aha, jako obvykle o ženských.“

„Poskytuji tvému mladému příteli,“ odtušil Berengar Tauler, „krát

kou přednášku z historie.“

„Tu si sám rád poslechnu.“

„Žižkovi,“ odkašlal si Tauler, „nepřestali být pikarti solí v očích ani ve vyhnanství. Proti Čechům se šikovaly křížové výpravy a katolická propaganda záležitost pikartského sektářství všemožně rozdmýchá

vala. Adamiti byli pro účely propagandy přímo vysněným námětem. Záhy si celá Evropa představovala, že všichni Češi chodí nahatí a šoustají spolu všichni navzájem – dle učení Jana Husa. Při vojen

ském ohrožení by byla každá forma anarchie nesmírně zhoubná, tím spíše, že bludaři měli na Táboře stále svoje zastánce. Proto koncem března roku 1421 Žižka zbrojně udeřil na Kánišovu komunu. Část sektářů byla vyhubena, několik desítek osob, včetně samotného Kániše, bylo zajato. Ti byli upáleni zaživa. Ve vsi Klokotech, v úterý před svatým Jiřím. Místo nebylo vybráno náhodně, Klokoty leží kou

sek od Tábora, exekuci bylo možno sledovat z městských hradeb. Žižka dával všem možným odštěpencům varování…“

Zarazil se a pohlédl do kouta na Samsona Medáka.

„Koukněte, jak strouhá ten kolík,“ podivil se. „Až hobliny létají… Není nebezpečné dávat bláznovi nůž? Neušmikne si prsty?“

„Bez obav,“ Reynevan už přivykl podobným otázkám. „I když se to nezdá, je tuze šikovný. Pokračuj, bratře Berengare. Co bylo dále?“

„Tak byli postupně zlikvidováni i další sektáři, až zůstala jenom jedna skupina – Burjánova komuna. Tihle pikarti se ukrývali v lesích nad Nežárkou. Byli to nejradikálnější z radikálů, nejfanatičtější z fanatiků, bez výhrad přesvědčení o svém božském poslání. Začali přepadat okolní vesnice a osady – prý aby jejich obyvatele obraceli na pravou víru. Ve skutečnosti vraždili, rabovali, pálili, mučili, do

pouštěli se neuvěřitelných ohavností a zvráceností. Nebáli se nikoho a ničeho. Jejich vůdce Burján, který se podobně jako předtím Kániš nechával titulovat ‚Ježíš‘ a ‚syn Boží‘, jim sliboval, že budou nezranitelní a nesmrtelní, že se jich žádné ostří netkne, žádná zbraň jim neublíží. Obklopil se harémem více než dvaceti žen a děvčat. Nako

nec přikročil k tomu, že…“

„Že co?“

„Že začal podávat svaté přijímání… Hmmm… Inu skrze fellatio. Ale to se už k pikartům rychlými kroky blížil konec, Žižka nad nimi visel jako jestřáb. V říjnu je jeho lidé vystopovali a obklíčili. Burjánovi adamiti kladli zběsilý odpor, rvali se prý jako ďasi, dokonce zabili velitele útoku. Přesto byli vybiti, jen asi půl sta jich padlo do zajetí. Všichni skončili na hranicích. Polovinu zajatých tvořily ženy, většinou těhotné. Na ty byl brán ohled: mužští členové sekty byli před upálením krutě mučeni, ženy byly upáleny bez mučení.“

„Všechny?“

„Ale kdež,“ utrousil s chlípným úšklebkem Amadej Baťa.

„Několik z nich bylo ponecháno naživu,“ pokýval hlavou Berengar Tauler. „V největší tajnosti byly ukryty před Žižkou. O sexuálních praktikách adamitů už tehdy kroužily neuvěřitelné historky. Adamitky, jak se vyprávělo, doslova zbožňují orgie, obzvláště skupinové, nic jim neposkytuje větší slast než taková hromadná soulož, několik na jednu. Jestliže to tedy mají tak rády…“

„Nemusíš…“ stiskl zuby Reynevan. „Nemusíš pokračovat.“

„Ale musím. Protože jedna z těch ušetřených, poslední, která přeži

la, nám právě nese džbánek.“

„Markéta,“ potvrdil Amadej Baťa. „Oblíbená souložnice arcibludaře Burjána, jeho favoritka. Huncleder ji koupil od vojáků, když se jí už nabažili. Teď patří jemu. Celá a navždy. Do smrti.“

„Když vstoupila do komuny, spálila za sebou všechny mosty,“ řek] Tauler na vysvětlenou, když postřehl Reynevanův údiv. „Není pro ni návratu. Sektáři se zřekli svých rodin…“

„A hon na pikarty stále trvá,“ dodal naoko nezúčastněně Šarlej. „Pravidelně je některý z nich odhalen, upálen a před upálením ještě zmučen. Děvče musí dělat to, co Huncleder poroučí. Je mu vydáno na milost a nemilost, pouze díky němu žije.“

„Žije?“ otočil hlavu Reynevan. Nikdo mu neodpověděl.

Rusovlasá Markéta jim doplnila poháry. Tentokrát na ni Reynevan prohlédl pozorněji. Tentokrát i ona zvedla zrak. V jejím pohledu ne

spatřil nic z toho, co čekal: bolest ani stud, ponížení či ustrašenou pokoru otrokyně. V očích rusovlasé dívky byla jen ohromná, bezbře

há lhostejnost.

Koutkem oka postřehl něco, co jej udivilo ještě více.

Samson Medák přestal strouhat.

„Nu, páni a bratři,“ vstal Huncleder od hráčského stolu. „Je čas, abychom se pobavili. Odsuňte lavice! Hoď sebou, Jeřábku! Holky, natočte a rozneste víno! Vám, vážení hosté, připomínám, že toto je placená zábava. Můžete potěšit oči, jen pokud vám nebude líto florénu nebo uherského dukátu. Nebo grošů ve stejné hodnotě, a tedy třiceti. Nebudete litovat, podívaná stojí za víc, to vám zaručuji!“

Všichni hosté usedli do improvizovaného hlediště, před sebou měli dubový stůl, na kterém se ještě před chvílí metaly kostky. Stůl byl osvětlen svícny. Jeden z Hunclederových mužů začal bubnovat na turecký bubínek. Všichni se utišili.

Z přístěnku vyšla Markéta. Tlumené bubnování doprovázelo její kroky.

Šla zvolna, bosá, zahalena něčím, v čem se při bližším pohledu dala rozeznat komže – bílé kněžské roucho. Jeden z pacholků ji vysadil na stůl. Chvíli stála nehybně a poslouchala bubínek, který se opět rytmicky rozezněl. Pak nadzvedla okraj komže. Nad kolena. Potom výše. Lehce poskočila a roztočila se jako podkasaná pastýřka. Man

fred von Salm povzbudivě vykřikl a zatleskal, avšak utišil se, když si všiml, že ostatní jsou zcela zaujati podívanou.

Markéta si ničeho nevšímala. Každé její gesto, každý pohyb, každý pohled, každý záchvěv ve tváři i nepřirozený úsměv vyjadřovaly jed

no: jsem zde sama. Jsem sama, samotná a daleko od vás. Od vás a od všeho, co představujete. Jsem v úplně jiném světě.

Et in Arcadia ego, pomyslel si Reynevan. Et in Arcadia ego.

Bubnování zrychlilo, nicméně dívka se nepřizpůsobila rytmu. Naopak teď se pohybovala arytmicky, zvolna, jakoby ospale. Hypnoticky. A okraj bílé řízy se zvedal stále výše a výše, do půli stehen, výše a výše, až nakonec odhalil to, na co všichni čekali a na co reagovali bezděčnými grimasami, odkašláváním, sípáním, hlasitým polykáním.

Bubínek zavířil a utichl, Markéta pomalu zvedla komži. A bleskově ji strhla přes hlavu.

Pihy jí pokrývaly ramena a sestupovaly z nich až na hruď. Níže již nebyly.

Bubínek se rozezněl ve zrychleném tempu a dívka se začala otáčet, otáčet a kolébat jako bakchantka, jako Salome. Nyní bylo vidět, že pihovatou má i šíji a záda. Vlasy se jí vlnily jako Rudé moře – chvíli předtím, než mu Mojžíš přikázal, aby se rozestoupilo. Bubínek mocně zazněl, Markéta ztuhla v póze stejně nestoudné, jako nepřirozené. V hledišti opět zatleskal Manfred, vykřikl Rohá

čův setník, zahalekal též Amadej Baťa a plácl se otevřenými dlaně

mi do stehen. Huncleder se zachechtal. Berengar Tauler zabušil do stolu.

Ale to ještě nebyl konec vystoupení.

Rusovláska si klekla, prohnula se dozadu, uchopila obě ňadra do dlaní, trochu je stiskla a jakoby nabídla divákům. Začala se kroutit a svíjet jako had. Usmála se. Ne, to nebyl úsměv, byla to křeč – spas

mus musculifaciei.

Poslušná bubnování se Markéta hladce a plavně přesunula z kleku do sedu. Bubínek zněl rychle a freneticky, dívka se hadovitě vlnila. Konečně znehybněla, zaklonila hlavu a široce rozkročila nohy. Tak široce, aby nikomu z přihlížejících neunikl ani detail. Ani detail de

tailu.

Trvalo to chvíli.

Dívka popadla komži, seskočila ze stolu a zmizela v přístěnku. Stí

hal ji potlesk a ovace obecenstva. Manfred Salm a Roháčův setník dupali nohama, Berengar Tauler tleskal vestoje, Amadej Baťa kokr

hal jako kohout.

„Tak co?“ Friduš Huncleder vstal, přešel místnost a posadil se ke svému stolu. „Co? Viděli jste už někdy něco takového? Nestálo to za dukát? Abych nezapomněl, pane Šarleji, od tebe jsem dostal jen dva. A vy jste tři. Tady se počítá každý pár očí, kdo čumí, ten platí. Máme rovnoprávnost, všichni jsou si rovni, pán i čeledín… Hola! To jsem neříkal tobě, ale tvému pánovi. Ty se vrať na své místo a dál pižlej ten svůj klacek. Kde bys ty vzal dukát? Viděls už vůbec někdy dukát?“

Chvíli trvalo, než si Reynevan uvědomil, komu to Huncleder říká. Chvíli trvalo, než překonal ohromení.

„Jsi hluchý?“ zeptal se Huncleder. „Nebo jenom blbý?“

„Děvče, které tančilo,“ setřepal Samson Medák hobliny z rukávu. „Chtěl bych je odtud odvést.“

„Cooo?“

„Chtěl bych, aby bylo jasno, převzít vlastnické právo na tvou taneč

nici.“

„Cooooo?“

„Nerozumíš? Je to moc složité?“ Samson ani nezvedl hlas. „Řeknu ti to jasněji: je tvoje a má být moje. Vyřiďme to.“

Huncleder na něho vytřeštěně zíral. Dlouho, jako kdyby nemohl uvěřit vlastním očím a uším. Nakonec se rozchechtal.

„Pane Šarleji,“ obrátil se na demerita. „Co je to za šarádu? To on tak vždycky? Sám od sebe? Nebo jsi mu to poručil?“

„On,“ podal Šarlej důkaz, že ani nejneočekávanější překvapení ho nedokáže vyvést z míry, „má jméno. Jmenuje se Samson Medák. Nic jsem mu neporučil. A nic nezakázal. Je to člověk svobodný. Má prá

vo na samostatné obchodní jednání.“

Huncleder se rozhlédl okolo. Zjevně se mu nelíbil řehot Manfreda Salma, prskání Amadeje Bati ani pobavené obličeje ostatních návštěv

níků. Nic z toho se mu nelíbilo, bylo to možno vyčíst z jeho tváře.

„Samostatné obchodní jednání,“ procedil skrze zaťaté zuby, „se nekoná. Ta flundra není na prodej, to za prvé. Neobchoduji s idioty, to za druhé. Zmiz odtud, hňupe! Táhni ven! Vyhřebelcuj koně, vykydej hnůj nebo něco dělej! Tady je podnik pro hráče! Nehraješ, vy

padni!“

„Právě hru jsem měl na mysli,“ zachoval Samson ledový klid. „Ob

chodem s lidmi se zabývají otrokáři, lapkové a podobní zkurvysyni. Zato hazard… Přes jisté zápory má rovněž své klady. Při hře je člověk odkázán na nevyzpytatelný osud. Nezajímá tě tvůj osud, Huncledere? Tvrdíš, že máš rád každou hru. Nuže tedy. Jeden vrh kostkami.“

V místnosti zavládlo ticho. Ve tvářích některých přítomných za

stydly pobavené grimasy, ale nikdo se už nesmál. Hunclederova poďobaná tvář se zkřivila, ohavně pokrčila. Několika pohyby hlavy pokynul svým pacholkům, aby vystoupili ze stínu. Potom postrčil směrem k Samsonovi pár kostek, těch, kterými se hrálo. Sám vzal do dlaně kostky svoje, ty žluté.

„Zahrajme si tedy,“ souhlasil mrazivě. „Jeden vrh. Vyhraješ, děvka je tvoje. Nebudeš muset ani platit za představení. Jestli ale hodím víc než ty…“

Luskl prsty. Jeden z pacholků mu podal nevelkou sekeru. Druhý zvedl nataženou kuši. Šarlej rychle chytil Reynevana za rameno.

„Jestli hodím víc než ty,“ zopakoval falešný hráč a položil sekerku před sebe na stůl, „useknu ti tolik prstů, kolik bodů padne. Na rukách. Nebude-li to stačit, tak i na nohách. Záleží, co padne. Jak roz

hodne nevyzpytatelný osud.“

„Do frasa!“ houkl rozhněvaně Ištván Seči. „Co to má být? Polož ty žluté kostky, baszama…“

„Co to chystáš za sviňárnu?“ přidal se Habart Mol z Modřelic, Ro

háčův setník.

„Ten tupec chtěl hrát!“ okřikl oba Huncleder. „Bude mít, co chtěl! Vždyť je člověk svobodný! Má právo na samostatné jednání! Může samostatně přiznat, že je hlupák, a samostatně odtud odejít. Nikdo mu nebude bránit v odchodu. Pokud nebude dělat potíže…“ Bylo vidět, že setník by se dále hádal, zarputilé výrazy Uhra a Bati také něco naznačovaly. Ale než stačil kdokoli ještě něco namítnout nebo učinit, Samson potřásl kostkami a vrhl je na stůl. Jedna padla nahoru čtyřkou, druhá trojkou.

„To je,“ oznámil s klidem, který mrazil, „sedm bodů, pokud se ne

mýlím.“

„Nemýlíš se,“ zachrastil Huncleder svými falešnými kostkami. „Čtyři a tři je sedm. A součet tvých prstů je dvacet. Momentálně.“ Kostky se vykutálely na stůl. Všichni svědkové jednohlasně vydechli.

Jeřábek zaklel.

Obě žluté kostky zůstaly ležet jedním, jediným bodem nahoru.

„Prohráls,“ porušil hrobové ticho Samsonův bas. „Osud ti nepřeje. Dívka je moje. Vezmu si ji a vážně už půjdu.“

Huncleder zaútočil rychlostí divoké kočky. Sekerka svistla vzdu

chem, ale nezaťala se tam, kam mířila – do Samsonova spánku. Veli

kán byl rychlejší. Uhnul hlavou, levačkou chytil hráče za loket, pra

vou ruku stiskl na prstech držících topůrko. Praštění drcených kostí uslyšeli všichni, i když ten zvuk vzápětí Huncleder přehlušil bolest

ným zařváním. Samson vytrhl sekerku z polámaných prstů, rozmáchl se s ní a sekl. Přes prsty druhé ruky, kterou se šejdíř opíral o stůl. Huncleder zařval ještě hlasitěji. Samson sekl ještě jednou. Majitel hráčského doupěte padl poďobanou tváří na stůl a omdlel. Tak už neviděl nic z toho, co následovalo. Jak Reynevan přiskočil ke chlapovi se samostřílem a zespoda udeřil do namířené zbraně tak, že její kolba s nepříjemným křupnutím rozbila střelci rty a zuby. Jak Šarlej zneškodnil druhého pacholka svým oblíbeným kopancem pod koleno a ranou do nosu. Jak Amadej Baťa přetáhl jednoho z hráčů židlí přes kříž. Jak Berengar Tauler pomocí dvou neznámo odkud vytažených tulichů varoval ostatní, aby se nepokoušeli zasahovat, a Reynevan ukořistěnou kuší dodal výstraze patřičnou průraznost. Jak Jeřábek civí s nechápavě otevřenou hubou, takže vypadá jako špatně vyřezaný vesnický svatý. Jak se Samson klidným krokem vy

dává do přístěnku a vyvádí odtamtud rusovlasou, pihovatou dívku. Markéta byla bledá, šla neochotně, jako by dokonce chtěla klást odpor, avšak Samson na to nebral ohled, vedl ji bez použití násilí, leč rozhodně.

„Pojďme,“ oslovil Reynevana a Šarleje. „Pojďme odtud.“

„Dobrý nápad,“ souhlasil Berengar Tauler s dýkami v rukou. „Pojď

me a rychle. Já a Amadej jdeme s vámi.“

Když ujeli asi půl míle, cesta je vyvedla z temného boru na širé strniště pod hvězdnou oblohou. Kavalkádu vedoucí Berengar Tauler zadržel a otočil koně, postavil ho ostatním do cesty.

„Stát!“ zavelel rázně. „Mám toho dost! Chci vědět, co to bylo za hru! Oč tady, kurva, jde?“

Šarlejův kůň pohodil hlavou, sklopil uši a zařehtal. Demerit ho utišil.

„K čemu byl celý ten čurbes?“ nepřestával Tauler s otázkami. „Kte

rý můžeme všichni zaplatit životy! Nač, u všech čertů, potřebujete tu děvku? Kam, kurva, jedeme? A především…“

Najel koněm rovnou na Samsona, jako kdyby ho chtěl taranovat. Samson se ani nezachvěl. Nezachvěla se ani dívka, kterou vezl v sedle, její tvář zůstala netečná, pohled nepřítomný.

„Především,“ zařval Berengar Tauler, „kdo je, šlak ho tref, tenhle chlap? Co je vlastně zač?“

Šarlej proti němu stočil koně tak prudce, že Tauler mimoděk přitáhl uzdu.

„Nepojedu,“ řekl již tišším hlasem, „s vámi už ani o krok dál. Do

kud se nedovím, o co jde.“

„Tvoje věc,“ ucedil Šarlej. „Cesta je volná.“

„V herně jsme vám pomohli. Namočili jsme se do toho s vámi a jsme teď ve stejném průseru. Nemáte dojem, že nám dlužíte aspoň slůvko vysvětlení?“

„Máš pravdu. V tom, že takový dojem nemáme.“

„Tak já…“ Tauler ani nedokázal vyslovit, co měl na mysli.

„Já…“

„Nevím, co ty,“ Amadej Baťa, upíraje oči na Samsona, přivedl koně z druhé strany. „Ale vím, co bych chtěl já. Chtěl bych se domáknout, jakým zázrakem může padnout na cinknuté kostce jednička namísto žíže. Něco takového bych fakt rád uměl a jsem ochoten za to zaplatit, to se ví. Je mi jasné, že jsou to čáry, ale nedalo by se to naučit? Je k tomu třeba nějaké zvláštní moci? Jaké, to by mě zajímalo…“

„Veliké!“ naslouchající Reynevan konečně povolil uzdu svým emo

cím. „Obrovské! Nepředstavitelné! Takové, že uvažuji, zdali má vů

bec smysl…“

„Kroť se!“ utišil ho ostře Šarlej. „Moc mluvíš!“

„Mluvím, co chci a jak chci!“

„Vidím,“ vyprskl Berengar Tauler, „že ani mezi vámi nevládne sho

da v názoru na to, co se přihodilo. Schyluje se k rodinné hádce. A jelikož já a Amadej nejsme rodina, poodjedeme kousek stranou. Až si všechno vyříkáte, zavolejte. Dohodneme se, co a jak.“

Když zůstali sami, dlouho mlčeli. Reynevan cítil, jak ho opouští hněv. Nevěděl však, jak a od čeho začít. Na Šarlejovi to nechat ne

mohl, v podobných situacích demerit nikdy nepromluvil jako první.

Koně frkali.

„V té herně,“ ozval se konečně Samson Medák, „se stalo to, co se mělo stát. Bylo to nevyhnutelné. Muselo se to stát, protože… Proto

že muselo. Nepřipadalo v úvahu nic jiného, žádný jiný průběh udá

lostí. Protože jiný, alternativní průběh událostí podmiňovala lhostej

nost. Nečinnost. Akceptace. Tolerance. To, co jsme viděli, čeho jsme byli svědky, lhostejnost a nečinnost vylučovalo, a proto žádná jiná alternativa nebyla možná. Stalo se to, co se muselo stát. A kostky… Inu kostky, když to vezmu kolem a kolem, řídí podobné zákonitosti. Padají tak, jak musí padat.“

Reynevan slyšel, jak před Samsonem sedící dívka tiše vzdychla. „Více,“ navázal obr, „nemám co dodat. Chcete-li se na něco zeptat… Reinmare? Měl jsem dojem, že tě něco vyvedlo z rovnováhy.“

„Jedna myšlenka,“ přiznal Reynevan, sám udiven svým klidem. „Jen jedna myšlenka. Celý rok se pražští mágové namáhali, aby ti pomoh

li, aby ti umožnili návrat do tvé někdejší podoby, do tvého světa, živlu, rozměru, sám nevím čeho. Nezdařilo se jim to. Teď jsme na

plánovali značně riskantní výpravu přes půlku Čech, míříme k Jičínu a Turnovu, skoro až k lužické hranici. Protože ti chceme pomoci. Ale po tom, co jsem dnes večer viděl, mně vrtá hlavou jedna otázka. Potřebuješ naši pomoc, Samsone, potřebuješ vůbec něčí pomoc? Cožpak tobě, který jsi schopen zvrátit osud v padajících kostkách, je potřebná chabá pomoc obyčejných, bezmocných lidí? Potřebuješ naši pomoc? Záleží ti na ní?“

„Potřebuji,“ odpověděl obr okamžitě a bez zaváhání. „Záleží mi na ní.“

Dívka – Markéta – opět vzdychla.

„Dobrá,“ zasáhl Šarlej. „Stalo se, co se stalo. Věz, Samsone, že nesdílím tvůj fatalismus. Podle mne se dá nevyhnutelným věcem cel

kem snadno vyhnout, stačí je nedělat. Podobné je to s věcmi, kterým nelze lhostejně a nečinně přihlížet – stačí se dívat jinam. Tím spíše, že na tomto světě stanoví tyto věci spíše pravidlo než výjimku. Ale stalo se a jak se zdá, už se neodstane. Vykonali jsme dobrý skutek a za to zaplatíme, neboť za hloupost se vždycky platí. Než k tomu však dojde, musíme se postarat o tuhle tvoji výhru, uklidit ji někam do bezpečí…“

„Odvezu ji do Prahy,“ navrhl Samson. „K paní Pospíchalové.“

Markéta se vzepřela v sedle a zaprskala jako kočka. Samson tomu nevěnoval pozornost. Zdálo se, že ani tomu, jak mu silně zatínala prsty do zápěstí.

„Sám s ní jet nemůžeš,“ konstatoval Šarlej. „Nedá se nic dělat, je

deme všichni. Co s Taulerem a Baťou? Je-li cesta na Trosky nadále aktuální, Tauler by se nám hodil, tvrdí, že ví, jak se dostat na hrad. Moc jim toho prozradit nesmíme, ale je pravda, že se v herně přidali na naši stranu a mohli by z toho mít trable. Huncleder se určitě bude chtít pomstít. Oba slouží v polním vojsku a jen čert ví, kdo z vliv

ných hejtmanů hrával… a prohrával v herně toho hajzla…“

„I sebevlivnějšímu hejtmanovi,“ zamyslel se Reynevan, „se dá za

tnout tipec. Tomu poďobanému křivákovi, kdyby dělal potíže, jak

bysmet. Nad vlivnými jsou ještě vlivnější.“

„Flútek.“

„Správně. Proto vy pojedete do Prahy, ale já o kousek dál. Na Bílou horu.“

Kapitola sedmá

ve které medik Reynevan odstraňuje ledvinový kámen, odměnou za což se stává otcem. V rámci téže odměny se navíc bude muset stát špehem. Na plný úvazek a s veškerým příslušenstvím.

ílá hora se říkalo holému kopci na západ od Prahy nedaleko premonstrát

ského kláštera na Strahově. Vojska táh

noucí ku Praze pravidelně rozbíjela na úpatí hory svá ležení. Následkem toho se rekvírováním a rabováním znechu

cení obyvatelé okolních vsí odstěho

vali ke všem čertům a okolí zpustlo. Armády přicházely a odcházely dále, a přesto nakonec Bílá hora přilákala nové nájemníky. Bohuchval Neplach zvaný Flútek sem umístil hlavní stan a školicí středisko husitské rozvědky.

Flútek se mohl usadit přímo v Praze, jenže nechtěl. Hlavní město neměl rád a obával se ho. Praha, jak to říci, se i ve chvílích klidu a pokoje jevila jako spící, avšak nevypočitatelné a věčně hladové monstrum. Obyvatelé snadno propukali v hněv, vybuchovali a při takovém výbuchu dokázali být zlí. Zejmé

na na ty, které neměli v oblibě.

V Praze měl Flútka v oblibě málokdo.

Proto dal Flútek přednost Bílé hoře. Tady sídlil. Díky tomu, že on, Bohuchval Neplach, sem umístil svůj štáb, vstoupí název „Bílá hora“ do dějin České země. Touto představou se rád těšil a představoval si, jak se ten název budou jednou učit žáci ve školách.

Svítalo, když Reynevan projížděl kolem kdysi bohatého, nyní poni

čeného a zpustlého strahovského kláštera. Svítalo a začínalo popr

chávat. Když dorazil na Bílou horu, bylo už světlo, ale rozpršelo se naplno.

Zmoklí strážní u palisády mu nevěnovali pozornost, branný jen mávl rukou a ukázal k úvazišti. Nikým nezdržován zamířil mladík s ko

něm do stáje. Ve stáji byli nějací lidé, podívali se na něho, ale žádný z nich se na nic neptal.

Špionážní centrála se stále rozrůstala. Nad tímto místem se vznáše

jící vůně řezaného stavebního dřeva a hoblovaných trámů v dešti ještě zesílila, pod nohama čvachtala směs bláta a pilin. Vedle starých chalup ronily smolu a svítily čerstvou tesařinou nová stavení. Reyne

van vešel do jedné z novostaveb, dlouhé, nízké, připomínající skla

diště. Ze síně vstoupil do jizby plné dýmu, páry, vlhka. A lidí – sedí

cích, rozmlouvajících, sušících mokré svršky. Podívali se na něho, ale ani tady se žádný z nich na nic neptal. Odešel. Nahlédl do další místnosti. Ta byla ještě větší, na lavicích v ní sedělo asi čtyřicet mužů, soustředěně poslouchali přednášku. Reynevan znal jejich lektora, sta

rého špehýře, který, jak se povídalo, sloužil už za Karla IV. Staroch byl tak sešlý, že se těm zvěstem dalo docela dobře věřit. Ba, podle jeho vzhledu bylo možno hádat, že sloužil už za Přemyslovců.

„A kdyby to nevyšlo, khekhe…“ poučoval a kašlal. „Kdyby vás, ehm, odhalili, pak nezapomeňte, že nejlepší je dát se na nějakém hodně rušném a lidnatém místě do křiku, že to je kvůli židům, že za všechno mohou židi, že je to židovské spiknutí. Strčte si do huby kousek mýdla a u městské kašny nebo studny se začněte svíjet, pli

vejte a křičte: pomoc, pomoc, umírám, jsem otráven, otrávili mě židi, židi, židi! Národ se pustí do židů, vypukne, khekhe, všeobecný roz

ruch a zmatek, inkvizice vás spustí z očí a obrátí pozornost k židům – no a vy se mezitím můžete vypařit.

Dokonce i kdyby vás zatkli a vzali na mučení, je nejlepší dělat ze sebe hlupáka a volat: jsem nevinen, nic jsem nevěděl, jsem jenom slepý nástroj židů. Židi jsou vinni, oni mě navedli, penězi podplatili. Tomu najisto uvěří. Něčemu takovému, khekhe, vždycky věří…“

„Hej! Reynevane!“

Ten, kdo na něj zavolal, byl Slavík Candát, Reynevanův známý ze studentských let. Když Reynevan přišel do školy, Slavík Candát už studoval nejméně osm let a byl starší než většina doktorů, o magist

rech nemluvě. „Studoval“ není zrovna nejpřípadnější výraz – Slavík Candát do školy docházel, poněvadž občas, skutečně jen občas se tam nechal vidět. Stokrát častěji jej bylo možno potkat v některém z pajzlů na Perštýně nebo v Krakovské. Případně v městské šatlavě, kam ho pravidelně zavírali za opilecké výtržnosti a rušení nočního klidu. Arci už nebyl žádný mladík, miloval Candát rvačky a vřavu, a tak nebylo divu, že se hned po defenestraci s nadšením vrhl do proudu revolučního hnutí. Reynevana vůbec neudivilo, když starého známého potkal na jaře roku 1426 na Bílé hoře hned při své první návštěvě ve Flútkově rezidenci.

„Buď zdráv, Slavíku. Co to, je z tebe tajemník?“

„Jde o tohle?“ zvedl Candát archy papírů a husí brka. „To jsou do

pisy z nebe.“

„Dopisy odkud?“

„Byl jsem povýšen,“ pochlubil se věčný student a pročísl si prsty to, co bylo kdysi kšticí. „Bratr Neplach mě přeložil do oddělení pro

pagandy. Jsem teď umělec, spisovatel, skoro veršotepec. Píšu dopisy spadlé z nebe. Rozumíš?“

„Ne.“

„Tak si poslechni,“ zvedl Candát jedno z popsaných lejster a při

mhouřil krátkozraké oči, „z nebe spadlý dopis Panenky Marie, moje včerejší dílo.“

Začal číst hlasem napodobujícím kazatelské zanícení:

„Lide nevěrný, pokolení nehodné a bezectné, padne na vás všechny hněv Boží a nezdary v práci a ve statcích vašich, kteréž vlastníte. Ježto nevyznáváte víru pravou, alebrž posloucháte římského anti

krista, odvrátím od vás svou tvář a můj syn zavrhne vás za špatnosti, které činíte v Jeho církvi svaté. Zničí vás, jako zničil Sodomu a Go

moru, a budete uvrženi do temností zevnitřních. Tamť bude pláč a skřípění zubů, amen.“

„Dopisy spadlé z nebe, kapíruješ?“ vysvětloval Candát, vida, že Reynevan nekapíruje ani slovo. „Dopisy Ježíšovy, Mariiny, Petrovy. Píšeme je v propagačním odboru. Agitátoři a emisaři se je učí zpaměti a pak se vydávají do nepřátelských zemí a vyjevují obsah těch dopisů tamním lidem. Abychom, jak říká šéf našeho oddělení, tamním lidem tak nasrali do hlav, že nepoznají, kdo je vlastní a kdo je cizí a na které straně kdo z nich je. Proto ty dopisy z nebe, chápeš? Poslechni si tenhle, ten je osobně od Ježíše. Všimni si, jak parádně je

napsaný…“

„Víš, Slavíku, dost pospíchám…“

„Počkej, poslouchej! Hříšníci a hanebníci, blíží se váš konec. Mám sice božskou trpělivost, ale neskoncujete-li s Římem, tou bestií babylonskou, prokleji vás, jakož i Otec můj a všichni andě

lé moji…“

„Bratře Bělavo?“ vysvobodil Reynevana hlas za jeho zády.

„Bratr Neplach tě nutně potřebuje, čeká. Následuj mě.“

Jedna z nově postavených budov byla honosnější než ostatní, při

pomínala zemanský dvorec. V přízemí bylo pár místností, v patře několik spíše spartánsky zařízených světnic. V jedné z nich stálo vel

ké a zcela nespartánské lože. Přikryt peřinou v něm ležel a sténal Flútek.

„Kde ses toulal?“ zavyl, jakmile Reynevan vstoupil. „Sháněl jsem tě po Praze, hledal jsem tě v ležení u Kolína! A ty… Och… Oooooch… Auuuu!“

„Co ti je? Ne, nic nemluv. Vím.“

„Ach, ty víš? Není možná? Co mi tedy je? Co mě trápí?“

„Močové kameny. A v této chvíli máš koliku. Sedni si. Vyhrň si košili, otoč se. Tohle bolí? A když poklepu?“

„Aaaauuu!!! Kurva!“

„Evidentní ledvinová kolika,“ diagnostikoval Reynevan. „Jistě jsi to už poznal. Zaručeně to není poprvé a projevy jsou charakteristic

ké: bolest se vrací v záchvatech, vystřeluje dolů, tlak na měchýř, mdloby…“

„Přestaň žvanit, začni léčit, zatracený felčare!“

„Ocitl ses,“ usmál se Reynevan, „v nečekaně dobré společnosti. Kameny a bolestivé záchvaty ledvinové koliky trápily i Jana Husa v Kostnici, když seděl v žaláři.“

„Ha,“ zakryl se Flútek peřinou a trpitelsky se usmál. „Takže to mučednictví je předzvěstí svatosti… Teď už se vůbec nedivím, že Hus tenkrát neodvolal. Dal přednost hranici před tou strašnou bolestí. Upálení pro něho bylo vysvobozením… Prokristaaa! Reynevane, udělej s tím něco, prosííím!“

„Hned ti dám něco na utišení bolesti. Ovšem kameny je nutno od

stranit. Je třeba povolat lazebníka, nejlépe odborníka na litotomii. Znám v Praze…“

„Nechci!“ zařval špión. Nedalo se určit, zda bolestí, či vztekem, „jeden takový už tady byl! Víš, co chtěl udělat? Rozřezat mi prdel! Chápeš to? Rozřezat mi prdel!“

„Ne, to ne, jenom rozkrok. Jak jinak se dostat ke kamenům? Naříz

nutým otvorem v hrázce se do měchýře zavedou dlouhé kleště…“

,Přestaň!“ vykřikl Flútek a zesinal. „Ani o tom nemluv! Proto jsem tě nesháněl, nerozesílal spěšné kurýry… Musíš mě vyléčit magicky, Reynevane. Vím, že to dokážeš.“

„Blouzníš v horečce. Čarodějnictví je peccatum mortalium. Čtvrtý pražský artikul přikazuje trestat čaroděje smrtí. Připravím ti utišující nápoj pro tuto chvíli. A nepenthes, lék proti bolesti. Ten si vezmeš později, až přijde kamenořezný lazebník. Skoro neucítíš, až tě bude řezat. A zavedení kleští už nějak vydržíš. Pamatuj si, že je dobré vzít do zubů dřevěný kolík nebo kožený řemen…“

„Reynevane,“ Flútek byl už bílý jako vápno. „Prosím. Zahrnu tě zlatem…“

„Jasně, zahrneš. Na chvíli, poněvadž čarodějům odsouzeným na hranici se veškerý majetek konfiskuje. Copak jsi zapomněl, Neplachu, že jsem pro tebe pracoval? Hodně jsem viděl, hodně se naučil. Dost řečí. Nemohu magicky odstranit kámen, protože takový zákrok je nebezpečný. Navíc nejsem čaroděj a neznám zakletí…“

„Znáš,“ přerušil ho mrazivě Flútek. „Vím dobře, že znáš. Vyléč mě a zapomenu, že to vím.“

„Tedy vydírání?“

„Ne, společné malé tajemství. Budu tvým dlužníkem. Abych ti dluh splatil, zapomenu na některé věci. A až budeš potřebovat, umím být vděčný. Ať mě peklo pohltí, jestli…“

„Peklo,“ tentokrát ho přerušil Reynevan, „tě pohltí tak či tak. Zá

krok provedeme o půlnoci. Žádní svědkové, pouze ty a já. Budu po

třebovat horkou vodu, stříbrný džbánek nebo pohár, mísu řeřavých uhlíků, měděný kotlík, med, březovou a vrbovou kůru, čerstvé lísko

vé proutí, nějaký předmět nebo výrobek z jantaru…“

„Všechno seženu,“ ujistil ho Flútek, kousaje se do rtů. „Co si budeš přát. Zavolej mé lidi, budou ti k dispozici. Všechno, co potřebuješ, ti dodají. Někdy je prý k nigromancii zapotřebí lidské krve a orgánů… mozku, jater… Požádej o cokoli. Když budeš chtít, dám někoho vy

kuchat.“

„Chci věřit,“ otevřel Reynevan škatulku s amulety, dárek od Tělesny, „že ti přeskočilo, Neplachu. Že ti bolest zatemnila rozum, řekni, že z tebe promlouvalo šílenství. Řekni to, prosím.“

„Reynevane.“

„Co?“

„Opravdu ti to nezapomenu. Budu tvým dlužníkem. Přísahám, že ti splním každé přání.“

„Každé? Fajn.“

Reynevan měl všechny důvody k pýše. Za prvé byl pyšný na svou předvídavost. Za druhé na to, že tak dlouho dotíral na doktora Fraundinsta, až mu chirurg přes počáteční neochotu prozradil některá svá profesionální tajemství a naučil ho pár léčebných kouzel. Byl pyš

ný na to, že vydržel sedět dlouhé hodiny nad překlady Sirr al-Asar a AI-Hawi arabských lékařů Gebera a Razese, že prostudoval i Regimen sanitatis a De morborum cognitione et curatione – a ve všech uvedených pracích věnoval pozornost též chorobám ledvin a mo

čových cest včetně magických metod terapie. Pyšný byl i na to, že se natolik spřátelil s Telesmou, že mu čaroděj na cestu daroval ně

kolik praktických amuletů. Ale nejvíce, to se rozumí, byl Reynevan pyšný na výsledek. Výsledek magického zákroku předčil všechna očekávání. Silou zakletí a aktivovaného amuletu se kámen ve Flútkově ledvině rozdrolil, jednoduché, obvykle při porodech užívané uvolňující zakletí zprůchodnilo močovod a močopudné byliny do

končily dílo. Když přestal účinkovat nepenthes a Neplach se pro

bral, vyloučil písek z rozdrceného kamene spolu s vědry moči. Na

stal i krizový okamžik, když pacient začal močit krev. Než mu Reynevan stačil vysvětlit, že po takovém zákroku je to běžné, začal Flútek řvát, vyhrožovat a častovat medika výrazy jako „verfluchter Hurensohn“ a „zasraný mešugene čaroděj“. Třeštil oči na krev trys

kající z jeho údu a hrozil lékaři upálením na hranici, naražením na kůl a zbičováním, přesně v tomto pořadí. Konečně ochabl, usnul a spal celých dvanáct hodin.

Po celou tu dobu pršelo. Reynevan se nudil. Zavítal na přednášku starého špióna. Navštívil písaře dopisů spadlých z nebe a byl nucen vyslechnout si pár jejich děl. Nahlédl do stodoly, v níž nacvičovali stentoři, příslušníci rozvědky vyznačující se neobyčejně silnými hla

sy. Stentoři byli cvičeni pro psychologický boj, měli narušovat mo

rálku obránců obléhaných hradů a měst. Zkoušeli v povzdálí od hlav

ního tábora, protože z jejich řevu až zaléhalo v uších.

„Vzdejte se! A složte zbraně! Jinak všechny! Zmordujeme!“

„Hlasitěji!“ hulákal jejich cvičitel a dirigoval rukama. „Hlasitěji a všichni najednou! Raz dva! Raz dva!“

„Vaše dcerky! Vymrdáme! Vaše děcka! Sežereme! Na kopí je! Na

bodneme!“

„Bratře Bělavo,“ zatahal ho za rukáv Flútkův pobočník. „Bratr Ne

plach tě volá.“

„Kůži z vás! Stáhneme!“ skandovali stentoři. „Koule vám! Urveme!“

Bohuchval Neplach se už cítil zcela zdráv, nic mu nescházelo, poněvadž byl jako vždy arogantní a jedovatý. Vyslechl si, co mu chtěl Reynevan říci. Tvářil se přitom tak, že to nevěštilo nic dobré

ho.

„Jste pitomci,“ konstatoval, když ho Reynevan stručně a bez zby

tečných podrobností informoval o jejich konfliktu v hráčském dou

pěti. „Tak riskovat? A pro koho? Pro nějakou bezcennou rajdu! Mohli vás všechny podřezat, divím se, že to neudělali. Huncleder dal asi toho dne svým nejtvrdším ranařům volno. No, no, neošívej se, můj uzdraviteli, blízký mému srdci a mým ledvinám. Ten gauner neohro

zí ani tebe, ani tvoje praštěné kumpány. Bude upozorněn, jaké ná

sledky by to pro něho mělo.“

„Co se týče té druhé věci,“ spráskl ruce Flútek, „jste ještě větší pitomci. Podkrkonoší je v jednom ohni. Vartenberkové, Biberštejni, Donínové a jiní katoličtí páni s námi ustavičně vedou, jak tomu říkají, šibeniční válku. Ota z Bergova, pán na Troskách, si už vydobyl přídomek Husitobijce. Že jsem ti slíbil splnit každé přání? Slib ruším. Primo: vymohl jsi ho po mně ve slabé chvilce, secundo: přání je blbé, tertio: nechceš kápnout božskou, co tam chcete pohledávat. Když to vše zvážím, tvé přání zamítám. Tvoje smrt na katolické šibenici by pro nás byla ztrátou. Tím horší, že by byla načisto nesmyslná. Máme s tebou jiné plány. Potřebujeme tě ve Slezsku.“

„Jako špehýře?“

„Hlásil ses k obraně kalicha, chtěl jsi vstoupit do řad božích bojov

níků. Dobrá! Každý by měl sloužit nejlépe, jak umí.“

„Ad maiorem Dei gloriam?“

„Řekněme.“

„Určitě posloužím lépe jako lékař než jako špicl.“

„Nech to na posouzení mně.“

„Přesně to chci. Spoléhám na tvůj posudek. Vždyť právě tebe jsem zbavil kamene.“

Neplach dlouho mlčel a kysele se šklebil. „No dobrá,“ zahučel a sklopil zrak. „Máš pravdu, vyléčils mě. Zbavils mě bolestí. A já jsem ti slíbil splnit přání. Jestliže tedy po tom tak toužíš, je-li to tvé největší přání, můžeš jet do Podkrkonoší. Já se tě nebudu na nic vyptávat, a navíc ti tu eskapádu usnadním. Poskytnu ti ozbrojený doprovod, peníze, kontakty. Všimni si, že se neptám, jaké důvody a pohnutky tě tam vedou. Ale opovaž se ztratit anebo zdržet! Do vánoc musíš být ve Slezsku!“

„Máš k dispozici stovky špiónů. Vyškolených a vycvičených. Pra

cujících pro peníze nebo z přesvědčení, ale vždycky ochotně a bez přinucení. A zasedl sis na mě, na diletanta, který špehem být nechce ani to neumí, takže z něj budeš mít užitku jako, s odpuštěním, z kozla mléka. Má to smysl, Neplachu?“

„Obtěžoval bych tě s tím, kdyby nemělo? Potřebujeme tě ve Slez

sku, Reynevane. Tebe. Ne stovky vyškolených a vycvičených špió

nů, placených nebo přesvědčených. Tebe ve vlastní osobě. Na úkol, který nikdo kromě tebe nemůže vykonat. Při kterém tě nikdo nemůže zastoupit.“

„Podrobnosti?“

„Později. Za prvé jedeš do nebezpečné oblasti, bude lepší, když toho budeš vědět co nejméně. Za druhé mně i ty odmítáš prozradit podrobnosti, tohle je na oplátku. A za třetí nemám čas. Odjíždím ke Kolínu, za Prokopem. Ohledně slíbené pomoci se obrať na Haška Sýkoru. On ti poskytne lidi, zvláštní jednotku. A spěchej. Zapiš si za uši: do vánoc…“

„.. .musím být ve Slezsku, vím. I když se mi vůbec nechce. Mizerný agent, kterému se nechce. Který pracuje z donucení.“ Flútek se opět na chvíli zamyslel.

„Vyléčil jsi mě,“ řekl po chvíli. „Uzdravil. Odvděčím se ti. Zařídím, abys do Slezska nejel z donucení. Pojedeš dokonce s chutí.“

„Co?“

„Stal ses otcem, Reinmare.“

„Cooo?“

„Máš syna. Kateřina z Biberštejna, dcera pana Jana ze Štolcu, povi

la v červnu roku 1426 dítě. Chlapec se narodil na svatého Víta a jménem dotyčného světce byl pokřtěn. Teď je mu, jak si snadno spočítáš, jeden rok a čtyři měsíce. Podle hlášení mých agentů je to hezký pacholík, jako by z oka vypadl svému otci. Nesnaž se mi na

mluvit, že bys ho nechtěl vidět.“

„Hezké,“ prohlásil Šarlej. „Dvojnásob hezké.“

„Poslal jsem jí deset dopisů,“ vzpomínal hořce Reynevan. „Možná ještě více. Vím, je válka, doba je neklidná, ale aspoň některý z nich musel být doručen. Proč mi neodepsala? Proč mi neposlala zprávu? Proč se o vlastním synovi musím dozvědět od Neplacha?“

Demerit přitáhl koni udidlo.

„Odpověď se nabízí sama,“ uvážil. „Nezáleží jí na tobě. Možná to zní krutě, ale má to logiku. Možná…“

„Co možná?“

„Možná to ani není tvůj syn? Dobrá, dobrá, klid, nerozčiluj se! Jen jsem tak nahlas uvažoval. Na druhou stranu…“

„Co na druhou stranu?“

„Mohlo dojít k tomu… Ech, ne! Něco plácnu a ty začneš zase vyvá

dět.“

„Mluv, hrome!“

„Nedočkal ses odpovědi na dopisy. Možná proto, že starého Biber

štejna rodinná ostuda tak rozběsnila, že dcerku i s panchartem zavřel do věže… Ale ne, to je laciné jako z milostného románku. Aucassin et Nicolette… Ježíši, netvař se tak, nebo začnu mít obavy…“

„Neplácej nesmysly, já se nebudu tvářit. Kapíruješ?“

„Dokonale.“

Objeli Prahu a zamířili na sever. Déšť neustával. Když nelilo, prše

lo, když nepršelo, alespoň mrholilo. Koně se brodili blátem, a tak jejich oddíl cestoval tempem vskutku hlemýždím – teprve za dva dny dorazili k Labi, k mostu mezi Starou Boleslaví a Brandýsem. Vyhnuli se městům a pokračovali po nymburské silnici.

Za Šarlejem a Reynevanem jedoucí Samson Medák si čas od času hluboce povzdechl. Za obrem jeli Berengar Tauler a Amadej Baťa, ti dva spolu neustále něco řešili. Jejich rozhovor – možná to bylo poča

sím – se poměrně často měnil v hádku, naštěstí vždycky stejně krát

kou, jako prudkou. Zadní voj tvořili zmoklí a otrávení Cheretejští a Peletejští. Bohužel.

Šarlej, Samson, Tauler a Baťa přibyli na Bílou horu v den svaté Uršuly, nazítří poté, co Flútek na výzvu Prokopa Holého odjel ke Kolínu. Reynevan se od příchozích dověděl, že rusovlasá Markéta zůstala v Praze, kde nalezla útulek v domě na rohu Štěpánské a Na Rybníčku u paní Blaženy Pospíchalové. Paní domácí dívku přijala, protože měla laskavé srdce, jehož laskavost Šarlej pro jistotu podpořil částkou dvaceti grošů v hotovosti a slibem další finanční pod

pory. Tak Markéta našla vcelku bezpečné útočiště. Samson Medák Reynevana ujišťoval, že obě ženy se sblížily – přinejmenším nato

lik, aby si v nejbližších týdnech navzájem nevyškrábaly oči. A pak se uvidí.

To, že se s nimi nadále drželi Berengar Tauler a Amadej Baťa, Rey

nevana docela udivilo. Upřímně řečeno nečekal, že ty dva ještě ně

kdy spatří. První z nich často rozmlouval se Šarlejem, zpravidla stra

nou a mezi čtyřma očima. Reynevan měl podezření, že demerit vylákal Taulera na výpravu nějakou povídačkou, vyhlídkou na vybájenou kořist. Na přímou otázku odpověděl Berengar nevyzpytatelným úsmě

vem a vágním vysvětlením, že dává přednost jejich společnosti před Prokopovými bojovníky, kterým dal vale, neb u armády nevidí žád

nou budoucnost.

„To je pravda,“ přidal se Amadej Baťa. „Kupříkladu já vidím svoji budoucnost v obuvnictví. Boty potřebuje každý, no ne? Můj tchán je švec. Až našetřím trochu peněz a svět se uklidní, dám se do podniká

ní a rozšířím tchánův verštat na manufakturu. Budu vyrábět boty ve velkém, vyvážet je do ciziny. Jednou bude celý svět nosit boty od Bati, však uvidíte.“

Přestalo pršet, začalo mrholit. Reynevan se ohlédl. Cheretejští a Peletejští, zmoklí a otrávení, jeli za nimi. Neztratili se v dešti a mlze. Bohužel.

Nevítanou společností, podezřelou a nelibě zavánějící sebrankou je obšťastnil… Inu kdo jiný než Flútek. V zastoupení. Bezprostředně je to štěstí potkalo prostřednictvím Haška Sýkory, takto zástupce náčelníka oddělení propagandy.

„Dobrý den, dobrý den,“ uvítal Hašek Sýkora Reynevana se Šarle

jem a Taulerem, když jej vyhledali. „Ach! Výprava do Podkrkonoší. Vím o tom, dostal jsem instrukce, všechno je připraveno. Chviličku, jen co rozdělím dřevoryty… Musím to vyřídit, emisaři čekají.“

„Můžeme,“ požádal Šarlej, „mrknout okem?“

„Ach!“ Sýkora měl to citoslovce očividně v oblibě. „Mrknout okem? Ach, samozřejmě! Prosím!“

Propagandistický dřevoryt, jeden z mnoha ležících na stole, před

stavoval strašidlo s hlavou kozla, kozlí bradou a poťouchlým kozlím šklebem. Na sobě měla ta potvora dalmatiku, na rohaté palici hořící tiáru, na nohách pantofle s křížem. V jedné pazouře držela vidle, druhou vztahovala v gestu požehnání. Nad šeredou se skvělo velký

mi písmeny: EGO SUM PAPA.

„Málokdo,“ ukázal Šarlej na nadpis, „umí číst. A ten obrázek není moc jasný. Jak má prostý člověk vědět, že je to papež? Vždyť to může být Hus?“

„Ach!“ vykřikl Sýkora. „Pámbu ti odpusť rouhání… Lidé to pozna

jí, neměj péči. Obrázky s Husem tisknou ti druzí – papeženci. Zobra

zují ho jako zubatou husu, rouhači mizerní. Ale tak je to zavedené, že i prostý člověk se v tom vyzná. Každý kmán ví, že Belzebub, čert rohatý jako kozel, je římský papež, kdežto zubatá husa je Hus. Ach, zde je vaše eskorta, už se dostavila.“

Eskorta se postavila na plácku do dost nerovné řady. Tvořilo ji de

set chlapů. Držky měli odpudivé, zbytek jakbysmet. Vypadali jako tlupa lupičů a marodérů, ozbrojených tím, co našli, a oblečených v tom, co ukradli. Anebo vyhrabali na smetišti.

„Ach,“ ukázal na ně s pýchou zástupce šéfa oddělení propagandy. „Toto jsou vaši lidé, od této chvíle pod vaším velením. Zprava: Šperk, Šmejdlíř, Voj, Hnůj, Brouk, Pštros, Červenka, Pytlík, Hrachojídek a Mořic Rvačka.“

„Mohl bych,“ ozval se do zaraženého ticha Šarlej, „požádat o pár slov jen mezi námi?“

„Ach?“

„Neptám se,“ ucedil demerit, když poodstoupili o pár kroků, „zda jsou jména těch pánů pravá, anebo jsou to přezdívky. Ačkoli bych se o to měl zajímat, poněvadž podle podobných přídomků se poznávají profesionální zločinci. Ale na tom nezáleží. Zajímá mě něco jiného. Od zde přítomného Reinmara Bělavy vím, že bratr Neplach nám slí

bil spolehlivou a důvěryhodnou eskortu. Eskortu! Jaká chátra to tam

hle stojí? Jací Cheretejští a Peletejští? Jaký Hnůj, Chuj, Štos a Sračka?“

Čelist Haška Sýkory nápadně poskočila kupředu.

„Bratr Neplach,“ zavrčel, „mi přikázal, abych vám dal lidi. A kdo jiný, ptám se, to tamhle stojí? Ptáčkové nebeští? Rybkové říční? Žabkové bahenní? Kdepak, lidé jsou to. Takoví lidé, jaké mám zrovna k dispozici. Jiné nemám. Nelíbí se vám? Ach! Dali byste přednost kozatým holkám, že jo? Chtěli byste svatého Jiří na bílém koni? Lohengrina na bílé labuti? Je mi líto, takoví lidé nejsou. Už došli.“

„Ale…“

„Berete je, nebo ne? Rozhodněte se.“

Kupodivu už nazítří přestalo pršet. Koně se stále brodili blátem, ale šlapali přece jen o něco křepčeji. Amadej Baťa si začal pískat. Ožili i Cheretejští a Peletejští, čili deset pobudů vedených Mořicem Rvačkou, které Šarlej překřtil tímto biblickým označením. Dosud ponuří, otrávení a na celý svět naštvaní, otrhaní si začali povídat, častovat se sprostými vtipy a chechtat se. Nakonec se ke všeobecnému údivu dali do zpěvu:

Na volavský stráni skřivánci zpívají,

že za mou milenkou všiváci chodějí.

Dostal bych já milou i s její peřinou,

radši si ustelu pod lipou zelenou…

Syn, přemítal Reynevan. Mám syna. Jmenuje se Vít. Narodil se před rokem a čtyřmi měsíci. Na svatého Víta. Přesně den před bitvou u Ústí, mou první bitvou, bitvou, ve které jsem mohl zahynout, kdyby se věci vyvinuly jinak. Kdyby tehdy Sasové roztrhli wagenburg a zdolali obranu, nastala by řež, ve které bych pravděpodobně přišel o život. Můj syn by ztratil otce již den po svém narození…

A Nicoletta…

Ta štíhlá Nicoletta, útloboká jako Masacciova Eva, jako Parléřova Madona, chodila s outěžkem. Mou vinou. Jak jí pohlédnu do očí? Podaří se mi vůbec pohlédnout jí ještě někdy do očí?

Co je to za myšlenky? Musí se to podařit.

Ve čtvrtek po Uršule minuli Krchleby a pokračovali směrem na Rožďalovice, ležící nad Mrlinou, pravým přítokem Labe. Držíce se rad Flútka a Sýkory, vyhýbali se rušným silnicím, především velké obchodní stezce, vedoucí z Prahy do Lipska přes Jičín, Turnov a Žitavu. K Jičínu, odkud chtěli vyrazit ke Troskám, jim zbývaly ještě asi

tři míle cesty.

Krajina kolem horního toku Mrliny je však varovala, že vstoupili na nebezpečné území, do oblasti bojů, planoucího pohraničí, které oddělovalo znepřátelené národnosti a antagonistická vyznání. „Pla

noucí“ bylo slovo výsostně přiléhavé: běžnými krajinnými prvky zde byla spáleniště. Zbytky vypálených chalup, usedlostí, osad a vesnic Ty poslední byly navlas podobné pozůstatkům vesnice, v níž stála Hunclederova krčma, stejné sazemi pokryté pahýly komínů, stejné hromady popela, ježící se zuhelnatělými trámy. Stejný v nozdrách štípající zápach spáleniště.

Cheretejští a Peletejští už nějakou dobu nezpívali, místo toho si připravili samostříly. Průvod vedoucí Tauler a Baťa už měli kuše napjaté, Reynevan následoval jejich příkladu.

Pátého dne cesty, v sobotu, dorazili ke vsi, z jejíhož popela ještě stoupal dým a sálalo horko. Jako by to nestačilo, našli tady i několik mrtvol v různých stupních zuhelnatění. Přesto však Mořic Rvačka vyslídil a vytáhl z blízké zemnice dva přeživší – staříka a malé děv

čátko.

Dívenka měla světlé copy a šedou sukénku plnou děr propálených jiskrami. Stařík měl v ústech lemovaných bílými vousy poslední dva zuby – jeden nahoře, jeden dole.

„Přepadli,“ vysvětlil třaslavým hlasem, když se ho zeptali, co se

zde přihodilo.

„Kdo?“

„Oni.“

Vyzvídání, kdo byli ti „oni“, nepřineslo požadovanou odpověď. Stařec neuměl útočníky charakterizovat jinak než: zloduši, nedobří lidé, pekelníci anebo zatrať je pámbu. Jednou či dvakrát použil také výraz „martauzi“, který Reynevan jakživ neslyšel a netušil, koho by měl označovat.

„To je z maďarštiny,“ svraštil Šarlej čelo a v jeho hlase zazněl údiv. „Martahúz znamená něco jako lovec lidí, únosce, obchodník s otro

ky. Děda chtěl asi říci, že obyvatelé vesnice byli odvlečeni do zajetí.“

„Kdo to mohl udělat?“ zamyslel se Reynevan. „Papeženci? Myslel jsem, že tuhle oblast máme pod kontrolou my.“

Šarlej se poněkud ošil při tom „my“. Berengar Tauler se usmál.

„Cíl naší výpravy – hrad Trosky,“ vysvětlil, „leží sotva dvě míle odtud. A pana z Bergova nazývají Husitobijcem ne bez příčiny. Dale

ko nejsou ani hrady Kost, Hrubý Rohozec, Skála a Frýdštejn, opěrné body katolického landfrídu, sídla pánů věrných králi Zikmundovi.“

„Znáš zdejší okolí i zdejší panstvo,“ konstatoval Reynevan, dívaje se, jak stařík a copaté děvčátko hltají kusy chleba, který jim daroval Samson. „Dobře se tady vyznáš. Nechceš prozradit, jak jsi k těm znalostem přišel?“

„Asi máš pravdu,“ souhlasil Tauler. „Abyste věděli, moji předkové byli many Bergovů už v rodném Durynsku. Spolu s nimi přišli do Čech, když rod Bergovů podpořil pána z Lipé v odboji proti králi Jindřichovi Korutanskému. Staršímu pánu Otovi z Bergova a na Bílině sloužil můj otec. Já jsem býval ve službách Oty mladšího na Troskách. Od jisté doby nejsem. Osobní důvody.“

„Osobní, říkáš?“

„Říkám.“

„Prosím tedy,“ vybídl jej chladně Šarlej, „do čela průvodu, bratře Berengare. Na místo vyhrazené znalci kraje a místních obyvatel.“

Nazítří byla neděle. Měli hlavy plné jiných starostí, nevzpomněli si. Nedošlo jim to, ani když odněkud zdaleka uslyšeli zvonění – ani Reynevanovi, ani Samsonovi, ani Taulerovi s Baťou, o Šarlejovi ne

mluvě, neboť Šarlej si zvykl kašlat na dny sváteční a třetí přikázání vůbec. Ovšem ukázalo se, že Cheretejští a Pelétejští to brali jinak. Jakmile spatřili na rozcestí kříž, zamířili k němu, sesedli, poklekli v půlkruhu a jali se modlit. Velmi hlasitě.

„Ten zvon,“ kývl hlavou Šarlej, nesesedaje z koně, „je slyšet z Jičí

na, Taulere?“

„Může být. Teď musíme být ostražití. Nebylo by dobré, kdyby nás poznali.“

„Kdyby tebe poznali,“ upřesnil uštěpačně demerit, „a rozpomněli se na jisté osobní důvody. Zajímalo by mě, čeho se ty důvody týka

ly.“

„Na tom nezáleží.“

„Dovolím si nesouhlasit,“ řekl Šarlej. „Záleží totiž na tom, jak si tě pán z Bergova uchoval v paměti. Jestli nepříznivě, tak…“

„Na tom nezáleží,“ přerušil ho Tauler. „Pro vás je důležité to, co jsem vám slíbil. Vím, jak se dostanete na Trosky.“

„Jak tedy?“

„Je jistá možnost. Pokud se nic nezměnilo…“

Tauler nedokončil. Všiml si výrazu Baťovy tváře, jeho vytřeště

ných očí…

Na sever vedoucí cesta mizela mezi dvěma chlumy. Odtamtud vy

jeli jezdci, až do této chvíle skrytí. Jeli v řadě za sebou v počtu nejméně dvaceti mužů a jedlovím porostlý kopec mohl skrývat dal

ší.

Oddíl tvořili vesměs jízdní knechti, šedí kušovníci a kopiníci. Ovšem v jeho čele jelo osm rytířů a panošů, dva z nich v plné plátové. Jeden měl na pancíři velký červený kříž. Šarlej zaklel.

Tauler zaklel. Baťa zaklel. Cheretejští a Pelétejští civěli s otevřený

mi hubami, stále na kolenou a s rukama sepjatýma k modlitbě.

V první chvíli byly obě strany zaskočeny stejně. Avšak přijíždějící se vzpamatovali o zlomek chvilky později. Než rytíř s křížem, bezpochyby velitel, zvedl ruku a vydal povel, Tauler, Baťa a Šarlej byli již ve cvalu, Samson a Reynevan pobízeli koně a Cheretejští a Pelé

tejští skákali do sedel. Rytířův povel byl určen hlavně kušovníkům. Než stačila desítka Mořice Rvačky zvýšit náskok, padlo na ni krupo

bití šípů. Někdo spadl z koně – možná Voj, možná Hnůj, Reynevan to nepoznal. Staral se o vlastní kůži.

Ujížděl, div si nesrazil vaz, přes louku i přes březový háj, bílé kme

ny se kolem něho jen míhaly. Některý z Cheretejských jej předhonil, řítil se tryskem za Taulerem, Baťou a Šarlejem. Vedle supěl Samso

nův kůň. Za zády jim duněla kopyta, povykovali pronásledovatelé. Náhle se ozval strašný výkřik někoho, koho už dostihli. Za okamžik dostihli dalšího.

Vjeli do úvozu, zpočátku úzkého, ale rozšiřujícího se, jenž ústil na břeh říčky. Před nimi jedoucí trojice vjela tryskem do vody, až stříka

la pěna, dostala se na druhý břeh a pokračovala do strmého svahu. Břeh byl jílovitý, Taulerův kůň uklouzl a s řičením sjel po zadku zpátky do vody. Tauler vypadl ze sedla, ale ihned vyskočil a volal o pomoc. Mořic Rvačka a pár jeho mužů jej minulo, aniž by zvedlo hlavy nad koňské hřívy. Reynevan se sklonil ze sedla a natáhl paži. Tauler se jí chopil a vyskočil na koňský zadek. Reynevan vykřikl a bodl koně ostruhami. Už to vypadalo, že se jim podaří vyšplhat do kluzkého svahu. Nepodařilo se.

Kůň uklouzl a zběsile kopaje nohama se převrátil přes hřbet. Oba jezdci spadli. Reynevan si pažemi chránil hlavu a snažil se odkutálet stranou. Měl smůlu, noha mu uvízla ve třmeni, zmítající se kůň mu ji znemožnil vyprostit a bolestivě mu ji drtil. Tauler se po pádu zvedl na kolena, ale tak nešťastně, že dostal kopytem do hlavy. Silně, až to zadunělo.

Někdo popadl Reynevana za ramena a trhl jím. Zařval bolestí, ale noha vyklouzla ze třmene zaklíněného zkrouceným řemenem. Kůň vyskočil a odběhl. Reynevan se postavil, uviděl pěšího Samsona a potom ke svému zděšení i oddíl jezdců, brodících se přes říčku. Byli už tak blízko, že Reynevan viděl jejich zkřivené tváře. A zkrva

vené hroty kopí.

Před smrtí je zachránili Cheretejští a Pelétejští, Mořic Rvačka et consortes. Neutekli, zastavili se na okraji srázu a odtamtud vystřelili z kuší. Salvou a přesně. Voda stříkala, padali koně, padali jezdci. A Cheretejští a Pelétejští se s řevem hrnuli dolů, mávajíce meči a palcáty, obořili se na kopiníky.

Měli výhodu chvilkového překvapení a bezvýchodného odhodlání, díky níž nepřátele zadrželi. Na chvíli. Ve skutečnosti to byl sebevra

žedný útok. Pronásledovatelů bylo více, na pomoc lehké jízdě už dorazili i pomalejší obrněnci. Cheretejští a Peletejští postupně padali ze sedel. Pobodáni, posekáni, porubáni klesali jeden po druhém do proudící vody či krvavého bahna. Červenka, Brouk i Pytlík – nebo to byli Červenka, Pštros a Hrachojídek? Poslední padl neohrožený Mořic Rvačka, sražen ze sedla bojovou sekerou rytíře s křížem na prsou a kamenářskými kleštěmi na tarči.

Reynevan a Samson pochopitelně nečekali na snadno odhadnutel

ný výsledek střetu. Utíkali do svahu. Samson nesl přes rameno Taulera, který zůstával v bezvědomí. Reynevan nesl kuši, kterou neopo

mněl zvednout. Ukázalo se, že to bylo předvídavé.

Doháněli je dva jezdci, podle výstroje, zbrojí a koní panoši. Už je skoro měli. Reynevan zvedl samostříl. Namířil na jezdce, avšak vzpo

mněl si na ponaučení Držaty de Wirsing, sklonil zbraň a poslal šipku do koňské hrudi. Kůň – pěkný šiml – padl jako sražen bleskem, jez

dec mu přeletěl přes hlavu saltem, které by mu záviděl i jarmareční akrobat.

Druhý panoš otočil koně, sklonil se k jeho šíji a ujížděl pryč. Bylo to rozumné rozhodnutí. Od stěny lesa se řítila jízda, dobrého půl sta zbrojenců. Většina z nich s červenými kalichy na prsou anebo hosti

emi na štítech.

„Naši!“ vykřikl Reynevan. „To jsou naši, Samsone!“

„Tvoji,“ opravil ho Samson a vzdychl. „Ale přiznávám, že je také rád vidím.“

Jezdci s kalichy se valili ze svahu jako lavina. Od říčky se nesl křik, třesk a lomoz. Mladý panoš, pod nímž Reynevan zastřelil koně, vy

skočil rovnýma nohama, rozhlédl se a dal se na útěk. Daleko neutekl. Jeden z jezdců ho dohonil, udeřil plochým mečem do týla a srazil k zemi. Potom obrátil koně a zvolna přiklusal k Reynevanovi, Sam

sonovi a stále omráčenému Taulerovi. Také nosil na prsou kalich z červeného sukna, avšak měl ho našit na erbu se zkříženými ostrvemi.

„Buď zdráv, Reynevane,“ pozdravil, zvedaje hledí šalíře. „Jak se máš?“

„Brázda z Klinštejna!“

„Z Ronoviců. Rád tě vidím, Samsone.“

„Veškeré potěšení je na mé straně.“

V korytě říčky i na jejích březích ležel asi tucet mrtvol. Některé už ale odnesla voda.

„Čí to byli lidé?“ zeptal se velitel vítězných jezdců, mladý, ale jako tyčka hubený muž s knírem a dlouhými vlasy. „Obrátili se na útěk tak rychle, že jsem to nepoznal. Vy jste je viděli zblízka. Co? Bratře Bělavo?“

Reynevan velitele znal. Poznal ho přede dvěma lety v Hradci Krá

lové. Mezi sirotky tehdy dělal rychlou kariéru – hejtman Jan Čapek ze Sán. Kalichy označení jezdci byli tedy sirotci. Boží bojovníci, kteří se takto přejmenovali, když je navždy opustil milovaný a stále oplakávaný vůdce, veliký Jan Žižka z Trocnova.

„Reynevane! Mluvím s tebou!“

„Kromě knechtů tady bylo osm význačnějších,“ vzpamatoval se mladík. „Dva rytíři, šest knapů, jednoho právě svazují. Jejich veli

tel měl na zbroji kříž, na štítě nějaké kleště… Černé ve stříbrném poli.“

„To jsem si mohl myslet,“ ušklíbl se Jan Čapek ze Sán. „Bohuš z Kovaně, pán na Frýdštejně. Odbojník a zrádce. To je smůla, že utekl… Kůži bych z něho… Ale co tady hledáte vy? Odkud jste se tu vzali? Co? Bratře Šarleji?“

„Cestujeme.“

„Cestujete,“ zopakoval Čapek. „To jste měli kliku. Kdybychom se tady neobjevili, ukončili byste svoje cestování ve svislé poloze. V oprátce z větve dolů. Pan Bohuš s oblibou zdobí stromy oběšenci. Máme s ním nevyřízené účty, máme…“

„Ten pan Bohuš,“ rozpomněl se náhle Reynevan, „nezabývá se náhodou obchodem s lidmi? Otrokářstvím? Není, jak říkají, martahúz?“

„Divný název,“ svraštil brvy sirotčí hejtman! „Bohuš z Kovaně je na lidi naší víry ostrý jako břitva, to je pravda. Každého zajatce na místě pověsí, na nejbližším stromě. Chytí-li některého z našich kněží, odvede ho a upálí na hranici, veřejně, pro výstrahu. Ale nikdy jsem neslyšel, že by se zajatci kupčil. Stejně jste ale měli z pekla Štěstí. Vyšlo vám to…“

„Ne všem.“

„Takový je život,“ odplivl si Čapek. „Pohřbíme je, navršíme mohy

lu. Kolikátou už? Plná, ba plná je už česká země mohyl a hrobů, brzy se nenajde místo na nové… A co ten? Také mrtvý?“

„Žije,“ řekl Amadej Baťa, spolu se Samsonem klečící u Taulera. „Ale ledva otevře oči, hned se mu zase zavírají…“

„Kopl ho kůň.“

„Jářku,“ pokrčil rameny Čapek, „měl pech. A felčara nemáme.“

„Máme,“ chopil se Reynevan brašny. „Pusťte mě k němu.“

I když se mu to obvykle nestávalo, Reynevan usnul v sedle. Byl by spadl, kdyby ho vedle jedoucí Samson nezachytil.

„Kde jsme?“

„Blízko cíle. Už je vidět věž hradu.“

„Jakého hradu?“

„Přátelského, doufám.“

„Co je s Taulerem? A kde je Šarlej?“

„Šarlej jede v čele s Čapkem a Brázdou. Tauler je v bezvědomí, vezou ho v nosítkách mezi koňmi. A ty se už probuď, Reinmare, není čas na dřímotu.“

„Už jsem vzhůru. Chtěl… Chtěl bych se tě na něco zeptat, příteli Samsone.“

„Ptej se, příteli Reinmare.“

„Proč jsi tehdy v herně zasáhl? Proč ses zastal té dívky? A nesnaž se mne odbýt nějakou lacinou frází. Chci znát pravý důvod.“

„Procházet musel jsem tak temným lesem…“ odvětil citátem obr. „Jaká prorocká vize. Jako kdyby mistr Alighieri cítil, že by se někdy mohl ocitnout ve světě, kde se lze dorozumívat výhradně pomocí lží a polopravd, kde čistá pravda bude považována za lacinou frázi. Pří

padně za důkaz rozumové zpozdilosti. Říkáš, že chceš znát pravý důvod. Proč až nyní? Doposud ses nikdy neptal na důvody mého konání.“

„Doposud mi byly srozumitelné.“

„Vskutku? To ti závidím, protože některým jsem sám nerozuměl. A nadále nerozumím. Incident s Markétou do toho vzorce zapadá do jisté míry. Přiznávám, že jsem měl i jiné důvody. Je mi líto, ale ty ti vyjevit nemohu. Jsou primo: výsostně osobní. secundo: nepocho

pil bys je.“

„Protože jsou nepochopitelné, aha. Z jiného světa. Nepomohl by mi je pochopit Dante?“

„Dante,“ usmál se obr, „pomáhá ve všem. Dobře tedy. Chceš-li to vědět… Při tom nestoudném představení v herně byl duch můj schvácen…“

„Hmmm… Trochu více.“

„S potěšením:

E lo spirito mio, che gia cotanto,

tempo era stato ch 'a la sua presenza

non era di stupor, tremando, affranto,

sanza de li occhi averpiu conoscenza,

per occulta virtu che da lei mosse,

ď antico amor senti la gran potenza.

Dlouho oba nepromluvili.

„Amor?“ ujistil se konečně Reynevan. „Jsi si jist, že amor?“

„Jsem si jist, že gran potenza“

Opět jeli mlčky.

„Reinmare?“

„Poslouchám, Samsone.“

„Je nejvyšší čas, abych se vrátil domů. Vynasnažme se, dobře?“

„Dobře, příteli. Vynasnažíme se, slibuji. Most? Ano, už jsme na mostě.“

Kopyta zaduněla na fošnách, jezdci vjeli na most nad hlubokým příkopem. Bylo vidět, že hrad, jenž byl cílem jejich cesty, stojí na strmé ostrožně nad řekou, pravděpodobně Jizerou. Most vedl k těžké bráně, za branou bylo rozsáhlé podhradí, nad nímž se tyčil hrad s mohutným bergfrídem.

„Jsme doma!“ oznámil z čela průvodu hromovým hlasem Jan Ča

pek ze Sán, když podkovy zazvonily na dlažbě. „Na Michalovicích. U mne.“

Kapitola osmá

ve které se čtenář, ačkoli poznává několik his

torických osobností a v příběhu důležitých postav, nedovídá o moc více než to, že pořád

ného ptáka pozná po zpěvu. A tak možná nejzajímavější v této kapitole je informace, kdo z korunovaných hlav a prominentních notáblů šoustal v roce 1353 jistou tehdy mladou, dneska starou babu.

eynevan a Šarlej přijali pozvání na večeři. Berengar Tauler byl ošetřen, ale zatím ležel stále bez ducha. Amadej Baťa oznámil, že zůstane u zraněného. Samson se jako obvykle nastěhoval do konírny. Jako obvykle tam hrál vrhcáby s čeledíny, kteří se těšili, jak tupého hromotluka obehrají. Kdo koho nakonec obehrál, to snad není třeba vzpomínat. Večeře byla vystrojena v hlavním sále hradního paláce, ozdobeném dřevěnou sochou archanděla Michaela, gobelínem s vetkaným obrazem jednorožce a u samého stropu visícím obrovským zčernalým heraldickým štítem se stříbrným lvem ve skoku. V koutě sálu hučel v krbu oheň, před ním seděla na nízké hečně shrbená stařenka, starající se, jak se dalo, pouze o svůj kolovrátek, přeslici a čile se otáčející vřeteno. Večeře se účastnili husitští velitelé z hradní posádky a další z okolí, pozvaní na hrad Janem Čapkem ze Sán. Vedle Čapka a Brázdy z Klinštejna seděl u stolu vysoký, osmahlý muž s orlím nosem a pronikavýma zlýma očima. Šíji měl obtíženou tlustým zlatým řetězem, ozdobou obvyklou spíše u městských radních nežli u vojáků. Reynevan ho znal, neboť i jeho vídával v Hradci Králové. Ale teprve nyní si byli představeni – hejtman se jmenoval Jan Kolúch z Vésce. Po Kolúchově levici seděl Štěpán Tlach, hejtman posádky v nedalekém Českém Dubu, nijak starý, ale silně prošedivělý muž s ruměnou plebejskou tváří a mozolnatýma rukama tesaře. Nosil vatovaný, bohatě vyšívaný rytířský wams, v němž se zjevně cítil nesvůj. Tlachův soused byl hubený, rusovlasý, s jizvou na tváři. Jizva mu dodávala bojovného vzezření, nicméně Reynevanovo lékařské oko rozeznalo, že šlo toliko o památku na obyčejný, neodborně rozříznutý vřed. Zjizvený chlapík se představil jako Vojta Jelínek. U sirotků nemohl ani mezi hejtmany chybět duchovní. Mezi Čapkem a Brázdou seděl černě oděný, obtloustlý a vousatý chlapík, jenž byl představen jako bratr Buzek, sluha boží. Sluha boží zasedl ke stolu zřejmě o něco dříve, protože se už před večeří nacházel v mírně podroušeném stavu.

Nebyly podávány žádné delikatesy. Jako příloha ke skopovému a hovězímu masu sloužil pečený tuřín a prostý chléb. Zato demižonů uherského bylo na stůl přineseno hned několik. Všechny byly pečetěny markvartickým lvem. Při tom pohledu – stejně jako předtím při pohledu na visící erb – si Reynevan vzpomněl na Prahu. Na šestého září. Na Hynka z Kolštejna, padajícího z okna domu „U slona“ na staroměstskou dlažbu.

Ještě než se pustili do večeře, museli u stolu shromáždění hejtmani vyřídit služební povinnosti. Čtyři husité přivedli do sálu zajatce, mla

dého panoše zajatého u říčky. Toho, pod kterým Reynevan zastřelil koně.

Mladík byl rozcuchaný, měl roztržený oděv a na lícní kosti se mu parádně nalévala velká podlitina. Jan Čapek stihl své muže dost popuzeným pohledem, ale neřekl nic. Pokynul jen, aby zajatce pustili. Panoš ze sebe setřásl jejich ruce, vzpřímil se a pohlédl na husitské velitele. Snažil se působit nebojácně, Reynevan si však všiml, jak se mu třesou kolena. Chvíli bylo ticho, rušené pouze tichým drkotáním stařenčina kolovrátku.

„Mladý pán Nikel von Keuschburg,“ pravil Jan Čapek. „je u nás vítán. Bude naším hostem, dokud k nám nezavítá nákladní kůň s vý

kupným. Zajisté o tom ví, zná vojenské obyčeje.“

„Sloužím panu Friedrichovi von Dohna!“ pohodil hlavou panoš „Zaplatí za mne rancion.“

„Jsi si tak jist?“ namířil na něj Jan Kolúch okousanou kost. „Totiž abys věděl, i k nám se doneslo, že se ti nějak zapalují lýtka, že poku

kuješ po Barboře, dcerce pana Fritze. Kdo ví, je-li pánovi z Donína tvoje tokání po chuti? Možná si právě spokojeně mne ruce, že jsme ho zbavili nežádoucího, nemajetného nápadníka? Modli se, synku, aby tomu tak nebylo.“

Mladík nejprve zbledl, potom zrudl.

„Mám ještě příbuzné!“ vykřikl. „Jsem z Keuschburgů!“

„Tak se modli za vaše rodinné vztahy, aby u nich nezvítězila lakota. Zadarmo tě tady živit nebudeme. Alespoň ne dlouho.“

„Ne dlouho,“ potvrdil Jan Čapek. „Jen abychom si ověřili, zda ne

zmoudříš, neodvrhneš římský blud a nepřijmeš pravou víru. Moc se neošklíbej, lepší než ty se obrátili. Pan Bohuslav ze Švamberka, při

jmi Pane jeho duši, bezmála ze dne na den svůj život změnil, když se z nepřítele a zajatce stal táborským vrchním hejtmanem. Když ho bratr Žižka uvrhl do věže na Příběnicích, pan Bohuslav zázračně pro

zřel a přijal z kalicha. Máme zde kněze, jak vidíš. Mám nechat při

nést i kalich?“

Panoš plivl na podlahu.

„Strč si svůj kalich, kacíři…“ odsekl drze. „Víš kam!“

„Rouhač!“ vykřikl kněz Buzek, vyskočil a polil vínem sebe i souse

dy. „Na hranici s ním! Dej ho upálit, bratře Čapku!“

„Pálit peníze?“ usmál se křivě Čapek ze Sán. „Přebrals, bratře Buzku. Ten zelenáč má cenu nejméně sedmdesáti kop grošů. Dokud je nějaká možnost, že za něj dostaneme výkupné, nesmí mu spadnout ani vlas z hlavy. I kdyby samotného mistra Jana označil za pederasta a sodomitu. Mám pravdu, bratři?“

Husité potvrdili jeho slova povykem a bušením poháry do stolu. Čapek poručil zajatce odvést. Kněz Buzek si ho změřil nevraživým pohledem, načež do sebe vlil naráz půl kvarty uherského.

„Hamižníci,“ zvolal, ale jazyk se mu už hodně pletl. „Třesete se na mrzký groš jako… jako farizejové! Jak píše Pa… Pavel Timoteovi: Kořen zajisté všeho zlého jestiť milování peněz… eee… kterýchž někteří žádostiví byvše, pobloudili od… eee… víry… A lakomec nemá dědictví v království Kristově a Božím… A… a nemůžte Bohu slou

žiti i mammoně.“

„Nechceme,“ zasmál se Jan Kolúch, „ale musíme. Amen, amen, pravím vám, že bez mamonu život nestojí za nic.“

„Ale bude stát!“ obrátil do sebe kazatel další pohár. „Bude! Až zví

tězíme! Všechno bude společné, nebude majetnictví a vlastnictví žád

ného! Nebude již bohatých a chudých, nebude bídy a nouze. Na zemi zavládne štěstí a mír Boží!“

„Třesky plesky,“ ozvala se z kouta stařenka, shrbená nad kolovrát

kem, „ty svatoušku ožralý.“

„Mír boží,“ pravil vážně Jan Čapek, „musíme vybojovat my. Naši

mi meči. A vykoupit naší krví. A za to nám náleží odměna, proto nepohrdneme mrzkým grošem. Ne, bratře, nepřidal jsem se k revolu

ci proto, abych se vrátil do Sán, do té díry. Na mé šlechtické, bože polituj, sídlo. Na mou tvrz, kterou div prase nezbořilo, když se chtě

lo podrbat o stěnu. Revoluce jsou proto, aby se něco změnilo. Pro poražené k horšímu, pro vítěze k lepšímu. Vidíte, milí hosté, nahoře na stěně ten erb? To je znak pana Jana z Michalovic, známého jako Michalec. Hrad, na kterém nyní hodujeme, býval jeho rodovým síd

lem. A co? Vzali jsme mu ho. My vítězíme! Jen co budu mít trochu času, donesu žebřík, erb sundám, hodím na zem a ještě ho pochčiju. A na stěnu pověsím svého erbovního jelena na štítě dvakrát větším! A budu zde vládnout! Pan Jan Čapek ze Sán, sídlem na Michalovicích!“

„Ba, ba,“ zašermoval Štěpán Tlach pečeným žebírkem. „Revoluce vítězí, kalich triumfuje. A z nás budou velcí páni! Připijme si na to!“

„Velcí páni,“ zaskuhrala opovržlivě babka u kolovrátku a upravila koudel na přeslici. „Leda vrabcům pro smích. Jste akorát dráči s ho

lými zadky. Panstvo, kterému při dešti pouští barva z erbů.“

Štěpán Tlach po ní hodil kostí. Minul. Ostatní husité babce nevěno

vali pozornost.

„Ale mammoně…“ nevzdával se kazatel, jenž si stále doléval a stá

le více blekotal. „Mammoně sloužit nelze. Tak, tak, kalich vítězí, víra pravá… Ale snáze jest velbloudu skrze jehelnou dírku projíti, nežli bohatému vjíti do království Božího. Slyšte, slyšte… Eeeee…“

„Dej pokoj,“ mávl rukou Čapek. „Jsi namol opilý.“

„Nejsem opilý! Střízlivý… eee… Pravím vám… uctěme… Pax Dei… neboť zatraceni budou… Kalich triům… triumfuj eeeee… e…“

„Neříkal jsem to? Jsi ožralý jako prase.“

„Nejsem!“

„Jsi!“

„Abys dokázal, že nejsi,“ nakroutil si knír Jan Kolúch, „předveď to, co já. Strč si dva prsty do krku a řekni: Hrrr! Hrrr! Hrrr!“

Kněz Buzek vydržel první „Hrrr!“, při druhém mu zaskočilo, škytl, vyvalil oči a pozvracel se.

„Blij, jenom blij,“ ozvala se jedovatě shrbená babka. „Vlastní ba

chor vyblij.“

Nikdo od stolu si jí nevšímal, zjevně byli na její jízlivosti zvyklí Pozvraceného kazatele vyhodili z hodovní síně. Bylo slyšet bouchá

ní, jak se kutálel ze schodů.

„Po pravdě řečeno,“ řekl Kolúch, utíraje znečištěný stůl klobou

kem, který zde zbyl po Buzkovi, „ke konečnému vítězství máme ješ

tě dost daleko. Ložírujeme na Míchalovicích, které jsme odňali, jak se už bratr Čapek zmínil, panu Janu Michalci. Zabrali jsme Michalovice, vypálili Mladou Boleslav, Benešov, Mimoň a Jablonné. Ale pan Michalec neustoupil daleko, jenom na Bezděz. A kde je Bezděz? Přistupte k oknu, podívejte se na sever a uvidíte ho. Za řekou, stěží dvě míle odtud. Co jsou to dvě míle? Když někdo z nás kýchne, pan Michalec na Bezdězu popřeje: Na zdraví!“

„Bohužel,“ zasmušil se Štěpán Tlach, „nám pán Michalec nepřeje zdraví, ale smrt. A to brzkou. A my na něj nemůžeme. Bezděz je nedobytný, na jeho hradbách si každý vyláme zuby.“

„Bohužel,“ potvrdil přes rameno Vojta Jelínek, močící právě do krbu. „Je to tak. Navíc v okolí není nouze ani o jiné pány, kteří nám přejí smrt. Kousek od nás, na Děvíně, sedí Petr z Vartenberka. O šest mil dále je Ralsko, odkud nám hrozí Jan z Vartenberka, řečený Chudo

ba…“

„Bohuše z Kovaně, pána na Frýdštejně, jste už poznali,“ přidal se Čapek. „Víte, co dovede. A jsou další…“

„Baže jsou,“ přiznal Kolúch. „My držíme významné hrady: Vartenberk, Lipý, Český Brod, Bělou pod Bezdězem a tyto Michalovice. Zemská stezka je nicméně z větší části pod kontrolou papeženců a Němců. Páni z Donína mají Falkenberk a Grabštejn. Na Hamrštejně je purkrabím Mikuláš Dachs, klient lužických Biberštejnů. Rojmund drží ten starý lapka Hans Foltsch, zhořelecký námezdník. No a Tolštejn bratři Jan a Jindřich Berkové z Dubé…“

„Příbuzní,“ pochlubil se Brázda z Klinštejna. „Ronovici jako já.“

„Takoví příbuzní jako ty,“ popíchla od kolovrátku babka, „vodí u Berků psy.“

„Z obou bratrů,“ řekl Jan Kolúch, „nás nenávidí zejména Jindřich, poněvadž jsme mu vzali Lipý. V Žitavě prý přísahal v kostele před oltářem, že nepojí masa, dokud nás z Lipého nevypudí. Beztak už přišel na to, že ten jeho půst potrvá hodně dlouho.“

„Rozhodně!“ uhodil pěstí do stolu Štěpán Tlach. „Ani s pomocí ďábelskou nás odtud jen tak nevyžene! Jen ať to zkusí! My sirotci tady sedíme pevně!“

„Ano! Pevně!“

„Nejde o to, abychom jenom seděli,“ zamračil se Čapek, „a štěkali jako psi na řetěze. Tak nás to bratr Žižka neučil. Nejlepší obranou je útok! Bít nepřítele, bít a nedopřát mu chvilky oddechu! Nečekat, až nepřítel s chasou přitáhne, ale přenést boj k němu, na jeho panství vtrhnout s ohněm a mečem. Jděte proti nim, pravil Hospodin Izrael

ským. Je čas, abychom vyšli i my. Je čas sebrat síly a udeřit! Na Frýdštejn, na Děvín, na Ralsko, na Rojmund, na Tolštejn…“

„A ještě dále!“ přidal se s vlčím úsměvem Kolúch. „Do Lužice! Na Grabštejn, Frýdlant, Žitavu, Zhořelec! Ale na to sami nestačíme, na to nemáme dost sil! Kde najít posily? V Praze? Pražané když nestrojí nějaké pikle, hrají si pro změnu na převraty a rebelie. Na Táboře? Táboři obléhají Kolín. České město! Jako kdyby nebylo dost měst a hradů uherských, rakouských, německých?“

„Povídá se,“ ozval se Šarlej, „že Prokop už něco v tom cveku chys

tá. Že pohlíží směrem do Uher a do Rakous.“

„Dej bůh. Ale zatím vidíte sami a na vlastní kůži jste se přesvědčili, jaké máme sousedy.“

„O jednom z vašich sousedů,“ připomenul jakoby mimochodem demerit, „dosud nepadlo slovo. Že by vám nevadil? Mám na mysli Otu z Bergova, pána na Troskách, vzdálených od Michalovic stěží čtyři míle. Jak vám vyhovuje to sousedství?“

„Jako osina v prdeli,“ odpověděla místo husitů babka, otáčejíc vře

tenem. „Tak vám vyhovuje sousedství pána z Bergova, co, páni lou

pežníci? Jako osina v prdeli!“

Dlouhou dobu panovalo mlčení, svědčící o tom, že stařena se trefi

la tuze blízko středu terče. Ticho porušil Jan Kolúch z Vésce.

„My jsme boží bojovníci,“ řekl, pohrávaje si s nožem. „Pamatuje

me na slova boží, vyslovená ústy Jeremiáše proroka: Poklesne se zajisté ten pyšný a padne, a nebude žádného, kdo by jej zdvihl; a zanítím oheň v městech jeho, kterýžto zžíře všecka vůkolí jeho.“

„Odplaťte jemu podle skutků jeho,“ doplnil Čapek, znající, jak vidno, biblické citáty neméně dobře, „všecko, jakž dělával, učiňte jemu.“

„Amen.“

„Bergov má v erbu okřídlenou rybu,“ přisadil si ještě Štěpán Tlach, bez biblických citací, leč zlověstně a věcně. „Ani rybu, ani ptáka. Přijde den, kdy rybě sedřeme šupiny. A ptákovi oškubeme peří.“

„A na tom amen,“ povstal Vojta Jelínek. „Už na mě jde spaní, bratři.“

„Na mě také,“ zvedl se i Jan Kolúch. Brázda z Klinštejna a Štěpán Tlach ho následovali.

„Ano, den byl namáhavý… Jdeš také, bratře Čapku?“

„Ještě chvíli posedím s našimi hosty.“

Oheň praskal. Z věže houkala sova. Do ticha drkotal babčin kolo

vrátek.

„Jsme sami,“ porušil dlouhé mlčení Jan Čapek ze Sán. „Mluvte.“

Promluvili.

„Čaroděje?“ zopakoval nevěřícně hejtman sirotků. „Hledáte něja

kého čaroděje? Vy? Rozumní lidé?“

„O žádném Rupiliovi Slezákovi jsem v životě neslyšel,“ prohlásil, když rozumní lidé překonali jeho nedůvěru. „Ale na každém zdejším hradě měli nebo mají nějakého hvězdopravce, alchymistu nebo mága. Je dost pravděpodobné, že někoho podobného má i Bergov na Tros

kách. Problém tkví v něčem jiném.“

„Problém tkví v tobě,“ předoucí babka měla, jak vyšlo najevo, po

řád ještě výborný sluch. „Ach, kdyby to tak nebyl problém, ale zaost

řený kůl.“

„Nevšímejte si jí,“ zavrtěl hlavou Čapek. „Je to jen součást inventá

ře, kus nábytku. Pan Michalec, když odtud utíkal, zanechal na hradě spoustu věcí. Nábytek, vybavení, šunku v udírně i víno ve sklepě. Erb na stěně. A tu staruchu. Přesně v tom koutě, kde ji vidíte. Chtěl jsem ji i s tím jejím verglem vyšoupnout do čeledníku, ale tak se vzpouzela a nadělala takového kraválu, že jsem ji nechal být. Přece ji nevyženu z hradu, aby chcípla hlady. Ať si sedí a přede…“

„Posedím, popředu,“ souhlasila babka. „Dočkám času, až se pan Michalec vrátí. A vás, holoto, rozežene do všech světa stran.“

„U čeho jsem skončil?“

„U toho,“ napověděl Šarlej, „že problém tkví.“

„Aha, máš pravdu. Problém tkví v tom, že údajné místo pobytu toho vašeho Slezáka je bezchybně obšancované. Na Trosky se nedo

stanete.“

„Máme v kompanii,“ ztišil hlas Šarlej, „někoho, kdo ví, jak by to mohlo jít.“

„Aha,“ uhodl Čapek. „Ti dva, kopnutý Tauler a jeho kompaňon. Smím-li vám poradit, nevkládejte do nich přehnanou naději. Obzvláště si dejte pozor, až začnou povídat něco o podzemní chodbě. Vězte, že všechny podzemní chodby a tajemné průchody, spojující Trosky s různými místy v okolí, patří do pohádek. Jsou to výmysly. Jestli vám ten Tauler slíbil, že vás na hrad zavede podzemní chodbou, je to buď podvodník a lhář, nebo něčí lži slepě uvěřil. Každá z těch dvou možností je pro vás špatná. Začnete-li se při hledání vymyšlené chodby motat v blízkosti hradu, nejspíše brzy padnete do rukou Němců nebo papeženců.“

„My sirotci,“ pokračoval, „se v Podještědí držíme od jara roku 1426. Kdyby na Trosky vedla nějaká chodba, objevili bychom ji. Kdyby se tam dalo tajně proniknout, dostali bychom se tam. Bába měla prav

du. Trosky a ten prokletý Němec Bergov jsou pro nás jako osina v prdeli. Ale prozatím jsme nepřišli na to, jak se té osiny zbavit.“

„Chodba,“ poznamenal Reynevan, „může být začarovaná. Nevěříš v magii?“

„Věřím, nevěřím,“ ohrnul rty Čapek. „I kdyby magie existovala, pro obyčejné smrtelníky by byla nedostupná a nepochopitelná. Oby

čejný člověk, jako jsem třeba já, by z magie neměl žádný užitek. Z toho vyplývá: jestliže je něco začarované, jako by to vůbec nebylo. Uvažuji správně?“

„Až to bere dech,“ usmál se Šarlej. „Proti takové úvaze je těžké něco namítnout. Radíš nám tedy, bratře hejtmane, upustit od našeho záměru? Vrátit se domů?“

„Vrátit se domů a trpělivě čekat, to vám radím. Povídá se, že Ber

gov byl namočen do zářijové rebelie v Praze, že podporoval Hynka z Kolštejna. Věřte, že nikomu ze spiklenců to Prokop nedaruje. Teď obléhá Bořka z Miletínka, po něm přijde řada na ostatní. Časem do

jde i na Bergova. Trosky budou naše. Se vším, co na Troskách je. Včetně toho vašeho čaroděje.“

„Moudrá rada,“ pochválil demerit, nespouštěje pohled z Reynevana. „Co ty na to, Reinmare?“

„Řekls o Bergovovi,“ prohodil nečekaně Reynevan, „že je prokletý Němec. Jsou tady v okolí ještě nějaké německé rody? Tedy kromě Donínů na Falkenberku a Grabštejně?“

„Pouze ty dva rody: von Bergau a von Dohna. Proč se ptáš?“

„Jen tak.“

„Když jen tak,“ protáhl se Čapek a vstal od stolu, „půjdu radši na kutě. Dobrou noc, bratři.“

„I tobě, bratře.“

Oheň v kozubu již neplápolal, pouze mihotal, na chvilku vyšlehl, v další chvíli pohasl. Kolovrátek už také ztichl. Babka nepředla, se

děla nehybně.

„Čeho se to jenom tento hrad dočkal,“ promluvila náhle. „Archandělu Michaelovi zasvěcen, sto a padesát let stojí, sto a padesát let zdejší Markvartici nazývají pány z Michalovic. A teď… taková verbež… Bože, bože… Za mé paměti zde i krále hostili… A dneska – Hanba!“

„Nelži, babko,“ ozval se Šarlej a probral už ospalého Reynevana z dřímoty. „Nesluší se lhát, stará, když už stojíš nad hrobem. Kde ty bys viděla krále. Leda ty tři u jesliček.“

„Sám jsi starý, aby ti jazyk zchroměl. A já jsem viděla v životě více králů, než tys viděl zlaťáků.“

„Kde, to by mě tedy zajímalo?“

„Ve Vídni.“

„Kde?“

„Ve Vídni, osle!“ poskočila babka na štokrli. „Na velikonoce Léta Páně 1353 byly všechny korunované hlavy pozvány do Vídně, poně

vadž císař Karel, kterému umřela manželka Anna Falcká, se tam uchá

zel o mladinkou Aničku, neteř svídnického knížete Bolka. Tehdy se do Vídně sjelo různých králů a pánů…“

„A tys tam, babo, byla? Medovinu a víno pila? Co?“

„Co ty víš, hňupe? Burane! Vždyť já… Jéje, tenkrát jsem byla slič

ná… Mladá… Sám císař Karel mě jednou večer na pavlači chytil, přes zábradlí přehnul, sukničku vyhrnul… Vousisky mě za krkem lechtal, tak jsem se smála, až ze mě vyklouzl… Rozzlobilo ho to, ale já jsem ho hned popadla a vrátila, kam bylo třeba. On mně potom povídá: vydařila ses, malá Moravanečko, chceš-li, provdám tě za ry

tíře... Ale načpak bych se tenkrát hrnula pod čepec, když všude ko

lem bylo tolik chlapců jako malovaných…“

„Druhý,“ zasnila se babka, „byl Ludvík, král uherský. Juch, to byl čiperný junák… Pak jsem padla do oka polskému králi Kazimírovi Velikému… Trefně ho nazvali, hi hi hi, trefně...“

„Vymýšlíš si, babo.“

„Ruprecht, falckrabí rýnský… Už starší pán, navíc Němec, od něj jsem se moc komplimentů nedočkala, ale rovnou: Mach die Beine breit! Zato Arnošt z Pardubic, arcibiskup pražský, ten uměl zalicho

tit. Fajnový pán, dvorný, v řeči zběhlý… Marný nebyl ani Přeclav z Pohořelů, biskup vratislavský, Polák. Věděl sice, kterak ženu potě

šit, ale onuce mu smrděly, že by i čert utekl… A vévoda Albrecht Rakouský…“

Babce zaskočilo a rozkašlala se. Chvíli trvalo, než navázala.

„Však nade všechny krále a preláty,“ vzdychla, „byl jeden básník. Toskánec. To nebyl mužský, to byl sen. Nejenže ohnivý a milovný, mluvit uměl ze všech nejlíbezněji. Ha, pořádného ptáka nepoznáš po peří, ale po zpěvu. Jak ten uměl sladce hovořit. Dokonce ve verších. Jmenoval se… hmmm… jako ten svatý z Assisi… A příjmí… Jen co si vzpomenu… Aby to šlak… Rourka? Petrurka?“

„Možná…“ zajíkl se údivem Reynevan. „Možná Petrarca? Francesco Petrarca?“

Možná,“ souhlasila babka. „Možná, synku. Kdo by si to po těch letech pamatoval.“

Kapitola devátá

ve které dostává Reynevan geniální nápad. Díky tomu nápadu se dovídá, jakou má pro koho cenu. Fakt, že na konci kapitoly jeho cena prudce vzroste, by ho měl vlastně těšit. Ale netěší.

arlej tentokrát Reynevana bezvýhradně zaskočil. Když u snídaně vyslechl hlavní body jeho geniálního plánu, neposmíval se, neshazoval ho, nenazval ho bláznem, dokonce si ani nezaťukal prstem na čelo, což při jejich rozmluvách zhusta dělával. Když vyslechl hlavní body jeho geniálního plánu, Šarlej rozvážně položil korbel piva, kterým zapíjel snídani, vstal a beze slova opustil kuchyni. Nereagoval na volání, ba ani neotočil hlavu. Dokonce ani nenakopl psa, který se mu připletl pod nohy, jen ho překročil se strach nahánějícím klidem. Při odchodu dokonce ani nepráskl dveřmi. Prostě odešel.

„Trochu ho chápu,“ pokýval hlavou Jan Čapek ze Sán, který se v kuchyni objevil právě včas, aby rovněž stihl vyslechnout hlavní body geniálního plánu.

„Ty jsi nebezpečný člověk, bratře Bělavo. „Měl jsem známého, který míval podobné nápady. Často. Stanovil vážné ohrožení. Donedávna.“

„Donedávna?“

„Donedávna. Za svůj poslední nápad byl lámán kolem na rynku v Lokti, loni na den svaté Ludmily. S ním byli popraveni dva další. Bývají nápady, které neškodí jen tomu, kdo je vymyslel. Škodí rovněž jeho okolí. Bohužel.“

„Můj plán,“ ohradil se Reynevan, „určitě nikomu neuškodí. Už proto, že jej hodlám provést sám. Sám podstoupím možné riziko.“

„Veliké riziko.“

„Máme na vybranou? Nemáme. Tauler leží v bezvědomí, a i kdyby vstal, sám jsi řekl, bratře Čapku, že tajná chodba na Trosky neexistu

je, že je to výmysl. Máme málo času. Musíme něco podniknout. Můj plán, jak proniknout na hrad, považuji za uskutečnitelný. Soudím, že mám poměrně značnou šanci na úspěch.“

„Ohó!“

Reynevan se nasupil.

„Pan von Bergau je Němec,“ začal počítat na prstech. „Pan von Dohna je rovněž Němec. Husité, kteří zajali mladého Keuchsburga, mimochodem také Němce, mají na Trosky blíže než na Falkenberk. Je tedy logické, že posla s žádostí o výkupné pošlou k Bergovovi. Dá se předpokládat, že pán z Bergova vzkáže pánu z Donína, svému rodákovi…“

„Pán z Bergova,“ zavrtěl hlavou Čapek, „popadne husitského posla za flígr a šoupne ho do lochu. Tak to dělává.“

„Husité,“ zasmál se vítězně Reynevan, „vědí, že to tak dělává. Pou

čili se, že při vzájemném jednání neplatí žádné přísahy a i z rytířské

ho slova se lze vylhat. Proto jako posla vyšlou osobu, která se náhod

ně namane. Cizince. Potulného básníka z Champagne, který zabloudil do těchto končin.“

Čapek neřekl nic. Obrátil jen zrak k nebi. Totiž ke stropu kuchyně.

„Potulný básník z Champagne,“ kroutil hlavou Samson. „Oj, Reinmare, Reinmare… Znáš alespoň tři slova v řeči Franků?“

„Více než tři. Nevěříš?

Par montaignes etpar valees

et parforez longues et lees,

par leus estranges et sauvages

et passa mainz felonz passages

et maind peril et maind destroit…

„Celkem plynně,“ přiznal s povzdechem Samson. „I přízvuk je ob

stojný. I výběr toho úryvku romance… Skutečně trefný, vhodný pro tuto situaci.“

„A jak vhodný,“ ozval se Šarlej, který nepozorovaně vstoupil do kuchyně. „Vhodnější snad ani být nemůže. Akorát ti, potulný básní

ku z Champagne, musíme vymyslet náležité šampaňské jméno. Ně

jaké stejně vhodné a trefně tě vystihující nom de guerre. Navrhuji Yvain Le Cretin. Kdy vyrážíme?“

„Já vyrážím, Šarleji. Sám.“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Samson Medák. „Půjdu já. To se týká mne a jen mne. Nechci, aby se kvůli mně kdokoli z vás vystavoval nebez

pečí. Nejvyšší čas, abych vzal své věci do svých rukou. Připusťme, že Reynevanův nápad je pro jednou dobrý nápad, v tom případě jej můžeme poněkud zmodifikovat. Husité mohou jako posla s žádostí o výkupné využít potulného blba. Není to o nic horší plán a s mým vzhledem…“

„Tvůj vzhled,“ přerušil ho Šarlej, „je vskutku působivý. Jenže to nestačí. Situace vyžaduje, aby se toho ujal někdo zkušený v oblasti podvodu, klamu, napalování lidí a vodění jich za nos. Bez urážky, ale mezi námi je jenom jeden, který se může v tomto oboru považo

vat za mistra.“

„Nápad byl můj,“ postavil si hlavu Reynevan. „A nevzdám se ho. Pů

jdu sám, mám na to právo. A jsem si jist, že se k tomu hodím nejlépe.“

„Nesmysl,“ popřel Šarlej. „Hodíš se nejhůře. To tobě, ne nám, věšt

ba přikazovala vyhnout se Babě a Panně. Ale ty pochopitelně věšt

bám nevěříš. Když ti to vyhovuje.“

„Beru si příklad z tebe,“ odsekl Reynevan. „Dost řečí, odjíždím. Sám. Vy zůstanete. Protože kdyby…“

„Kdyby? Posloucháme, cos měl na srdci.“

„Kdyby něco nevyšlo… Kdybych neuspěl… Mohl bych počítat s tím, že mám v záloze vás dva. Že mi přijdete na pomoc a vytáhnete mě z bryndy.“

Šarlej dlouho mlčel.

„Napadla mě myšlenka,“ promluvil konečně, „že kdybych tě, Reinmare z Champagne, vzal teď něčím tvrdým přes hlavu a na nějaký čas tě zamkl do sklepa, jednou bys mi za to poděkoval. Nechápu, proč to neudělám.“

„Protože víš, že bych ti nepoděkoval.“

Záměr se dal uskutečnit docela dobře. Jeden z hostů na Michalovicích, hejtman Vojta Jelínek, když byl – samozřejmě ne do podrob

ností – informován o akci, sám od sebe a docela ochotně nabídl po

moc. Měl právě namířeno s malým výzvědným oddílem k Rojmundu, ale prohlásil, že je ochoten jet oklikou a doprovodit Reynevana na jičínskou silnici, kde se může mladík připojit k některé z kupeckých karavan.

Vyjeli ještě téhož dne. Kolem poledne.

Někdy navečer se probral a vzpamatoval Berengar Tauler. Už nezvracel, mohl se sám postavit, a dokonce i chodit. Sám si zašel na záchod a bez pomoci se i vrátil, zdálo se, že se uzdravil. Alespoň natolik, že ho mohli Šarlej a Čapek přitlačit ke zdi ve věci tajné pod

zemní chodby, která by měla vést na Trosky. Oba nasadili přísné masky inkvizitorů a zasypali čerstvě uzdraveného pacienta otázkami, které mu měly zamotat hlavu a usvědčit ho ze lži.

„Jaká chodba?“ zbledl bledý Tauler ještě více, zamrkal, ale nezdálo se, že by se polekal. „Jaký podzemní průchod? Co to melete?“

„Jak jsi nás chtěl propašovat na Trosky? Tajnou chodbou, ne?“

„Ne, k čertu! Nevím nic o tajné chodbě! Na Troskách mám, nebo jsem aspoň měl, známého. Maštalíře… Počítal jsem s tím, že nám pomůže. Něco mi dluží ze starých časů. Pomohl by nám dostat se na hrad a mohl by vyšpehovat, co bychom potřebovali… O co vám, k šlaku, jde?“

Šarlej a Čapek neodpověděli. Vyběhli z jizby, sbíhali po schodech a v běhu vydávali rozkazy.

Málem uštvali koně, aby to stihli před soumrakem. Zajeli po jičín

ské silnici bezmála až ke Kosti, potkali dva kupecké průvody, kotláře s károu měděných výrobků, trupu potulných kejklířů, žebráka a bab

ku s košem buchet.

Nikdo z nich neviděl básníka z Champagne. Ani nikoho, kdo by odpovídal jeho popisu. Ani dnes, ani kdy jindy.

Reynevan zmizel. Jako by se propadl do země.

Šarlej naléhal, aby jeli za Vojtou Jelínkem a jeho oddílem, aby je dohonili a vyzpovídali, aby zjistili alespoň to, kde Reynevana zane

chali. Jan Čapek nesouhlasil, rozhodně to odmítl. Jelínek má několi

kahodinový náskok, uznal, už ho nedohoníme. Blíží se noc a okolí je nebezpečné. Katolické hrady jsou příliš blízko. Nebezpečně blízko pro oddíl pouhých dvaceti jezdců.

Vrátili se po vlastních stopách, stejnou cestou, neustále se rozhlíže

jíce. Dívali se po osamělém jezdci. A když se setmělo, alespoň po světle táborového ohně.

Nespatřili nic.

Po Reynevanovi nenašli ani stopy.

První, co ucítil, když se probral, byl lezavý chlad, tím horší, že se nemohl pohnout. Nemohl se skrčit ani schoulit, nemohl uchránit zbyt

ky tělesného tepla. Byl zcela znehybněn, jako ochromen.

Postupně se začaly probouzet a okolí vnímat další smysly. Otevře

né oči rozeznaly hvězdy na černém říjnovém nebi: Polárku, Malou i Velkou Medvědici, Arcturus ve Vodnáři, Blížence, Kozoroha. Na čich zaútočil smrad, ohavný a nesnesitelný, vzdor zimě i faktu, že ležel pod širým nebem na holé zemi. Sluch zaznamenal někde na

blízku srdceryvný křik. A odporný řehot.

Příšerně ho bolelo hrdlo a šíje, trhl sebou, chtěl se zvednout a pochopil, že důvodem, proč se nemůže pohnout, je to, že se k němu tiskne několik těl. Právě ta těla vydávala onen ohavný puch. Těla zareagovala na jeho pohyb tím, že se k němu přitiskla ještě úžeji a těsněji. Někdo zaúpěl, někdo zasténal, někdo se dovolával boží po

moci. Někdo tlumeně láteřil.

Odněkud zleva, od souhvězdí Lyry, rozjasnila noc záře plamenů. Pach kouře pronikl i smradem lidských těl. Právě odtamtud, od oh

niště, se ozýval zoufalý křik, který se postupně měnil v trhané steny a křečovité vzlykání.

Opět se pokusil uvolnit, s nejvyšší námahou vyprostil ruku a prudce ze sebe odstrčil jedno z těl, po hmatu ženské a v žádném případě ne štíhlé. Zaláteřil a pokrčil koleno.

„Přestaň, pane,“ zašeptal někdo těsně vedle jeho ucha. „Nemel se

bou. Bude zle, jestli tě uslyší.

„Kde to jsem?“

„Tiše. Jestli tě uslyší, začnou bít…“

„Kdo?“

„Oni. Martahúzi… Probůh, tiše…“

Kroky. Skřípot dřeva. Světlo pochodně. Zachechtání.

Otočil hlavu a podíval se.

Ten s pochodní měl obličej pokrytý vyrážkou. Čelo neměl vůbec. Zdálo se, že tuhé černé vlasy mu vyrůstají rovnou z obočí a kořene nosu. Reynevan ho už viděl.

Byli s ním ještě tři. Jeden vysoko zvedal lucernu a též ve druhé ruce něco třímal. Dva drželi pod pažemi a vlekli mladého chlapce. Chla

pec vzlykal.

Surově jím mrštili o zem, sklonili se, svítili na ležící postavy. Teď už Reynevan viděl, že ležící lidé jsou namačkáni v ohradě oplocené řídkou palisádou. Někoho si vybrali. Někdo zoufale, vysokým hla

sem vykřikl, někdo opět vzýval boha. Zasvištěl karabáč, jeho rány doprovázel nářek. Z ohrady vyvlečený hoch ještě mladší než ten první – plakal, prosil o smilování. Po chvíli uslyšeli od ohně jeho pronikavý křik. A řehot martahúzů.

Reynevan v duchu zaklel a bezmocně zaťal pěsti. Jsem v maléru, pomyslel si, v pořádné kaši.

Vzpomněl si na všechno.

Měl zlou předtuchu už tehdy, když jim od okraje lesa vyjel na stra

katém koni v ústrety chlap osypaný vyrážkou a s vlasy vyrůstajícími z obočí. Když v potměšilém úsměvu odhalil zčernalé pahýly zubů. Když v jeho stopách vyjeli z porostu další čtyři. Stejně se usmívající, stejně odporní.

Zlá předtucha se změnila v jistotu, když se Osypaný pozdravil s Vojtou Jelínkem, zatímco Reynevana ohodnotil hnusným pohledem. To už na mladíka pohlédl i Jelínek. S pohrdavou grimasou, dávající na srozuměnou: tak jsme tě dostali, důvěřivý jelimane.

Reynevan předstíral, že upravuje postroj, najednou však bodl koně ostruhami a zamířil k lesu. Předvídali to. Zkřížili mu cestu, srazili ho ze sedla, skočili na něj, přitiskli ho k zemi a svázali. Jelínek, aby ho svrab sežral, to s úsměvem sledoval z výše koňského hřbetu.

„Tohle je lepší zboží,“ oznámil Osypanému. „Žádný vesnický póvl. Dáš mi za něho deset kop grošů, Hurkovče.“

„Hovno,“ odsekl Osypaný. Vyrážku měl všude, dokonce na víčkách, dokonce na rtech, měl dokonce vyrážku na vyrážce. „Jaký lepší zboží? Podle vohozu nějakej zasranej šumař. Kolik za něj můžu trhnout? Pámbu ví? Dám dvě kopy. Že málo? Tak si naser, Jelínku. Klidně ho nech zapíchnout a zahrabat pod listí.“

„Dej aspoň osm. Není to žádný chcípák.“

„Tři.“

„Akorát na mně vyděláváš! Copak jsem ti málo lidí nachytal? Celé vsi jsem ti nahnal, ty skrblíku!“

„Pět.“

„Bídné kšefty. Hej, co se tak vzpouzí? Přiduste ho trochu! Ale s citem!“

Reynevan se pacholkům pokoušel vytrhnout. Nadarmo. Hodili mu na šíji řemen. Škrtili ho s citem, párkrát ho s citem kopli do břicha. Praštili do hlavy. Ztratil vědomí. Nadlouho.

Za palisádou u ohniště kvílel a plakal znásilňovaný hošík. Ten prv

ní, kterého už přitáhli do ohrady, přerývaně vzlykal a naříkal.

„Co s námi udělají?“

„Prodají,“ odpověděl šeptem soused, jenž ho prve tišil a varoval. „Prodají na utracení. Jsou to martahúzi, pane, lovci lidí.“

Nad ránem se už i Reynevan ze všech sil tiskl k ostatním zajatcům, kteří se srazili a schoulili do třesoucího se klubka. Už se nezdráhal, potřeboval každý ždibec tepla. Byť smrdutého. Koneckonců neměl o nic větší cenu než všichni okolní smraďoši.

Stál pouhých pět kop pražských grošů čili deset dukátů. Tudíž měl cenu zhruba dvou krav, beraního kožichu a soudku piva na zapití dobrého kšeftu.

Ráno je postavily na nohy kletby, nadávky, kopance, rány biči. Po jednom byli vyháněni brankou v plotě a klínováni do housliček, což byly těžké dřevěné desky s otvory na ruce a krk. Karabáči byli řazeni do pochodové kolony.

Reynevanovy housličky páchly zvratky. Nebylo divu, ještě na nich zůstaly zaschlé zbytky.

Osypaný vsedl na svého strakáče a hvízdl na prsty. Opět zasvištěly biče, zástup se vydal na pochod. Lidé se nahlas modlili. Biče práskaly.

Ta hrůza měla i svou lepší stránku. Biči vynucený pohyb zahříval. Podle slunce mířili na východ. Už nebyli hnáni tak rychle jako za svítání, nebyli nuceni do klusu. Každopádně ne z lítosti nebo souci

tu. Dva zajatci, starší muž a nemladá žena, padli a nedokázali vstát, ani když lovci lidí nešetřili ranami a kopanci. Zástup musel jít dále, takže Reynevan neviděl, jak to s těmi nebožáky dopadlo, ale nepo

chyboval, že velmi špatně. Slyšel vzteklý hlas Osypaného, který pro

klínal hejtmana Jelínka, že mu dodal „starý zdechliny“, a spílal svým drábům, že mu „ničej matryjál“. Nicméně od té chvíle šli pomaleji a byli méně biti.

Reynevan kulhal, na patě si otlačil puchýř, protože už dávno odvy

kl šlapat pěšky takovou dálku. Po jeho pravici supěl v housličkách mladý muž, jeho vrstevník. Nebyl tak otupělý jako ostatní, už v noci se Reynevanovi představil jako tovaryš stolařského řemesla, který se z rodné Jaroměře vypravil na vandr čili na zkušenou. Jenže na cestě z Jičína do Žitavy ho přepadli a lapili martahúzi. Tovaryš polykal slzy a prosil, aby Reynevan, pokud se nějakým zázrakem zachrání, zpravil o jeho osudu Bětku, dceru mistra Růžičky, jaroměřského krej

čího. Na oplátku nabídl spoluzajatci, že v opačném případě dá také on vědět osobě, kterou Reynevan určí. Reynevan neurčil žádnou. Neměl důvěru. A nevěřil na zázraky.

Vyhýbali se navštěvovaným cestám. Pochodovali údolími, lesy. Ve stínu zvolna opadávajících buků, stále zelených smrků i barevných javorů, jasanů a jilmů. Míjeli břízy, bílé princezny přioděné zlatohla

vem podzimního listí. Ten pohled mohl těšit oči a plnit duše radostí.

Netěšil. Neplnil.

Slunce urazilo převážnou část cesty do nadhlavníku, když se z čela kolony ozvalo volání a ržání koní. Reynevanovi poskočilo srdce v hrudi Při pohledu na jezdce v kapalínech, drátěných kápích a višňových tu

nikách. Než zklamal ho, bolestně zklamal pohled na to, jak si Osypaný potřásl pravicí s desátníkem, který jízdním knechtům velel.

Setkání očividných známých se uskutečnilo na rozcestí, z nějž po

sílená eskorta popohnala zástup rabů směrem poledním. Zanedlouho tes prořídl a písčitá cesta je vyvedla mezi skalní útvary fantastických tvarů. Vysoko stojící slunce vyhlíželo zpoza oblačných kup, sunou

cích se po blankytné obloze.

Pak spatřili cíl své cesty. Zřetelně. Jako na dlani.

„Nejsou to…“ zasípal Reynevan, pokoušeje se posunout hranu housliček na odřené šíji. „Nejsou to…“

„Ano,“ potvrdil tovaryš stolařského řemesla. „Určitě…“

„Trosky,“ zaúpěl někdo za jejich zády. „Hrad Trosky… Bože, smiluj se nad námi!“

Z řídkého lesa se vypínal bizarní dvouvrcholový útes. Jako rohy na čertí hlavě, jako uši hlídacího vlčáka. Reynevan nevěděl a nemohl vědět, že ten útes tvořila ztuhlá láva, odkrytý výlev vulkanického bazaltu. Krajinný útvar dominující širokému okolí musel zákonitě někomu padnout do oka jako přírodní fundament pro založení tvrze. Ten někdo – to Reynevan náhodou věděl, protože před cestou se in

formoval – byl mocný český pán Čeněk starší z Vartenberka. Čeň

kem najatý stavitel umně využil pozůstatku pravěké sopky, obytné budovy umístil do vyvýšeného sedla mezi čedičovými sopouchy, na jejich vrcholech pak vyzdvihl věže. Vyšší z nich na východním vr

cholu, čtverhranná a štíhlá, se nazývala Panna. Západní, nižší, rozlo

žitější a pětiboká slula Baba.

Roku 1424, to už byl zdejším pánem Ottonis de Bergau, zavilý nepřítel a urputný pronásledovatel stoupenců kalicha, oblehli hrad rozzuření táboři. Nepomohlo jim však dlouhotrvající ostřelování z totachů a pušek, nezdarem skončil též šturm, boží bojovníci mu

seli ustoupit. Od té doby byly Trosky považovány za nedobytné, Bergov se nadouval a o to více hubil husity ohněm, železem i ko

nopným provazem.

„Vy tam!“ zahulákal Osypaný. „Hrad před náma! Požeňte ty mršiny nahoru, ať hejbnou kostrou!“

Na nešťastníky se snesly kletby a rány biči.

Byli vehnáni úzkou branou na opevněné, k západní straně se sklá

nějící podhradí, ponořené ve stínu horního paláce. Když jim sňali housličky, Reynevan si ztuhlou rukou ohmatal krk a zjistil, že jej má rozedřen do krve. Stolařský tovaryš mu chtěl něco sdělit, ale jen vy

křikl, neboť mu na záda dopadl karabáč.

„Do řady, psi!“ řval Osypaný. „Stát! A ani páru z huby nevypustit!“

Hrubě postrkováni, seřadili se pod zdí, a tak teprve nyní mohl Rey

nevan zajatce spočítat, včetně něho jich bylo třiatřicet, z toho sedm žen, čtyři starci a tři nedospělí výrostci. Starci ani chlapci nepůsobili dojmem, že by se hodili na otrockou práci. Udivilo ho, že byli mezi polapenými.

Nebyl mu dopřán čas k delšímu údivu.

Z podhradí vedlo ke vstupu do horního paláce dřevěné, částečně zastřešené schodiště. Právě po něm scházela skupina bohatě oděných pánů. Dole byli pozdraveni kapitánem stráže a několika burgmany, pak se vydali k zajatcům.

„Copak to tady dnes máme, Hurkovče?“ projevil blahosklonný zá

jem urostlý muž s plavým vousem, kráčející v čele skupiny. Jeho volný aketon zdobil motiv okřídlené ryby. Nebylo pochyb, urostlý rytíř nemohl být nikdo jiný než hradní pán Otto de Bergau ve vlastní

osobě.

„Cos to přitáhl?“ otázal se znechuceně. „Pár kmánů, pár žebráků, pár bab a pár fracků. Měl jsem dojem, Hurkovče, že jsme si už minu

le jisté věci vyjasnili. Máš mi, hundsfúte jeden, dodávat husity. Husi

ty, a ne namátkou pochytané vesničany. Čekáš, že ti budu platit za tyhle hnojaře? Beztak jsou to většinou moji poddaní.“

„Ať mě pámbu potrestá,“ bil se Osypaný do prsou a poníženě se klaněl. „Ať se nedočkám zejtřka, velkomožnej pane. To jsou husiti, opravdický husiti. Jeden jako druhej. Verbež nekřesťanská.“

„Nevypadají na to,“ usoudil druhý rytíř, mladý a uhlazený. Na na

ondulovaných vlasech měl čapku tvaru zvonce a takřka veškeré okraje jeho oděvu byly vystřihovány do módních zaokrouhlených laloků.

„Nevypadají na to,“ zopakoval, přistoupil blíže a zakryl si nos laločnatě vystřihovaným rukávem. „Ale pro pořádek se zeptejme. Hej, babo! Co jsi zač? Ctíš Husa jako pánaboha?“

„Jsem nevinná, pane dobrý! Jsem jenom chudá vdova!“

„A co ty, chlape? Přijímáš podobojí?“

„Nic jsem neudělal! Smilování!“

„To je lež, urozenej pane,“ ujišťoval šlechtice Osypaný, ohýbaje se v uklonách. „Vrdloužou, kacířský tlamy, chtěj si zachránit kůže. Copak ty bys na jejich místě nelhal?“

Uhlazený rytíř na něho pohlédl se smrtelným pohrdáním, zdálo se, že martahúzovi na drzou otázku odpoví pěstí. Ale omezil se na odplivnutí.

Potom se otočil k Bergovovi a po jeho boku stojícímu šlechtici v pikýrovaném wamsu. Tento další host byl již starší muž, důstojné

ho vzhledu, i když s pyšně ohrnutými rty. Reynevan by přísahal, že ho již někdy viděl. Po kratičkém zamyšlení dospěl k názoru, že toho mladšího ve zvoncovité čapce už viděl také.

„Nevím, vskutku nevím, ctěný pane Otto,“ obrátil se starší šlechtic na Bergova a rozpačitě rozhodil rukama. „Máme objednávky od patriciátu Šestiměstí. Já mám zakázku z Budyšína, zde pan Hartung von Klux hájí zájmy Zhořelce a pan Luitpold von Kockeritz, který se má každou chvíli dostavit, zastupuje Lubij. Ovšem naše požadavky se týkají husitů, nikoli kdejakých náhodných, politováníhodných nuzáků.“

Otto de Bergau pokrčil rameny.

„Co na to říci, ctěný pane Lothare?“ opáčil. „Pouze to, že až ti ná

hodní nuzáci stanou na hranicích v Budyšíně nebo Zhořelci, budou škemrat o slitování česky. Jako opravdoví husité. Nikdo je od nich nerozezná a nikomu nepřijdou politováníhodní.“

Pan Lothar kývl hlavou s porozuměním pro úvahu svého hostitele. A Reynevan si už vzpomněl, kde viděl jeho i toho mladšího v čapce. Lužické šlechtice Lothara von Gersdorf a Hartunga von Klux spatřil přede dvěma lety v Minstrberku. Na turnaji při příležitosti svátku Narození Panny Marie.

Gerštorf, Klux a někteří další odešli kousek stranou, aby se poradi

li. Zajatce si přišli prohlédnout jiní, do této chvíle mlčící rytíři. Dva nebylo možno nijak identifikovat, třetí, nejbohatěji oděný, měl na wamsu erb rodu Schafru. Gotze či Gotsche Schaffa, pána na Greifenštejně, si Reynevan také pamatoval z minstrberského turnaje. Tento muž musel být zákonitě jeho bratr Janko, pán a dědic hradu Kynastu.

Pod klenbou brány se ozvěnou odrazilo zvonění podkov a na ná

dvoří vjel houfec oděnců. V jeho čele jeli dva heroldi. Bíle oděný třímal modrou korouhev se třemi stříbrnými liliemi. Na žluté korouhvi druhého herolda se skvěl červený jelení paroh, zvaný heraldicky též koral. Reynevan s námahou polkl slinu. Znal ten erb. Přijížděli další známí.

Noví hosté zastavili koně, sesedli, nedbale hodili uzdy udýchaným štolbům, předstoupili před hradního pána a uklonili se mu s úctou, však hrdě. Knechti a střelci zůstali na koních. V sedle zůstalo rovněž mladé páže v širokém biretu ozdobeném pštrosími péry. Nestarajíc se o to, že bude považováno za šaška a taškáře, skotačilo páže na koni, nutíc ho k přerůzným tanečním krokům a poskokům. Podkovy zvonily na skalním podloží.

„Pane von Bergau. Buď pozdraven.“

„Pane von Biberstein, pane von Kockeritz. Host do domu, bůh do domu.“

„Dovol mi představit páně Kockeritzovy a mé rytíře a vazaly: pán Mikuláš Dachs, Jindřich Zebant, Wilrich Liebenthal, Petr Nimptsch. Jan Waldau, Reinhold Temritz. Stihli jsme přijet včas na hostinu?“

„Na hostinu i na obchodní jednání.“

„Vidím, vidím,“ Oldřich z Biberštejna, pán na Frýdlantu, přelétl zrakem u zdi stojící raby. „I když pohled je to neutěšený. Ledaže by to byly jen zbytky, pokud nám Sechsstatte všechno zboží přebralo. Vítám vás, pane Gerštorfe, pane Kluxi, pane Schaffe. Tak co? Ob

chody jsou uzavřeny?“

„Zatím ne.“

„Nuže se do toho dejme,“ zamnul si dlaně Biberštejn. „A pak ke stolu, ke stolu! U svatého Dionýsia, mám žízeň jako trám!“

„Tomu,“ kývl Ota z Bergova na sloužící, „se dá snadno odpomoci.“ Pána na Frýdlantu doprovázející Mikuláš Dachs, klient Biberštejnů, jak Reynevan slyšel od husitských hejtmanů, se otočil a začal si prohlížet zajatce. Jeho výraz mluvil za všechno. A co nevyjádřil, to dopovědělo vrtění hlavou.

„Jak se tak dívám, je to čím dál horší,“ konstatoval Biberštejn a vzal si od sluhy velký pohár. „Stále podřadnější zboží nabízíš, pane Otto, stále horší jakost. Bude to asi znamení doby – signum temporis, jak říká můj zpovědník. Inu, jaká práce, taká pláce, promluvme si o ceně. V roce 1419 se za každého lapeného husitu vyplácela v Kutné Hoře kopa grošů, za kacířského kazatele pět kop…“

„Tehdy byla větší nabídka,“ přerušil ho Bergov. „V devatenáctém roce nebyla o zajaté husity nouze, katolíci vítězili. Dneska mají na

vrch kacíři, katolíci jsou biti, husitský zajatec je vzácnost, skutečná rarita. Drahá rarita. A páni z landfrídu ještě navyšují ceny. Oldřich z Rožmberka platí sto padesát kop grošů výkupného. Po tachovské bitvě vypláceli Bavoři a Sasi svoje rodáky ještě dráže. Až dvě stě kop za hlavu.“

„Poslouchám,“ přistoupil blíže a zakroutil hlavou Lothar Gerštorf, „a nemohu věřit vlastním uším. Zhloupl jsem já, nebo ty? Pán z Ro

žmberka a Němci platili výkupné za panstvo, za šlechtu, za rytíře. Koho nám nabízíš ty?. Co je to za boží umučení z Kalvárie! Chytni a nabídni nám Roháče z Dubé, Ambrože, Královce, bratry Zmrzlíky, Jana Černína, Kolúcha anebo Čapka ze Sán. Za takový úlovek bych nelitoval stříbra. Ale za tamhlety podělance nebudu vyhazovat pení

ze. K čemu by mi byli?“

„Ti podělanci,“ neuhnul zrakem Bergov, „budou na hranicích křičet a prosit česky. A o to jde, ne?“

„O to,“ přisvědčil chladně Biberštejn. „Lidé v našich městech se třesou strachy před Čechy, vládne panika. Vzpomínají na květen.“

„Přesně tak,“ potvrdil ponuře Luitpold Kockeritz. „Obyvatelé Frýdlantu, Žitavy, Zhořelce i Lvovce si husity dobře prohlédli z hradeb. A třebaže se jejich města ubránila šturmům, lidé vyděšeně umlkají, když se někdo zmíní o strašném osudu Bernštatu, Lubáně anebo

Goldberka. Je jim třeba nabídnout něco na povzbuzení ducha. Nejlé

pe pohled na popravu českého kacíře. Nuže tedy, pane Otto, stanov cenu. Bude-li rozumná, uvážím to… Hola! Hola! Přitáhni té svojí kobylce uzdu, Douce!“

Pážátko, ten koně prohánějící mládeneček v biretu s péry, se přihnal ke skupině mužů takovým tryskem, že rytíře div neporazil. Po

dobného kousku by se žádný panoš ani junker neodvážil, vědom si možných následků, včetně výprasku. Tento jinoch se možných ná

sledků očividně neobával. Zjevně proto, že nebyl jinoch.

Zpod furiantsky na stranu nasazeného biretu vyhlížely oči smělé až k drzosti. Měly barvu vody horského jezera, lemované byly snad půl coulu dlouhými řasami. Dravě zahnutý nos stanovil pozoruhodný protiklad zlatých kučer, ruměných líček a našpulených rtíků andílka, celek pak vyvolával podivný pocit v místech, která básníci eufemisticky zvou circa pectora.

Sotva patnáct let dovršivší dívka měla na sobě krajkovou halenku a kamizolku z šarlatového atlasu. Kabátek se sobolovým límcem no

sila dle nejnovější módy: ruce prostrčila skrze otvory v bočních švech tak, aby rukávy volně visely na zádech a ve cvalu aby malebně vlály.

„S dovolením, panstvo,“ představil jezdkyni s mírnou rozmrzelostí Luitpold Kockeritz, „tenhle na koni se naparující blázínek je moje neteř, urozená slečna Douce von Pack.“

Rytíři – všichni včetně starších a důstojných – mlčeli a poulili oči. Douce von Pack se otočila na místě i s koněm, krásnou tmavohnědou klisnou.

„Slíbils mi, strýčínku…“ řekla hlasitě. Hlas neměla příjemný. Ru

šící – i když možná ne u všech – prvním pohledem vyvolaný do

jem.

„Slíbil a dodržím,“ zamračil se Kockeritz. „Měj trpělivost. Nesluší se…“

„Slíbils, slíbils! Chci teď, hned! Nudím se!“

„Donnenvetter! Dobrá, dostaneš jednoho! Vyber si. Pane Otto, je

den kus beru. Beze smlouvání. Jakou cenu si řekneš, takovou zapla

tím. Nakonec to vyúčtujeme. Slíbil jsem holce, že jí daruji… Sami vidíte, jak je rozmaz… Ať to stojí, co to stojí.

Bergov odtrhl zrak od dívky a odkašlal si, když mu došlo, oč jde.

„Nestojí nic,“ uklonil se. „Bude to dárek ode mne. Jako hold kráse a půvabu. Nechť si urozená slečna ráčí vybrat.“

Douce von Pack oplatila v sedle úklonu a usmála se. S půvabem skutku vražedným. Potom defilovala před oněmělými rytíři, nutíc klisnu k drobným krůčkům. Přiklusala před zajatce.

„Ten.“

Učinila slib, pomyslel si Reynevan, dívaje se, jak pacholci vyvádějí z řady tovaryše z Jaroměře. Slib dobročinnosti. Daruje někomu svobodu. Mladému stolaři to vyšlo. Zázrak… Mohl jsem jeho prostřednictvím poslat vzkaz Šarlejovi. Škoda…

„Utíkej,“ sykla dívka, sklánějíc se v sedle a ukazujíc k bráně.

„Běž!“

„Ne!“ vykřikl Reynevan, neboť pochopil. „Neutí…“

Jeden z martahúzů ho udeřil pěstí. Mladý stolař se dal do běhu přes nádvoří. Běžel rychle. Ale nedoběhl daleko. Douce von Pack ve cva

lu vytrhla jednomu z jízdních knechtů z ruky oštěp, dostihla prchajícího už bezmála u brány a hodila. Za jízdy, silou ramene, švihem paže. Trefila doprostřed zad, mezi lopatky, hrot oštěpu vyšel pod klíční kostí v gejzíru krve. Tovaryš padl, vykopl nohama, napjal se a znehybněl. Dívka ležícího lhostejně objela a přehlídkovým krokem se vracela přes nádvoří. Podkovy rytmicky zvonily na kameni.

„To ona často?“ zajímal se, leč mrazivě, Oldřich Biberštejn.

„Vrozené?“ zeptal se Lothar Gerštorf. O nic tepleji. „Anebo získané?“

„Ať jede do lesa na divočáka,“ odkašlal si Janko Schaff. „Když něco zabije, bude z toho aspoň maso…“

„Ji,“ vysvětlil Kockeritz, „už divočáci dávno znudili. Znáte tu dnešní mládež… Ale co si počít, rodina.“

Douce von Pack přiklusala blíže. Tak blízko, že rozeznali výraz jejích očí.

„Chci ještě jednoho, strýčku,“ poručila si, napírajíc rozkrokem na oblouk sedla. „Ještě jednoho!“

Kockeritz se zachmuřil, ale než stačil cokoli říci, předešel ho Hartung Klux, pán na hradě Tzschocha neboli Čajkově. Od první chvíle zíral na Douce jako uhranutý. Nyní vystoupil, smekl zvoncovou čapku a hluboce se uklonil.

„Budu poctěn,“ promluvil, „budu-li moci vzácné panně darovat co si přeje. Jako hold její spanilosti. Pane Otto?“

„No prosím,“ mávl rukou Bergov, „může si vybrat. My dva se nějak vyrovnáme.“

Za Reynevanem se krčící ženy propukly v pláč. Ale on už věděl. Dříve než ho ovanula pára z koňských nozder. Dříve než nad sebou uviděl oči barvy vody horského jezera. Krásné. Okouzlující. Nelid

ské.

„Ten.“

„Ten je drahej,“ odvážil se upozornit skloněný Osypaný. „Nejdraž

ší… Je to důležitej husita, má větší cenu…“

„S tebou, šmejde,“ stiskl čelisti Klux, „smlouvat nebudu! Pro tuto pannu zaplatím jakoukoli cenu. Berte ho!“

Knechti vyvlekli Reynevana z řady a postrčili rovnou před plece tmavé brůny, před bohatý, zlatem vyšívaný náprsník.

„Utíkej!“

„Ne.“

„Nějaký pyšný?“ sklonila se Douce von Pack a provrtala ho po

hledem. „Nechceš běžet? Tak stůj. Pro mě v tom není žádný roz

díl. Najedu a bodnu. Ale vsadím se, že neustojíš, že se budeš sna

žit ucuknout. Pak zaplatíš za svou zpupnost. Zapíchnu tě jako prase!“

„Čtyřicet kop grošů?“ zařval náhle Bergov. „Čtyřicet kop? Tobě přeskočilo, Hurkovče! Vši ti z hlavy všechen rozum vycucaly! Buď jsi totálně zblbnul, nebo máš za blbce mě. Jestli to první, nechám tě akorát zpráskat, jestli druhé, pověsím tě jako psa!“

„Významnej husita…“ kňoural Osypaný. „Proto ta cena. Ale smlou

vat můžem…“

„Dám za něho čtyřicet kop,“ ozval se nečekaně Janko Schaff. „A beze smlouvání. Ale ne jako něčí dárek. Skláním se před půvabem slečny Packovny, ale ať si ráčí zapíchnout někoho jiného. Toho chci živého a zdravého.“

„Z toho vyplývá,“ dal si ruce v bok Kockeritz, „že víš, pane Schaffe, kdo to je. A jakou má cenu. A jistě nám to sdělíš, že?“

„To není nutné,“ ozval se Lothar Gerštorf. „I já vím, kdo to je. Po

znávám ho. Je to Slezák Reinmar von Bielau, alchymista a čaroděj. A navíc kacíř a husitský špehýř. V Minstrberku se pokoušel zavraž

dit knížete Jana, byl jsem toho očitým svědkem. Prý ho na ten zločin najali husité, ale já nakloním ucho těm, kdož tvrdí, že to učinil ze šílené žárlivosti, šlo o ženskou. Čert ví, jak to bylo, ale je pravda, že toho lotra hledají po celém Slezsku. Zřejmě je za něj pěkná odměna, když je pan Janko připraven vyplatit za něj lehkou rukou čtyřicet kop. Ale nic z toho nebude. Husitský špehýř bude parádní ozdobou budyšínského popraviště, bude to náramná exekuce. Lidé se sjedou zdaleka, aby se na ni podívali. Přebíjím tvou cenu, Schaffe. Budyšín, vážené panstvo, dává padesát!“

„Co pohledává,“ řekl pomalu a zřetelně Bergov, „na mém hradě čaroděj, husitský špeh a nájemný vrah? Na čí příkaz sem přibyl? He?“

„Já první,“ ozval se Hartung Klux, jako kdyby neslyšel, „jsem toho vašeho Slezáka slíbil darovat slečně Douce. A zaplatím…“

„Pochybuji,“ přerušil ho Gerštorf. „Nemáš tolik peněz.“

„Jde o mou rytířskou čest!“ křikl Klux. „Za ni jsem ochoten dát krev i život. Což teprve padesát hřiven! Tolik dám dohromady!“

„A dáš dohromady sto?“ ozval se už nějakou chvíli mlčící Oldřich z Biberštejna. „Přebíjím cenu, nabízím za něj sto kop. A ať se pře

de mnou nikdo neohání ctí, poněvadž toto je skutečně věc cti, rodo

vé cti. O vysvětlení mne nežádejte, ale je-li to skutečně Reinmar Bielau, musí být můj. Dám za něho sto kop. Pane Otto, co na to říkáš?“

Bergov se na něho dlouze zadíval. Pak přejel zrakem po všech ostat

ních.

„Říkám,“ vztyčil hlavu, „že z toho nic nebude. Obchod ruším. Toho člověka stahuji z nabídky.“

„A to proč?“

„Proto,“ nesklonil hlavu Ota z Bergova, „že tak chci.“

„Ano,“ Biberštejn dlouze zachrchlal a plivl na zem. „Tvůj hrad, tvoje právo, tvoje vůle. Ale pokud ty tak chceš, mně se přestalo chtít být tvým hostem. Uzavřu obchod a odjíždím.“

„Souhlasím,“ kývl hlavou Lothar Gerštorf.

„Pravda,“ přisvědčil i Janko Schaff. „Také já mám najednou na

spěch. Nakoupím, zaplatím a rozloučím se.“

„Abyste mě zachovali v lepší paměti,“ upadl viditelně do rozpaků Bergov, „dostanete slevu. Udělám vám cenu jako pro bratra. Jako v Kutné Hoře před osmi lety. Kopu grošů za kus. Baby a děcka při

dám zadarmo.“

„A nehandrkujme se mezi sebou,“ navrhl Gerštorf. „Podělme se. Budyšín, Zhořelec, Lubij, Frýdlant, Hiršperk. Nejprve rozdělme baby a děcka, zbytek…“

„Zbytek nelze rozdělit,“ spočítal pohotově Kockeritz. „Nevyjde to spravedlivě pro všechny.“

„Vyjde, na mou duši,“ odtušil Bergov a kývnutím přivolal svoje zbrojnoše. „Spravedlivě jako hrom, nikdo nebude ošizen. Hej, berte je! Ty čtyři! Svázat!“

Než martahúzům došlo, oč jde a co se zvrtlo, ocitli se v poutech.

Teprve když byli zatlačeni mezi své bývalé zajatce, začali se vzpou

zet, řvát a proklínat, byli však bleskově a tvrdě utišeni ratišti pík a sudlic.

„Pane…“ zakvílel Osypaný, kterého se nikdo nedotkl. „Jakpak to… Jak… To jsou moji chlapi…“

„Chceš se k nim přidat? Trváš na tom?“

„Ne, né, kdepak,“ roztáhla se martahúzova držka do širokého, lstivého šklebu. „Proč bych měl? Copak je to moje famílie či co? Najdu si nový.“

„Vždycky se někdo najde. Tak padej. Aha, abych nezapomněl…“

„Eee?“

Ota z Bergova se usmál a potom kývl na Douce von Pack, která stále držela oštěp křížem přes sedlo. Dívka blýskla bílými zoubky, její modrozelené oči zasvítily.

„Přivedls na můj hrad špeha a mordýře. Zmiz odtud! Kalupem!“

Osypaný zesinal, jeho obličej zbělel jako rybí břicho. Ale ihned se vzpamatoval, otočil se na patě a běžel k bráně jako chrt. Rychle. Tuze rychle. Zdálo se, že to stihne.

Nestihl.

Kapitola desátá

v níž je podán důkaz, že nic tak nepůsobí na bystrost myšlení jako hlad a žízeň. A je-li nutno vyřešit nějakou záhadu, nejlepší výsledky dává počůrání lidských ostatků. Musí to však být na svátek Dušiček.

„einmar Bielau ze Slezska,“ přejel Ota z Bergova Reynevana dlouhým pohledem od hlavy k patám a zpátky. „Čaroděj. Alchymista. Husitský špehýř. A k tomu všemu nájemný vrah. Ovládáš, jak bych se vyjádřil, širokou škálu profesí. Kterápak z nich tě přivedla na můj hrad? Nepovíš? Nevadí. Stejně to vím.“

Reynevan mlčel. Hrdlo měl sevřené, že nedokázal ani polknout. Sklepení bylo pronikavě studené a pronikavě v něm páchlo. Čich prozrazoval, že největší smrad se line z otvoru v podlaze, zakrytého těžkou železnou mříží. Třebaže sejít po točitém schodišti pod věž vyžadovalo drahně času, úroveň, na kterou sestoupili, nebyla nejnižší. Nějaké prostory musely být ještě níže. Sklepení pod Pannou sahala až do útrob země.

Pacholci vetkli pochodně do železných úchytů a se skřípěním zvědli mříž na podlaze. Do páchnoucí černé díry spustili žebřík.

„Slez,“ potvrdil Reynevanovu domněnku Bergov. „Pohyb.“

Nenechali ho sestoupit až dolů. Silně zacloumali žebříkem a Reynevan spadl z výšky na tvrdou kamennou podlahu. Dopad mu na pár chvil vyrazil dech.

„Měl jsem,“ ozval se shora Bergov a zaclonil svým tělem tu trochu světla, jež pronikala skrze otvor, „kdysi na Troskách takového přemoudřelého magika, učeného a užvaněného. Sdělil mi, že taková kob

ka, jako je zde, se nazývá oubliette. Jaktěživ jsem neslyšel, že by kromě něj to slovo někdo použil. Pochází prý z jazyka galského a znamená, haha, ‚zapomněnka‘. Poučím tě, proč ten název: totiž ta

hle mříž bude za chvíli zavřena a ty budeš zapomenut. Bezvýhradně, i pokud jde o chléb a vodu. Proto před galským názvem dávám před

nost názvu tuzemskému: hladomorna. Umořím tě hlady, pane von Bielau. Ledaže zmoudříš a vyznáš mi, kdo tě najal, na čí objednávku jsi mne měl zavraždit. Varuji tě, lži a vytáčky ti nepomohou. Vím, kdo za tím stojí, ty mi prozradíš jenom podrobnosti. A dodáš důka

zy.“

Reynevan hekl a změnil polohu. Natloukl si, ale zdálo se, že si nic nezlomil. Vysoko nad ním zaskřípěla a třeskla zavíraná mříž.

„Abych nezapomněl,“ dodal ještě Bergov. „Čáry a kouzla, jsi-li doopravdy čaroděj, ti nic nepomohou. Ten magik, kterého jsem vzpo

mínal, obložil hladomornu zvláštní ochrannou kletbou. Ujišťoval mě, že by skrze ni nepronikl ani sám Merlin. Nelhal, dokázal to na vlastní kůži. Je tam dole a bude ti dělat společnost. A pokud odtamtud neu

nikl starý Rupilius, nemáš naději ani ty. Loučím se. A že zanedlouho budeš pít vlastní chcanky, popřeji ti dobrou chuť a prosit.“

Kroky zanikly v dálce. Utichla ozvěna. Nastalo ticho, hluboké, hlu

ché.

Trvalo dost dlouho, než Reynevanův zrak přivykl temnotě. Ales

poň natolik, aby v koutě kobky rozeznal zubící se lebku ke stěně přikovaného kostlivce.

Zvěst byla pravdivá: čaroděj Rupilius Slezák byl skutečně na hradě Troskách. Byl a měl zůstat. Na věky věků.

Základní problém čarodějných amuletů, přednášel kdysi Reynevanovi pražský mág Telesma, je faktor rozměru. Otázka velikosti má ještě větší význam než otázka ceny. Je známo, že z čím cennějšího materiálu je talisman vyroben, tím je silnější. Nu což, na to, že všechno dobré musí být drahé, přišli už Féničané. Nakupuješ levně, koupíš šajs – rovněž tato poučka se zrodila již v obchodních centrech Tyru a Sidonu.

Tvrzení, že amulet větší hmotnosti má též větší magickou moc, bylo písmem. Truismem nevýhodným. Vždyť sama podstata čarodějných pomůcek vyžadovala, aby byly skladné. Talisman měl smysl jen teh

dy, pokud jej bylo možno nosit u sebe: v kapse, v podpaží, na prstu. Co z toho, vysvětloval Telesma, že s pomocí vysušeného a vycpané

ho čápa lze číst cizí myšlenky? Že mumifikovaná noha mrtvoly dob

ře chrání před uhranutím? Kde a jak to nosit? Na šňůře na krku? To by vypadalo hloupě.

Nezbývá, končil čaroděj teoretizování praktickou úvahou, než se smířit s faktem, že amulety, talismany a podobné předměty se hodí pouze ke slabší magii, čarodějnictví nižší úrovně. Smířit se s jedním však neznamená vzdát se všeho jiného, proto je třeba alespoň minia

turizovat. Pokud nelze zvýšit účinnost amuletu, ať se dá přinejmen

ším lépe ukrýt a přenášet.

Telesma experimentoval dlouho a s rozličnými výsledky. A když Reynevan odcházel, dostal od něho dárek – měděnou škatulku, ne větší než dvě pěsti. V sametem vyložených přihrádkách bylo přesně dvanáct drobných předmětů. Miniaturních amuletů různého použití.

Pochopitelně že Reynevan si škatulku hlídal a dával na ni pozor. Protože však výprava na Trosky byla sama o sobě dost nebezpečná, svěřil ten poklad Šarlejovi. Až na dvě výjimky. Vzal si dva amulety: prsten na léčení ran a talisman na odhalování magie. Kromě toho, že se mohly hodit, měly oba tu výhodu, že byly nenápadné.

Prsten byl odlit z cínu, avšak uvnitř slitku se skrýval diamant. Odhalovat magii dokázal kroužek z tenkého zlatého drátu, zamaskovaný opletem z koňských žíní.

Nenápadnost neuchránila léčebný amulet, pro martahúzy mělo cenu všechno, očividně i cín. S kožíškem, čapkou, měšcem, opaskem a benátskou dýkou přišel Reynevan rovněž o prstýnek – ještěže zá

roveň s ním nepřišel i o prst. Žíněný náramek, který nosil na paži nad loktem, nicméně unikl pozornosti těch, kteří ho šacovali. Nyní to byla jediná magická věc, se kterou mohl něco podniknout.

A něco podniknout musel. Co nejdříve. Naléhavě si uvědomil, že od jeho posledního jídla uplynuly dva dny. Osmačtyřicet hodin nic nejedl. A jen málo pil.

„Visum repertum, visum repertum, visum repertum. Cabustira, bustira, tira, ra.“

Opakování zaklínadla nepřineslo nic více než jeho první vyslovení. Stěny oubliette neboli, dle Bergova, hladomorny, zasvětélkovaly jako trouchnivé dřevo v lese. Potvrzovala se neradostná pravda

O nějakém silném ochranném kouzlu, kterým byla kobka obložena. Ani jednou a ani trochu nezasvítil přikovaný kostlivec, ve kterém musel Reynevan spatřovat Rupilia Slezáka, význačného teoretika i praktika černokněžných arkán. Význačný, či ne, vesele se šklebící kostlivec Rupilius na rozdíl od okolních stěn žádnou magii nevyza

řoval. Z toho nezvratně vyplývalo, že díla mágů bývají trvalejší než oni sami.

Reynevan poněkud upadl na duchu, dosud choval naději, že amulet mu pomůže objevit něco, co by mohl ve svém postavení využít. Ča

roděj Rupilius přece mohl do kobky propašovat nějakou magickou pomůcku, třeba v konečníku jako svého času v Narrenturmu vězněný mág Circulos. Rupilius Slezák však u sebe neměl nic. Byl tady, seděl v koutě a cenil zuby. Kdyby měl jinou možnost, napovídal zdravý rozum, nedopadl by takhle.

Reynevan přikázal zdravému rozumu mlčet a přiložil amulet k ús

tům, potom k čelu.

„Visum repertum, visum repertum, visum repertum…“

Ruce se mu třásly, šepot jen obtížně opouštěl hlasivky. Hlad ho trápil. Žízeň ještě více. Začal se ho zmocňovat zvláštní, velice nepří

jemný pocit.

Pocit beznaděje.

Nevěděl, kolik času uplynulo, jak dlouho byl už ve vězení. Pojem o čase ztratil rychle, poněvadž vyčerpáním upadal do spánku, chví

lemi krátkého, prchavého, chvílemi hlubokého, blízkého letargii. Smysly ho začaly klamat, slyšel hlasy, vzdechy, volání, skřípot ka

mene o kámen, kovu o kov. Přísahal by, že někde se smála žena. Přísahal by, že někdo zpíval:

Gruonet der walt allenthalben,

wa ist min geselle alse lange?

Der ist geriten hinnen,

o wi, wer sol mich minnen?

Typické příznaky, pomyslel si. Hlad a odvodnění začíná působit. Ztrácím rozum, upadám do bludných představ.

Náhle se stalo něco, co ho ujistilo, že do nich již upadl.

Protější stěna kobky se začala měnit. Spáry mezi kamennými bloky se pohnuly, zvlnily se jako vzor na látce, vlající na šňůře ve větru. Stěna se vydula jako lodní plachta, narostlo jí břicho. Břicho puklo a něco z něj vyšlo.

Bylo to neviditelné, maskované kouzlem. Ohromený, nehybný a v koutě schoulený Reynevan však rozeznal obrys postavy, postavy průhledné, měnící tvar a při pohybu se přelévající jako voda. Uhodl, proč je vůbec schopen něco takového vidět. V kobce stále zůstaly zbytky zakletí, které vznesl pomocí svého náramku.

Průhledná postava si ho ani nevšimla, plynně se přesouvala k Rupiliově kostře. A Reynevan si najednou s ohromující jistotou uvědo

mil, že toto může být jeho jediná šance.

„Video vivendum!“ zvolal s amuletem v hrsti. „Alef Tau!“

Postava se zmaterializovala tak prudce, až se zapotácela. To Reynevanovi značně pomohlo, skočil na příchozího jako rys, pověsil se na něho a povalil jej na zem. Vší silou mu vrazil pěst pod žebra. Vzduch z cizince vyšel zároveň se sprostým slovem. Reynevan ho popadl za hrdlo. To značí chtěl popadnout, protože vzápětí dostal hlavou do tváře. Ačkoli se mu zatmělo v očích, oplatil stejným úde

rem, až si rozrazil kůži na čele o zuby. Napadený opět zaklel a pak nesrozumitelně vykřikl. Magii odhalující amulet automaticky zarea

goval, v kobce se rozjasnilo. No ovšem, stačil si pomyslet Reynevan, když ucítil, že jej nějaká neúprosná síla zvedá do vzduchu. Musí to být čaroděj, někdo ovládající magii, uvědomil si v letu. Vrhl jsem se na mága, došlo mu ve chvíli, kdy tvrdě narazil do zdi. Sklouzl po ní a neschopen pohybu se svinul do klubíčka.

Cizinec do něj strčil špičkou boty.

„Žiješ?“ zeptal se tiše.

Nedočkal se odpovědi.

„Kdo, k čertu, jsi?“

Reynevan ani tentokrát neodpověděl a zůstal ležet v poloze skrčence. Cizinec se sklonil a zvedl z podlahy amulet.

„Periapt Visumrepertum,“ rozeznal ho s náznakem údivu v hlase. „Slušná práce. A můj fe-fiada jsi prohlédl pomocí zakletí Pravého vidění… Toledo?“

„Alma…“ zasténal Reynevan a chytil se za hlavu. „Mater… Nostra. Clavis… Salomonis?“

„Dobrá, dobrá, stačí, obejdeme se bez deklamací. Kdo vyrobil Visumrepertum? Ty?“

„Teles… Jošt Dun. Z Opatovic.“

„A z Heidelbergu,“ dodal vědoucně cizinec. „Jak se mu daří?“

„Je zdráv.“

Cizinec přešlápl z nohy na nohu. Byl to muž napohled čtyřicetiletý, nevysoký, nápadně ramenatý, přihrbený jakoby pod tíhou těch širo

kých ramen. Šat, jejž měl na sobě, byl hrubý šedivý oděv sluhy nebo čeledína. Reynevan by však vsadil cokoli, že cizinec nebyl ani sluha, ani čeledín.

„Dáš mi čestné slovo,“ zeptal se cizinec, ohmatávaje si nos, „že se na mě zase nevrhneš?“

„Nedám.“

„He?“

„Musím se odtud dostat.“

Muž chvíli mlčel.

„Chápu,“ promluvil nakonec chraptivě. „Sedíš v oubliette, vím, k čemu oubliette slouží. Donesu ti něco k jídlu a pití. Ale nevyvozuj z toho žádné dalekosáhlé závěry.“

Reynevan hltal chléb, slaninu a sýr, že stěží lapal po dechu. A řídké pivo mu div nevyteklo nosem. Teprve když zahnal největší hlad, po

kračoval v jídle pomaleji, žvýkal důkladněji. Muž v šedém oděvu sluhy si ho pozorně prohlížel. Reynevan, nasycen a napojen, mu zvě

davost oplatil.

„Ota z Bergova,“ ozval se muž, „který tě sem vsadil. Ví o tvých magických schopnostech?“

„Z doslechu.“

„Jak dlouho sedíš?“

„Jaký je dnes den?“

„Samw…“ muž se zarazil. „Chtěl jsem říci Dušičky. Commemoratio animarum.“

Reynevan dopil zbytek piva ze džbánku a kůrku chleba si schoval do rukávu.

„Můžeš mě přestat vodit za nos,“ oznámil. „Když jsi odešel pro jídlo, prohlédl jsem si věci, které sis přinesl, tamhle leží. Jmelí, bře

zová kůra, větvička tisu, svíce, železný prsten, černý kámen – potře

by k ceremonii za mrtvé. A jak z tvého přeřeknutí vyplývá, máme dnes svátek Samwin. Prošel jsi zdí, abys vzdal úctu těm kostem. A to podle rituálu Starších ras.“

„Správně.“

,Byl to tvůj příbuzný. Anebo přítel.“

„Nesprávně. Ale přejděme k důležitějším věcem. Poradím ti, jak se vyhnout smrti hladem. Nejsi první. V oubliette už seděli mnozí, ale jak vidíš, kostra je zde pouze jedna. Nastraž uši. Nastražils?“

„Nastražil.“

„Bergovův syn Jan je podobojí, a dokonce táborský hejtman. Ota si umanul, že ho chce synáček husita odstranit z cesty, připravit o život, aby se zmocnil rodového majetku. I když podle mne je to nesmysl, u Oty se ta myšlenka vystupňovala v učiněný stihomam. Za každým rohem vidí najatého vraha, v každém jídle cítí jed. No a v každém husitovi spatřuje syna otcovraha, proto si na něm rov

nou zchladí žáhu. Východisko ze tvé situace je jednoduché: musíš se přiznat, že jsi vrah najatý Janem z Bergova a přišel jsi na Trosky zabít jeho otce.“

„Potěšen tím upřímným doznáním,“ prskl Reynevan, „mě starý Bergov přikáže lámat kolem. V případě, že uvěří. Stačí, aby se mě zeptal, jak jeho syn vypadá, a lež vyjde najevo.“

„Jsi čaroděj. Neznáš přesvědčovací a empatická zakletí?“

„Ne.“

„To máš pech.“

„U všech čertů!“ vybuchl Reynevan. „Přestaň mě vodit za nos! Nechci to rozebírat, sakra, ale vešel jsi sem zdí! Tak ji otevři a dovol mi odejít!“

Cizinec dlouho mlčel. Nedíval se na Reynevana, nýbrž na kostliv

ce.

„Lituji,“ řekl posléze, „ale taková možnost nepřipadá v úvahu.“

„Cože?“

„To nemohu učinit… Seď klidně, jinak na tebe vrhnu Constricto. A na vlastní kůži se přesvědčíš, že s mou magií se nemůžeš měřit.“

V cizincově hlase zaznělo vychloubání – a právě to pomohlo Reynevanovi rozluštit hádanku, zapůsobilo jako katalyzátor, jenž doposud kalný roztok učinil čirým a průzračným. Nebylo vyloučeno, že Reynevanovu mysl zbystřil rovněž hlad.

„Když si pomyslím,“ promluvil pomalu, „že jsem na Trosky přišel proto, abych se s tebou setkal. Právě s tebou.“

„Co nepovíš?“

„S tvou magií se skutečně měřit nemohu,“ cedil slova Reynevan „protože jsi nesmírně mocný čaroděj. Navíc polyglot, nikdo v okolí přece nepoužívá slovo oubliette. Kdybych odtud utekl, kdybych zá

hadně zmizel, nastalo by na Troskách pozdvižení, že se zde ukrývá čaroděj. Mocný čaroděj, který je schopen proniknout magickou ochra

nou hladomorny. Protože ji sám vytvořil. Přišel jsem na Trosky, abych se setkal s tebou, mistře Rupilie. Abych tě požádal o radu.“

„Máš bujnou fantazii,“ zavrčel muž. „Měl bys psát romány… Co to, k čertu, vyvádíš?“

„Chci se vymočit,“ rozkročil se Reynevan nad ležící kostrou. „No a co?“

„Vypadni odtamtud, aby tě kat spral!“ rozkřikl se cizinec. „Vypad

ni, slyšíš! Opovaž se zhano…“

Zajíkl se nedopovězeným slovem. Reynevan se otočil se spokoje

ným úsměvem na rtech.

„Jak jsem čekal,“ řekl. „Žádný příbuzný, žádný přítel, jemuž bys na Dušičky přinesl jmelí a zapálil svíčku. Kvůli němuž bys tak běsnil, kdybych chtěl počůrat jeho ostatky. Zhanobil bych tvoje vlastní kos

ti, co? Jsou to přece tvoje kosti, mistře Rupilie Slezáku, odborníku na astrální bytosti a existence. Tvoje tělo zemřelo v téhle kobce, ne však tvoje osobnost. Ta se astrálně zmocnila cizího těla. Těla něko

ho, jehož duši přenesla sem. A koho ve tvém těle zahubil hlad.“

„Ani se nechce věřit,“ uvážil po dlouhé chvíli Rupilius Slezák. „Ani se nechce věřit, jací zatracení intelektuální titáni se v dnešní době poflakují po vězeních.“

Reynevan zůstal dlouho sám. Tak dlouho, až nabyl dojmu, že nasta

la černá hodinka, a proto sežvýkal chlebovou kůrku, kterou si právě na takovou hodinku uschoval. Když Rupilius Slezák opět odešel zdí, ponechal ho kruté samotě, krutým obavám a krutému mučení mar

ných nadějí. Vrátí se, běžela mu hlavou klamavá naděje. Nevrátí, nechá mne napospas záhubě, ozývala se chladná úvaha, proč by se měl vracet, co by z toho měl, kdyby mi pomohl. Člověk v zapomněnce je skutečně zapomenut, vytěsněn z paměti…

Nahoře zamihotalo světlo, zaskřípěl kov. Vytáhnou mne odtud, pomyslel si Reynevan. Mám naději… Ledaže by Bergov ztratil tr

pělivost, zdrtil vězně vzápětí úlek. Že se rozhodl přinutit mě k do

znání jiným způsobem. Vytáhnou mne odtud, aby mne odvlekli do mučírny…

Shora zaduněla hromová rána, něco zarachotilo a mříž se skřípavě otevřela. Něco kleplo, zašramotilo. Někdo zaclonil světlo, ale i ve tmě mladík rozeznal obrys dolů spouštěného žebříku.

„Polez, Reynevane,“ ozval se shora Rupiliův hlas. „Rychle, pohni!“

Neprozradil jsem mu, jak se jmenuji, uvědomil si, když stoupal po kluzkých příčlích. Nepředstavil jsem se mu ani jménem, natož pře

zdívkou. Buď je telepat, jasnovidec, anebo…

Nahoře se ukázalo, že správné bylo to anebo. Reynevan zalapal po dechu v dobře známém medvědím stisku.

„Samsone!“

„Ano, Samson,“ pravil poněkud kousavě Rupilius Slezák. „Přátele nemáš nejhorší, chlapče, každý ti je může závidět. A teď pryč odtud.“

„Ale jak?“

„Není čas na vysvětlování,“ řekl čaroděj. „Na cestu! Před vámi je daleká.“

Vyšli po schodech nahoru, okovanými dveřmi vstoupili do katovny plné nářadí a nástrojů, při pohledu na něž tuhla krev v žilách. Snadno přehlédnutelná dvířka v koutě vedla do úzké chodby. Míjeli četná další dvířka. Rupilius se zastavil při pátých anebo šestých.

„El Ab! Elevamini ianuae!“

Dveře poslechly biblické zakletí a dovolily jim vstoupit. Místnost byla plná skříní a truhlic. Rupilius na jednu truhlu postavil lampu, na druhou usedl.

„Odpočineme si,“ rozhodl, „a popovídáme.“

Reynevan se posadil vedle skříně, která, jak si všiml, byla plná knih. Setřel prach z jejich hřbetů. Averroovo kompendium Kullijját, Ars Magna Raimunda Lulla, De gradibus superbiae et humilitatis Ber

narda z Clairvaux.

„To je,“ ukázal Rupilius širokým gestem na skříně a truhlice, „můj majetek. Knihy a věci potřebné k práci. Některé z nich mají cenu. A některé ocenit ani nelze, jestli chápete, co mám na mysli. Ty, Reynevane, jsi Toledo. Kdo jsi ty, Samsone, přesně nevím, jsem však přesvědčen, že i ty chápeš podstatu věcí, což nám ušetří čas a námahu. Takže bez podrobností, po kterých vám, bez urážky, nic není, vám vysvětlím svou situaci: Otto de Bergau, který mi byl deset let me

cenášem a hodným pánem, náhle přestal být hodný a začal mít poža

davky, které jsem splnit nemohl. Anebo nechtěl. Upadl jsem v nemilost a měl jsem v oubliette zhynout žízní a hladem. Dokázal jsem to zařídit tak, že v hladomorně ukončilo svou životní pouť moje staré dobré tělo. A duch osoby, které patřilo toto tělo, v němž mě nyní vidíte. Tato záměna se udála ve velkém spěchu, objekt jsem musel najít v časové tísni.

Výsledek je bohužel ten, že jsem na Troskách pouhým čeledínem. A jak takový odtud nemohu odnést své věci. Věci, které pro mne mají značnou cenu, rozumíte? Proto vám nabízím tuto dohodu: umožním vám útěk z hradu. Vy se sem na oplátku vrátíte a pomůžete mi se stěhová

ním. Dejme tomu do dvou let. Souhlasíte s takovou dohodou? Čekám.“

„Jednu věc ale musíme vyřídit v první řadě, mistře Rupilie,“ upo

zornil Reynevan, dotýkaje se okované vazby Enchiridionu papeže Lva. „Přišel jsem na Trosky, abych…“

„Vím, proč jsi přišel,“ přerušil ho čaroděj. „Už jsme si o tom se Samsonem promluvili. A něco už víme.“

„To je pravda,“ odpověděl obr úsměvem na Reynevanův tázavý pohled. „Něco už víme. Zdaleka ne všechno, ale jistý pokrok zde je.“

„Nešlo jen o jistý pokrok,“ kousl se do rtu Reynevan, „ale o naleze

ní způsobu, jak ti pomoci, Samsone. Upomínal ses, že je nejvyšší čas, aby ses vrátil domů, do svého světa. Prosils, abych se vynasna

žil. A teď, když máme řešení na dosah ruky…“

„Neposlouchal jsi?“ opět ho nenechal dokončit Rupilius. „Říkal jsem, že jsme si promluvili, že něco už víme. Ale zatím se stále ne

máme čeho chytit. Zatím.“

„Také my už něco víme. V Praze se Samsonem zabýval Vincent Axleben, a to je mistr nad mistry. Určil, že jde o astrální bytost. O perisprit. Perisprit… hm… pozitivně kroužící.“

„Kroužící perisprit,“ ušklíbl se Rupilius. „Inu, mistra poznáš podle hypotézy. Vysvětlil vám alespoň ten mistr nad mistry, oč vlastně jde?“

Co je to perisprit, věděl každý, kdo se obeznámil s magií a tajemný

mi vědami. Třebas jen zběžně. Každý adept čarodějných nauk si musel hned na počátku svého vzdělávání vyslechnout rozvláčnou, spletitou a zoufale nestravitelným způsobem podanou přednášku, pojednáva

jící o podstatě lidského bytí. Vyplývalo z ní, že člověk se skládá z aspektu fyzického čili hmotného těla, které mu umožňuje kontakt s okolním materiálním světem. Vedle toho má člověk duši z nesmr

telného éteru. Avšak existuje ještě něco, co duši a tělo spojuje a váže, prostředník mezi duší a tělem, známý jako perisprit, bla, bla, bla…

Třebaže to navenek vypadalo jednoduše, těžko by se našli dva má

gové, kteří by v otázce perispritu sdíleli stejné stanovisko. Vedly se spory o to, zda je perisprit spíše éterický, anebo spíše primitivní, neboli podle terminologie Smaragdové tabulky spíše subtilní, či spí

še robustní. Názory se lišily rovněž v tom, zda je perisprit stabilní nebo proměnlivý. A největší dohady se týkaly toho, nač má perisprit skutečný vliv, a nač ne.

Existovala teorie, která perispritu přisuzovala nezměrné možnosti. Podle ní perisprit jakožto fluidum mezi fyzickým tělem a éterickou duší rozhoduje nejen o síle, nýbrž i o kvalitě spojení. Jinými slovy: dává tělu více či méně oduševnělosti. Není perisprit jako perisprit. Jed

něm propůjčuje příslovečného „velkého ducha“ a činí z nich umělce, jiným dává schopnosti analytické, které z nich činí vědce a vynálezce. Z těch, kterým dává schopnost řídit jiné duše, činí panovníky a státníky. Některým vyvoleným umožňuje vidět neviditelné, nahlédnout do pro

pasti astrálního rozměru, a tak se z nich stávají mágové, proroci a jas

novidci. A ještě k dalším je perisprit tak skoupý, že jediné, co mohou dělat, je vysedávat v hospodě a chlastat jedno pivo za druhým.

Tohle všechno Reynevan dávno věděl, byly to elementární znalosti. V Praze však Axleben použil výrazy „perisprit pozitivní“ a „kroužící“. Oba náležely k vyššímu vědění a mágové od „Archanděla“ objasnili Reynevanovi jejich význam teprve později. Pouto perispritu s duší bylo podle většiny teorií nerozlučitelné, avšak s tělem ano. Soudilo se, že pokud perisprit uzná, že pouto duše s určitým tělem nevyhovuje, může takové pouto přerušit. Zpravidla to prý perisprit činí ve chvíli, kdy ono pouto vzniká, tedy bezprostředně po narození anebo v prvních týd

nech lidského života – proto tak vysoká dětská úmrtnost. Zrušením pouta perisprit uvolňuje duši a přechází s ní do éterické, astrální sféry, kde zůstává navěky, pokud zaujal vůči materiálnímu světu negativní postoj. Podle jisté teorie se však v této situaci perisprit dokáže oddělit i od duše. Stává se tak v případě, kdy na rozdíl od duše je perisprit k materiálnímu světu nastaven pozitivně. Takový perisprit pak krouží ve zvláštní „soumračné zóně“ mezi světem materiálním a astrálním. Hledaje možnost spojení s nějakým neobsazeným tělem, takovým, které není obdařeno duchem. Samson ve své současné duchovně tělesné podobě je typickou ukázkou takového spojení.

Problém tkví v tom, že není známo, jestli se perisprit spojuje nazdař

bůh, anebo se řídí nějakou logikou – nakonec kdo je schopen pochopit logiku astrální existence? A dokud ji nikdo nepochopí, nikdo si s tím neporadí. Co perisprit spojil, člověk smrtelný nerozloučí.

„Z toho vyplývá,“ konstatoval rezignovaně Reynevan, „že jsme zase na počátku. Nadarmo jsme urazili tak dalekou cestu, nadarmo jsme nasazovali životy…“

„Další specialista, který se mi vyrovná,“ opět ho přerušil čaroděj „žije v Granadě. Ta je o kousek dále než Trosky. A tamní emírové nemají křesťany příliš v lásce. Obyčejně je narážejí na kůly anebo zaživa stahují z kůže. Na rozdíl od Axlebena se neprohlašuji mistrem nad mistry, nicméně i já vím své a také umím vyslovit hypotézu. Od té, kterou vám předložil mistr nad mistry, se poněkud liší, a to hlavně v tom, co je, a co není možné, co je, a co není proveditelné. Provedi

telné je všechno, stačí vědět, jakto provést.“

„Bez urážky,“ přerušil ho tentokrát na oplátku Reynevan, „ale pla

ného teoretizování jsme už slyšeli dost. Co se Samsonem?“

„Samson,“ neobtěžoval se Rupilius na mladíka ani pohlédnout. „Samson zná moji hypotézu, která se liší od té Axlebenovy. Přizná

vám, že je radikální a riskantní, nebudu se divit, jestli ji nepřijme a nevyzkouší. Pokud ano, stejně bude muset počkat. Zaručeně najdu spolehlivější způsob na zpáteční přenos, ale budu na to potřebovat asi tak dva roky. Proč si myslíte, že jsem vám určil takovou lhůtu na návrat? Z obliby sudých čísel? A to nás opět přivádí k naší dohodě. Ptám se vás: platí?“

„Platí.“

„Do dvou let?“

„Do dvou let.“

„Takže jdeme.“

Únavné putování podzemními chodbami zpestřil Samson Reynevanovi vyprávěním. Některé věci si mladík domyslel, ale stejně na

slouchal se zájmem.

O tom, že se Reynevan dostal na Troskách do rukou katolíků, se jeho přátelé dozvěděli docela náhodou. Husité měli svého člověka na hradě Tolštejně, drženém bratry Berky z Dubé. Na hradě se zasta

vil lužický pán Lothar Gerštorf, vedoucí sedm zajatců. Zatímco Gerštorf hodoval s pány Janem a Jindřichem, špehýř si popovídal s jeho vězni. Zvláště jeden z nich, bývalý martahúz, byl nadobyčej sdílný. Informace, které vyjevil, vedly k tomu, že byl zatčen a do žaláře uvržen hejtman Vojta Jelínek. Byl obviněn ze zrady, drancířství a zločinného obohacování. Ve vězení, jaksepatří připečen, vnesl Jelínek světlo do mnohých temných záhad. Včetně záhady zmizení Reinmara z Bělavy.

Když se Jan Čapek a husitští hejtmani dověděli, že Reynevan je na Troskách vězněn Otou z Bergova, uznali ho za ztraceného a o žádné záchranné akci nechtěli ani slyšet. Záležitost tedy vzali do vlastních rukou Šarlej, Samson, Tauler a Baťa. Tauler měl přece v záloze svého známého maštalíře. Nakonec ale padlo rozhodnutí, že na Trosky se nevydá Tauler, nýbrž Samson. Pozorováním totiž vyšlo najevo, že na hrad pravidelně docházejí sedláci se zásobami, a to nejen na vozech, ale i jednotlivě. Stráže se o ně nestaraly pod podmínkou, že příchozí odpovídal typu vesničana, což znamenalo, že byl otrhaný, smrděl a vypadal jako troup a ťulpas. Samson Medák poslednímu požadavku dokonale odpovídal, prvním dvěma se přizpůsobil a v rámci konspirace dostal navíc husu, hroudu másla a uzlík sušených hub. Bez obtíží prošel do podhradí, kde se vmísil mezi čeleď a jal se hledat maštalíře. Než ho objevil, byl sám obje

ven.

Rupilius Slezák věděl o události, která se stala před pár dny, o ná

vštěvě slezských a lužických pánů, o prodeji českých zajatců. I o ně

jakém čarodějníkovi nebo zaklínači uvrženém do hladomorny. Byl si jist, že se o vězně bude někdo zajímat, a tak sledoval všechny přícho

zí. Samozřejmě přitom použil magii. No a magie odhalila Samsona.

„Srdce se mi zastavilo,“ přiznal se Samson, „když mě zaskočil ve stáji…“

„Mně se zastavilo,“ vyznal Rupilius stejně upřímně, „když mě ten zaskočený chytil pod krkem. Naštěstí jsme se rychle rozpoznali…“

Ani jeden, ani druhý se v tomto směru nepouštěl do podrobností a Reynevan nevyzvídal. Na okolnosti vzájemného rozpoznání těch dvou se hodlal zeptat Samsona později. Nyní poslouchal, jak se Ru

pilius a Samson rozhodli osvobodit Reynevana z oubliette. Poně

vadž to museli učinit způsobem nemagickým, jednoduše rozbili zá

mek na mříži kovářským kladivem. V této chvíli, dokončil Samson, mají namířeno k tajné chodbě, která vede z hradu.

Taková chodba skutečně existuje. A navzdory legendě není legen

dární.

„Pohyb, pohyb,“ pobízel je Rupilius. „Musíme si pospíšit. Cítím, že se nad hradem vznáší něco zlého.“

Točité schodiště bylo příkré, jeho stupně nerovné. Scházeli dlouho, až do chvíle, kdy jim cestu zahradila pevná skála. Na jejím hrbola

tém povrchu nebylo ani stopy po nějakém vstupu nebo průchodu. Rupilia, to se ví, to nikterak nezmátlo.

„Yashiel, Vehiel, Baxasoxa! Effetha! Ecce cecidit paries!“

Vzdor tomu, že text biblického zaklínadla to naznačoval, skalní stěna nepadla, ale rozestoupila se, roztáhla jako opona. Za ní zela černá hlubina, z níž vanul zkažený vzduch.

„Odtud musíte jít sami,“ oznámil Rupilius Slezák, podávaje Samso

novi lucernu. „Hodina cesty, ne více. Ven byste měli vyjít před úsvi

tem. Lampa je magická, bude svítit dostatečně dlouho, ale pro jistotu pospěšte. Je to tak trochu bludiště, avšak snadné, na každém rozcestí odbočte doprava. Poradíte si. Nevcházejte do bočních chodeb, nikde se nezdržujte, nedotýkejte se, čeho nebudete muset. Buďte opatrní. Jak jsem říkal: nad hradem se vznáší něco zlého. Šťastnou cestu.“

„Kde vyjdeme?“

„Ach,“ plácl se čaroděj do čela, „na to bych zapomněl. Východ se nachází severovýchodně od hradu. Nedaleko teče potok, po proudu se dostanete do osady, která se jmenuje Ktová. Odtamtud není dale

ko na žitavskou silnici… Kde čekají vaši přátelé?“

„V lesích na sever od hradu. Najdeme je.“

„Ať se vám daří. Buď zdráv, Samsone. Buď zdráv, krajane Reinmare. Nezapomeňte na naši dohodu.“

„Nezapomeneme. Díky za všechno, mistře a krajane… Mohu se zeptat, odkud ze Slezska pocházíš?“

„Z Poznaně. Běžte už. Lampa je magická, ale ne věčná.“

Chodby, kterými procházeli, byly zjevně přírodního původu, vyhlodané ve skále podzemní vodou. Jen na samém počátku, nedaleko hradu, nesly stopy lidského zásahu. Skála však byla opracována tak primitivně a zlomený špičák, který nalezli, byl tak prožraný rzí, že poznali, že kopání zde skončilo před dlouhými lety. Hrad byl zalo

žen někdy okolo roku 1370, avšak nevznikl na nedotčené skále. Bylo patrné, že Baba a Panna byly vybudovány na nějaké starší a hluboko sahající stavbě.

Stopy hornické činnosti byly stále vzácnější, až zmizely docela, krá

čeli teď přírodním jeskynním systémem. Země pod nohama byla ne

rovná, museli jít pomaleji a opatrně. Když pod Samsonovou botou už poněkolikáté něco zachrastilo, obr se sklonil a posvítil lampou. A vydechl.

Stopy lidské činnosti zmizely, ne však stopy člověka. Přesněji řeče

no: pozůstatky člověka. Šlapali po lidských kostech.

Reynevan měl už nějaký čas připraven amulet Visumrepertum, nyní ho chvějící se rukou a zakletím aktivoval. Jeho předpoklad byl správný: podzemní sluj se rozjasnila magickým přísvitem. Ve spojení se světlem lampy probudily zlověstné stíny, míhající se po stěnách jako černí netopýři. V tom přízračném svitu se zdálo, jako by malby na stěnách ožily. Spirály a točenice vířily, až se diváka zmocňovala zá

vrať, koně a jeleni se dali do běhu, hadi se plazili. A tančili rohatí lidé.

„Keltové,“ usoudil Samson. Asi měl pravdu.

„Nestůjme tady.“

Lidské lebky se drkotavě kutálely po zemi, praštěly drcené kosti.

Otevřela se před nimi další jeskyně, tak vysoká, že její strop tonul ve tmě. Světlem lucerny a magickým svitem byl vyvolán ze stínu další skalní obraz. Vydechli unisono.

Nad mohylou z lebek na ně cenila zuby a poulila oči ohavná maska, tvář samotného rohatého ďábla. I pod kožichem plísně rozeznali čer

venou barvu, kterou byl kdysi dávno příšerný idol zkropen. Lidské kosti zde byly navršeny do hranic.

„Tohle,“ vysoukal ze sebe Reynevan, „nebyli Keltové.“

„Ne,“ dal mu zapravdu Samson. Mluvil obtížně, jako by byl velmi unaven. „Nezdržujme se. Pojďme, ať se konečně dostaneme ven. Něco zlého visí nad tímto místem i nad celým okolím.“

Šli a dávali pozor, aby odbočovali doprava, vždycky doprava. Od

boček a křižovatek přibývalo a chodba byla užší a užší. Postupně se zúžila natolik, že museli jít za sebou. Někde za stěnou slyšel Reyne

van šumění tekoucí vody. Mohl to být potok, o němž se zmínil Rupi

lius. Putovali podzemím odhadem více než hodinu, museli se od hra

du vzdálit nejméně čtvrt míle, možná více.

„Zdá se mi,“ zastavil se, „že cítím v obličeji nějaký závan. Zastiň lampu, možná zahlédneme světlo.“

„Nezahlédneme, venku je ještě noc.“

Chodba byla stále těsnější. Teď už museli jít bokem, krok sun krok. Reynevan se každou chvíli otřel břichem o skálu, zaškrábal o ni knof

líky kazajky. Pro mnohem urostlejšího a většího Samsona musela být tohle cesta skutečným trápením, Reynevan slyšel, jak obr funí a kleje.

„Samsone?“

„Běž, běž… Jsem za tebou.“

„Projdeš?“

„Projdu… Nějak… Ty běž, najdi východ. Zjisti… jak je daleko.“

Chladný závan ve tváři byl tak citelný, že Reynevan už nepochybo

val. Zazdálo se mu, že v něm ucítil vůni lesa, chvojí, šišek. Začal se chodbou prodírat rychleji, stále prudšími pohyby. Náhle se skála ro

zestoupila a spatřil hvězdy. K východu, jak se zdálo, to byl jen krok.

„Východ!“ vykřikl. „Samsone! Prošel jsem! Prošeeeee…“ Ztratil půdu pod nohama a s křikem padal dolů. Dopadl, naštěstí ne zvysoka, na kamenitý svah. Vodou omleté valouny se pod ním pohnuly jako živé a začaly se sesouvat dolů. S kamennou lavinou sjel ze strmé

ho břehu. Cestou vrazil do většího balvanu, ale nakonec dopadl na mech, oběma rukama do zpěněné, ledově studené vody potoka. Okamžitě poznal, že není sám.

Poznal to dříve, než uslyšel zafrkání koně, klepnutí podkovy na kameni. A hlas:

„Reinmar Bielau. Buď vítán. Mám radost.“

Znal ten hlas. Měsíc, který vyhlédl okénkem v mracích, poskytl tolik světla, aby Reynevan mohl rozeznat vraného koně s lesklou srstí a siluetu muže, jenž ho držel za uzdu. Muže s bledou, ve tmě svítící tváří a černými vlasy po ramena. Reynevan už toho muže viděl, slyšel ten hlas. A Jan Smiřický ze Smiřic mu prozradil jeho jméno. Byl to Birkart Grellenort, důvěrník vratislavského biskupa, jeho člověk na špinavou práci. Člověk, který zavraždil Peterlina. Reynevan ztuhnul.

„Divíš se,“ vycenil zuby v úsměvu Pomurnik, „že tady na tebe če

kám? Znám tu chodbu dávno, hlupáku. Tušil jsem, že se tudy pokusíš uniknout. I to, že jsi na Troskách, jsem se dověděl. Já mám uši a oči všude. Dopadl jsem tě, Bielau, konečně jsem tě dopadl…“

Zarachotilo kamení a ze svahu se řítil Samson Medák. Jako bouře. Jako anděl pomsty. Zaburácel hrom, oslnivě zasvítil – v listopadu! – blesk. Pomurnikův kůň zařehtal a vzepjal se na zadní, muž vytrhl meč z pochvy. A před Reynevanovýma očima ho upustil a ve zmatku zacouval několik kroků zpátky.

„Reayahyah!“ zakvílel. „Bartzabel! Ha-Shartatan!“

Opět se zablesklo. Oslněný Reynevan ještě stihl rozeznat, jak Po

murnik zděšeně křiví tvář, jak zavírá oči, jak zmateně mává rukama. A jak se náhle začíná zmenšovat, rozplývat, ztrácet lidský tvar, aby nakonec vzlétl coby divoce křičící pták.

„Adsuuumus!“ ozvalo se odněkud zblízka. Na první výkřik odpově

děly další, bližší i vzdálenější. Doprovodilo je ržání a dusání kopyt.

„Adsumus! Adsuuumuuuuus!“

„Ber koně,“ zašeptal Samson, podávaje Reynevanovi uzdu vraníka. „Ujížděj do lesa…“

„A ty?“

„Nestarej se. Musíme se rozdělit. Za světla se najdeme. Ujížděj! Rychle!“

Skočil do sedla. Samson plácl koně dlaní po zadku, vraník zařehtal a dal se do běhu. Zamířil mezi jedle. Třebaže cval temným lesem hro

zil úrazem, celou příhodou zmatený Reynevan se zvíře ani nepokoušel nijak ovládat. Kůň, zdálo se, dokázal přizpůsobit svůj pohyb podmín

kám, poradil si s neviditelnými překážkami. Někde zezadu a později ze strany doléhal dusot a křik. Reynevan se sklonil k černé hřívě.

„Adsumuuus! Adsumuuus!“

Měsíc se ukryl za mraky, svět zahalila neproniknutelná tma. Teprve tehdy začal Reynevan koně brzdit. Bez obtíží, neboť prudký cval vraníka vyčerpal, chroptěl už a kapala z něj pěna. Reynevan ho zadržel a nastražil sluch. Lesem se stále nesl pokřik. A hvízdání. Vraník zasupěl.

Opět pronikavý hvizd, dost blízko. Kůň pohodil hlavou a zaržál. Reynevan ho chytil za nozdry. Nepomohlo to, vraník vytrhl hlavu a zaržál ještě hlasitěji. Reynevan pochopil, že kůň odpovídá na volá

ní. Bez váhání seskočil z jeho hřbetu a prutem ulomeným z keře šlehl zvíře přes zadek. Kůň zařehtal a odběhl, Reynevan se pustil opač

ným směrem. Co nejdále od toho místa. Běžel naslepo, bez oddechu, strach jej poháněl k rychlosti.

Cestu mu zkřížil bystrý potok, na jehož protějším břehu se k sobě tísnily pískovcové skály nevídaných tvarů. Potok přebrodil bez roz

mýšlení, i když se namočil až po stehna, a zamířil mezi skály. Vtom změnil úmysl. Úzké průrvy nabízely příliš nápadnou možnost úniku, mohly ho však snadno dovést do pasti, do nějaké slepé uličky. Začal šplhat na jednu ze skal. Zanedlouho se vyškrábal na její lysé temeno, kde se posadil a vtiskl se mezi dva balvany.

Sotva by odříkal tři otčenáše, z lesa se vynořilo několik koní s jezd

ci v černých pláštích. Přebrodili bystřinu a zmizeli v úžlabinách skal

ního města.

Obloha na východě se začala rozjasňovat. Reynevan se třásl, cva

kal zuby. Mokrý oděv na něm ztuhl, zima ho kousala jako zlý pes.

Vůkol bylo ticho.

Kapitola jedenáctá

ve které je Reynevan – v uvedeném pořadí – napaden, zachráněn, zajat, nakrmen a unesen. A zásluhou jistého kněze je na jižní straně Krkonoš zaseta mandragora.

ediné, co se v okolí hýbalo, bylo hejno vran kroužící nad lesem. Jediné, co bylo slyšet, bylo jejich krákání.

Po černých jezdcích nebylo ani vidu, také vítr už nepřinášel volání „Adsumus!“. Vypadalo to, že proná

sledovatele setřásl, přesto ještě nějakou dobu neopus

til své útočiště na skalním vrcholku. Vyvýšená poloha mu umožnila zhruba se zorientovat v neobydlené, skalnaté a lesnaté krajině.

Jeho skála bohužel nebyla dost vysoká, aby se z ní dalo přehlédnout dostatečně rozsáhlou oblast, výhled omezovaly vyšší skalní útvary. Na každý pád nikde neviděl Pannu a Babu, jejichž poloha by mu pomohla určit, kde se nachází.

Z Trosek, počítal, šli pod zemí přes hodinu, což dává vzdálenost okolo čtvrt míle. Následoval cval na koni a úprk lesem. V případě, že cválal a běžel přímým směrem, mohl urazit nanejvýše deset honů. Nemohl se příliš vzdálit od místa, kde vyšel z podzemí, kde ho čekal Grellenort. Kde Samson…

Grellenort, uvědomil si, se polekal Samsona. Birkart Grellenort, Peterlinův vrah, čaroděj umějící se změnit v ptáka, timor nocturnus, zhouba času poledního, biskupův zabiják, člověk, jehož se i sám bis

kup bojí, jak v Praze tvrdil Jan Smiřický. A takový člověk ustupuje v panickém strachu před Samsonem Medákem, hromotlukem s tváří idiota.

Takže je to přece jen pravda: Samson Medák není z tohoto světa. Okamžitě to poznal Huon von Sagar, poznali to mágové od „Archan

děla“, poznal to Axleben, poznal Rupilius. Pouze já se k Samsonovi pořád chovám jako k dobráckému a veselému brachu, jako k příteli. Mám na očích šupiny, nedovolují mi prohlédnout.

Povzdechl si a současně pocítil úlevu. Předtím ho tížily výčitky svě

domí při vzpomínce, že přítele poslechl a utekl, ponechávaje ho ne

bezpečí. Teď pochopil, že Samson se docela dobře obešel bez jeho pomoci. Určitě nepřátelům bez obtíží zmizel, přemítal, určitě už dávno vyhledal Šarleje a ostatní. Určitě mne už všichni hledají.

Přesto musím jít, poručil si. Šaty mu dosud neuschly, navíc se za

mračilo a ochladilo. Jestli zde zůstanu sedět, usnu a zmrznu. Pochod mne zahřeje. Pokud nenajdu Samsona a Šarleje, snad potkám něko

ho jiného, nějakou místní dobrou duši, zeptám se na cestu. Narazím na stezku nebo cestu, hrad Trosky přece leží nedaleko rušné silnice, vedoucí z Prahy přes Jičín a Turnov do Žitavy. Jižně od Trosek se přece silnice větví, boční cesta vede do Žitavy přes Mimoň a Jablonné. Tam to znám, jel jsem tudy z Michalovic, tam mne Jelínek prodal Hurkovcovým martahúzům. Jelínek… Až se mi dostaneš do rukou, mizero…

Rupilius říkal, že východ na povrch je severovýchodně od hradu. Nablízku má být nějaká osada… Ktová nebo tak nějak. Měli jsme jít po proudu potoka. Potok tudy teče, ale je to ten správný?

Potok, v němž se v noci namočil a který div nezavinil jeho smrt prochladnutím, mizel v úzkém žlebu. Kam tekl, to věděl snad jen bůh. Přesto Reynevan usoudil, že je to jediná rozumná cesta. Potok musí někam vtékat. I při naprosté ztrátě orientace vylučuje cesta po

dél potoka bloudění v kruhu. U potoků leží osady, na březích potoků si staví chýše uhlíři, smolaři, dřevorubci.

Poslední úvahy o přednostech potoků činil již za pochodu.

Šel rychle, nejrychleji, jak dovoloval náročný terén. Unavil se a zadýchal, avšak zahřál natolik, že se z jeho šatstva začalo pařit, nestudilo už a pozvolna schnulo. Třebaže již urazil značnou vzdále

nost, nenašel kolem potoka žádné známky lidského osídlení, pouze stezky vyšlapané srnčí zvěří a divokými prasaty rozryté bahno. Obloha se zatáhla a jak předvídal, začal se z ní sypat drobný sníh. Les řídl, mezi javory rostoucími na okraji nějaké mýtiny Reynevan rozeznal obrysy dřevěných staveb. S bušením srdce přidal do kroku, na mýtinu takřka vyběhl.

Stály na ní sruby kryté šindelem, většinou však už polorozpadlé. Ani nebylo proč nahlížet dovnitř. Všechny stopy po zdejších obyva

telích zarostly trávou a bodláčím. Hromady pilin a hoblin dávno zčer

naly a už ani nebyly cítit pryskyřicí. Dřevaři, kteří žili v těchto roubenkách, museli mýtinu opustit už před lety.

„Je tady někdo?“ rozhodl se ujistit Reynevan. „Haló!“

Za jeho zády něco zašustilo. Rychle se ohlédl, ale i tak stačil jen letmo zahlédnout, jak něco mizí za rohem jednoho srubu. To něco bylo malé. Jako dítě.

„Hej!“ rozběhl se tím směrem. „Stůj! Počkej! Neboj se!“ Nebylo to dítě. Děti nebývají chundelaté a nemají psí hlavy ani tla

py až po zem. Neutíkají v podivných poskocích na krátkých křivých nohách, hlasitě nevřískají. Reynevan tvora pronásledoval. Směrem k průseku ve stěně lesa, ukazujícímu stezku. Na stezce se tvor zasta

vil. Otočil. Vyvalil oči a vycenil psí zuby. „Neboj se…“ lapal po dechu Reynevan. „Nic ti…“ Tvor – lesní kobold čili waldschratt jej přerušil hlučným a jaksi posměšně znějícím skřekem. Odpověděl mu sbor podobných skřeků. Přicházely ze všech stran. Než si Reynevan uvědomil, do čeho se dostal, skočilo jich na něj snad dvacet.

Kopl jednoho, srazil pěstí druhého a vzápětí ležel na zemi. Koboldi na něj nalezli jako vši. Reynevan křičel, zmítal se, kopal, mlátil na všechny strany, dokonce kousal – bezvýsledně. Když odhodil jedno

ho, na jeho místo vlezli dva další. Jeho postavení začalo vypadat hrozivě. Náhle mu jeden kobold vjel pazoury do vlasů za ušima, dru

hý mu sedl na obličej a ucpal mu nos a ústa chlupatou sempiternou. Začal se dusit, propadl panice. Cítil na svých stehnech a lýtkách zuby. Neohrabaně se vzepjal, ale koboldi mu viseli na končetinách a nene

chali se setřást. Reynevan vytrhl hlavu zpod chlupaté zadnice, jež ho dusila, a zařval. Divoce a zoufale.

A jako v pohádce pomoc přišla. Mezi stromy lemujícími stezku se zvedl křik a dusot kopyt. Kobolda, který na něm seděl, něco doslova smetlo, zmizela též tíha na nohách. Reynevan nad sebou uviděl bři

cho koně a železný sabaton ve třmeni, koutkem oka zachytil záblesk meče a výtrysk krve z rozťaté psí hlavy. Vedle něj se svíjel druhý waldschratt, přibodnut k zemi kopím. Koně řehtali, od jejich kopyt stříkal mokrý písek. Někdo klel, někdo jiný se smál. Jako by bylo čemu.

,Vstávej,“ uslyšel shůry. „Zahnali jsme čertíky.“

Vstal. Obklíčili ho oděnci na koních. Proti němu se v sedle tyčil rytíř, který mu poručil vstát. Otíral krev z čepele meče. Ve stínu zved

nutého hledí spatřil Reynevan jeho vousatou tvář. Povědomou.

„Jsi celý? Neukousli ti nic?“

Oděnci se rozchechtali, když mimovolně sjel rukama na potrhané kalhoty. Rytíř sňal hunckap. Reynevan ho poznal.

„Stálo to za to,“ promluvil a opřel okovanou pěst o oblouk sedla Janko Schaff, pán na hradě Kynastu. „Stálo za to zdržet se pár dní tady v okolí. Tušil jsem, že se ti povede zdrhnout z Trosek, Reinmare Bielau.“

Rozbili ležení nedaleko stezky pod skupinou rozložitých dubů. Několik zbrojenců se vydalo na předem neúspěšný lov uniklých koboldů. Zbytek se podivoval zabitým, prohlížel si je a diskutoval. Nakonec byly čtyři mrtvoly waldschrattů pověšeny za nohy na větve a armigeři se pustili do stahování jejich kůží, aby měli trofeje a důka

zy svého vítězství. Reynevan sklíčeně přihlížel. Nebyl si jist, zda potom nestáhnou kůži i z něho. Předstíraně přívětivý a současně po

tměšile mazaný výraz Janka Schaffa nevěštil nic dobrého. Reynevan se nenechal oklamat rytířovou sdílností.

„Měl jsi štěstí,“ hovořil pán na Kynastu, „žes tak řval, až jsme tě uslyšeli. Jinak by ti bylo ouvej. My ty chlupáče dobře známe, v krko

nošských skalách jich žije spousta. V zimě je hlad vyhání blíže lid

ským sídlům. Přepadají osamělé lidi ve smečkách a žerou je, ohlodávají až na kost. Povídá se, že je rodí baby zdejších horalů, co se páří se psy, fuj, ohavnost. Jiní říkají, že jsou to simiae – zámořská hova

da, která kdysi chovali templáři. A ještě jiní věří, že jsou to čerti, kteří dírami v zemi vylezli rovnou z pekla. Mám pravdu, Zwickere?“

„Všechno zlé pochází od ďábla,“ odtušil kolem procházející kněz a loupl po Reynevanovi nepřívětivým pohledem zpod kapuce. „A každý hřích dojde trestu.“

„Tupec,“ komentoval polohlasně Schaff. „Hola, pane Bielau! Ne

bezpečí pominulo a ty se stále chmuříš! Nakrmili jsme tě, ošatili a ty jsi pořád nějak nesvůj. Pročpak to?“

„Na Troskách,“ rozhodl se Reynevan učinit ve věcech jasno, „jsi mě chtěl koupit za čtyřicet kop pražských grošů. Nepochybuji, že proto, aby se ti peníze vrátily a ještě jsi na tom vydělal. Koho sis vyhlédl za kupce? Inkvizici? Vratislavského biskupa?“

„Biskupa,“ odplivl si Schaff, „sral pes. Inkvizici jakbysmet. Chtěl jsem tě koupit z dobroty srdce, ze sympatie.“

„Ze sympatie? Vždyť se neznáme.“

„Známe se lépe, než by se ti mohlo zdát. Tvůj bratr Petr, přijmi Pane jeho duši, byl dobrý člověk. Potřebným neodmítal pomoc. Ani jestli šlo o půjčku. Když jsme byli v potřebě my Schaffové, kdo nám pomohl? Petr z Bělavy.“

„Aha.“

„A kdo teď stíhá Reinmara, Petrova bratra? Biskup? Sral ho pes, jak jsem řekl. Štercové? To jsou prachobyčejní lapkové. Minstrberský kníže Jan, který má vztek, že mu Reinmar pigloval milenku, že ona dala přednost mladšímu a čipernějšímu? Jan Biberštejn ze Štolcu? Takový ušlechtilý pán, a co udělal? Za lapení šlechtice vypsal odměnu jako za uprchlého raba. A proč? Že mu Reinmar svedl dcerku. Kristepane, tak to na světě chodí, že mládenci balamutí holky a ty se rády nechávají balamutit, taková je jejich přirozenost. Mám pravdu?“

„Když jsem tě na Troskách poznal,“ navázal Schaff, nečekaje na odpověď, „řekl jsem si: zachráním nebožáka, nedám ho Šestiměstí, aby skončil někde na popravišti k pobavení chátry. Vykoupím toho pechfogla, umínil jsem si.“

„Vřelý dík. Jsem tvým dlužníkem…“

„Čtyřicet kop grošů,“ Janko Schaff jakoby neslyšel, „není taková suma, nebožtík pan Petr nám kdysi půjčil mnohem více. A zachráně

ný pan Reinmar, pomyslel jsem si, se bude umět revanšovat. Mladý pan Reinmar přece má někde ulito pět set hřiven, které předloni uloupil výběrčímu daní. Jistě se bude umět odvděčit. A rozdělit.“

„Ale pane Schaffe,“ vzdychl s předstíraným podivem Reynevan, „snad bys nevěřil klepům? Zrovna jsi povídal, že ti, kdož mne ve Slezsku pronásledují, používají špinavé metody. Nevyhýbají se očerňování a klamu, roznášejí o mně všemožné pomluvy. Je to lež, že jsem měl přepadnout kolektora. Pomluva a lež, rozumíš? Za záchra

nu ti děkuji, nezapomenu na to. Ale teď, když dovolíš, se rozloučím. Musím najít přátele, kteří…“

„Pomalu,“ dal Schaff pohledem a gestem znamení zbrojnošům, kteří okamžitě stanuli nablízku. „Pomalu, pane Bielau. Chceš se loučit? Tak urychleně? Kde je tvá vděčnost? Na Troskách jsem tě nemohl vykoupit, ale počítá se přece i dobrý úmysl. A před lesními příšerkami jsem tě zachránil, to nemůžeš popřít. Nebýt mne a mých lidí, bylo by už po tobě. Takže až si budeme dělit uloupené hřivny, já beru tři a ty zbytek. To bude spravedlivé.“

„Nepřepadl jsem výběrčího a nemám ty peníze!“

„O tom, jestli máš, co máš a kde máš,“ přimhouřil oči Schaff, „si ještě promluvíme. Na Kynastu, kam se rovnou odtud vydáme. Zaručíš-li se mi rytířským slovem, že se nepokusíš o útěk, nenechám tě spoutat. Kam bys také utíkal. Lesy jsou plné pekelných potvor. Bergov po tobě už dozajista pátrá. A někde v okolí číhá i Oldřich z Biberštejna, který má na tebe také spadeno. Se mnou ti nic zlého nehrozí. Ponechám ti dokonce část kolektorových peněz, vezmu si jenom… Jenom čtyři sta hřiven. Proto…“

Než pán na Kynastu dokončil, na Reimarově paži se aktivoval periapt Visumrepertum. Sám od sebe.

Magie, která amulet oživila, byla tak silná, že Reynevan neměl žád

né obtíže určit směr. Překvapil Schaffa i jeho lidi, když vyskočil, přeskočil stezku a jalovcové keře, přehoupl se přes vývrat a bez roz

myslu se vrhl na člověka v kápi, skrčeného za padlým kmenem. Úde

rem pěsti mu vyrazil z ruky krabičku připomínající malý relikviář, nakopl ho, uhodil do šíje a napravil to ranou přes ucho. Kápě sklouz

la, blýskla tonzura. Reynevan chtěl knězi ještě přidat, ale Schaffovi zbrojenci jej popadli a znehybnili v železném sevření.

„Co to, u ďasa, vyvádíš?“ rozkřikl se Schaff. „Přeskočilo ti? Zešílels?“

„Podívejte se,“ křičel Reynevan ještě hlasitěji, „co to má! Zeptejte se, co dělal?“

„O čem to žvaníš? To je otec Zwicker, můj kaplan!“

„Je to zrádce! Ta krabička je čarodějný komunikátor! Vyslal signál, chtěl s někým navázat spojení! Někoho sem magicky přivolat! A já vím koho!“

Schaff se přiblížil ke krabičce ležící na zemi a prudce ucouvl, když uslyšel vibrující bzučení. Bez váhání, rázným dupnutím krabičku rozdrtil, patou ji vryl do země. Kaplan při tom pohledu vydal zdušený výkřik.

„Chceš,“ obrátil se na něho Schaff, „mi to nějak vysvětlit, Zwickere? Co?“

„Vysvětlit,“ křičel Reynevan, stále držen zbrojnoši, „to mohu já! Ten pop mě zradil! Přivolal na mě pronásledovatele, kvůli němu mě včera málem dostali! Zeptejte se ho na Birkarta Grellenorta, černokněžníka! Zeptejte se, jak dlouho mu slouží, jak dlouho mu donáší! Jak dlouho zrazuje i tebe!“

„Birkart Grellenort,“ zopakoval zlověstně Janko Schaff a popadl kaplana za šat na prsou. „Biskupův důvěrník. Je to tak? Donášíš mu? Pomocí kouzel donášíš biskupovi? Všechno, co říkám, co dělám a k čemu se chystám? Prodáváš mě?“

Kaplan stiskl rty a odvrátil hlavu.

„Odpověz na obvinění, ničemo! Braň se! Přísahej, že jsi nevinen, že jsi můj poslušný služebník! Že mi věrností splácíš chléb, který z mé milosti jíš! A groš, o který se laskavě nechávám okrádat!“

Kněz mlčel. Schaff ho přitáhl těsně k sobě. A potom odstrčil, pova

lil na zem.

„Svažte toho zkurvysyna,“ rozkázal. „Promluví si s ním kat.“

„Odpadlíku!“ zaječel Zwicker. „Neznabohu! Ty nejsi můj pán, tobě nesloužím! Sloužím Bohu a těm, kdož plní Jeho vůli! Jejich ruka dosáhne i na tebe, ďábelský vyvrheli, a mé mučednictví bude pomstěno! Poznáš hněv mých pánů, budeš strachy kňučet jako pes, když v noci přijedou na vraných koních! A ty, Bělavo, zvrhlý lotře, se ani za mořem neschováš! V pekle už máš připraveno místo! Ale ještě předtím si na této zemi vytrpíš muka! Z kůže tě…“

Jeden z oděnců ho umlčel kopancem do břicha. Kaplan se zkroutil a sípavě zalapal po dechu.

„Na koně!“ zavelel Janko Schaff a na zrádce už ani nepohlédl. „Na cestu!“

Schaffův průvod čítal devět jezdců: dva burgmany, dva armigery, tři střelce a dva zbrojné pacholky. Na Trosky jich muselo přicestovat více, ale zřejmě se již oddělila eskorta, jež vedla ke slezské hranici sedm zajatců, kteří při dělení na hradě připadli Schaffovi jako jeho podíl. Nyní byli jeho zajatci kaplan a Reynevan. Na rozdíl od kněze neměl Reynevan pouta na rukou ani nohy svázány pod koňským bři

chem. Pod nátlakem dal rytířské slovo, že se nebude snažit utéci, a slovo upevnil přísahou na čest a kříž. Uprchnout přirozeně hodlal při první vhodné příležitosti, ale Šarlej by na něj byl hrdý – při křivopřísežnictví se mu nezachvěl ani sval ve tváři, ani hlas, takže své přísaze málem sám uvěřil. Schaff nicméně nebyl tak lehkověrný, ur

čitě měl co do činění s podobnými přísahami i lidmi Šarlejova raže

ní. Reynevan nebyl spoután, ale jeho kůň byl veden za uzdu a za ním jedoucí střelec jej měl neustále na očích. A na dostřel.

Jeli poměrně rychle, nezastavovali, mířili na sever k horám. Cesta vedla divokou, liduprázdnou krajinou, bylo nabíledni, že se Schaff úmyslně vyhýbá kupeckým stezkám a silnicím. Reynevan Podkrkonoší neznal, a tak neměl ponětí, kde vlastně jsou. Cíl jejich cesty mu však byl prozrazen – hrad Kynast neboli Chojník nedaleko Hiršperka. Ležel na slezské straně Krkonoš, dalo se tedy usuzovat, že oddíl má namířeno k některému z průsmyků. Z neznalosti krajiny však Reynevan nemohl vědět, ke kterému.

Krkonoše a jejich podhůří neznal, nicméně strašidelné zkazky o hradě Kynastu se mu už donesly. Věděl toho o Kynastu dost, aby byl znepokojen. Hrůzostrašnými pověstmi opředená prastará tvrz stála na vrcholu strmého štítu, tyčícího se nad propastí, jejíž dno bylo údajně pokryto lidskými kostmi, a která, aby bylo řečeno vše, se jmenovala Pekelná dolina. Novodobý kamenný hrad postavený svídnickojavorskými Piastovci získal před víceméně půlstoletím slavný a tehdy již velmi mohovitý Gotsch Schaff, purkrabí hiršperský. Nyní na hradě sídlil jeho syn Janko. Druhý syn Gotsch Mladší zdědil blízký hrad Greifenštejn neboli Gryf. Bratři vládli širokému okolí včetně úseku důležité zemské stezky, vedoucí údolím řeky Bobru.

Genealogie rodu Schaffů Reynevana příliš nezajímala. Jinak tomu bylo s Kynastem. Temné pověsti o hradu mohl s klidným srdcem zařadit mezi pohádky, avšak skutečnost zůstávala skutečností: Ky

nast byl pevností, do které bylo obtížné se dostat, avšak dostat se z ní bylo ještě obtížnější. O útěk, pakliže se měl podařit, se musel pokusit co nejdříve, nejlépe hned, cestou.

Měl k tomu ještě jeden vážný důvod.

Půda na lesní stezce byla rozryta, mech kolem ní potrhán okovaný

mi kopyty. Schaffovi muži se rozestavili do kruhu a rozhlíželi se ko

lem se zbraněmi v pohotovosti. Střelci napjali kuše a pozorně sledo

vali stezku a okraje lesa.

„Došlo tu k bitce,“ usoudil už nemladý Wido Buschbach, malý, ale sporý armiger, průvodce a stopař oddílu. „Třicet koní. Jezdci se por

vali, potom odjeli. Podle koňského lejna hádám, že včera.“

„Kdo s kým se bil?“ chtěl vědět Schaff. „Vyčteš to ze stop?“

„Akorát tohle,“ pokrčil rameny Buschbach a ukázal, co našel. „Viselo to na větvi. Ale moc nám to nepoví.“

„Poví,“ zasáhl do hovoru pobledlý Reynevan, dívaje se na cár černé látky. „Už povědělo. Vím, kdo nosí takové pláště.“

„Tak na co čekáš? Mluv!“

„Nebudeš věřit.“

„To rozhodnu sám.“

Janko Schaff vyslechl vyprávění o Pomurnikovi a černých jezdcích soustředěně, se svraštělým čelem. Třebaže Reynevan své vyprávění poněkud upravil a zcenzuroval, pán na Kynastu mu porozuměl bez obtíží. Reynevan v jeho oku několikrát postřehl záblesk svědčící o tom, že rytíř už ledacos zaslechl o černých jezdcích, vražděných kupcích, o přístrachu nočním, démonu poledním a jiných podivnos

tech zmíněných v devadesátém prvním žalmu.

„Rota smrti,“ zahučel. „Jezdci na vraných koních. Ti, kterými mě strašil kaplan. S někým se tady porvali. Zajímalo by mne, s kým.“

„Ota z Bergova zřejmě prohledává okolí,“ připomenul Reynevan. „Oldřich Biberštejn také…“

„Vím,“ nenechal ho dokončit Schaff. „Panští lovci jdou po tobě, Grellenort a jeho černí jezdci jdou po lovcích. Aby jim sebrali úlo

vek! Všem jde o tebe.“

„Nepochybně. Proto navrhuji…“

„Že bych tě měl pustit, co?“ zasmál se sveřepě pán na Kynastu.

„S ohledem na vlastní bezpečí, že ano? Dobrý pokus, Bielau, dobrý. Ale já ti na to neskočím.“

„Ale aspoň si dávej pozor.“

„Neuč mě.“

Na tom místě se však naplnil osud kněze Zwickera. Přiveden před Schaffa a zasypán otázkami zatnul zuby a nevycedil ani slovo. Ani když dostal pár ran pěstí.

„Bielau!“ zavolal ho Schaff. „Prý se vyznáš v kouzlech. Řekni, je-li možné, aby ten pop, byť v poutech, dokázal na nás nějakým zaklíná

ním přivolat toho Grellenorta?“

Reynevan rozhodil rukama a pokrčil rameny. Schaffovi to stačilo. Přes nejbližší vodorovnou větev byl přehozen provaz a dříve než stačil odříkat zdrávas, houpal se kaplan Zwicker v oprátce, kopaje nohama v posledním tažení. Celý oddíl tomu přihlížel znuděnými pohledy.

„Mohli bychom se sem za nějaký čas mrknout,“ mínil Wido Buschbach. „Flanďák se pochcal, vidíte? Tutově pod ním vyroste mand

ragora.“

Schaffa skutečně nebylo třeba učit, jak se má chovat v podmínkách ohrožení. Vedl svůj oddíl lesními stezkami, přičemž se důsledně vy

hýbal těm více vyježděným. Cestovali pomalu, před nimi jela průzkumná hlídka: Wido Buschbach a jeden střelec. Nakonec velitel tvrdě přikázal mlčet a mít se na pozoru. Oddíl se začal jevit tak bojově, že Reynevana už takřka opustila obava z Pomurnika a přestal se krčit v sedle, kdykoli nad stezkou přeletěl nebo zaskřehotal nějaký pták.

Jenže každá hůl má dva konce. Při takové ostražitosti nemohl na útěk ani pomyslet.

Přesto na něj neustále myslel.

První noc strávili v opuštěném táboře havířů, kteří pod horami v létě kopali a tavili rudu. Na druhý nocleh je Wido Buschbach zavedl do malé horalské osady, skryté v údolí mezi horami a takřka odříznuté od světa. Jmenovala se Mumlavský Důl, alespoň ten název Reyne

van pochytil ze Schaffova rozhovoru se starším osady, prošedivělým chlapiskem zarostlým jako rosomák. Rosomák byl tak vyplašen ne

čekanou návštěvou a tak zmatkoval, že se nad ním Schaff ustrnul. Namísto toho, aby ho dle rytířského zvyku seřval a zkopal, rozhodl se zahrát si na laskavého a štědrého pána. Hrstí drobných mincí ob

darovaný Rosomák se rozradostnil a úsměv roztáhl jeho zarostlou papulu, až z ní šel strach. Pozval rytíře do své chajdy a cestou zajíkavě prozradil, proč je tak polekán a proč se bojí celá víska. Projížděli tudy, vysvětloval, hrozní páni, hrozně hrozní, na hrozných koních a s hroznými zbraněmi, dvakrát projížděli a byli takoví, že úaaa-ha a pomoz pámbu. Zjistit, kdy k těm „hrozným“ událostem došlo, chvíli trvalo, ale nakonec se dověděli, že kavalkády projížděly předevčí

rem v noci a včera ráno. Popis toho, jak jezdci vypadali a jak byli oděni, nicméně překračoval horalovy vyjadřovací schopnosti.

Schaff se zachmuřil, hryzal si knír, ale trvalo jen chvíli a nálada se mu zlepšila. Zlepšila se všem. Z Rosomákovy chalupy totiž zavonělo něco neobyčejně chutného, božsky lahodného a tklivě domácího, li

nula se odtamtud nějaká přenádherná, neodolatelná a hluboko v pod

vědomí vrytá vůně, tak spojená se vším příjemným, dobrým a radost

ným v životě, že by si člověk sedl a štěstím se rozplakal. Zkrátka řečeno: z chalupy ucítili škvařené sádlo, pečené maso a česnek. Schaf

fovi, jeho raubířům i Reynevanovi stouply slzy do očí a sliny jim tekly z úst jako horské ručeje.

„Porazili jsme čuníka,“ vysvětlil Rosomák. „Páč, pane, je čas…“

Pán na Kynastu věděl, nač je čas. Hrábl do kapsáře. Při pohledu na mince v jeho dlani horal až zavrávoral, otevřel papulu a kdyby měl ocas, zaručeně by jím začal vrtět. Docela rychle se ale ovládl.

„Zvu vás,“ vydechl a strčil si peníze pod halenu, „na pohoštění...“

„Ti, co tudy projeli,“ shodil Janko Schaff ze stolu slepici, „mohli být ti černí jezdci z Roty smrti. Ale mohli to být třeba i Biberštejnovi lidé. Anebo Bergovovi… Čert aby je vzal! Nepočítal jsem s tím, že budou tak zarputilí. Musí jim na tobě zatraceně záležet, Bielau.“

„Kdyby nás,“ pohlédl na Reynevana nevlídným pohledem Werner Dorfinger, jeden z burgmanů. „Kdyby nás, nedej bože, dostihli… Budeme se kvůli němu bít, nebo jak?“

„Co bude,“ uťal mu Schaff, „to bude. A bude, jak rozhodnu já. Jasné?“

Nacpali se na sádle smaženými kousky vepřového masa, že se sot

va mohli pohnout, a nezaujatý pozorovatel by mohl usoudit, že už nepolknou ani sousto. Vydrželi to ale jenom do chvíle, než hospody

ně začala vytahovat z kotle uvařené jitrnice a kroupová jelita. Ještě ani nevystydly a chlapi se na ně vrhli jako hladoví vlci.

„Kristepane…“ povolil si Dorfinger opasek o další dvě dírky. „Ani nepamatuji, kdy jsem si naposledy pochutnal na takovém prejtu. Dám si ještě, ale nejdřív si musím odskočit za seník.“

„Vezmi si kožich,“ poradil mu přicházející Ralf Moser, druhý burgman, setřásaje sníh z čapky a límce. „Venku začalo chumelit. A duje tam, jako by se někdo oběsil.“

„Vždyť je to pravda,“ uchechtl se Schaff. „Zwicker se přece zhoupl v oprátce. A že ne z vlastní vůle, to nemůže vítr vědět.“

„Ten flanďák…“ rozkašlal se Moser, jakmile se nadechl páry a kouře. „Ten flanďák nám bude škodit ještě i z hrobu.“

„Spíše nám pomůže,“ popřel Wido Buschbach a kopancem odehnal dotěrnou kozu, která mu začala okusovat ohrnovačky jezdeckých škorní. „Poněvadž jestli po nás někdo jde, snadno uhodne, kudy musíme jít. Mohou si na nás počíhat pod Jiňákem nebo u Borových skal nebo někde nad horní Sklářkou… Jenže ve vánici a fujavici, dá-li bůh, mů

žeme nepozorovaně proklouznout… Podejte mi ještě jelítko…“

„Podejte i mně. Svatý Mořici, patrone rytířů, jaká slast… Víc už není?“

„Ale je, pane, je.“

„Tady máš, dobrý muži, ještě peníz… Hej! A ty kam, Bielau?“

„Také si musím zajít ulevit.“

„Běž s ním, Mosere. Aby ho nenapadla nějaká hloupost.“

„Akorát jsem se vrátil z té sloty,“ protestoval burgman. „Kam by utíkal? V mrazu, ve vánici? Mezi vlky a horské skřety? Není přece blázen!“

„Běž, řekl jsem!“

Vánice nevánice, vlci nevlci, na to Reynevan nedbal. Musel uprch

nout. Této noci, kdy Schaff a jeho lidé byli přejedení, leniví a ospalí. Teď, nebo nikdy. V přítmí síně, zatímco si Moser vyměňoval pár slov a nevybíravých žertíků s vracejícím se Dorfingerem, si jejich zajatec vzal kožich. A těžké závaží ze stojící tam váhy.

Na dvoře je přivítal sníh a mráz. A tma. Za seník šli takřka poslepu.

„Dávej pozor,“ varoval ho Moser. „Někde pod sněhem tady leží pluh…“

Zakopl a se žuchnutím se svalil do sněhu. Když se s kletbami zve

dal ze závěje, Reynevan se k němu se svým závažím přiblížil a chys

tal se svého strážce praštit po hlavě. V té chvíli se na pozadí zasněže

né hromady hnoje mihly rychlé stíny a ozval se.tupý úder. Moser hekl a padl zpátky do sněhu. V následující chvíli se v Reynevanových očích rozsvítilo sto svící a v uších zadunělo sto hromů. Dvorek, chalupa, seník i hromada hnoje se mu zatočily před očima, země s oblohou si vyměnily místa.

Přesto neupadl, přidrželo jej několik silných rukou. Silné ruce mu přetáhly přes hlavu hrubý pytel, svázaly ho, táhly sněhem a hodily přes hřbet frkajícího koně. Kůň se dal hned do běhu. Reynevanovi v pytli cvakaly a drkotaly zuby, až se bál, že si ukousne jazyk.

„Na cestu!“ zavelel někdo chraptivým, zlým hlasem. „Pohyb, po

hyb! Hoďte sebou!“

Vichr svištěl a kvílel.

Kapitola dvanáctá

ve které se Reynevan vrací do Slezska. S vyhlídkou na stejně dlouhý život jako jepice rodu Ephemera. Avšak s ještě jedním motivem k pomstě.

dyž mu byl prudkým pohybem stržen z hlavy pytel, Reynevan se shrbil a s bolestivým šklebem stiskl víčka. Jiskřivě bílý sníh jej zcela oslepil. Cí

til dým a koňský pot, slyšel frkání a řehtání koní, vnímal okolní ruch, po

chopil, že ho obklopuje početný houf lidí.

„Blahopřeji,“ uslyšel dříve než pro hlédl. „Blahopřeji ke zdařilému lovu, pane Dachsi. Bylo to těžké?“

„Nijak zvlášť,“ odvětil ten známý, chraptivý a zlý hlas, byť nyní zněl jakoby trochu poníženě. „Bývalo i hůře, vážený pane Ulrichu.“

„Ublížili jste někomu ze Schaffových lidí? Utrpěl někdo z nich zra

nění?“

„Nic, co by mast nevyhojila.“

Reynevan opatrně otevřel oči.

Byl ve vsi. Veliké, poněvadž nad střechami stavení, stodol a sýpek zahlédl kostelní věž. Ulice byla plná jezdců, bylo jich nejméně čtyři

cet – mezi nimi rytíři v plné zbroji. Vlály korouhve, mezi nimi i jedna žlutá s červeným jelením parohem. Ale ještě dříve, než ji spatřil, se Reynevan domyslel, čím zajatcem je tentokrát.

„Zvedni hlavu!“

Oldřich z Biberštejna, pán na Frýdlantu a Žárově, se nad ním na svém bojovém hřebci tyčil jako hora. Místo strachu ale pocítil úlevu. Že to není Birkart Grellenort.

„Víš, kdo jsem?“

Kývl neobratně hlavou, chvíli nebyl schopen promluvit, což bylo shledáno jako nezdvořilost. Majitel zlého hlasu ho uhodil pěstí do oblasti ledvin. Rovněž jeho viděl Reynevan na Troskách. Mikuláš Dachs, připomněl si, klient Biberštejnů, purkrabí na nějakém jejich hradě.

„Vím… Vím, kdo jsi, pane z Biberštejna.“

Ulrich von Biberstein se vzpřímil v sedle, takže se vypínal ještě výše. Pěst v ocelové rukavici si opřel o plátový šorc norimberské zbroje.

„Za to, čeho ses dopustil, budeš potrestán.“

Neodpověděl a riskoval tak, že dostane další ránu pěstí. Tentokrát ho ale Mikuláš Dachs nechal být.

„Šikovat se na cestu,“ vydal povel Biberštejn. „Jemu dejte teplejší oblečení, aby nezmrzl. Abychom ho na Štolc dovezli živého, zdravé

ho a při síle.“

Od houfu jezdců se oddělili tři rytíři a přiblížili se k nim. Dva byli v plné plátové, ve zbroji nového typu se zvětšenými a zesílenými levými nárameníky. Takováto zbroj umožňovala zcela se vzdát štítu. Třetí, nejmladší z jezdců nebyl ve zbroji, pod vlčím kožichem měl pouze silnou, poněkud ušpiněnou prošívanici. Reynevan ho okamži

tě poznal.

„Kolo štěstěny se točí a točí,“ zasmál se Nikel von Keuschburg, nedávný zajatec na michalovickém hradě. „Včera jsi byl nahoře ty, dneska já. Jak se ti to líbí, kacíři? Jsem na svobodě, vykoupen ze zajetí. A ty v poutech, s provazem na krku. A zanedlouho ti kat posví

tí smolnou loučí.“

Mladý rytíř pobídl koně, aby se drobnými krůčky přiblížil. Očivid

ně měl v úmyslu vecpat se s koněm mezi Reynevana a frýdlantského pána. Cestu mu zkřížil a zabránil mu v tom Mikuláš Dachs.

„Jakým právem,“ křikl Keuschburg, „si přivlastňuješ toho zajatce, pane von Biberstein?“

Oldřich z Biberštejna ohrnul rty a neráčil mu věnovat žádnou pozornost. Knap zrudl hněvem.

„Dáváš špatný příklad!“ vyčetl Biberštejnovi. „Příklad soukromničení! Pro nicotnou rodovou mstu nebo z pouhé samolibosti ohrožu

ješ zemi! To je hanebné! Hanebné!“

„Pane Foltschi,“ promluvil nevzrušeným hlasem Biberštejn. „Tys člověk rozšafný, známý svou uvážlivostí. Poraď, prosím, tomu usmrkanci, ať kušuje.“

Keuschburg sáhl ke svému boku, ale starší z jezdců ho chytil za paži železnou rukavicí a stiskl, až se mladík zkroutil v sedle. Reynevan si z vyprávění hejtmanů na Michalovicích pamatoval, kdo je ten starší rytíř – Hans Foltsch, zhořelecký námezdník, velitel lužické posádky na hradě Rojmundu.

„Jak mu mám radit,“ otázal se Foltsch pomalu, „když má v podstatě pravdu? Tvůj zajatec, pane Ulrichu, je známý husita, přítel význam

ných hejtmanů. Jistě ví hodně o záměrech kacířů a jejich tajných plánech. Takového zajatce by bylo záhodno odvézt do Zhořelce nebo do Žitavy a pomalu, beze spěchu z něj vypáčit všechno, co ví. Proto bych i já chtěl požádat, abys nám ho přenechal. Pro dobro vlasti se vzdej rodové pomsty a odevzdej nám ho.“

Oldřich z Biberštejna pohlédl nalevo, pohlédl napravo. Jeho rytíři, junkeři i knechti se pohnuli ze svých míst a přivedli koně blíže. K Mikuláši Dachsovi přistoupil zbrojnoš s obrovským dvouručákem a postavil se tak, aby měl jeho pán dvanácticoulovou rukojeť poho

dlně na dosah. Hans Foltsch to všechno viděl.

„A kdybych se pomsty vzdát nechtěl?“ ucedil Oldřich z Biberštej

na, stále opíraje pěst v bok. „Co pak? Udeříte na nás? Pro dobro vlasti?“

Foltsch ani nemrkl. Avšak rojmundští burgmani a zhořelečtí oděnci pobídli koně a seřadili je tak, aby se postavili čelně proti šiku Biberštejnových mužů. Reynevan si všiml, že měli mírnou přesilu. Tu a tam už zaskřípaly meče v pochvách, jenže Foltschův klid všechny zmátl.

„Ne, pane Biberštejne,“ pravil chladně zhořelecký námezdník. „Neudeříme na vás. Naše nepřátele by to jenom potěšilo. Kdykoli se pe

reme mezi sebou, husité si spokojeně mnou ruce. Řekl jsem, co jsem chtěl říci.“

„Já jsem si to poslechl,“ pohodil hlavou frýdlantský pán. „A tím končíme. Loučím se, pane Foltschi, pane Warnsdorfe.“

Při pozdravu přezíravě opomenutý Keuchsburg zesinal zlostí.

„Nekončíme!“ vykřikl. „V žádném případě! Já to tak nenechám! Budeš se zodpovídat, Biberštejne! Když ne před soudem, tak na ušla

pané zemi!“

,Takové, kteří mne straší soudy,“ pozvedl hlas Ulrich von Biberstein, „nechávám spráskat jako pacholky. Kroť se, smrkáči, je-li ti kůže na hřbetě milá, jinak ti nechám zmalovat záda. A ne na ušlapané zemi, ale rovnou tady, na ušlapaném sněhu. Ty smrade! Co na tom, že se zkoušíš Donínům do rodiny vloudit? I kdybys nakrásně dostal mladou Donínovnu za ženu, ty sám tím ještě nevyrosteš! Tak si neotevírej klapačku na starou šlechtu, ty synku merseburských biskup

ských ministeriálů. Jen se vystavuješ posměchu!“

Dosud bledý Keuchsburg teď pro změnu zrudl jako vařený rak, zdálo se, že se na Biberštejna vrhne holýma rukama. Foltsch mu položil na rameno těžkou ruku, rytíř jménem Warnsdorf chytil jeho koně za uzdu u udidla. Avšak zbytek zhořeleckých zbrojenců se chystal ke střetu. Někdo vykřikl, někdo se k výkřiku přidal, zaleskly se meče. Též v rukou Biberštejnových lidí se objevily zbraně. Mikuláš Dachs po

padl a zvedl bidenhander.

„Stát!“ zahřměl Hans Foltsch. „Stát, kurva! Sklonit zbraně!“

Rojmundští a Zhořelečtí ho poslechli. Neochotně. Koně přešlapo

vali, měníce sníh v mokrou břečku.

„Odjeďte odtud,“ poradil zlověstně Oldřich Biberštejn. „Jeďte si svou cestou, pane Foltschi. Hned. Dříve než dojde k něčemu nedob

rému.“

Sníh rychle tál, stačila ta trocha slunečního svitu, která se prodrala skrze mraky. Vítr utichl, oteplilo se.

Navrátil se podzim.

Z rozmluv svých věznitelů už Reynevan pochytil, že vesnice s kos

telíkem se jmenuje Sklářská Poruba. Její náves se nyní poněkud vylidnila, neboť Foltschův a Warnsdorfův oddíl odjel směrem k Jaku

bovu průsmyku, který, jak si pamatoval z nějakého vyprávění, odděloval Krkonoše od Jizerských hor. Mikuláš Dachs se za nimi díval, dokud nezmizeli, pak něco řekl Biberštejnovi a ukázal na Reynevana. Biberštejn si zajatce změřil zlým pohledem a přikývl. Potom vydal rozkaz. Dachs se uklonil.

„Pane Liebenthale!“ zavolal, přicházeje blíže. „Pane Stročile, pane Priedlanzi, pane Kuhne! Pojďte ke mně.“

Čtyři rytíři se oddělili od skupiny a loudavě zamířili k němu. Pohlí

želi na něj se zvědavostí, kterou maskovali okázalou lhostejností Dachs si toho nevšímal.

„Tohoto delikventa,“ ukázal na Reynevana, „rozkazuje náš pán Oldřich z Biberštejna dopravit do Slezska na hrad Štolc. Zajatec má být předán do rukou páně Oldřichova bratra, pana Jana Biberštejna, a to do pěti dnů. To jest v pondělí, jelikož dnes máme čtvrtek. Má být dopraven živ, zdráv a bez žádné újmy. Velitelem eskorty ráčil pán Biberštejn jmenovat pana Liebenthala. Ovšem za stav zajatce a řád

né splnění rozkazu ponesete odpovědnost bez výjimky všichni. Ro

zuměli jste, páni? Pane Liebenthale?“

„Proč ausgerechnet my?“ zeptal se vyzývavě dotyčný Liebenthal, škrábaje se na hranaté, černým strništěm zarostlé bradě. „A proč je

nom ve čtveřici?“

„Protože to pan Oldřich rozkázal. A protože jsem mu to já pora

dil.“

„Pěkně děkujeme,“ řekl jedovatě rytíř v bobří čepici, takto další člen eskorty. „Máme ho na Štolc přivézt živého a zdravého. Jinak budeme potrestáni. Paráda.“

„A kdyby chtěl zdrhnout?“ zajímal se třetí z rytířů, pořízek se svět

lým knírem, a zadumaně pohlížel na Reynevana. „Můžeme mu as

poň přerazit hnátu?“

„Riskujete,“ odvětil nedbale Dachs, „že pán na Štolcu nechá v ta

kovém případě zpřerážet hnáty vám.“

„Tak co s ním?“ nevzdával se pořízek. „Máme ho svázat a vézt v pytli? Anebo v železné bečce, v jaké držel Konrád Hlohovský Jin

dřicha Tlustého? Anebo…“

„Dost!“ zarazil všechny námitky Dachs. „Vězeň má být do pěti dnů na Štolcu. Živ a zdráv. Ručíte za něj hlavou, tak dost řečí. Osobně si myslím, že by musel být úplný šílenec, kdyby chtěl uprchnout. Jde po něm příliš mnoho lovců a ať už ho chytí kdokoli z nich, vždy ho čeká smrt. A to ani rychlá, ani lehká.“

„A co ho čeká na Štolcu? Zasypou ho květy?“

„To není naše věc,“ pokrčil rameny Dachs, „čím ho tam zasypou. Ale co by ho čekalo ve Zhořelci, Žitavě anebo Budyšíně, to vím jistě: mučírna a hranice. Jestli ho znovu chytí Bergov anebo Schaff, také neujde smrti. Proto si nemyslím, že by se mu chtělo utíkat…“

„Nebudu utíkat,“ slíbil Reynevan, který už měl dost mlčení. „Dám vám své slovo. Mohu přísahat na kříž a všechny svátosti.“

Rytíři vybuchli srdečným, hromovým smíchem. Starý Dachs až zaslzel.

„Oj, pane Bielau,“ utíral si slzy z tváří. „Dávno mě tak nikdo nepo

bavil. Chceš přísahat, říkáš? Přísahej si po libosti. Ale my tě fest svážeme silným provazem. A posadíme na šmatlavou selskou hajtru, aby se ti náhodou nezachtělo cválat moc karé. Všechno jen tak pro sichr. Není v tom nic osobního.“

Netrvalo dlouho a vyjeli. Jak Mikuláš Dachs slíbil, byly Reynevanovi spoutány ruce, bez přehnané krutosti, ale pevně a silně. Podle slibu byl posazen na koně, který byl koněm snad jen podle jména. Stará, kostnatá a kulhavá herka nejenže nebyla schopna cvalu, ale ani klusu. Na takovém oři se mu mohlo o útěku leda zdát, dohonil by ho nejspíše i zápřah s párem volů.

Mířili na východ, k Hiršperku. K zemské stezce spojující Zhořelec se Svídnicí, Nisou a Ratiboří.

Jedu do Slezska, přemítal Reynevan, otíraje si svědící nos o kožeši

nový límec pláště. Vracím se do Slezska, jak jsem slíbil. Sobě i ji

ným.

Kdyby to věděl Flútek, dozajista by ho to potěšilo. Je začátek listo

padu, sotva čtyři dny po Dušičkách, do vánoc ještě daleko a já už jsem ve Slezsku.

Mířili na východ, k Hiršperku. K zemské stezce spojující Zhořelec se Svídnicí, Nisou a Ratiboří, ke stezce zvané podsudetská silnice. Ležel na ní rovněž Frankenštejn. A nedaleko ní hrad Štolc.

Hrad, přemítal Reynevan, otíraje si nos o límec, na kterém žije moje Nicoletta. A můj syn.

Kolem poledne dorazili do vsi Hermsdorfu. Tady přidali, pobídli koně, neklidně se ohlížejíce po žulové skále nad vesnicí, na níž se tyčil hrad Kynast. Když je Mikuláš Dachs upozorňoval na možná nebezpečí jejich cesty, kladl jim na srdce zachovávat obzvláštní opa

trnost v okolí Kynastu. Janko Schaff na své sídlo ještě zaručeně ne

dorazil, cesta krkonošskými průsmyky mu musela zabrat více času než jim, kteří jeli zemskou stezkou. Ale neklidu se nezbavili, dokud jim hrad nezmizel z očí.

Minuli v údolí ležící Slezské Teplice, obec známou svými vřídly a léčivými prameny. Potom už zdálky uviděli věž farního kostela a baštu hradu v Hiršperku. Hrad před více než třemi stoletími založil Boleslav Křivoústý, vládce Polanů, a přede dvěma staletími rozšířil jeho praprapra a něco vnuk Bolek I. Svídnický.

Velitel eskorty Liebenthal otočil koně a přijel k Reynevanovi, až se vzájemně dotkli třmeny. Rytíř vytáhl nůž a přeřezal vězni pouta na rukou.

„Pojedeme přes město,“ řekl suše. „Nechci, aby lidé okouněli a kle

vetili. Rozumíš?“

„Rozumím a děkuji.“

„Neděkuj zbytečně. Věz, že zkusíš-li na mne nějaké triky, tímhle nožem ti uříznu uši. Zaklínám se svatou Trojicí, že to udělám. I kdy

bych si to měl u Biberštejnů odskákat. Tak si dávej bacha.“

„A měj na paměti,“ dodal Priedlanz, pořízek se světlým knírem, „že i když jsi náš vězeň, u jiných by tě mohlo potkat něco horšího. Tví pronásledovatelé ti chystají zlý osud – mučení a smrt, vzpomeň si, co říkal Dachs. Nemůžeš vědět, kdo za námi jede. Možná Foltsch a ten druhý, Warnsdorf z Rohožce? Možná Bergov? Klux? Janko Schaff? Všude okolo jsou državy Schaffů a jejich příbuzných a spojenců: Němčických, Cedliců, Redernů. I kdybys nám utekl, daleko se nedo

staneš. Chytí tě vesničané a vydají své vrchnosti.“

„Určitě je lepší,“ uvážil třetí rytíř, „nechat se přivézt na Štolc. Po

prosit pana z Biberštejna o milost.“

„Nechci utíkat,“ ujistil je Reynevan a masíroval si zápěstí. „Nebo

jím se Jana Biberštejna, protože jsem se ničeho zlého nedopustil. Dokážu mu svou nevinu.“

„Amen,“ uzavřel Liebenthal. „Pojeďme.“

Na noc se zastavili kousek za Hiršperkem ve vsi Maywaldau. Po

jedli něco ze svých zásob a přespali v salaši, kde vítr z hor profukoval četnými dírami ve stěnách a střeše.

Svými příhodami znavený Reynevan usnul rychle. Tak rychle, že bdění se změnilo v sen hladce a nepozorovaně, neskutečno plynule vystřídalo realitu. Uf, páni, stýská se mi po nějaké ženské… Sper tě kat, Priedlanzi, že sis na to zrovna teď vzpomněl, teď neusnu… To nevadí, brzy pojedeme přes Svídnici, znám tam jeden útulný hampejz… A v Rychbachu znám v podhradí dvě rozpustilé holky, švadlenky…

Koně pode mnou zabil, mého Sturma, rozčiluje se Nikel Keuchsburg a šermuje okousanou kostí, zastřelil ho z kuše, čubčí syn, stál mě čtyřicet hřiven, ale nikdy jsem jich nelitoval, protože byl rychlý… Ne, ne ten husita! Kůň byl rychlý! Můj Sturm… A ten prokletý husita Reinmar Bielau ať sejde škaredou smrtí…

Utíkej, syčí Douce von Pack, mhouříc modrozelené oči. V ruce potěžkává oštěp. Utíkej, přidává se vedle ní stojící Birkart Grellenort. Stejně tě dopadnu. Mám uši a oči všude. V každém klášteře…

Dostane se z toho, říká Řehoř Hejnic, inquisitor a Sede Apostolica specialiter deputatus pro vratislavskou diecézi. A pak máme šanci, že nás přivede k…

Zajímá mne ptačí zpěv, říká Konrád z Olešnice, biskup vratislav

ský. Reinmar Bielau mne přivede na stopu ptačího zpěvu…

Jezdec uhání nocí, lesy a horskými dolinami, buší na okovanou fortnu kláštera opevněného jako tvrz. Otevírá mu řeholník v bílé kutně s černým škapulířem, označeným křížem, kolem nějž je ovinuto pís

meno „S“.

Hans Foltsch, zhořelecký námezdník, velitel lužické posádky na hradě Rojmundu, splnil svůj úkol – osobně dopravil z husitského zajetí vykoupeného Nikela von Keuchsburg na hrad Falkenberk, jed

no ze sídel panského rodu purkrabích z Donína. Osvobozený mladík byl na hradě vítán s náramnou radostí, čtrnáctiletá slečna Barbora Donínovna se rozeštkala štěstím. Plakala rovněž její sestra, třinácti

letá Eneda – koneckonců mohla podobná příhoda kdykoli potkat i jejího vlastního nápadníka Kašpara Gerštorfa. Své dcery podpořila pláčem i paní matka Markéta, rozená z Jenkvic. Poplakal si též děde

ček, starý pán Bernard von Dohna, ale ten už byl v tak pokročilém věku, že se smál a plakal často, jenže většinou nevěděl, čemu se smě

je a proč pláče.

Friedrich von Dohna, pán na Falkenberku, Bernardův syn, Markétin manžel a otec obou děvčat velkou radost neprojevoval. Usmíval se Poněkud křivě a okolního štěstí byl pouhým pozorovatelem. Nezchudl pouze o osmdesát kop grošů. Tím, že husitům zaplatil výkupné za mla

dého Keuchsburga, se oficiálně vyslovil, učinil ho kandidátem na své

ho zetě. Přitom si byl jist, že pro dceru mohl najít lepšího. Hryzal si tedy knír, nuceně se usmíval a nemohl se dočkat slavnostního hodokvasu, na kterém se hodlal opít do bezvědomí, aby zapomněl.

K těm několika osobám, které se upřímně radovaly, patřil rovněž Hans Foltsch. Od Bedřicha z Donína dostal na výkupné sto kop grošů. S husitským hejtmanem Janem Čapkem usmlouval cenu na šedesát. Panu Bedřichovi posléze oznámil, že musel vysolit osmdesát.

Když zvěst o hrdinství mladého Keuchsburga oběhla hrad i podhra

dí, Falkenberk nenápadně opustil osamělý jezdec.

Jezdec nešetřil koně. Po necelé hodině jízdy, nedlouho po půlnoci již bušil na okovanou fortnu kláštera celestiniánů v Ojvíně. V klášte

ře stejně nikdo nespal – přísná regule svatého Celestýna přikazovala úderem půlnoci vstávat a věnovat se modlitbám a práci.

„Odkud přišla zpráva?“

„Z ojvínského kláštera, Důstojnosti. Od celestiniánů, od převora Burcharda.“

„O kolik se zpozdila?“

„Zpráva byla do Ojvína doručena včera v noci čili post sexta die mensis Novembris, během třetí vigilie. Dnes máme noc po sedmém listopadu a první vigilie dosud neskončila. Dovolím si upozornit, že kurýr musel jet dnem i nocí a nešetřit koně. Zprávy, které přivezl, jsou nanejvýš aktuální.“

Řehoř Hejnic, inquisitor a Sede Apostolica specialiter deputatus pro vratislavskou diecézi, se pohodlně usadil a přisunul podrážky bot co nejblíže krbu.

„To se dalo čekat,“ zahučel. „Dalo se čekat, že přítel Reinmar nezů

stane sedět v Praze. Zvláště, když se doví o… O jisté novině. Dalo se předpokládat i to, že ho Biberštejnové chytí. Pochopitelně ho vezou na Štolc.“

„Pochopitelně,“ potvrdil Polák Lukáš Božičko, diákon od svatého Lazara, jenž obětavě a zapáleně pracoval pro Svaté oficium. „Jedou podsudetskou cestou, jak jinak, touto dobou by měli být někde v okolí Bolkovic. V noci určitě necestují a dny jsou nyní krátké. Důstojnosti, ve Svídnici je můžeme zadržet. Máme tam své lidi…“

„Vím, že máme.“

„Bude-li on…“ odkašlal si jáhen do dlaně. „Reinmar z Bělavy. Bude-li dopraven na Štolc, živ odtamtud nevyvázne. Jestli se dostane Janu Biberštejnovi do rukou, zemře na mučidlech. Zhanobil jeho dceru, pan Jan se nelítostně pomstí…“

„Jestli se toho dopustil,“ přerušil ho Hejnic, „takový trest zaslouží. Lituješ ho snad? Vždyť je to kacíř, husita, jeho smrt musí všem dob

rým katolíkům způsobit radost a potěšení. Čím ukrutnější smrt, tím větší potěšení. Přísahal jsi přece, celé Slezsko přísahalo. Mám ti připomenout slova přísahy? Die Ketzer und in dem christlichen Glab irresame Leute zu tilgen undzu verderben… Tak nějak zněla, že ano?“

„Já jen…“ vykoktal jáhen, zcela zmaten inkvizitorovým sarkasmem, „jen jsem chtěl připomenout, že ten Bělava ví mnoho věcí… Jestli ho Biberštejn umučí, tak my…“

„…přijdeme o příležitost umučit ho sami,“ dokončil Hejnic. „Ano, takové riziko zde je.“

„Spíše jistota.“

„Jisté jsou pouze daně. A to, že církev svatá je věčná.“

Na to diákon nenašel argumenty.

„Vyšleš kurýra do Svídnice,“ přikázal po chvíli inkvizitor. „K dominikánům. Ať je sledují, nenápadně pozorují. Myslím si totiž…“

Hejnic si uvědomil, že přemýšlí nahlas. Odtrhl zamyšlený pohled od stropu a podíval se na Poláka.

„Myslím si,“ dokončil větu jinak, „že Reinmar z Bělavy se z té šla

mastiky nějak dostane. Dostane se z toho a pak máme šanci, že nás přivede…“

„…přivede na stopu Vogelsangu,“ dokončil Konrád z Olešnice, biskup vratislavský. „Záležitost ukradené daně je maličkost, vyří

díme ji tak či tak, co se vleče, neuteče. Zato Vogelsang… Kdybych vypátral Vogelsang, to by byl úspěch. A ten Reinmar de Bielau, přiznávám, že mě ten subjekt zajímá čím dál více, nás k Vogelsan

gu může přivést.“

Biskup dopil pohár rýnského vína. Od ranní bohoslužby už během dneška vyprázdnil celkem tři džbány různých vín. Víno přece posilo

valo zdraví, zahánělo melancholii, povzbuzovalo potenci a chránilo před nákazami.

„Z toho,“ naplnil si další pohár, „co hlásí ojvínský převor Burchart, vyplývá, že ten Bielau by nyní měl být někde blízko Bolkovic, může

me tedy počítat s tím, že za dva dny, v neděli nona die Novembris, dorazí do Svídnice. Hm, mám špehy u svídnických dominikánů, ale obávám se, že většina z nich pracuje pro obě strany, to značí, že i pro Hejnice… Budu muset poslat někoho ze svých lidí… Nerad se v této době zbavuji svých lidí, když jsem byl varován, že na mne chystají atentát. Husité, to se ví. Ech, ukázal bych jim, kdybych dostal Vogelsang… Kdybych jejich agenty převerboval, přetáhl na svou stranu, aby začali pracovat pro mne. Chápeš můj plán, Birkarte, synu můj?“

Pornurnik neodpověděl, jen se zachumlal do kožešiny. V komnatě bylo chladno, od Rychlebských hor vanoucí vítr se dral všemi možnými škvírami do niského hradu.

„Chápeš,“ odpověděl sám sobě Konrád. „Proto musíš chápat i roz

kaz, který tímto vydávám: necháš toho Reinmara na pokoji. A jen tak mimochodem: jakým zázrakem ti unikl v Podkrkonoší?“

„Zázrakem,“ zdálo se, že se při odpovědi Pomurnikova tvář za

chvěla, ale mohlo to být jen zamihotání plamene svíčky. „Zázraky se dějí. Pochybuje o tom tvá Velebnost?“

„Ovšemže pochybuje. Neboť viděla, jak se zázraky tvoří. Ale není čas na disputace. Jak vidno, prozřetelnost chtěla, aby ti Bielau unikl. Nevzdoruj, synu, zásahům prozřetelnosti. Odvolej ze stopy své psy, své proslulé Černé jezdce. Ať sedí v tichosti na Sensenbergu a čekají na rozkazy. Budou potřební, až po stopách Reinmara de Bielau vy

slídíme Vogelsang. Ty, Birkarte von Grellenort, budeš neustále u mne, neustále po mém boku. Zde v Nise, na otmachovském hradě, ve Vra

tislavi – kamkoli se pohnu. Chci tě mít nablízku vždy a všude. Jak jsem řekl, husité usilují o můj život…“

Pomurnik přikývl. Dobře věděl, že „chystaný atentát“ byl humbuk, že ho vymyslel sám biskup, aby měl záminku k pronásledování ne

pohodlných osob. Sporné bylo rovněž spojení Reynevana de Bielau s tajnou husitskou skupinou pod kryptonymem Vogelsang. Biskup Konrád měl samozřejmě četné vlastní zdroje informací, ne vždy však byly věrohodné. Příliš často donášeli úslužní donašeči biskupovi to, co chtěl biskup slyšet.

„V případě možného atentátu,“ řekl, „bude možná lépe, kdyby mí Jezdci…“

„Tví Jezdci,“ uhodil biskup pěstí do stolu, „mají tiše sedět na Sen

senbergu! Řekl jsem! Už se o jejich Rotě příliš mluví! Hejnic mě nespouští z očí, potěšilo by ho, kdyby mohl mou osobu spojit s Čer

nými jezdci a tebe s kouzly a černou magií! Už se o vás moc mluví, krouží moc klepů!“

„O to přece šlo, aby kroužily,“ připomněl klidně Pomurnik. „Aby naháněly strach. Je to koneckonců naše společná iniciativa, drahý otče biskupe. Dělal jsem to, na čem jsme se dohodli. To, cos mi osobně přikazoval. Pro dobro věci. Admaiorem Dei gloriam.“

„Pro dobro věci?“ upil biskup z poháru a zašklebil se, jako kdyby to nebylo rýnské, ale žluč. „Husitské vyzvědače a přívržence, z nichž jsme mohli vytáhnout spoustu informací, jsi chladnokrevně zabíjel. Pro radost. Pro potěšení z vraždění. Tak mi neříkej, že to bylo pro větší slávu Boží. Jinak může Bůh ztratit trpělivost.“

„Ponechejme,“ opáčil Pomurnik a ani nemrkl, „mé hříchy božímu soudu. Přijal jsem rozkaz, biskupe. Mí lidé zůstanou na Sensenbergu.“

„Takové řeči rozumím. Takové řeči rozumím, synu, zůstanou na Sensenbergu. A ty, pokud potřebuješ nějaké lidi, vezmi si někoho z mých žoldnéřů. Chceš-li, ber.“

„Děkuji za nabídku.“

„To si myslím. A teď už běž. Ledaže bys měl ještě něco na srdci.“

„Vypadá to, že mám.“

„Co to je?“

„Dvě věci. První je varování. Druhá je prosba, ponížená suplika.“

„Jsem jedno ucho.“

„Nepodceňuj Reinmara z Bělavy, biskupe. Nevěříš na zázraky, po

smíváš se arkánům, pohrdáš magií. To není příliš moudré, biskupe, Magna Magia existuje a zázraky se dějí. Jednoho zázraku jsem byl nedávno svědkem. A právě v blízkosti Reynevana de Bielau.“

„Vskutku? A co jsi viděl?“

„Bytost, která by neměla být. Která by neměla existovat.“

„Haha. Možná ses, můj synu, náhodou podíval do zrcadla.“

Pomurnik odvrátil hlavu. Biskup byl potěšen vydařenou zlomysl

ností, ale nezasmál se. Otočil přesýpací hodiny. Minula media nox, do officinum matutinum zbývalo asi osm hodin. Nejvyšší čas jít spát, pomyslel si. Příliš pracuji. A co z toho mám? Kdo to ocení? Papež Martin, ten prašivec, zum Teufel mit ihm, pořád nechce slyšet o tom, že bych měl být povýšen na arcibiskupa. Moje diecéze stále formál

ně podléhá Hnězdnu!

Naklonil se k Pomurnikovi. Zachoval vážnou tvář.

„Varování jsem přijal. Beru je na vědomí. A prosba? Zmínil ses o prosbě.“

„Nevím, jaké máš plány, biskupe. Chtěl bych ale, až přijde čas, do

stat toho Reynevana… Do svých rukou. I s jeho společníky. Chtěl bych, aby mi to tvá Milost slíbila.“

„Slibuji,“ přikývl biskup. „Dostaneš je.“

Bude-li to v zájmu mém a církve, dodal v duchu.

Pomurnik mu pohlédl do očí a usmál se.

Jeli cestou podél řeky Bobru, lemovanou olšemi a jilmy. Počasí se lepšilo, občas dokonce vysvitlo slunce. Bohužel vždycky jen na

krátko, byl přece listopad. Přesněji sedmý den listopadu, septima Novembris, pátek.

Wilrich von Liebenthal, který byl Biberštejnem pověřen velením eskorty, pocházel z rodu přistěhovalého z Míšeňska. Údajně byl spřízněn se staroslavnými Liebenthaly z Liebenthalu nedaleko Lvovce.

S oblibou to zdůrazňoval. Ale jinak se mu celkem nedalo co vyčíst.

Celkem málo by se dalo vyčíst i ostatním členům doprovodu. Reynevan byl za to vděčen osudu, vědom si toho, že mohl dostat mno

hem horší hlídače.

Bartoš Stročil se hlásil za rodilého Slezana. Reynevan si nejasně vzpomínal, že nějaký Stročil měl apotéku ve Vratislavi, ale žádné známosti se pro jistotu nedovolával.

„Znám,“ načal opět Stročil své oblíbené téma, „ve Svídnici útulný hampejz. A v Rychbachu dvě veselé švadlenky. Je pravda, že jsem je už dva roky neviděl, za tu dobu se už, kurvy jedny, mohly vdát…“

„Mohli bychom to zjistit,“ navrhl Stoss von Priedlanz. „Zastavit se tam…“

„To by šlo.“

„Jo, jo,“ přisvědčil Otto Kuhn. „To by šlo.“

Priedlanz pocházel z Lužice, ale měl české kořeny. Byl klientem Biberštejnů stejně jako jeho otec, děd a určitě i praděd, který se nej

spíše psal z Předlánce. Otto Kuhn zabloudil do Slezska z Bavor. Ni

jak se o tom nešířil, byl spíše nemluva, ale pokud se ozval, jeho hr

delní výslovnost nenechávala na pochybách – tak dokázali mrzačit německý jazyk výlučně Bavoři.

„Ha!“ pobídl koně Liebenthal. „Zastavíme se v tom svídnickém bordelu! Na mě jdou poslední dobou také nějaké choutky. A jak do

stanu takové choutky, probouzí se ve mně básník. Učiněný Tannhauser.“

„Se mnou je to podobné. Akorát bez Tannhausera.“

„Hej!“ trhl sebou najednou Priedlanz a obrátil se v sedle. „Viděli jste? Tam?“

„Co?“

„Jezdec! Sledoval nás z tamtoho vršku. Od těch jedlí. Teď zmizel, schoval se…“

„K čertu, to nám ještě scházelo. Jak vypadal?“

„Byl černý. Na vraném koni.“

„Černý jezdec!“ zachechtal se Stročil. „Znovu! Poslední dobou ne

slyším o ničem jiném. Furt jenom Černí jezdci, černé přízraky, Rota smrti. Rota smrti tady, Rota smrti tam, Rota projížděla, Rota se uká

zala, Rota napadla Bergovovy lidi u Jizery… Už to popadlo i tebe, Stoši?“

„Viděl jsem, co jsem viděl, ať do mě hrom bací! Byl tam!“

„Popožeňte koně,“ zavelel suše Wilrich Liebenthal, nespouštěje zrak z okraje lesa. „A buďte na pozoru.“

Poslechli, přidali a od té chvíle jeli s dlaněmi na jílcích mečů. Koně frkali, Reynevan cítil, jak se ho zmocňuje strach.

Neklid ovládl všechny. Zůstávali ve střehu, pozorně sledovali oko

lí. Nikdo už nevtipkoval, naopak – incident vzali nesmírně vážně. Natolik vážně, že nastrojili léčku. Důmyslně a obratně. V jednom úvoze seskočili Stročil a Kuhn ze sedel a ukryli se v houští s kušemi připravenými ke střelbě. Ostatní jeli dále a přehnaně hlasitou roz

mluvou na sebe poutali pozornost.

Slezan a Bavor číhali v úkrytu bezmála hodinu. Bezvýsledně. Ne

dočkali se nikoho, kdo by jel po jejich stopách. Ale ani pak napětí neopadlo. Nadále zachovávali opatrnost a často se ohlíželi za sebe.

„Pravděpodobně,“ mínil Stročil, „jsme ho setřásli…“

„Anebo,“ zahuhlal Kuhn, „měl Priedlanz vidiny.“

„Ani jedno, ani druhé,“ zavrčel Liebenthal. „Jede za námi, hajzl, před chvíli jsem ho zahlédl. Na kopci vlevo. Neohlížejte se, hergot!“

„To je nějaký mazaný slídil.“

„Sleduje nás… Co asi chce?“

„Čert ví…“

„Co podnikneme?“

„Nic. Ale zbraně mějme připraveny.“

Jeli dále napjatí a zachmuření. Jeli podél řeky Bobru, cestou lemo

vanou olšemi, jilmy, javory a starými, někdy přímo obrovitými duby. Krajina byla přívětivá a klidná. Oni klidní nebyli. Reynevan po očku sledoval rytíře, viděl, jak v nich narůstá rozčilení. Kuhn si prohlížel samostříl a drtil v zubech hrdelní bavorské kletby. Priedlanz si zne

chuceně odplivoval. Obvykle hovorný Stročil mlčel jako hrob. Lie

benthal se dlouho ovládal, ale nakonec ani on nevydržel.

„A tenhle,“ zavrčel a loupl po Reynevanovi zlým okem. „Peklo nám ho poslalo! Jede na poloviční mršině, že ani nemůžeme zrychlit! Kvůli němu se vlečeme jako slimáci!“

Reynevan odvrátil hlavu, rozhodnut nenechat se vyprovokovat.

„Heretiku jeden!“ dotíral Liebenthal. „Co tě to posedlo, že ses pra

vé víry zřekl? Ďáblovi Husovi se klaněl? Svátostem se rouhal?“

„Nech toho, Wilrichu,“ uklidňoval druha Stoss Priedlanz. „Nechej ho na pokoji.“

Liebenthal zafuněl, ale poslechl. Jeli v tísnivém mlčení.

Reynevan, do této chvíle váhající, se rozhodl. Musel uprchnout. Zdálo se, že Birkart Grellenort nelhal, opravdu měl uši a oči všude Oběšený kaplan Zwicker nebyl jeho jediný špicl, bezpochyby měl donašeče též v průvodu Oldřicha Biberštejna. Eskorta, která ho vez

la do Slezska, se dala snadno vystopovat a v hrozící konfrontaci s Černými jezdci byla v podstatě bez šancí. Sám, uvažoval, se mohu lépe ukrýt, lépe setřást pronásledovatele.

Nepopiratelné zkušenosti jeho strážců ovšem nemohly ujít jeho pozornosti. Těmto mužům se nedalo snadno uniknout. Musel přijít na nějaký chytrý způsob. Fintu.

Když urazili asi míli, dojeli do Janovic, velké vesnice u Bobru. Z místního kostelíku právě zvonili poledne. Za další hodinu dorazili na křižovatku, jejich cesta se zde křížila s cestou vedoucí z Šenavy do Landeshutu. Dosud prázdná silnice se zaplnila lidmi a nálada rytířů se viditelně zlepšila. Přestali se v jednom kuse ohlížet, vědomi si toho, že v cestovním ruchu jim nehrozí takové nebezpečí jako v neobydleném krkonošském podhůří. Priedlanz si opět začal stěžovat, jak se mu stýs

ká po ženských, Stročil začal opět vychvalovat navštívené nevěstince i známé švadlenky, Kuhn si polohlasem notoval bavorské písničky. Pou

ze Liebenthal byl i nadále podrážděný, prchlivý a zlý. Takřka každý míjený pocestný si u něho vysloužil pod nosem mumlané invektivy. Židovský hauzírník byl označen za „Kristova vraha“, „krvepijce“ a jak jinak – „smradlavého židáka“. Všichni kupci byli přirozeně „zlo

ději“ a „vydřiduši“, havíři z blízkého Měděnce „valonští přivandrovalci“, skupinka žebravých Menších bratří se dočkala označení „líných flákačů“ a johanité na koních jeli dále coby „banda řiťomilů“.

„Víte co?“ ozval se Stročil, který bezchybně vycítil důvod přítelo

vy špatné nálady. „Tak mě napadlo, že to nebyl člověk, ten černý, co nás sledoval.“

„A kdo by to jako měl být?“

„Duch. Démon. Vždyť jsme v Krkonoších.“

„Rubezahl,“ hádal Kuhn. Jo, jo.“

„Rýbrcoul,“ pravil přesvědčeně Priedlanz, „má na hlavě jelení pa

rohy a vousiska až po pás. Tamten neměl.“

„Rýbrcoul se dovede proměňovat.“

„Scheisse… Hodil by se krucifix nebo nějaký jiný kříž. Máte ně

kdo? Co ty, Bělavo? Nemáš u sebe posvěcený kříž?“

„Nemám.“

„Takže nám, do prdele, nezbývá než se modlit ke svatým… Jenže ke kterým?“

„Ke Čtrnácti světcům pomocníkům,“ napověděl Stročil. „Nejradši ke všem najednou. Je mezi nimi pár schopných pašáků. Třeba Jiří, jak všichni víme. Nebo Cyriak, který vzal ďábla na řetěz, Markéta zkrotila saň a Eustach lvy. Vít… Co dokázal Vít, to si už nepamatuji. Ale určitě něco.“

„Vít srandovně poskakoval,“ řekl Kuhn. „Neslyšels nikdy o tanci svatého Víta?“

„Tak vidíte.“

„Sklapněte už konečně, mor na vás!“ rozkřikl se Wilrich Lieben

thal. „Šlak by mě trefil, když vás poslouchám!“

„Podívejte na ten bohatý průvod.“

Vskutku bylo třeba přiznat, že průvod jedoucí v protějším směru od Bolkovic se jevil nadmíru okázale. Vpředu se nesl v sedle laufr v barvách modré a stříbrné a se šachovaným praporcem stejných he

raldických tinktur. Následovali ho jízdní oděnci a vyšňoření dvořa

né, doprovázející čtyřspřežím siváků tažený vůz potažený vzorova

nou tkaninou a dekorovaný modrými fábory. Na voze trůnila v kroužku svých dam korpulentní, důstojně se prezentující matrona ve šlojíři a čepci.

„Rosamunda von Borschnitz,“ poznal ji Priedlanz a uklonil se v sedle.

„Z domu von Bolz,“ potvrdil polohlasně Stročil. „Prý to kdysi bývala nesmírně krásná dáma. Můj nebožtík otec vzpomínal, že za jeho mladých let byla do ní zamilovaná půlka Slezska. Nápadníci kolem ní kroužili jako psi kolem feny, poněvadž nebyla jenom spa

nilá, ale i bohatá. Nakonec se stal jejím vyvoleným Kuno Boršnic, který…“

„Co bylo za mladých let tvého fotra,“ přerušil ho uštěpačně Lieben

thal, „si už nepamatují ani nejstarší pamětníci. Vratislavští biskupo

vé tehdy ještě poslouchali hnězdenské metropolity, svídnickému kní

žectví vládli Piastovci a český král Václav byl mladý cápek. Tak dávno to bylo. Babizna Boršnicová musí mít hrubě přes šedesát, divže se ještě nerozpadla na troud. A nasaďte koním šporny, ať se tak nevlečeme! Heretiku, popožeň tu svoji kobylu. Hej, přetáhněte někdo tu jeho mrchu bičem, ať pohne zadkem!“

„Nech toho, Wilrichu.“

Nocovali v Bolkovicích, městečku pod horou, na níž strměl mohut

ný starý hrad.

Tentokrát se zastavili na noc v hostinci, Liebenthal se konečně uvolil sáhnout hlouběji do měšce, který obdržel od Dachse na cestovní výlo

hy. Tím pádem si dopřáli večeři: masové pirohy s houbami a se zelím.

Dosyta najezený Reynevan spal beze snů.

Nazítří se obloha zatáhla nízkou oblačností a začalo mžít. Jeli vět

šinou mlčky. Čas od času se ohlédli, ale po černém jezdci nebylo ani vidu. Zmizel. Jako duch. Možná to byl duch. Možná to byl skutečně Rýbrcoul, démon Krkonoš. Možná že zmizel proto, jelikož se už vzdá

lili od jeho rodných hor.

Mžilo.

Vyčasilo se teprve pozdě odpoledne. Když dorazili do Fryburka.

Zastavili se v krčmě „U bradatého kozla“. Je pozdě, rozhodl Wilrich Liebenthal, do Svídnice by to nestihli před soumrakem, před uzavřením městských bran. A poněvadž Svídnice bdí nad přísným dodržováním mílového práva, na míli od města člověk nenarazí na hostinec. A od tohoto „Kozla“ se na rozdíl od všech jiných kozlů nese příjemná vůně.

Jak se ukázalo, z šenku vonělo zelí, cibule, kyselo, uzené a nade vše ostatní pečená husa. Svatý Martin byl za dveřmi a dal o sobě vědět. Před krčmou u Bolkovické brány stálo několik vozů, stáj byla plná koní. Kuchyně „U kozla“ lákala kupce, kteří se ve městě stejně mu

seli zastavit, neboť ve Fryburku platilo tržní právo.

„Dneska je u vás nějak plno,“ navázal Reynevan rozhovor s ho

chem, který se staral o koně. „Práce nad hlavu, co? Čí jsou tihle koně?“

Chlapec mu prozradil, čí jsou. Ohlížel se při tom přes rameno, byl velmi rozrušen. Ale přesto velmi hovorný. Povídali by si déle, kdyby nezasáhl Liebenthal: „Hej ty! Bielau! O čem to tam plkáte? Klapačku na zámek a pojď ke mně! Honem!“

Příjemně vyhřátý a domácky zakouřený šenk byl plný hostů. Větši

nou to byli vesničané z okolí, kterým odvěká selská tradice přikazo

vala, aby se v sobotu večer zpili do němoty. Ale byli zde i kupci a formani, poutníci v pláštích pošitých svatojakubskými mušlemi a cisterciáčtí almužníci, kteří hltavě vyprazdňovali misky a džbánky. Na lavici u krbu seděla šestice knechtů v kožených kabátcích, u ved

lejšího stolu čtyři černě odění, smutně se tvářící chlapíci.

Hlučně a neomaleně, jak se na rytíře sluší a patří, si příchozí objed

nali jídlo a pití. Liebenthal se opět odhodlal utratit něco z nákladů na cestovné, a tak jejich stůl záhy zaplnily talíře s masem, mísy s kaší, džbánky s révovým a konvice s jablečným vínem.

„Uááá…“ protáhl se po chvíli Priedlanz. „To je žrádlo… I pití ujde.“

„Jo, jo“ přisvědčil Kuhn. „Dobré, gut. Wia sih s g'hórt.“

„Připijme si!“

„Na zdraví! Dolij, Bartoši!“

„Na zdraví!“

„Škoda,“ postěžoval si Bartoš Stročil, „že si po jídle a pití nemůže

me ještě zašukat. Ale zítra, u všech hromů, uvidíte. Až se zastavíme ve Svídnici. V tom hampejzu, co znám, jsou holky jako laňky…“

„Doufám,“ otřel si vousy Liebenthal, „že tyhle tvoje informace jsou novějšího data, Stročile. Jak je to dávno, cos ty laňky znával? Aby se neukázalo, že jsou to vrstevnice báby Boršnicové. Stejná stará pometla.“

„Přeháníte, páni,“ ozval se Reynevan. „Řekl bych, že urážíte čest dámy.“

„Ptal se tě někdo?“ okřikl ho Liebenthal. „Že si otvíráš chlebárnu?“

„Tiše,“ sykl Priedlanz a neklidně se rozhlédl. „Utište se. Už se po nás všichni ohlížejí. A tobě, Bielau, o co jde?“

„Urozená paní von Borschnitz není žádné staré pometlo. Můj otec má stejně roků a není to žádný stařec…“

„Co to kecáš?“

„Šedesát let,“ zvýšil Reynevan hlas, „není žádné stáří. Otec…“

„Do prdele s tvým fotrem!“ zařval Liebenthal. „Ať toho tvýho otce vezme čert, ty hňupe! Kdo má na zádech šestej křížek, je starej trouch

nivěj pařez a prďola, řekl jsem! A ty kušuj a neodmlouvej, nebo bu

deš plivat zuby!“

„Vyřvávejte ještě hlasitěji,“ zavrčel Priedlanz. „Ještě vás všich

ni neslyšeli. Třeba tamhleten špindíra u dveří. Určitě vás nesly

šel.“

„Navíc,“ řekl tiše Reynevan, dívaje se Liebenthalovi rovnou do očí. „Navíc se mi nelíbí, jak hovoříte o dámách. Jak mrzce je pomlouváte. Člověk by mínil, že všechny ženy házíte do jednoho pytle. Jako by byly všechny stejné…“

„Šlak mě trefí“ praštil Liebenthal pěstí do stolu, až nádobí poskoči

lo. „Bože, stůj při mně! Nevydržím…“

„Ztichnete nebo ne? K čertu…“

„Pane Bielau,“ naklonil se Stročil přes stůl. „Co tě to popadlo? Opil ses? Nebo máš horkou nemoc? Nejdříve otec, teď nějaké ženské... Co ti přeletělo…“

„Že by byly všechny ženy stejné nestoudnice, to popírám.“

„Jasně že jsou všechny stejný!“ zařval Liebenthal. „A k jedný věci se hodí!“

„To ne!“ vyskočil Reynevan od stolu a zašermoval rukama. „Ne, páni! Tohle poslouchat nebudu!“

Teprve nyní se jaksepatří rozkřikl a pisklavě zvýšil hlas: „Stěží jsem strpěl, jak jste svatému otci spílali, našeho papeže Mar

tina nazvali trouchnivým pařezem a starým prďolou! Ale urážet sa

motnou Pannu Marii, odpírat jí zbožnou úctu? Že je stejná jako všech

ny hříšné ženštiny, že sicut ceterae mulieres počala a porodila? Ne, takové rouhání já poslouchat nebudu! Nehodlám déle setrvávat ve vaší společnosti!“

Liebenthalovi a Priedlanzovi klesly dolní čelisti. Ale otevřít ústa dokořán nestačili. Než k tomu došlo, čtyři smutní chlapíci se zvedli od svého stolu. Jako na povel vyskočili rovněž knechti v kožených kabátcích.

„Jménem Svatého oficia! Jste zatčeni!“

Liebenthal odstrčil stůl a chopil se meče, Stročil kopancem převrhl lavici, Priedlanz a Kuhn blýskli napůl tasenými zbraněmi. Avšak čty

ři smutní chlapíci nalezli nečekané spojence. Na Kuhnově čele se s křupnutím rozletěl hliněný hrnek, vržený s mimořádnou přesností a silou jedním z omušlovaných poutníků. Bavor narazil zády na stě

nu, a než se vzpamatoval, popadli ho pevně dva cisterciáci. Třetí cisterciák, nevysoký, ale statný a svalnatý, vrazil ramenem do Liebenthala a udeřil ho levačkou. Liebenthal mu ránu oplatil, mnich uhnul. Málo, ale dostatečně, aby rytířova pěst pouze škrtla o jeho tonzuru. Sám ho nabral do brady přesným dolním hákem, vzápětí přidal direkt. Rovnou do nosu. Liebenthalovy vousy se zalily krví a rytíř zmizel pod přesilou pochopů, kteří ho povalili na zem. Další už stačili zneškodnit Stročila a Priedlanze.

„Jste zatčeni,“ zopakoval jeden ze smutných chlapíků, kteří celému střetu přihlíželi, nicméně žádný se ho aktivně nezúčastnil.

„Jménem Svatého oficia jste zatčeni. Za rouhání, bezbožnost a urážku světců…“

„Jebal vás pes!“ sípal na podlaze dušený Priedlanz.

„To bude zaprotokolováno.“

„Zasraní zkurvysyni!“

„To rovněž.“

Není snad třeba dodávat, že Reynevan už v šenku dávno nebyl, jakmile začal rozruch, zmizel.

Chlapec ve stáji splnil jeho prosbu a neodstrojil jednoho z koní. Do západu slunce zbývalo ještě trochu času, takže městské brány byly dosud otevřeny, avšak chýlilo se k němu natolik, že na silnici už ne

potkal ani živou duši – tedy nikoho, kdo by mohl ukázat cestu proná

sledovatelům. Reynevan nepochyboval, že pronásledování začne, jen co se jím zinscenované nedorozumění vysvětlí. Půjdou po něm, tím si byl jist, nejenom jeho bývalí strážci, ale i ti smutní, ve kterých neomylně poznal lidi inkvizice. Musel rychle získat co největší ná

skok, vzdálit se od města natolik, aby v nadcházející noci zmizel svým nepřátelům. Až se setmí, musí už být daleko. Za každou cenu. I kdyby měl uštvat koně.

Zdálo se, že mu štěstí zatím přálo, kůň vydržel cválat dlouho, aniž se na něm projevily známky únavy. Zpěnil se teprve tehdy, když do

nesl svého jezdce k boru. Tady musel Reynevan stejně zpomalit, pod korunami jehličnanů už skoro nebylo vidět.

Zábava skončila, když se nadobro setmělo. Když přejížděl přes potok, kopyta jeho koně zaduněla na dřevěném můstku. Ozvěna přehlušila zvuk dalších kopyt. Černý, v temnotě neviditelný jezdec se vynořil ze stínu jako duch, a než stačil Reynevan zareagovat, byl zachycen v sedle. Pokusil se bránit, avšak černý jezdec měl sílu vpravdě nadlidskou. Zvedl ho a z výšky jej svrhl na kamenitou stez

ku.

V očích se mu zablesklo, bolest z nárazu jej ochromila. Potom se pod ním tvrdá země rozplynula v prázdnotu. V bezednou hloubku měkkého nebytí.

K vědomí přišel na zemi, v pololeže. A v poutech. Nohy měl svázané v kotnících, zápěstí vpředu v klíně. Během posledních deseti dnů, pomyslel si, mě už popáté někdo chytil, popáté jsem něčím zajatcem. Asi vytvořím rekord.

To byla jeho první myšlenka. Předběhla dokonce i tu, která byla v jeho postavení mnohem důležitější: totiž kdo ho chytil tentokrát?

Zády se opíral o zeď. Pravděpodobně o zeď, poněvadž to bylo tvr

dé a drolila se z toho stará vápenná omítka. Zbytky zdi viděl rovněž vedle, chránily před větrem hořící ohniště. Vítr dul silně, v poryvech. Sosny se kývaly a skřípěly. Reynevan se nemohl ubránit dojmu, že se ocitl někde vysoko, na vrcholu kopce anebo pahorku.

„Probral ses?“

Silák, který ho zajal a svázal, měl na sobě černý plášť z hrubé vlny. Nosil zbroj a rytířský pás. Ničím nepřipomínal Birkarta Grellenorta ani žádného z jeho Černých jezdců. Reynevan si to uvědomil snad s větším údivem nežli úlevou. Byl si takřka jist, že jej dopadl právě Grellenort. Proč ho ale zajal a kým byl silák ve zbroji? Snad to vážně nebyl Rýbrcoul, démon Krkonoš?

Reynevan polkl slinu. Nevěřil na Rýbrcoula. Na druhou stranu však v posledních dvou letech zažil a spatřil spoustu věcí, kterým by před

tím stěží věřil.

„Jsi Reinmar z Bělavy? Potvrď. Nechtěl bych se zmýlit.“

„Jsem Reinmar z Bělavy. A kdo jsi ty?“

„Kdo jsem?“ hlas rytíře v černém plášti se poněkud změnil, a ne k lepšímu. „Řekněme, že následek.“

„Následek čeho?“

„Tvých dávných činů. A přečinů.“

„Ach. Anděl pomsty, což? Posel osudu? Neúprosné rameno sprave

dlnosti?“

Reynevan se sám podivil, jak snadno se zmůže na lehký tón. Ruti

na, pomyslel si. Zkrátka jsem si zvykl.

„Žádal jsi potvrzení, že já jsem já,“ pokračoval dále a pořád celkem bezstarostně. „Takže mě osobně neznáš. Já jsem tě také v životě ne

viděl. Je tedy zřejmé, že konáš něčím jménem a na něčí zakázku. Čí? Kdo má důvod, aby mě volal k odpovědnosti za mé dávné činy a přečiny? Zkusím hádat. Znám ty, kdož po mně jdou.“

„Moc mluvíš.“

„Jan z Biberštejna a inkvizice odpadají. Bergov a Lužičané jsou málo pravděpodobní. Kdo nám zbývá? Vratislavský biskup Konrád? Štercové? Buko Krossig? Jan Minstrberský? Anebo Adéla Štercová?“

Černý rytíř usedl naproti němu. Oheň ozářil jeho obličej, zahrál červenými odlesky na zbroji.

„Zajímavá jména. Zajímavé osoby. Třebas ta poslední Adéla von Sterza. Překvapilo by tě, kdybych konal právě jejím jménem? A na její zakázku?“

„A konáš?“

„Zkus uhodnout.“

Oba mlčeli. Vítr dul, svištěl, střídavě tlumil a rozdmýchával oheň.

„Ve Slezsku,“ ozval se rytíř, „je nadbytek hezkých děvčat. Není zde nouze ani o přitažlivé paničky bez zábran. A poslední dobou se prud

ce zvyšuje počet pohledných, povolných a poměrně málo opotřebo

vaných vdov. A co ty, mladíku, co ty si vybereš z toho rohu hojnosti? Nejhorší poběhlici – Adélu de Sterza. Co tě k ní tak táhlo? Co měla, co jiným chybělo?“

„Moc mluvíš.“

„Vzrušovalo tě, že je vdaná? Že manžel je daleko v cizí zemi? Že pravděpodobně nedokázal ženušku náležitě uspokojit? Že teprve s tebou zažívala opravdovou rozkoš? To ti říkala? To ti šeptala do ouška? Tak jste si v posteli při vašich hrátkách z paroháče tropili špásy? Myslím si…“

„Nezajímá mě,“ přerušil ho ostře Reynevan, „co si myslíš. Mluvíš o věcech, o kterých nemáš ani páru, nikdy jsi neměl a nikdy mít ne

budeš. Tak si to nech pro sebe.“

„Aha, bolístka se ozývá, když do ní rýpnu, co? Vysmívat se parohá

či bylo zábavné, méně veselé už bylo, když ses sám stal paroháčem. Ta běhna tě pěkně doběhla… Kdekdo se řezal smíchy, když slyšel, jak jsi přikvačil na turnaj do Minstrberka a před knížetem Janem a jeho hosty vyznával lásku takové děvce. Ej, dotkla se necudná Adél

ka tvé rytířské cti, jen co je pravda, ztrapnila tě před celým Slez

skem. Myslím si, že ji musíš hrozně nenávidět. Ale potěším tě… Budeš mít radost, když ti povím…“

„Věz,“ přerušil znovu rytířův monolog Reynevan, „že se necítím dotčen na cti. A nenazývej ji přede mnou běhnou ani děvkou. Troufáš si, když mám spoutané ruce. O mou čest se nestarej a hleď si radši své, podle těch urážek za moc nestojí. A beze tvé útěchy se klidně obejdu. I když jen tak ze zvědavosti, čím jsi mi chtěl udělat radost?“

Černý rytíř dlouho mlčel, dlouho si svého zajatce měřil zamyšle

ným pohledem. Konečně promluvil: „Adéla Štercová nežije.“

Znovu zavládlo mlčení. A znovu je až po dlouhé chvíli přerušil ry

tíř.

„Kníže Jan Minstrberský,“ začal vyprávět, „se rozhodl posílit spo

jenecké svazky svého panství s Kladskem, a tedy s panem Půtou z Častolovic. Oba se shodli na tom, že nejlepší způsob, jak toho do

sáhnout, bude Janův sňatek s Půtovou dcerou Annou. Jenže vyvstal problém. Ten problém se jmenoval Adéla. Adéla de Sterza, která se už v Minstrberku naparovala jako údělná paní a kněžna. Která, když se dověděla o manželských plánech svého milence, vyváděla, až se hradní zdi třásly. Bylo jasné, že to není další obyčejná metresa, jedna z mnoha souložnic, kterou je možno vyhnat, vyplatit anebo podstrčit některému vazalovi. Bylo jasné, že zapuzená Adéla ztropí náramný kravál a ostudu. Půta z Častolovic se začal ošívat, nepřál si skandál, zařekl se, že svoji Aničku ušetří jakýchkoli nepříjemností. Zásnuby nebudou dříve, zaklínal se všemi svatými, dokud nebude budoucí ženich bez poskvrny a u knížecího dvora nezavládne pokoj a zbož

nost. Nevyvdá dcerku do Minstrberka dříve, dokud si nebude jist, že se jí tam netknou žádné klepy, žádné pošklebky, žádná jiná pohana. Dost rychle, prý na radu zpovědníka, našel kníže Jan řešení, jak se problému zbavit. Mohlo by tě zajímat, že do jisté míry jsi k tomu přispěl i ty, příteli. Burgunďanka, připomněl si hercok, měla blízký vztah s Reinmarem z Bělavy, usvědčeným černokněžníkem. Zvlášt

ní, tuze zvláštní máš výraz ve tváři. Čekal jsem, že tě potěší odplata a udělá ti radost zpráva, že zčásti i tobě vděčí ta Jezabel za svůj pád… Domníval jsem se…“

„Domníval ses špatně. Mluv dále.“

„Jak bylo dodatečně zjištěno, Adéla skutečně knížeti podávala ná

poje lásky, používala milostná kouzla. Byla obviněna z čarování a smlouvy s ďáblem. Záležitost prozkoumal největší odborník v okolí – Mikuláš Kappitz, opat kláštera v Kamenci. Prokázal Adélinu vinu, objevil v ní a kolem ní pekelné klima a odér. Ovšem povídalo se, že svůj objev učinil za sto uherských dukátů, které dostal od knížete. Chytili nějakou babu kořenářku, a když jí připálili paty, baba vyzna

la, že od ní Adéla nekupovala pouze nápoje lásky. Z obavy, že ji vznešený milenec zapudí, už dopředu osnovala odvetu, nechala si namíchat zhoubný lektvar, který měl u Jana vyvolat trvalou nemo

houcnost jeho mužného nástroje. A pro všechny případy si objednala také blín. Pro Annu z Častolovic.

Kořenářčino přiznání ukázali Adéle a navrhli jí dohodu. Jenže Bur

gunďanka se nezalekla. Nařčení z čarodějnictví? Proces? Jak je libo. Bude mít co přiznávat soudcům, kanonisté a opati budou mít co po

slouchat. Ona, Adéla, hodně ví a ráda promluví. Uvidí, jakou bude mít kníže z aféry radost.

Jan, který už záležitost považoval za vyřízenou, se rozzuřil. Vydal rozkaz a krásná Burgunďanka se ocitla v temnici. Atlas a prachové peří nahradila shnilá sláma…“

„Mučili…“ Reynevan odkašláním uvolnil sevřené hrdlo. „Mučili ji?“

„Ale kdež. Tak či onak to byla šlechtična. Takovou ničemnost si kníže Jan ke šlechtičně přece jenom nedovolil, uvězněním jí chtěl pouze nahnat strach. Přinutit ji k poddajnosti, dosáhnout toho, aby po propuštění opustila v tichosti a nenápadně Minstrberk. Netušil…“

„Co?“ ucítil Reynevan, jak mu horko zalévá tváře. „Co netušil?“

„Vyšlo najevo,“ změnil se rytířův hlas a Reynevanovi se zdálo, že zaslechl skřípění jeho zubů, „že v žaláři působila jistá klika. Dozor

ci, katovští pacholci, biřici z hradní stráže… Zařídili si ve vězení gratis bordel. Když byla uvězněna žena, zvláště podezřelá z čarová

ní, ta pakáž k ní v noci přicházela…“

Odmlčel se.

„Jednou,“ pokračoval ještě více změněným hlasem, „některý z těch hnusáků ve spěchu zapomněl v cele opasek. Ráno našli Adélu na tom opasku oběšenou.

Vyšetřování se pochopitelně nekonalo. Nikdo nebyl potrestán. Jan Minstrberský se obával skandálu. Dal rozhlásit, že čarodějku zardousil v cele sám satan, poněvadž se ho chtěla zříci a prosila, aby jí byla podána svátost. To všechno potvrdil a z kazatelny oznámil tentýž Mikuláš Kappitz, opat kameneckých cisterciáků. Ještě jednou tehdy připomněl tebe. Při varování, kam vedou styky s čaroději.“

„A nikdo,..“ potlačil Reynevan křeč hrdla. „Nikdo…“

„Nikdo,“ potvrdil rytíř. „Koho by to zajímalo? A teď už všichni zapomněli. Možná kromě Půty z Častolovic. Pan Půta s knížetem nadále udržuje dobré vztahy a spojenectví, nicméně svatba Jana s Annou je pořád odkládána.“

„A nedojde k ní,“ zachrčel Reynevan. „Zabiju ho. Pojedu do Min

strberka a Jana zabiju. Pomstím Adélu.“

„Pomstíš?“

„Pomstím. Tak mi pomoz bůh a svatý kříž.“

„Nerouhej se,“ napomenul ho suše černý rytíř. „Při pomstě se nedovolává boží pomoci. Pomsta, aby mohla být skutečnou pomstou, musí být krutá. Mstitel se musí zříci boha. Je prokletý. Navždy.“

Bleskovým pohybem tasil miserikord, sklonil se, chytil zajatce za košili pod krkem, zvedl ho, přiškrtil, přiložil mu zbraň k hrdlu, při

blížil tvář ke tváři, pohlédl z očí do očí.

„Jsem Gelfrad von Sterza.“

Reynevan zavřel oči, a zachvěl se, když ucítil, jak mu ostří miserikordu protíná kůži na hrdle a stružka horké krve mu stéká za košili. Ale trvalo to jen okamžik, zlomek chvíle, pak se ostří vzdálilo. Ucítil, jak povolila přeťatá pouta.

Gelfrad von Sterza, Adélin manžel, se vzpřímil.

„Byl jsem rozhodnut tě zabít, Bielau,“ řekl chraptivě. „Neočekávaně jsem ve Sklářské Porubě zaslechl, kdo jsi, sledoval jsem tě a čekal na vhodnou příležitost. Vím, žes nezavinil Niklasovu smrt, byla to nehoda. Vím, žes před dvěma lety ušetřil Wolfherův život, nebýt tvé šlechetnosti, ztratil bych dva bratry namísto jednoho. Přesto jsem byl rozhodnut vzít si život tvůj. Ano, uvažuješ správně: chtěl jsem tě zabít z uražené mužské ješitnosti. Tvou krví jsem chtěl smýt skvrnu ze svého erbu. Ve tvé krvi utopit hanbu žalostného cocu – paroháče.“

„Ale co,“ zavrtěl hlavou a ukryl miserikord do pochvy. „Mnohé so změnilo. O tom, že žiju a jsem ve Slezsku, neví nikdo, ani Apečko, který je nyní seniorem rodu. Neví o tom ani Wolfher s Moroldem, moji rodní bratři. Stejně se tady dlouho nezdržím. Vyřídím, co je třeba, odejdu a nikdy se nevrátím. Patřím už do Lužice, sloužím Šestiměstí… A také se chci oženit. S Lužičankou. Už brzy. Měl bys ji vidět… Oči modré a ne moc chytré, nos pršák a celý pihovatý, krátké nohy, velký zadek – nic, vůbec nic nepřipomíná Francii, nic Burgundsko… Možná se mi teď život změní k lepšímu. Jestli to vyjde.“

Otočil se.

„To, cos řekl, beru jako slovo šlechtice. Abys věděl, jedu do Minstrberka. Víš proč. Jedu splnit povinnost. Splním ji, pomoz mi ďábel. Ale kdybych náhodou neuspěl… Beru tě za slovo, Bielau, za verbum nobile.“

„Přísahám,“ mnul si Reynevan brnící zápěstí. „Před tváří těch věč

ných hor přísahám, že Adélini mučitelé a vrazi nebudou klidně spát a spoléhat na svou beztrestnost. Přísahám, že Jan Minstrberský zemře. A než zemře, doví se, proč a za co umírá. Skládám přísahu a splním ji, i kdybych měl duši zaprodat peklu.“

„Amen. Buď zdráv, Reinmare z Bělavy.“

„Buď zdráv, Gelfrade ze Šterců.“

Kapitola třináctá

v níž Zelená dáma, neméně záhadná než Zelený rytíř ze známé legendy, se od Reynevana dožaduje rozličných služeb – včetně toho, aby ji obšťastnil.

ekal na ně v Mokřešově, vesnici ležící asi míli za Fryburkem směrem na Svídnici. Nečekal dlouho. Do včerejška ho provázející rytíři museli opustit Fryburk časně zrána, poněvadž když je spatřil na silnici, v mokřešovském kostele ještě neskončila nedělní mše. Jak se zdálo, farář právě dospěl k post-communio.

Sotva ho uviděli, zkoprněli, zarazili koně. Reynevan měl dost času si je prohlédnout. Vyprovokovaný střet s inkvizicí, třebaže určitě rychle vysvětlený, na nich zanechal viditelné následky. Priedlanz měl podbité oko, Kuhn ovázané čelo, Liebenthalův nos, patrně zlomený, byl tak oteklý a červený, že už na pohled budil lítost. Právě Liebenthal se z překvapení vzpamatoval jako první. A zachoval se přesně tak, jak Reynevan očekával. Seskočil z koně a s řevem se na něj vrhl.

„Nechej ho, Wilrichu!“

„Zamorduju toho prevíta!“

Reynevan se před ranami jeho pěstí pouze kryl, ustupoval a chránil si hlavu. Ani se nepokoušel bránit. Přesto, docela náhodně, jeho ruka zavadila o rytířův opuchlý nos. Liebenthal zakvílel, padl na kolena a skryl tvář do dlaní. K Reynevanovi přiskočili Stročil a Priedlanz a chytili ho za paže. V domnění, že Reynevan bude chtít Liebenthala zbít, zaštítil Kuhn klečícího druha vlastním tělem.

„Páni,“ vyhrkl Reynevan. „Proč to násilí? Vždyť jsem se vrátil. Už se nebudu pokoušet utíkat. Nechám se bez odporu dovézt na Štolc.“

Liebenthal vyskočil ze země, otřel si slzy z očí a krev z kníru a vytáhl nůž.

„Držte ho!“ zařval či spíše zabučel. „Držte ho pevně, neřáda! Uře

žu mu uši! Zařekl jsem se, že to udělám! Uřežu…“

„Nechej ho, Wilrichu,“ opakoval Priedlanz a neklidně se ohlížel po lidech, již vycházejících z kostela. „Nevyšiluj…“

„Vždyť vidíš,“ přidal se Stročil, „že se vrátil. Slíbil, že už nebude utíkat. Stejně ho pro jistotu svážeme jako berana.“

„Aspoň jedno ucho!“ vytrhl se Liebenthal Kuhnovi, který se jej pokoušel zadržet. „Jedno! Za trest!“

„Ne. Musíme ho dovézt celého.“

„Aspoň kousek ucha!“

„Ne.“

„Tak mu aspoň dám přes hubu!“

„To můžeš.“

„Hola, páni! Copak to zde tropíte?“

Žena, která pronesla ta slova, byla vysoká a velitelský postoj ji činil ještě vyšší. Měla na sobě cestovní houppelande, šedou a jednoduše střiženou, ale z jemného sukna vysoké jakosti, na límci a manžetách rukávů lemovanou kožešinou z popelek. Z popeličiny byl rovněž její kolpak, nasazený na mušelínový couvrechef, ovíjející vlasy, líce a šíji. Zpod čapky vyhlížel pár očí. Očí blankytných a studených jako slu

nečné lednové dopoledne.

„Snad nenacvičujete veselé hry vánoční?“ zajímala se žena. „Vždyť ještě ani nezačal advent.“

Liebenthal dupl, rozhněvaně se zamračil a pohodil hlavou, vzápětí se však vzpamatoval. Kromě jiného mu v tom pomohl pohled na oděnce, vycházející za šlechtičnou z chrámu. Kromě jiného.

„Pan Liebenthal, mám pravdu?“ změřila si žena rytíře pohledem. „Když jsem loni byla návštěvou na Žárově, tys byl v průvodu, který mi byl přidělen na cestu. Poznávám tě, arci jsi měl tenkrát nos trochu jiného tvaru a barvy. Ty si na mne vzpomínáš? Víš, kdo jsem?“

Liebenthal se hluboce poklonil. Priedlanz, Stročil a Kuhn následo

vali jeho příkladu. Reynevan neváhal a poklonil se rovněž.

„Čekám na odpověď. Co tady vyvádíte?“

„Toho člověka, vznešená paní,“ ukázal Liebenthal na Reynevana, „musíme dopravit na Štolc. Na rozkaz našeho pána Ulricha von Biberstein ho máme předat jeho bratrovi…“

„Zbitého?“

„Mám rozkaz,“ zrudl rytíř. „Ručím hlavou…“

„Tvoje hlava,“ nenechala ho dokončit žena, „bude mít menší cenu než věchet slámy, přivezešli toho mladíka na Štolc byť jen s jedi

ným škrábnutím. Znáš hradního pána Jana z Biberštejna? Já ano. Varuji tě, bývá prchlivý.“

„Co mám dělat,“ zabučel vzdorovitě Liebenthal, „když se mi proti

ví, zkouší utíkat?“

Žena pokynula rukou. Na prstech měla prsteny, cenu kamenů vsa

zených do zlata nebylo možno tak narychlo odhadnout. Přiblížili se její sluhové a zbrojenci, střelci vedení tlustým desátníkem v mosazí pobíjené brigantině a se širokým kordiskem po boku.

„I já mám namířeno na Štolc,“ řekla šlechtična. Její slova byla urče

na spíše Reynevanovi než Liebenthalovi.

„Můj průvod vám zaručí bezpečnost na cestě,“ oznámila nenuceně. „Aby mohl být rozkaz pana Oldřicha náležitě vykonán. Já vám navíc zaručuji odměnu, kterou Jan Biberštejn nebude šetřit, pokud vás před ním pochválím. Co ty na to, pane Liebenthale?“

Liebenthal neměl jiného východiska než se opět poklonit.

„O slušné zacházení s vězněm,“ dodala žena, dívajíc se na Reyne

vana, „se postarám osobně. Ty, Reinmare z Bělavy, se mi za to odmě

níš příjemnou konverzací. Čekám na odpověď.“

Reynevan se uklonil: „Jsem poctěn.“

„To se rozumí, že jsi,“ usmála se nacvičeným úsměvem. „Vydejme se tedy na cestu. Nabídni mi rámě, mládenče.“

Natáhla paži, až se z popeličinové manžety vynořil úzký rukáv sa

metových šatů, zelených sytou, šťavnatou zelení. Uchopil její dlaň. Při tom dotyku se zachvěl.

„Znáš mne, paní,“ řekl. „Víš, kdo jsem. Máš nade mnou převahu.“

„Ani nevíš, jak velkou,“ usmála se dravě. „Můžeš mi říkat… Zaváhala, pohlédla na rukáv šatů.

„Můžeš mi říkat Zelená dáma. Co tak hledíš. Cožpak jen vám, blud

ným rytířům, smí být dovoleno vystupovat pod romantickými přízvisky? Budu pro tebe Zelená dáma a punctum. Nejde ani o barvu šatů. S tamtím Zeleným rytířem se mohu směle měřit. Bývali tací, kteří na pouhé moje kývnutí byli připraveni též položit hlavu pod sekeru. Pochybuješ o tom?“

„Neopovážil bych se. Budou-li to okolnosti vyžadovat, paní, ani já nezaváhám.“

„Okolnosti, říkáš? Kdo ví? Uvidíme. Zatím však neváhej a pomoz mi do sedla.“

Jeli a po pravici se jim otevíral pohled na siné hřbety Sudet pod zataženou oblohou. Čelo průvodu před Zelenou dámou a Reynevanem tvořil jen tlustý desátník se dvěma jízdními střelci. Za dámou a mladíkem se ubírali ostatní zbrojenci, sluhové a pacholci vedoucí soumary. Zadní voj tvořili Liebenthal et comortes.

Nebyli sami, na cestě panoval ruch, dokonce čilý ruch. Na tom ne

bylo nic překvapivého, cestovali přece známou a od dávných dob používanou obchodní stezkou, spojující Západ s Východem. Po Zhořelec byla známá jako Via Regina – královská cesta, vedoucí přes Frankfurt, Erfurt, Lipsko a Drážďany do Vratislavi. Ve Zhořelci se stezka větvila, oddělovala se od ní podsudetská silnice, která vedla podhůřím přes Hiršperk, Svídnici, Nisu a Ratiboř, aby se v Krakově opět spojila s vratislavským tahem a pokračovala dále k Černému moři. Nic divného, že tudy projížděl povoz za povozem, konvoj za konvojem. Z východu na západ do německých zemí tradičně směřo

val skot, brav, ovce, kůže a kožešiny, salajka, lůj, vosk a med. V protějším směru bylo tradičně dopravováno víno. A výrobky roz

vinutého západního průmyslu, který se na východě tradičně ne a ne rozvinout.

Zelená dáma přitáhla uzdu pěkné bílé klisny a přiblížila se k němu tak blízko, že zavadila kolenem o jeho koleno.

„Na límci,“ všimla si, „máš zaschlou krev. To je jejich práce? Liebenthala a eskorty?“

„Ne.“

„Stručná odpověď,“ stiskla rty. „Tak lapidární, až není zdvořilá. A já jsem si představovala, považ, že rozvineš téma, obdaříš mne barvitým vyprávěním. Připomínám, žes mne měl bavit. Ale pokud ti to není po chuti, nehodlám se vnucovat.“

Neodpověděl, nezmohl se na slovo. Nějakou dobu pokračovali

jízdě mlčky. Zelená dáma budila dojem, že ji zajímá jen okolní krajina. Reynevan na ni čas od času pohlédl. Pokradmu. Přesto jej při tom v jedné chvíli přistihla, chytila očima jako pavouk mouchu. Uhnul zrakem. Neubránil se zachvění.

„Jak jsem pochytila,“ obnovila bez okolků rozmluvu, „povedlo se ti uniknout tvým strážcům. Proto, aby ses následujícího jitra vrátil. Dobrovolně. Ze svobody ses těšil všehovšudy jedinou noc. A opět pokračuješ v cestě na hrad Štolc, aby ses z vlastní vůle vzdal panu Janovi z Biberštejna. Abys tak učinil, musel jsi mít nějaký důvod.“

„Měls?“

Neodpověděl, jen přikývl. Oči Zelené dámy se nebezpečně zúžily.

„Vážný důvod?“

Chtěl opět jen kývnout, ale včas se vzpamatoval.

„Vážný, paní. Avšak raději bych o tom nemluvil. Bez urážky. Jestli to za urážku považuješ, kaji se a prosím uctivě o odpuštění.“

„Odpouštím.“

Znovu na ni úkradkem pohlédl, znovu jej chytila do tenat svých očí. Očí, jejichž výraz nedokázal rozluštit.

„Měla jsem a stále mám chuť na konverzaci. Těmi otázkami jsem tě chtěla jen pobídnout k větší výmluvnosti. Protože na většinu z nich odpovědi stejně znám.“

„Skutečně?“

„Odevzdáváš se panu Janovi na milost a nemilost záměrně. Abys ho tím způsobem přesvědčil, že máš čisté svědomí. Co se týče Katky, to se rozumí.“

„Udivuješ mne, paní.“

„Vím. Dělám to schválně. Vraťme se však, jak říká můj zpovědník, k meritu věci. Na pana Jana, to mi můžeš věřit, ovšem tvoje gesto neučiní žádný dojem. Soudím, že ti na hradě Štolcu chystá nepříjem

né procedury. A zakončené tragickým finále. Měl jsi uprchnout, do

kud jsi měl šanci.“

„Útěk by jen potvrdil pravdivost obvinění. Byl by přiznáním k vině.“

„Ach. Takže jsi nevinen? Nemáš vůbec nic na svědomí?“

„Muselas o mně slyšet mnoho pomluv.“

„Na mou věru,“ přiznala, „bylo jich dost. O tobě. O tvých činech. O tvých avantýrách. Volky nevolky jsem si o tobě leccos vyslechla.“

„Víš, paní,“ odkašlal si, „jak je to s klevetami. Udělají z komára velblouda…“

„Ale také vím, že není kouře bez ohně. Necituj mi zde přísloví, Prosím.“

„Zločin, z něhož jsem obviňován, jsem nespáchal. Konkrétně jsem nepřepadl a neoloupil výběrčího daní. A nemám uloupené peníze – pokud tě tohle zajímá.“

„Tohle ne.“

„Co tedy?“

„Už jsem se zmínila: Kateřina z Biberštejna. V jejím případě jsi také bez viny? Netíží tvé svědomí žádný hřích? Nebo alespoň hříšek?“

„Na toto téma,“ zarazil se, „bych raději konverzovat nechtěl.“

„To je mi jasné. Před námi je Svídnice.“

Vjeli do města Střihomskou branou, opustili je Dolní. Během prů

jezdu Svídnicí si Reynevan několikrát povzdechl, když míjel a po

znával některá známá místa, na která si zachoval příjemné vzpomín

ky: lékárnu „U zlatého lindwurma“, kde působil jako praktikant, krčmu „U křižovníka“, kam chodil popíjet svídnický březňák, zelný trh, který navštěvoval, aby zkoušel štěstí u Svídničanek i vesnických děvčat přijíždějících se zbožím. Teskně pohlédl směrem ke Kraševické uli

ci, kde Šarlejův známý Justus Schottel tiskl hrací karty a nemravné obrázky.

Třebaže zaujat vzpomínkami, nemohl se ubránit tomu, aby stále po očku nehleděl na Zelenou dámu jedoucí po jeho pravici. Kdykoli se na ni podíval, hryzaly ho výčitky svědomí. Miluji Nicolettu, opako

val si. Miluji Kateřinu z Biberštejna, která mi porodila syna. Nemys

lím na jiné ženy. Nemyslím. Nezajímám se o ně.

Zajímal.

Rovněž Zelená dáma budila dojem, že je pohroužena do svých vlast

ních myšlenek. Nezvykle dlouho mlčela. Promluvila teprve za vesni

cí jménem Bolestín, poté, co doznělo dunění kopyt jejich koní na dřevěném mostě, po němž překročili Pilavu.

„Ještě míli,“ poznamenala, „a dorazíme do Faulbrucku. Pak nás čeká město Rychbach. Potom Frankenštejn. A za ním hrad Štolc.“

„Znám zdejší okolí,“ dovolil si maličko uštěpačný tón. „Mezi Rychbachem a Frankenštejnem jsou ještě, pakliže si dobře vzpomínám, Kopanice a Kozinec. Záleží na tom?“

„Mně nijak zvlášť,“ pokrčila rameny. „Na tvém místě bych se ovšem více zajímala o to, kudy jedeme. Každá míle, kterou urazíme, tě více a více přibližuje k panu Biberštejnovi a jeho oprávněnému hněvu. Na tvém místě bych na každém kroku vyhlížela příleži

tost.“

„Už jsem řekl, že nehodlám utíkat. Nejsem žádný zločinec. Nebo

jím se stanout před Biberštejnem. Ani před jeho dcerou.“

„Ale, ale,“ změřila ho pronikavým pohledem, „jaké upřímné roz

hořčení. Co mi to chceš nabulíkovat, hochu? Že jsi nevinný jako lili

um? Že jsi s Katkou Biberštejnovnou nic neměl? Že i kdyby ti kůži sdírali a kosti lámali, nebudeš se znát k tomu roztomilému roběti, které se na Štolcu drží Katčiných sukní?“

„Přiznávám se…“ ucítil Reynevan, že červená, a trochu ho to namí

chlo. „Přiznávám se k odpovědnosti. Ano, k odpovědnosti, nikoli k vině. Ale jak jsem už řekl, nechci o tom mluvit. Bavme se o něčem jiném. Třeba o krásách krajiny. Tahle romantická říčka je Pilava a cestou můžeme obdivovat panoráma Sovích hor.“

Rozesmála se. Oddechl si úlevou, očekával jinou reakci.

„Snažím se,“ prohlásila, „pochopit motivy tvého jednání. Jsem zvě

davá, to je taková slabůstka ženské povahy. Vždycky chci všechno vědět, poznat, umět spojit příčinu s následkem. Jsem šťastná, když se mi to daří. Obšťastni mne, Reinmare, ne-li ze sympatie, tedy alespoň ze zdvořilosti.“

„Paní… Prosím…“

„Vysvětli mi přinejmenším jednu věc, odpověz na jednu otázku. Jak je možné, že se nebojíš toho, co tě čeká na Štolcu? Biberštejnova hněvu? Vždyť jsi znásilnil jeho jedinou dceru.“

„Jakže?“

„Zase to svaté pohoršení? Zmocnil ses přece Kateřiny násilím. Pro

ti její vůli. Všichni to vědí.“

„Všichni,“ otočil se prudce v sedle. „Kdo všichni?“

„To mi prozraď ty.“

„Já jsem nezačal…“ cítil, jak se mu krev opět hrne do tváře. „S veškerou úctou, ale já jsem tuto rozmluvu nezačal.“

Odmlčela se.

„Známá fakta,“ začala posléze, „jsou taková: předloni, čtrnáctého září v časných odpoledních hodinách jsi ty a tví kumpáni přepadli v Holenovských borech průvod, v němž cestovaly urozené slečny Kateřina von Biberstein, dcerka pána na Štolcu, a Jutta de Apolda, dcerka šenka na Šanově. Unesli jste kolesku, ve které spolu jely. Pro

následovatelé, kteří se za vámi pustili, ji našli po pár hodinách prázd

nou. Obě mladé šlechtičny beze stopy zmizely.

„Co to říkáš?“

„Říkám,“ pohlédla na něho Zelená dáma ostře, „že po dívkách nebylo ani vidu, ani slechu. Chceš k tomu něco dodat? Nějaký komentář?“

„Ne. Nic.“

„Pronásledovatelé šli po vašich stopách, avšak ztratili je na břehu Nisy. Mezitím se setmělo. Teprve tehdy někoho napadlo vyslat kurýra na Štolc. Ještě během noci zapojil pan Biberštejn do stíhání všech

ny svoje many, jenže do rozbřesku se stejně nedalo nic podniknout. Než se všechno rozběhlo, cisterciáci v Kamenci zvonili sextu. A když vyzváněli nonu, dorazil na Štolc průvod arménského kupce, ve kte

rém byly obě pohřešované slečny: Kateřina i Jutta. Obě živé, zdravé a na pohled nedotčené.“

„Celkem vzato,“ pokračovala, když se nedočkala Reynevanovy re

akce, „šlo o jeden z nejkratších únosů v dějinách Slezska. Banální aférka záhy přestala všechny zajímat a v podstatě se na ni zapomnělo. Zůstala v zapomnění někdy do Matky Boží Hromničné, to značí do doby, kdy se požehnaný stav Kateřiny z Biberštejna již nedal utajit.“

Reynevan zachoval kamennou tvář, Zelená dáma ho sledovala zpod spuštěných řas.

„Teprve tehdy,“ pokračovala, „se Jan z Biberštejna jaksepatří roz

zuřil. Slíbil odměnu sto hřiven stříbra tomu, kdo ho přivede na stopu únosců. A pokud by byl dotyčný do únosu sám namočen, dostane záruku, že mu bude provinění odpuštěno. Pan Jan pochopitelně také uhodil na dcerušku, avšak z Katky nic nevytáhl: ona nic neví, nic si nepamatuje, nebyla při smyslech, bla, bla, bla. Podobně vypovídala i Jutta de Apolda, na kterou rovněž padlo podezření, že při únosu ztratila věneček.

Čas utíkal, Katce utěšeně rostlo bříško a původce toho zázraku pří

rody zůstával nadále neznámý. Otec Biberštejn zuřil a klepy o jeho rodině kolovaly po celém Slezsku. Ovšem sto hřiven je nemalá část

ka, a tak se časem našel někdo, kdo do celé záležitosti vnesl světlo. Spolupachatel přepadu a únosu, jistý Notker Weyrach. Nebyl tak hlou

pý, aby věřil slibu beztrestnosti, dal přednost vysvětlení na dálku. Prostřednictvím svých příbuzných Bolzů ze Zeiskenbergu, před ni

miž v přítomnosti kněze učinil doznání a odpřísáhl je na kříž. Šídlo v pytli neutajíš, chlapče. A tím šídlem jsi byl ty.

Ctěné dcerušce ctěného pana Jana, přísahal Weyrach, projevili únosci náležitou úctu, nikdo se jí ani prstem nedotkl, ba ani necudným pohledem neohrozil její počestnost. Bohužel se do ušlechtilé raubritterské kompanie vetřel – čistě náhodou jeden vyhlášený bídák, ničema, vyvrhel a ke všemu čaroděj. Tento chtěl panu Janovi nějakým způsobem ublížit, a tak jeho dceru magickým způsobem unesl únoscům. A dozajista chudinku zneuctil. Bezpochyby rovněž pomocí čer

né magie, proto si toho nebohá oběť není vědoma. Ten podlec a ná

silník se skrýval pod falešným jménem Reinmar von Hagenau, ale poněvadž jedna a jedna jsou dvě a olej vždy vyplave na vodu, ukáza

lo se, že nemohlo jít o nikoho jiného nežli o nechvalně známého Reinmara de Bielau, zvaného Reynevan.“

„A to bylo odpřísáhnuto na kříž? Nebesa musí být vskutku nebesky trpělivá.“

„I bez kříže,“ zasmála se, „by Weyrachovi všichni věřili. Reinmar Bielau měl už tou dobou ve Slezsku tu nejhorší pověst. Vědělo se o něm, že používá čarování, aby prznil nevinné ženy. Stačí připome

nout chudinku Adélu de Sterza… Pozoruji, žes pobledl. Snad stra

chem?“

„Ne. Strachem ne.“

„Myslela jsem si to. Ale abych se vrátila k věci, raubritterovu výpo

věď nikdo nezpochybňoval. Nikoho nic neudivilo. Kromě mne.“

„Vida.“

„Weyrach se zaklínal, že byla unesena pouze jedna ze slečen jme

novitě Biberštejnovna. Pouze ona. Její družka byla ponechána u kolesky, aby předala žádost o výkupné… Máš k tomu co dodat?“

„Nemám.“

„Nic tě na té historce neudivuje?“

„Nic.“

„Ani to, že pronásledovatelé nenašli tu druhou pannu – Juttu de Apolda? Že se obě nazítří samy vrátily na Štolc? Obě společně, ač

koli podle Weyracha byla jedna za tu dobu unesena dvakrát, druhá ani jednou? Ani to tě neudivuje?“

„Ani to.“

„Není možné, že by bylo tak těžké tě udivit,“ stiskla rty a v očích jí rozhněvaně zablýsklo. „Vysmíváš se mi?“

„Křivdíš mi, paní, takovým obviněním. Anebo, což je pravděpo

dobnější, bavíš se na můj účet.“

„Jak to bylo, víš sám nejlépe. Nemůžeš popřít, žes u toho byl, že ses přepadu činně účastnil. Weyrach tě ve své výpovědi označuje za otce nemanželského dítěte Kateřiny z Biberštejna. Ty sám to nepopíráš, naznačuješ pouze, že ke styku došlo s dívčiným souhlasem. To se zdá divné, ba nepravděpodobné… I když to nelze vyloučit… Střídavě bledneš a rudneš, chlapče. To něco prozrazuje.“

„Samozřejmě,“ vybuchl, „že prozrazuje! Předem jsem byl odsouzen jako viník, jako násilník! Rozhodlo o tom svědectví osoby tak málo věrohodné, jako je Notker Weyrach, lapka a bandita. Jako zloducha, který mu znásilnil dceru, mne Jan Biberštejn nechá zmučit a popravit. Jistě ho ani nenapadne, aby mi dal možnost obhajoby. A že budu střídavě blednout a rudnout, až mě povlečou na popravu? Že budu křičet, že jsem nevinen? Každý zločinec to křičí. Ale kdo by věřil vyvrheli a čaroději?“

„Dáváš najevo takové upřímné pobouření, že bych málem uvěři

la.“

„Málem?“

„Málem.“

Pobídla klisnu a popojela kupředu. Počkala na něho. S úsměvem, který nedokázal rozluštit.

„Před námi je Faulbrilck,“ ukázala na kostelní věž nad střechami chalup. „Zastavíme se zde. Mám hlad a žízeň. Ani ty, Reinmare, bys neměl odmítat pohoštění, carpe diem, chlapče, nevíš, co ti zítřek při

nese. A proto… Jedeme na ops, jak říkával zesnulý biskup krakovský a můj příbuzný Záviš z Kurozvenků. Divíš se? Aha, nemůžeš přece vědět, že jsem z rodu velkopolských Toporčíků. A Toporčíci jsou spřízněni s Růžici, z nichž pocházel nebožtík Záviš. Popožeň koně, můj rytíři. Jedeme na ops.“

V chování Zelené dámy, v jejích energických pohybech, důstojném a zároveň nedbalém držení hlavy při pití a zvláště ve způsobu, jakým obracela jeden pohár za druhým, v tom všem Reynevan opravdu shle

dával jistou podobnost s proslulým Závišem z Kurozvenků. Stran příbuzenství si mohla Zelená dáma klidně vymýšlet, vždyť Toporem v Polsku pečetilo skoro pět set rodin, a všechny, jak už to v Polsku chodí, se dovolávaly pokrevních svazků, které měly zvýšit jejich váž

nost. Za těchto okolností příbuzenství s krakovským biskupem bled

lo před příbuzenstvím s králem Artušem, králem Šalomounem či krá

lem Priamem, jež některé rody zcela vážně dokazovaly. Zelená dáma však legendárního biskupa prostopášníka vskutku jistým způsobem připomínala. To vyvolávalo i další srovnání: Záviš přece zemřel na následky svých nezkrotných vášní, když ho zmlátil otec, jehož dcer

ku se pokoušel zneuctít. A hodně lidí prý potom slyšelo, kterak čerti odnášejí duši hříšného preláta rovnou do pekla a juchají přitom divo

kými hlasy: „Jedeme na ops!“

„Připíjím ti, Reinmare.“

„Na tvé zdraví, paní.“

K večeři se převlékla. Popeličinový kolpak zaměnila za aksamitový rondlet a mušelínový pentlík. Její medově plavé vlasy nyní přidr

žovala zlatá síťka. Na dost směle odhalené šíji se leskla střídmá šňů

ra perel. Přes přiléhavé zelené šaty nošená bílá cotehardie byla na bocích vysoko prostřižena, takže umožňovala obdivovat pas a oblé boky své nositelky. Takovýto neobyčejně moderní střih byl módě nepřejícími lidmi nazýván lesfenqtres d´enfer, poněvadž tito repta

lové tvrdili, že svádí ke hříchu. Vážně na tom něco bylo.

Liebenthal a jeho druzi zasedli na lavici v koutě a opíjeli se tam v posupném mlčení.

Krčmář se mohl přetrhnout, děvečky poletovaly jako divé, ale po

něvadž obsluhovali i sluhové Zelené dámy, nebylo na jídlo a nápoje třeba čekat. Pokrm byl prostý, ale chutný, víno ucházející – na po

hostinství této kategorie dokonce překvapivě dobré.

Při jídle mlčeli, nepřestávali se napjatě sledovat očima, ale svou pozornost věnovali hlavně pivní polévce s vejci, pstruhům z Pilavy, klobásám z divočáka, králíkovi na smetaně a pirohům. Potom si dali kmínové pečivo a kyperský malvaz, pak medový perník a více malvazu. Oheň v krbu praskal, obsluha se přestala motat po místnosti, Liebenthalova kompanie šla spát do stáje, rozhostilo se ticho. Bylo teplo, dokonce horko, krev tepala ve skráních, hořela na lících. Oheň se zrcadlil v ohnivých pohledech.

„Na zdraví, efébe.“

„Na tvé, má paní.“

„Pij. Chceš něco říci?“

„Nikdy… Nikdy jsem nezmocnil žádné ženy násilím ani magií. Nikdy. Věř mi, paní.“

„Věřím. I když není snadné tomu uvěřit… Máš oči Tarquinia, chlap

če.“

„Posmíváš se mi?“

„Ani trochu. K tomu, aby ses zmocnil ženy, mnohdy nepotřebuješ ani násilí, ani magii.“

„Co tím chceš říci?“

.Jsem hádanka. Uhádni mne.“

„Paní…“

„Nic neříkej. Pij. In vino veritas“

Oheň v kozubu dohasínal, řeřavé uhlíky červeně mihotaly. Zelená dáma opřela loket o stůl a bradu o zaťatou pěst.

„Zítra,“ promluvila a její hlas zazněl hrdelně a znepokojivě.

„Zítra dorazíme na Štolc. Uvědomuješ si, že zítřek bude pro tebe… nesmír

ně důležitý den. Co se stane, to nevíme a neumíme předem odhad

nout, avšak nezbadatelné jsou cesty… Může se stát, že dnešní noc… „

„Vím to,“ řekl, když snížila hlas. Potom vstal a uctivě se uklonil. „Jsem si vědom toho, že tato noc může být pro mne poslední. Proto ji chci strávit… v modlitbách.“

„V modlitbách,“ zopakovala s úsměvem hodným Lilith. „Ha! I tak lze zahnat hříšné myšlenky… Dobrá, i já se budu této noci modlit. A rozjímat. Nad pomíjivostí. Nad tím, kterak transit gloria…“

Vstala a on poklekl. Bez váhání. Dotkla se jeho vlasů, okamžitě ucukla rukou. Zdálo se mu, že uslyšel povzdech. Ovšem mohl být jeho vlastní.

„Krásná paní,“ sklonil hlavu ještě níže. „Zelená dámo. Tvá gloria nepomine nikdy. Ani tvá sláva, ani tvá krása, jíž není rovno. Ach… Kdybychom se setkali za jiných…“

„Nic neříkej,“ zašeptala. „Nic neříkej a jdi už. Já také půjdu. Mu

sím se honem začít modlit.“

Nazítří dorazili na Štolc.

Kapitola čtrnáctá

ve které na hradě Štolcu vycházejí najevo různé věci. Mezi nimi též fakt, že za všechno může v první řadě ženská perfidnost, v řadě druhé Wolfram von Pannevitz.

an z Biberštejna byl Oldřichovi z Biberštejna podobný jako dvojče. Bylo známo, že pán na Štolcu je o něco mladší než pán na Frýdlantě, leč na první pohled se to nedalo poznat. Měl na tom zásluhu vpravdě homérský vzhled obou sourozenců: vzrůst titánů, statnost herojů, ramena hodná Achilla a Ajaxe. A abychom vyčerpali homérská přirovnání až do dna, tváře a řecké nosy pánů Biberštejnů vyvolávaly v představách podobu Agamemnona Atreovce, vládce mykénského.

Velkopanského, hrdého, váženého, šlechetného – ale v této chvíli povýtce špatně naloženého. Jan von Biberstein je očekával v hradní zbrojnici, vysoko klenuté, pronikavě studené a železem páchnoucí síni. A rozhodně neměl dobrou náladu.

„Všichni ven!“ zavelel hlasem, při němž zadrnčely krandle a glévy ve stojanech podél stěn. „Tady se budou probírat privátní a rodinné záležitosti! Hinaus, řekl jsem! Tebe, paní šenková, se to samozřejmě netýká, tvá osoba je nám milá a tvá přítomnost žádoucí.“

Zelená dáma lehce kývla hlavou a upravila si manžetu gestem, kterým dala najevo odměřený zájem. Reynevan se nenechal oklamat. Měla zájem. Dokonce veliký.

Pán na Štolcu si založil ruce na prsou. Možná to byla náhoda, ale stál tak, že na stěně pověšený štít s erbovním znamením měl přímo nad hlavou.

„Snad to byl ďábel,“ promluvil a zahleděl se na Reynevana tak, jak musel hledět Polyfém na Odyssea a jeho plavce. „Snad to byl ďábel, kdo mi nakukal, abych jel tenkrát v den Narození Marie na klání do Minstrberka. Rarach v tom musel mít svoje pazoury, jinak by nikdy nedošlo k těm pohromám. Nebýt moci pekelné, nikdy bych o tobě ani nezaslechl. Nevěděl bych, že vůbec jsi. Nemusel bych se hryzat tím, že jsi. A nemusel bych vynakládat tolik námahy, abys konečně přestal být.“

Odmlčel se. Reynevan byl zticha. Ano, i dýchal potichu.

„Někteří povídají,“ navázal Biberštejn, „žes mé dcerce ublížil z nějaké ukřivděnosti, že ses mi chtěl z neznámých důvodů pomstít. Biskup vratislavský, který té aféře ráčil věnovat pozornost, rozhlašu

je, žes to učinil z návodu husitů a kacířů, abys mně jako katolíkovi uškodil. Minstrberský kníže Jan zase tvrdí, že jsi prostě zvrhlík a taková je tvoje zvrácená povaha. Říká se také, že máš smlouvu s ďáblem a on ti dohazuje oběti. Abych pravdu řekl, je mi to celkem jedno, ale jen tak ze zvědavosti: jak to s tebou je? Odpověz, když se ptám!“

Reynevan si náhle uvědomil, že dočista a bezezbytku zapomněl text obhajoby, kterou si pro tuto příležitost předem připravil a která měla zastínit i slavnou apologii Sokratovu. Uvědomil si to s pocitem blíz

kým beznaději.

„Nemám v úmyslu…“ obětoval všechny síly na to, aby jeho hlas aspoň nějak zazněl. „Nemám v úmyslu lhát ani se vymlouvat. Nesu veškerou zodpovědnost za… Za to, co se stalo. Za následky… Panna Kateřina a já… Pane Jene, je pravda, že jsem se provinil. Přesto ne

jsem zločinec, byl jsem jen očerněn ve tvých očích. V tom, k čemu došlo mezi pannou Kateřinou a mnou, nebyl zlý úmysl ani intence. Zasáhla náhoda…“

„Náhoda,“ zopakoval pomalu Biberštejn. „Náhoda by mohla vypa

dat asi takto: jdeš si bez zlého úmyslu dejme tomu z hospody domů. Už je noc, tma jako v ranci. A vtom se náhodou srazíš s mojí dcerou a ona se čirou náhodou napíchne na to, co ti čirou náhodou trčí z kalhot. Tak to bylo? Jestli ano, máš moje rozhřešení.“

„Jsem připraven,“ nabral mladík vzduch do plic, „poskytnout zado

stiučinění…“

„To ti chválím. Poskytneš. Ještě dnes.“

„Jsem připraven vzít si pannu Kateřinu za ženu.“

„Ha!“ otočil se Biberštejn k Zelené dámě, která, jak se zdálo, věno

vala pozornost výhradně svým nehtům. „Slyšíš ho, paní šenková? Chce se ženit! Mám se z toho snad pominout radostí? Že panchart bude mít otce a Katka manžela? Copak mu nikdo nevysvětlil, jak se věci mají? Že mi stačí lusknout prsty a v tu ránu se mi tady postaví do fronty čtyřicet ženichů? Že já, Biberštejn, si mohu vybírat mezi ná

padníky, ochotnými vzít si mou dceru? Poslouchej, šupáku! Nespl

ňuješ podmínky na manžela pro mou Katku. Jsi psanec. Jsi heretik. A aby toho nebylo málo, jsi žebrák bez groše. Tak, tak, Jan Minstr

berský zkonfiskoval veškerý majetek rodu Bělavů. Za kacířství a zemězradu.“

„Ale především,“ zvedl pán na Štolcu hlas, „je třeba dát výstražný příklad. Takový, aby se o něm hovořilo po celém Slezsku. Takový, aby se na něj dlouho vzpomínalo. Když se zapomene na exemplární tresty, když zločiny zůstávají nepotrestány, demoralizuje to společ

nost. Mám pravdu?“

Nikdo jeho tvrzení nepopřel. Jan Biberštejn se přiblížil a pohlédl mladíkovi do očí.

„Dlouho jsem uvažoval,“ ovládl svůj hlas, takže nyní zněl naprosto klidně, „co ti udělám, až tě konečně dopadnu. Věnoval jsem nějaký čas studiu. Nechci zavrhovat osvědčené staré metody, ale poučnější se mi jeví nejnovější dějiny. V devatenáctém roce, tedy sotva před osmi lety, katoličtí páni doslova soutěžili ve vymýšlení způsobů, kterak likvidovat zajaté kališníky. Já bych palmu vítězství přiřkl panu Janu Švihovskému z Rýzmberka. Jistému chycenému husitovi totiž pan Švihovský přikázal nacpat do tlamy a do chřtánu střelný prach a po

tom ten prach zapálit. Očití svědkové tvrdili, že při výbuchu kacíři vyšlehl plamen a vyvalil se dým i ze zadnice.“

„Když jsem o tom uslyšel,“ pokračoval Biberštejn a viditelně se pásl na výrazu Reynevanova obličeje, „měl jsem rázem jasno a už jsem věděl, co s tebou provedu. Pokročím však ještě dále než pan Švihovský: až tě naláduji prachem, nechám ti do prdele vrazit olově

nou kouli a změřím, jak daleko po výstřelu vyletí. Takový řitní vý

střel by mohl uspokojit jak moje otcovské city, tak badatelskou zví

davost. Co myslíš?“

Nečekaje na odpověď pokračoval.

„S uspokojením ti také musím oznámit, že nedojdeš klidu ani po smrti. Osobně jsem to považoval za hloupost a zbytečnou námahu, ale můj kaplan mě přemluvil. Poněvadž jsi kacíř, nedovolím tvoje ostatky pochovat v posvěcené půdě, nýbrž je nechám pohodit někde v poli vránám. Protože, pokud jsem si dobře zapamatoval: quibus viventibus non communicavimus mortuis communicare non possumus.“

„Jsem ve tvé moci, pane z Biberštejna,“ pomohla rezignace Reynevanovi sebrat zbytek odvahy. „Vydán ti na milost a nemilost. Nalož se mnou dle své vůle, chceš-li jako ras, nikdo ti v tom nemůže bránit. Avšak pokud mne strašíš krutou smrtí proto, abych škemral o slitová

ní, je to zbytečné, pane Jene. Jsem šlechtic. A neponížím se před otcem panny, kterou miluji.“

„Hezky řečeno,“ ocenil mrazivě pán na Štolcu. „Hezky a kurážně. Opět ve mně probouzíš zvídavost badatele. Na jak dlouho ti ta kuráž vystačí? Jářku, neztrácejme čas, ať nám nezvlhne prach. Máš nějaké poslední přání?“

„Chtěl bych spatřit pannu Kateřinu…“

„Vida! A co ještě? Na rozloučenou ji přefiknout?“

„…a svého syna. To mi nemůžeš odmítnout, pane Jene.“

„Mohu. A odmítnu.“

„Miluji ji!“

„To už nebude dlouho trvat.“

„Pane Jene,“ zasáhla poprvé Zelená dáma a témbr jejího hlasu při

pomínal různé věci, zejména med. „Projev velkomyslnost. Ukaž ry

tířskost, jejíž příklady nám dějiny taktéž zachovaly. Mám dojem, že i čeští katoličtí páni plnili poslední přání husitů, než je odpravili vý

buchem prachu. Splň i ty přání mladého Bělavy, pane Jene. Nedosta

tek projevů velkodušnosti nedemoralizuje společnost o nic méně nežli přehnaná mírnost. Já se za něj přimlouvám.“

„A to je rozhodující,“ sklonil hlavu Biberštejn. „To je pro mne roz

hodující, paní. Staniž se. Služba!“

Pán na Štolcu vydal příkazy, sluhové je odběhli provést. Po nemilo

srdně se vlekoucím čase čekání vrzly dveře. Do zbrojnice vešly dvě ženy. A jedno dítě – chlapec. Reynevan ucítil, jak ho zalévá vlna horka a krev se mu hrne do tváří. Došlo mu, že mimovolně otevírá ústa. Zavřel je, aby nevypadal jako užaslý tupec. Přesto si nebyl jist výsledkem. Musel vypadat jako užaslý tupec. Protože se tak cítil.

Jedna z žen byla matrona, druhá mladá dívka, vzhledem k jejich věkovému rozdílu a očividné podobě nemohlo být pochyb – byla to matka s dcerou. Nebylo těžké určit rodokmen obou, zvláště pro někoho, kdo si jako Reynevan kdysi vyslechl přednášku o typických léčivých dispozicích žen a dívek z význačných slezských rodů v podání Formosy von Krossig na hradě Bodáku. Obě, matka i dce

ra byly pomenší, čapaté a široké v bocích, jako do biberštejnského rodu kdysi přivdané nevěsty z rodu Pohořelů. Též malé, ohrnuté a pihovaté nosy svědčily o pohořelovské krvi v jejich žilách.

Matronu Reynevan neznal a nikdy ji neviděl. Dívku viděl. Kdysi, jednou. Chlapeček držící se její sukně měl světlé oči, baculaté ruč

ky, zlaté kučery na hlavičce a vůbec vypadal jako malý hlupáček – tedy jako malý, hezounký, tlustý a pihovatý cherubínek. Reynevan neměl ani ponětí, po kom hošík zdědil podobu – a pramálo ho to zajímalo.

Na pozorování a úvahy, které bylo nutno popsat několika předcho

zími větami, stačila Reynevanovi jediná chvilka. Poněvadž se podle učených astronomů té doby hodina čili hora dělila na puncta, momenta, unciae a atomi, lze určit, že to Reynevanovi nezabralo více než jednu unci a třicet atomů.

Přibližně stejný počet uncí a atomů potřeboval k analýze situace Jan Biberštejn. Obličej mu temně zbrunátněl, homérské brvy se zlo

věstně svraštily, řecký nos nasupil, vousiska výhružně naježila. Vnou

ček andílek bezpochyby dědečka považoval za starého čerta. Toho totiž hradní pán v té chvíli připomínal ze všeho nejvíce, rovnou ho namalovat na kostelní fresku.

„To není ta dívka,“ konstatoval a znělo to jako vrčení lva. „Vypadá to, že tohle není ta dívka. Vypadá to, že celou dobu tady ze mě někdo dělal blbce.“

„Paní choti,“ duněl jeho hlas zbrojnicí jako vůz s nákladem prázd

ných rakví. „Buď té lásky a odveď dceru do ženských komnat. A promluv jí do duše. Způsobem, jaký uznáš za vhodný, přičemž já bych radil použít březové koště na holý zadek. Dokud nedospěješ k výsledku, to jest k žádanému poznatku. Jakmile jej získáš a budeš se jím se mnou moci podělit, drahá paní choti, smíš mi přijít na oči. Ale do té doby a za jakýmkoli jiným účelem se mi na oči přijít neopovažuj.“

Matrona zbledla, ale jen se uklonila a ani nepípla. Reynevan zachytil její pohled, když zatahala dcerku za bílý rukávek, vyčuhující ze zelené cotehardie. Nebyl to pohled nikterak přívětivý. Dcerka – Ka

teřina von Biberstein – se také podívala. Skrze slzy. V jejím pohledu byla výčitka. A lítost. Čeho litovala a co mu vyčítala, se mohl pouze domýšlet. Ale nechtělo se mu, přestalo ho to zajímat. Přestala ho zajímat osoba Kateřiny z Biberštejna. Všechny jeho myšlenky se nyní obíraly jinou osobou. O které, jak si náhle uvědomil, vlastně nic ne

věděl. Kromě jména, které již uhodl.

Když ženy s dítětem odešly, Jan von Biberstein zaklel. Pak ještě jednou.

„Afec cras, nec her i, nunquam ne credas mulieri“ zavrčel. „Odkud se ve vás ženách bere taková perfidnost? Co, paní šenková?“

„Jsme perfidní,“ usmála se Zelená dáma svým vražedně okouzlují

cím úsměvem. „Jsme proradné. Vždyť jsme dcery Eviny. Byly jsme stvořeny z křivého žebra.“

„Tys to řekla.“

„Přesto,“ pohlédla Zelená dáma zpod spuštěných řas na Reynevana, „zdání klame. Není snadné nás obloudit. Ani svést. Od časů raj

ské zahrady nás občas zlákají hadi. Ale nikdy padavky.“

„Co to mělo znamenat?“

„Jsem hádanka. Uhádni mne, pane Jene.“

Záblesk v Biberštejnově oku pohasl stejně rychle, jako se objevil.

„Ctná paní šenková,“ dal na titul silnější důraz než předtím, „se mnou ráčí laškovat. A nám není do žertů, mám pravdu, pane Bielau? Anebo se mýlím? Je ti do žertů? Zdá se ti, že ses dostal z maléru? Žes vyklouzl jako úhoř z vrše? K tomu máš ještě daleko. To, žes moji Katku neobtěžkal, ti mohu přičíst k dobru, ale žes ji přepadl jako zbojník, to se nedá jen tak odpustit. Už za to bys zasloužil rozčtvrtit. Případně tě mohu coby kacíře vydat biskupovi, ať si tě ve Vratislavi upálí… Chtělas něco namítnout, paní? Anebo se mi to jen zdálo?“

„Zdálo se ti to.“

Skříply dveře a do zbrojnice vešla matrona. Bez čepce. Ruměná. A se vzdouvajícím se poprsím.

„Hle,“ zaradoval se pan Jan, „ani to moc dlouho netrvalo.“

Paní Biberštejnová pohlédla na manžela s blahosklonnou převa

hou, přistoupila k němu a dlouho mu něco šeptala do ucha. Čím déle šeptala, tím více pan Jan roztával.

„Ha!“ zvolal potěšeně. „Mladý Wolfram von Pannewitz! Na mou duši, už je mi to jasné! Věčně se potloukal po Holenovských borech a hrál si na bludného rytíře. Musel ji potkat, když od kolesky utekla do lesa… Aby to sto rohatých čertů, vzpomínám si, jak často nás pak navštěvoval. Pokaždé se červenal, koulel očima a slintal. Dárečky vozil. Ale do ženitby se mu zřejmě nechtělo! Tak teď se mu chtít bude! Není to špatná partie, paní choti, vůbec to není špatná partie. Sofort se vypravím za starým Panevicem, ať si jako dva otcové popovídáme o lumpačení těch našich ratolestí. Popovídáme si o cti.

Zarazil se, pohlédl na Zelenou dámu a Reynevana, jako by se divil, že jsou ještě zde. Zachmuřil se.

„Měl bych…“

„Nic bys neměl,“ přerušila ho rázně Zelená dáma. „Záležitost vyří

dím já. Beru ho s sebou a odjíždím.“

„Nezdržíš se na noc, paní? Na Schonau je daleko.“

„Odjíždím ihned. Na shledanou, drahý pane Jene.“

Zelená dáma měla naspěch, pobízela svůj doprovod k rychlému odjezdu. Zamířili ke kopcům na severu, před sebou měli zamlžený obrys Sobotky, za zády hřebeny Rychlebských hor. Reynevan jel na konci průvodu a ani nevěděl kam a proč. Ještě se nevzpamatoval.

Jízda nicméně netrvala dlouho, Zelená dáma velela zastavit. Kývla na Reynevana, aby k ní zajel.

Na úpatí kopce stál kamenný kříž. Takové kříže u Reynevana zpra

vidla vyvolávaly vzpomínky, nutily ho k úvahám. Dnes kříž nic ne

vyvolal, k ničemu nenutil.

„Sesedni.“

Poslechl. Stála před ním, vítr vzdouval její plášť, lepil jí ho na tělo.

„Zde se rozejdeme,“ řekla. „Jedu do Střelína, odtamtud na Šanov. Tvoje společnost již není žádoucí. Rozumíš? Poraď si sám.“

Přikývl. Přiblížila se a pohlédla mu do očí. Na chvilku. Pak odvrá

tila zrak.

„Svedls mi dcerku, nestoudníku,“ promluvila tiše. „A já… Místo abych ti teď dala políček a projevila ti opovržení, musím se sama červenat. A v duchu ti být vděčná… Ty víš, za co. Vida, také se čer

venáš. Alespoň nějaká útěcha. Chabá, ale když nic jiného…“

Kousla se do rtů.

„Jsem Agnes de Apolda. Manželka šenka Bertolda. Matka Jutty de Apolda.“

„Dovtípil jsem se.“

'Lépe později než vůbec.“

„Zajímalo by mne, kdy ses dovtípila ty.“

„Dříve. Ale obraťme list.“

Začala jinak: „Fortuna ti přeje, jsi ukázkový příklad miláčka Štěstěny. Ale přestaň už své štěstí pokoušet. Utíkej. Zmiz ze Slezska, nejraději na

vždy. Nejsi tady v bezpečí. Biberštejn nebyl tvůj jediný nepřítel, máš jich v tomto kraji hodně. Dříve či později tě některý z nich dostane a zabije.“

„Musím zůstat,“ pokusil se vzepřít. „Nemohu odjet, dokud se nesetkám…“

„S mou dcerou, co?“ přimhouřila nebezpečně oči. „Zakazuji ti to. Je mi líto, ale ten vztah nepřipustím. Nejsi pro Juttu vhodná partie. Jan Minstrberský tě skutečně obral o všechno, ale já nejsem tak cham

tivá jako Biberštejn, přijala bych i zetě nuzáka, bohatého jenom srd

cem – nechť láska vzkvétá v chudé pastoušce. Nedovolím však své

mu dítěti spojit svůj život s vyhnancem. Ty sám, pokud máš jen trochu slušnosti – a vím, že máš – nedopustíš, aby tvoji nepřátelé došli po tvé stopě až k ní. Nevystavíš ji ohrožení a újmě. Potvrď.“

„Potvrzuji. Ale chtěl bych…“

„Přestaň chtít,“ zarazila ho okamžitě. „Nemá to smysl. Zapomeň na ni. A dovol zapomenout i jí. Jsou to už dva roky, chlapče. Vím, že to bude bolet, ale dej na mě, že čas vyléčí každou bolest. Amorův šíp uvízne hluboko, leč i takovou ránu čas zhojí, když ji nebudeš jitřit. Ona zapomene. Možná už zapomněla. Neříkám to, abych tě ranila. Naopak: abych ti ulevila. Netrap se myšlenkami na povinnost, záva

zek. Dluh. Nemáš žádný dluh, Reinmare, žádný závazek. Jsi volný. Možná budu přehnaně střízlivá, jenže na romantiku tady není místo. To, že jste se spolu vyspali, nemá žádný význam.“

Neodpověděl. Přistoupila k němu. Velmi blízko.

„Setkání s tebou,“ zašeptala a dotkla se konečky prstů jeho tváře. „Setkání s tebou bylo příjemné. Budu na ně vzpomínat. Ale nechci tě už nikdy potkat. Ani vidět. Nikdy a nikde. Je ti to jasné? Odpověz.“

„Jasné.“

„Pro případ, že by sis něco vzal do hlavy, věz: Jutta není na Šanově. Vycestovala. Zbytečně by ses ptal místních i přespolních, nikdo ne

zná místo jejího pobytu. Rozumíš?“

„Rozumím.“„Sbohem.“

Kapitola patnáctá

ve které se Reynevan díky jistému anarchis

tovi konečně setkává se svou milovanou.

olem přecházející krčmářka se zastavila a tázavě se podívala na prázdný korbel. Reynevan zavrtěl hlavou. Stačilo mu, v téhle putyce beztak neměli dobré pivo. Přesněji řečeno: nestálo za nic. Stejně jako podávané jídlo. Skutečnost, že vzdor tomu zde bylo poměrně dost hostů, bylo možno vysvětlit toliko nepřítomností konkurence. Vždyť i Reynevan se rozhodl zůstát v Teplé Vodě až tehdy, když se doslechl, že další hostinec je až v Přiřečíně na vratislavské silnici.

Jenže do Přiřečína to bylo více než míli a začalo se smrákat. Potřebuji něčí pomoc, řekl si v duchu. Už asi hodinu rozebíral svou situaci a snažil se sestavit nějaký plán, jak dále postupovat. Pokaždé však dospěl k závěru, že bez pomoci mnoho nesvede. Po rozchodu se Zelenou dámou potlačil sklíčenost, kterou v něm vyvolala její slova, a zamířil do Povojovic. To, co tam spatřil, jej sklíčilo ještě více. Správci, kterého Jan Minstrberský dosadil na Peterlinovu zabavenou valchu, stačily necelé dva roky, aby známý a prosperující podnik zcela zruinoval. Nicodemus Verbruggen, vlámský mistr barvíř, prý odešel někam do Velkopolska, neboť nesnesl neustálé šikanování. Na účet knížete Jana přibyla další položka. Přijde čas, skřípal zuby Reynevan, přijde čas zúčtování, knížecí Milos

ti. Přijde čas uzavřít účty. A splatit je.

Pro začátek ale potřebuji pomoc. Bez pomoci mnoho nesvedu.

V koutě se skláněli nad korbely dva nenápadní muži. Oblečení byli prostě a chudě, ale nápadně čistě na obyčejné tuláky. Také do tváří jim nevtisklo drsnou pečeť věčné hladovění. Jeden měl husté, huňaté obočí, druhý ruměný a lesklý obličej. Oba měli na hlavách kápě. A oba, jak si Reynevan všiml, se často – příliš často – dívali směrem k němu.

Potřebuji pomoc. Na koho se obrátit? Na kanonistu Ottu Beesse? Musel bych jet do Vratislavi a to by bylo hrozně nebezpečné.

Do Břehu k duchákům? Pochybuji, že by se na mne ještě pamato

vali, vždyť je to už pět let, co jsem pracoval v jejich špitále. Krom toho může mít Birkart Grellenort uši a oči i tam. Co kdybych zamířil do Svídnice? Justus Schottel a Šimon Unger, Šarlejovi známí z tis

kárny, se na něj zaručeně rozpomenou, vždyť jim čtyři dny pomáhal tisknout obscénní obrázky.

To je asi nejlepší plán, pomyslel si. Šarlej a Samson, kteří ho budou ve Slezsku hledat – a tím, že ho budou hledat, si byl jist – dříve nebo později zavítají do tiskárny. Zatím se tam schovám a promyslím i jiné plány. Například…

Například to, jak se nenápadně přiblížit k Nicolettě.

Dva muži v koutě si tiše povídali, naklonili se přes stůl a zakuklené hlavy přiblížili těsně k sobě. Už nějakou chvíli na Reynevana ani nepohlédli. Nejspíše se mi to zdálo, pomyslel si, moje podezíravost je už chorobná. Všude vidím a tuším špicly. Třeba teď, ten vysoký chlapík u šenku, snědý a tmavovlasý, který vypadá jako vandrovní tovaryš, si mě kradmo prohlíží. Je to jen zdání, že si mě prohlíží.

Tedy do Svídnice, rozhodl se. Vstal a hodil na stůl pár mincí z těch, které mu na rozloučenou darovala Zelená dáma. Do Svídnice přes Rychbach. Na koni, kterého mu také dala Zelená dáma Agnes de Apolda.

Vyšel ze zakouřené místnosti a nadechl se čerstvého listopadového povětří, ve kterém už byl cítit boreální závan nadcházející zimy, před

zvěst mrazu a sněhu. Je dvanáctého listopadu, uvědomil si, den před svatým Martinem. Za tři neděle začíná advent. Za další čtyři budou vánoce. Chvíli postál, aby se podíval na oblohu, které západ slunce propůjčil ohnivě purpurovou barvu.

Vyjedu za svítání, umínil si, když zahnul za roh a vykročil k maštali v níž měl koně a v níž chtěl přenocovat. Jestli se nebudu loudat, dorazím do Svídnice před zavřením městských bran…

Zakopl. O tělo. Na zemi pod stěnou stáje ležel člověk. Poznal ho ihned. Byl to jeden z těch dvou v koutě, ten s huňatým obočím. Teď, když mu sklouzla kapuce, bylo vidět, že má velkou tonzuru, hlavu hluboko vyholenou, až na věneček vlasů nad ušima. Ležel v tratolišti krve. Hrdlo měl proříznuté od ucha k uchu.

Šipka z kuše se zabodla do trámku nad jeho hlavou s takovou silou, až se z doškové střechy sypala sláma. Reynevan uskočil, schýlil se, druhá šipka klepla do nabílené stěny tak blízko jeho tváře, až ji napudrovala vápenným prachem. Vrhl se na útěk, bez váhání skočil do temné uličky mezi staveními. Kolem ucha mu zasvištěly letky další

ho šípu.

Vrazil do nějakých sudů, vyběhl na dvorek, přeskočil hromadu hnoje. A s někým se srazil. Tak silně, až oba upadli.

Ten člověk byl na nohou první. Byl to ten druhý z kouta, ten s lesk

lým obličejem. I on měl tonzuru. Reynevan popadl silné poleno z hranice a rozmáchl se k ráně.

„Ne!“ vykřikl muž s tonzurou a uskočil, až narazil zády na stěnu. „Ne! Já ne…“

Zachrčel a vyplivl krev. Neupadl, zůstal viset. Z hrdla pod bradou mu trčel šíp, který ho přibil k roubení. Reynevan ani neuslyšel za

svištění. Přikrčil se a znovu se dal do běhu.

„Hej! Stůj!“

Zarazil se tak prudce, až uklouzl po mokré trávě rovnou pod kopyta koně. Svého koně, hnědáka, kterého dostal od Zelené dámy. Jeho uzdu teď třímal vysoký snědý chlapík, vypadající jako vandrovní to

varyš.

„Do sedla,“ zavelel chraptivě a vtiskl mladíkovi uzdu do dlaně. „Do sedla, Reynevane z Bělavy. Na cestu a nezastavuj se.“

„Kdo jsi?“

„Nikdo. Ujížděj! Tryskem!“

Poslechl.

Nedojel daleko, noc byla neproniknutelně temná a pronikavě stu

dená. Naštěstí u cesty našel stoh a zahrabal se hluboko do slámy, drkotal zuby. Zimou a strachem.

V Teplé Vodě někdo ukládal o jeho život, pokoušel se ho zavraždit Kdo?

Biberštejn, který si omilostnění rozmyslel? Zabijáci knížete Jana, kteří ho vyslídili? Sluhové biskupa nebo inkvizice? Kdo byli muži s vyholenými hlavami, kteří ho sledovali v hospodě? A proč byli za

biti? Kdo byl snědý chlapík, jenž ho zachránil?

Bloudil v dohadech. Když v nich úplně zabloudil, usnul.

Za rozbřesku Reynevana probudil chlad a z ospalosti ho nadobro probralo vyzvánění zvonů. Ukázalo se, že přicházelo celkem zblíz

ka. Když se vyhrabal ze stohu a rozhlédl se, uviděl hradby a věže. Ten pohled mu byl povědomý. Městem, jež spatřil v mlhavém, mys

tickém světle časného jitra, bylo Němčí. Tady chodíval do školy, zís

kával znalosti a dostával rákoskou.

Do města se dostal společně se skupinou poutníků. Poněvadž mu kručelo v břiše, chtěl se vybrat někam za kuchyňskou vůní, ulicí se hrnoucí dav jej však strhl s sebou na náměstí. Tam už byla hlava na hlavě.

„Tutově budou někoho katovat,“ dal na vědomost hromotluk v ko

žené zástěře, když se ho někdo otázal na důvod shromáždění. „Nej

spíš lámat kolem.“

„Anebo narážet na kůl,“ olízla si rty hubená ženština s loktuší, na pohled venkovanka.

„To budou jistě rozdávat almužny?“

„A taky odpustky, né zadarmo, ale prej lacino. Však přijeli biskup

ští popi až z Vratislavi.“

Na lešení tyčícím se nad davem stáli čtyři lidé: dva mniši v domini

kánských kutnách, černě oděný muž vypadající jako úředník a zava

litý voják v železném klobouku a červenožluté tunice navlečené přes pancíř. Jeden z dominikánů něco kázal a přehnanými gesty přitom lomil rukama. Reynevan napjal sluch.

„Ta zlořečená česká hereze boří všechen řád světa! Hlásá zlé a po

tměšilé nepravdy o sakramentech! Zavrhuje i svátost manželskou! Hoví tělesným žádostem a hovadské chlípnosti, ruší všechna práva a všechny pořádky! A nade vše lační po katolické krvi! Každého, kdo její bludy odmítá, káže s bestiální krutostí vraždit a pálit, jedněm nosy a rty uřezávat, jiným údy sekat, další zase čtvrtit a všelikými jinými způsoby trýznit a mordovat. Obrazy Ježíše Krista, jeho svaté rodičky a jiných světců hanobí a ničí…“

„Kdy budete dávat almužny, he?“ zavolal někdo z davu. Voják na lešení se rozkročil, dal si ruce v bok a přísným pohledem přejel shro

máždění. Okolí hned křiklouna utišilo.

,Abychom vám patřičně vážnost věci objasnili, dobří lidé,“ pro

mluvil nyní černý úředník. „Abychom vám otevřeli oči a umožnili poznat celou ohavnost českého kacířství, bude vám teď přečten do

pis spadlý z nebe. Spadl z nebe ve městě Vratislavi před chrámem stoličním a napsán jest vlastní rukou Ježíše Krista, Pána našeho, amen.“

Nad shromážděním zašuměla šeptaná modlitba, lidé se žehnali a strkali přitom lokty do svých sousedů. Vznikl menší zmatek, které

ho Reynevan využil a začal se prodírat ven z rynku. Měl toho dost.

Na lešení druhý dominikán rozvinul pergamen.

„Ó, vy hříšníci a bezbožníci,“ začal procítěně předčítat. „Blíží se váš konec. Mám sice božskou trpělivost, ale jestli českému kacíř

ství přítrž neučiníte, jestli svou matku církev nadále napadat a urá

žet budete, prokleji vás na věky věkův! Sešlu na vás krupobití, hro

my, blesky a bouřky a zničím plody práce vaší. Zpustoším vinice vaše a vyhubím stáda ovec vašich. Budu vás trestati špatným po

větřím, svrhnu na vaše bedra všechnu bídu světa. Hrozím vám tedy a přikazuji neposlouchat husy, hereziarchy, katzermeistery a jiné zkurvence, přisluhovače Satanášovy! A kdo se církvi svaté zprone

věří, nedojde života věčného, v domě jeho rodit se budou děti slepé a hluché a…“

„Šalba a klam!“ zaburácel z davu hromový bas. „Zfalšovaný popský podvrh! Nevěřte tomu, bratří, lidé dobří! Neposlouchejte bis

kupské švindlíře!“

Červenožlutý voják přiběhl k okraji lešení, vydal pár rozkazů a uká

zal na místo, odkud zazněl hlas. Dav se zavlnil, když se do něj začali prodírat halberdýři a rozrážet jej ratišti svých zbraní. Reynevan se zastavil, začínalo to být zajímavé.

„Matkou, považte,“ zvolal někdo z protější strany náměstí hlasem, který Reynevanovi připadal povědomý. „Matkou vaší se prohlašuje římská církev! Přitom je zmijí, která plive jedovatou slinu na všech

ny věřící. To církev zvedá zkrvavenýma rukama kříž proti Čechům, prolhanými ústy vyhlašuje kruciáty proti dobrým křesťanům! Kněž

ská nepravost chce v Čechách zadusit nesmrtelnou pravdu, jež se samotného Boha dovolává jako svého ochránce. A kdo na pravdu Boží vztahuje ruku, tomu smrt a muka zatracení!“

Úředník z lešení vydal rozkaz, ukázal rukou a směrem, odkud se ozvalo volání, se začali prodírat smutní chlapíci v černých kabátech.

„Římská kurie je prodejná děvka!“ vykřikl někdo basem ze zcela jiného místa. „Papež je antikrist!“

„Klér je banda zlodějů!“ rozlehl se podobný bas, ale úplně odjinud „Žádní sluhové boží, nýbrž hříšní lumpové!“

Zazněla loutna a Reynevanovi dobře známý hlas zazpíval hlasitě a zvučně:

Pravda je Kristova,

lež antikristova.

Popi pravdu tají,

neb se jí lekají,

lid obelhávají…

Čumilové se začali dávat do smíchu a notovat do rytmu. Halberdýři a smutní chlapíci se prodírali všemi možnými směry, láteřili, strkali do lidí a bili je dřevci, hledajíce neviditelné výtržníky. Na

darmo.

Reynevan měl větší šanci. Věděl, koho má hledat.

„Pomáhej bůh, Tybalde Raabe.“

Na zvuk Reynevanova hlasu oslovený až poskočil, narazil zády na přepážku a poplašil za ní ustájeného koně. Kůň třískl kopytem do stěny maštale a zafrkal, ostatní koně mu odpověděli.

„Mladý pán Reinmar,“ popadl dech Tybald Raabe, ale bledost v jeho tváři ještě chvíli neustoupila. „Pan Reinmar! Ve Slezsku? Nevěřím vlastním očím!“

„Já ho znám,“ promluvil goliardův společník, zakuklený skrček. „Už jsem ho viděl. Předloni na Hrachové hoře, na sletu k oslavě svát

ku Mabon, kterému vy říkáte aequinoctium. S tuze hezkým děvče

tem. Zdá se, že patří k nám.“

Stáhl si z hlavy přiléhavou kapuci. Reynevan vydechl.

Protáhlou vejčitou lebku toho tvora – že to nebyl člověk, o tom nemohlo být pochyb – zdobil porost zrzavých vlasů, tuhých jako ježčí bodliny. Portrét doplňoval nos – podobnou skobu nosil papež na husitských propagačních obrázcích – a vypoulené oči protkané čer

venými žilkami. A uši. Veliké uši. Tak veliké, že slovo „obrovské“ se samo tlačilo na jazyk.

Tvor se zachechtal, zjevně rozveselen dojmem, jaký vzbudil.

„Jsem mamun,“ pochlubil se. „Nedělej, žes nikdy neslyšel…“

„Slyšel. Před chvílí na rynku. Takže je pravda, co se o vás povídá…“

„Že můžeme podle své vůle směrovat zvuk?“ otevřel mamun ústa a jeho bas zaduněl Reynevanovi za zády, že až poskočil leknutím.

„To se ví, že můžeme,“ zasmál se mamun radostně, když jeho hlas zazněl někde zpoza přepážky u koní. „Je to pro nás dětinsky snad

né.“

„Před dávnými časy jsme touhle fintou lákali poutníky do bažin,“ vysvětloval tvor a jeho hlas se ozýval neustále z jiných míst: zpoza stěny, zpod hromady sena, z půdy. „Pro zábavu. Teď je také mámí

me, ale málokdy, poněvadž nás už podobné taškařice omrzely. Ale občas se to hodí…“

„Viděl jsem a slyšel jsem.“

„Pojďme se něčeho napít,“ navrhl Tybald Raabe.

Reynevan polkl slinu. Mamun se zasmál a opět si na hlavu natáhl kuklu.

„Žádný strach,“ vysvětloval s úsměvem goliard. „Máme to nacvi

čené. Když se někdo diví, říkáme, že je cizinec, příchozí zdaleka.“

„Ze Žmudi,“ smrkl skrček a utřel si nos rukávem. „Tybald mi do

konce vymyslel litevské jméno. Ve skutečnosti se jmenuji Malevolt, Jon Malevolt. Ale před lidmi mi říkej Brazauskas.“

Šenkýř postavil na stůl další džbánek a už poněkolikáté zvědavě pohlédl na mamuna.

„Jak to vypadá u vás na té Žmudi?“ nevydržel. „Taky taková draho

ta?“

„Ještě horší,“ ujistil ho s vážností Jon Malevolt. „Za prachobyčej

ného medvěda už chtějí celých patnáct grošů. Přestěhoval bych se k vám nadobro, ale na moje gusto tady moc ředíte truňky.“

Krčmář odešel a nic neukazovalo na to, že by porozuměl narážce. Tybald Raabe se drbal na hlavě. Právě si vyposlechl Reynevanovy příhody. Soustředěně, ani jednou ho nepřerušil. Působil zamyšleným dojmem.

„Drahý Reinmare,“ řekl a jak se zdálo, konečně opustil hloupé oslo

vení „mladý pane“, „očekáváš-li ode mne radu, bude velice prostá. Uteč ze Slezska. Varoval bych tě, že tady máš spoustu nepřátel, ale to přece víš sám. Jejich přičiněním jsi nyní zde, že ano? Poslechni tedy dobrou radu: uteč do Čech. Tví nepřátelé jsou příliš silní na to, aby ses jim mohl postavit.“

„Opravdu?“

„Bohužel ano,“ pohlédl na něj goliard pronikavým zrakem. „zejména kníže Jan Minstrberský stojí příliš vysoko, než abys na něho mohl dosáhnout. Je mi známo, že ti zcizil rodový majetek, viděl jsem, jak přivedl na buben barvírnu pana Petra. A vím toho dost o smrti Adély Štercové, abych mohl odhadnout tvoje úmysly. Radím ti: za

pomeň na ně. Promiň mou upřímnost, ale tvoje pomsta se knížete Jana může dotknout asi tak, jako když pes štěká na slunce.“

„Děláš ukvapené závěry, Tybalde,“ dopil Reynevan pohár vína, sku

tečně nehorázně křtěného. „Příliš ukvapené. Co když mám ve Slez

sku jiný úkol, jiné poslání. Chtěl bys mě od něho zrazovat? Po tom, čeho jsem byl dneska svědkem na zdejším rynku?“

Mamun se znovu zachechtal.

„Dobré, co?“ vycenil křivá zubiska. „Škaryanti se v tom chumlu motali jako chrobáci v lejně.“

„To je zase naše poslání,“ byl Tybalt Raabe o něco vážnější. „Agi

tace je důležitá práce. A Malevolt, jak jsi viděl a slyšel, spolupracuje, pomáhá mi. Podporuje naši věc, sdílí naše přesvědčení.“

„Naše přesvědčení?“ podivil se Reynevan. „V otázce Viklefova a Husova učení? Odstranění primátu papežství? Přijímání sub utraque specie a změny liturgie? Nutnosti církevní reformy?“

„Ne,“ přerušil ho mamun. „Nic z toho. Leda idiot si může namlou

vat, že vaše církev je reformovatelná – a já idiot nejsem. Podporuji však veškerý revoluční ruch a kvas. Neboť cíl není ničím, pohyb je vším. Budovu světa je nutno vyvrátit ze základů, vyvolat zmatek a chaos. Anarchie je matkou pořádku! Nechť se zhroutí prohnilý sta

rý řád, nechť shoří na popel! A v popelu zůstane čirý diamant naděje na lepší zítřky…“

„Chápu.“

„To určitě. Šenkýři, víno!“

Krčmář snad nakonec pochopil Malevoltovu ironii, poněvadž jim začal nosit víno znatelně méně zředěné. Výsledek na sebe nenechal dlouho čekat – za Žmudína se vydávající mamun usnul. Opíral se o stěnu a chrápal. A protože se krčma vylidnila, rozhodl se Reyne

van, že nastal čas vážně si promluvit.

„Potřebuji najít místo, kde bych se mohl ukrýt, Tybalde. A to spíše na delší než kratší čas. Do vánoc, možná ještě déle.“

Tybald Raabe tázavě zvedl obočí. Reynevan nečekal na zřetelnější výzvu a sám mu pověděl o své příhodě v Teplé Vodě. Nic nevynechal.

„Máš ve Slezsku mnoho nepřátel,“ neoznámil mu goliard nic nové

ho „Na tvém místě bych se neukrýval, ale zmizel odtud. Co nejdále, aspoň do Čech. Neuvažuješ nad takovou možností?“

„Musím… hmm… zůstat,“ uhnul Reynevan pohledem, protože si nebyl jist, kolik toho může prozradit. Jenže Tybald Raabe byl maza

ný starý lišák.

„Rozumím,“ zamrkal významně. „Máš své rozkazy, co? Tušil jsem, že tě Neplach bude chtít využít. Čekal jsem to. Tušil to i Urban Horn. Ten se domyslel, o co jde.“

„A o co jde, smím-li se zeptat?“

„O Vogelsang.“

„Co je to Vogelsang?“

„Hmmm, ehm,“ rozkašlal se Raabe a v rozpacích se poškrábal po nose. „Nevím, jestli ti to mám prozradit. Jestliže se ptáš, znamená to, že ti Flútek nic neřekl. A mně se zdá, že pro tebe bude lepší, když ani nebudeš nic vědět.“

„Co je to Vogelsang?“

„V roce 1423,“ vysvětloval Řehoř Hejnic naslouchajícímu Lu

káši Božičkovi, „přikázal Jan Žižka vytvořit skupiny pro zvláštní účely, které měly být nasazeny za českými hranicemi na území nepřátel, kam se Žižka už tehdy chystal přenést válečné operace. Skupiny měly pracovat v nejpřísnějším utajení zcela nezávisle na běžné špionážní síti. Jejich jediným úkolem bylo vytvářet pod

mínky pro plánované vpády husitů do sousedních zemí. Měly rejsy podporovat diverzemi, sabotážemi, teroristickými akcemi, ší

řením paniky.

Skupiny byly vytvořeny a vyslány na svá působiště. Do Rakous, do Bavor, do Uher, do Saska, do Lužice. A do Slezska, to se rozumí. Slezská skupina měla kryptonym.

„Vogelsang,“ zašeptal Božičko.

„Vogelsang,“ potvrdil Tybald Raabe. „Jak jsem řekl: skupiny do

stávaly rozkazy bezprostředně od vrchního velitele. Kontakt byl udr

žován prostřednictvím zvláštních spojek. Jenomže došlo k tomu, že spojka Vogelsangu zahynula. Byla úkladně zavražděna. Spojení bylo přerušeno, Vogelsang prostě zmizel ze světa.

Vysvětlení se nabízelo samo: skupina se obávala prozrazení. Z každé nové styčné osoby se mohl vyklubat provokatér. Takové podezře

ní musela zákonitě podporovat vlna zatýkání, která se nevyhnula ani Vogelsangem založeným buňkám. Neplach dlouho uvažoval, koho by měl vyslat, komu Vogelsang uvěří.“

„A zdá se mu, že na to už přišel,“ kývl hlavou Reynevan. „Spojkou Vogelsangu byl Peterlin, že?“

„Ano.“

„Neplach si namlouvá, že se ta nanejvýš zakonspirovaná skupina bude kontaktovat se mnou? Jenom proto, že Peterlin byl můj bratr?“

„Třebas malá, ale taková možnost tady je,“ připustil vážně goliard. „Flútek nemá na vybranou. Prokop už dlouho plánuje rejsu do Slez

ska, počítá přitom s pomocí Vogelsangu. Zahrnul činnost skupiny do své strategie. Musí nutně vědět, zda Vogelsang…“

„Zda Vogelsang nezradil,“ dovtípil se Reynevan. „Skupina mohla být vypátrána, její členové pochytáni a zverbováni druhou stranou. Pokud bude spojka pokoušející se navázat spojení s Vogelsangem odhalena… To značí, pokud budu já odhalen, zatčen a zlikvidován, podezření ze zrady bude potvrzeno. Mám pravdu?“

„Máš. Tak co, dáš nyní na mou radu? Vezmeš ji vážně a zmizíš odtud, dokud to jde?“

„Ne.“

„Dali tě na odpis. A ty strkáš hlavu do oprátky jako hlupák.“

„Jde o věc,“ řekl po chvíli mlčení Reynevan a hlas měl slavnostní jako biskup na Boží tělo.

„Co?“

„Nejdůležitější je naše věc,“ zopakoval a snažil se být tvrdý jako náhrobní kámen. „Jde-li o prospěch věci, jednotlivci se nepočítají. Jestli díky mně postoupí věc kalicha o krok vpřed, jestli to má být můj příspěvek k našemu konečnému vítězství, kámen na hradbu… Jsem připraven se obětovat.“

„Už dávno…“ ozval se mamun, který, jak se ukázalo, vůbec nespal, „Už dávno jsem neslyšel nic tak pitomého.“

Můj tatíček, to byl forman,

co vydělal, zanes' kurvám.

Stejný jak on jsem já sám,

co vydělám, to jim dám!

Obyvatelé vesnice Měčníků ponuře sledovali trojici jezdců klátí

cích se v sedlech. Ten, který hrál na loutnu a zpíval, měl na hlavě rohatou červenou kuklu, zpod níž mu lezly pramínky prošedivě

lých vlasů. Jeden z jeho druhů byl sympatický mládenec, druhý ne

sympatický skřet v přiléhavé kapuci. Zdálo se, že ten zakrslík je nejopilejší z celé party: div nespadl z koně, hulákal hlubokým basem, hvízdal na prstech, dobíral si děvčata. Sedláci se tvářili nepřátel

sky, ale drželi se zpátky. Jezdec v červené kukle měl u pasu kord a vypadal, že ho nenosí na parádu. Nesympatický skřet měl u sedla zavěšen nesympatický kyj, jehož silnější konec byl důkladně oko

ván a opatřen železným trnem. Vesničané nemohli vědět, že ta pali

ce je proslulý flanderský goedendag – zbraň, která kdysi velice nepříjemně přivítala francouzské rytířstvo u Courtrai, Roosebeke, Casselu a v jiných bitvách a střetnutích. Avšak samotný pohled jim stačil.

„Ne tak hlučně, pánové,“ škytl sympatický mládenec. „Ne tak hluč

ně. Dbejme na zásady konspirace.“

„Vysrat se na kon… sraci,“ odvětil podroušeným hlasem skrček v kapuci. „Pojeďme! Hola, Raabe! Kde je ta slibovaná vyhlášená hospoda? Pořád jedeme a mně vyschlo v krku!“

„Už jenom hon,“ zakolébal se v sedle šedivý jezdec v rohaté kukle. „Nebo dva hony… Popožeň koně, Reinmare z Bělavy.“

„Tybalde… Nomina sunt odiosa… Konspirace…“

„Pche!“

Mamka byla pradlenka,

jenže nikdy neprala.

Co kdo vypral a pověsil,

ona vždycky sebrala…

Skřet v kapuci táhle říhl.

„Pojeďme!“ zařval basově a poklepal u sedla visící gudendag, „Pojeďrne, páni šlechtici! Co čumíte, vesničtí balíci? Řepy? Hnojokydi!“

Obyvatelé vesnice Grauweide je ponuře sledovali.

Když nastala doba zvaná nox intempesta a zahalila klášterní osadu Kdeměř hustou černou tmou, přikradla se k slabě osvětlenému zá

jezdnímu hostinci „U stříbrného zvonku“ dvojice mužů. Měli na sobě černé kazajky, tváře jim halily černé šátky.

Obešli hostinec zezadu a kuchyňskými dveřmi se neslyšně dostali dovnitř. Ukryti ve stínu pod schody naslouchali blekotavým hlasům, které se i v tuto pozdní hodinu ozývaly z hostinské světnice v patře.

Úplně zpití, oznámil smluvenými gesty jeden černý druhému. Tím lépe, odpověděl mu druhý stejnou znakovou abecedou, ale slyším jen dva hlasy.

První se na chvíli zaposlouchal. Šumař a mrňous, signalizoval. To je dobré, ožralý provokatér spí v sousední jizbě. Do práce!

Opatrně vyšli po schodišti nahoru. Tady zřetelně slyšeli hlasy, zvláště jeden, huhňavý bas. Z vedlejší světničky se ozývalo hlasité chrápání. V rukou černých mužů se objevily zbraně. První vytáhl rytířský miserikord, druhý rychlým pohybem otevřel navaju – zavírací nůž s úzkou, ostrou čepelí, oblíbený andaluskými Gitanos.

Na dané znamení vpadli oba do místnosti, jako tygři skočili na lože, na něm ležícího člověka znehybnili a přidusili přikrývkou. Oba sou

časně do něj pohroužili nože. Oba současně pochopili, že byli okla

máni.

Bylo však pozdě.

První dostal do týla gudendagem a padl jako strom pod dřevorubeckou sekerou. Druhého srazila rána soustruženou nohou od stolu. Oba leželi na zemi, ale zůstali při vědomí, svíjeli se na podlaze jako červi, škrábali nehty prkna a pokoušeli se postavit. Dokud jim to gudendag nevytloukl z hlav.

„Pozor, Malevolte,“ zaslechli, než utonuli v mrákotách. „Nepozabíjej je.“

„Žádný strach. Majznu je ještě jednou a fertig.“

Jeden ze spoutaných měl vlasy jako slámu, stejně tak obočí, řasy i strniště na hranaté bradě. Druhý, starší zajatec měl hlavu olysalou. Žádný z nich se neozval ani slůvkem, nevydal jediný zvuk. Seděli svázaní a opření o stěnu, tupě zírali před sebe, tváře měli ztuhlé, mrtvé, neprozrazující žádné hnutí mysli. Měli být alespoň trochu překvapeni, udiveni – přinejmenším tím, že ani jeden z jejich přemožitelů nejeví známky alkoholového opojení. Tím, že se hlasy ozývaly z míst, kde nikdo nebyl. Tím, že byli očekáváni, že padli do důmyslně nalíčené pasti. Měli být udiveni. Možná byli. Nedávali to však najevo. Občas se v mihotání svíce zdálo, že jejich bezvýrazné oči ožívají. Ale byl to jen optický klam.

Reynevan seděl na lůžku, díval se a mlčel. Mamun stál skryt v kou

tě a opíral se o gudendag. Tybald Raabe si hrál s navajou, otevíral ji a zavíral.

„Tebe znám,“ porušil goliard dlouhé mlčení a ukázal nožem na ly

sého zajatce. „Jmenuješ se Jakub Olbram a máš v nájmu mlýn jindřichovských cisterciáků u Láhevnic. Zábavné je, že tě všichni považují za práskače, který donáší opatovi… Že by to byla zástěrka? Jak vi

dím, umíš nejenom donášet, úkladný mord ti také není cizí.“

Lysý muž neodpověděl. Ani se na hovořícího nepodíval, jako kdy

by jeho slova vůbec nevnímal. Tybald Raabe s klapnutím otevřel navaju a nechal ji otevřenou.

„Nedaleko odtud v lese je jezírko,“ obrátil se na Reynevana. „Na dně je určitě bahna na sáh. Nikdo je tam nikdy nenajde.“

„Své poslání považuj za ukončené,“ pokračoval vážně. „Našel jsi Vogelsang. Jenže to už není Vogelsang, který jsi hledal. Je to banda lupičů, připravených vraždit, jen aby nepřišli o svůj lup. Nechápeš to? Skupině byly přiděleny zvláštní fondy, velké peníze určené na budování výzvědné sítě i diverzních jednotek, na pří

pravu zvláštních operací. Oni si ty peníze prostě přivlastnili, zdefraudovali je. Vědí, co by je čekalo, až by to vyšlo najevo a Flútek je začal hledat, proto přerušili spojení. Teď dostali strach, a tak se stali nebezpeční. To oni, nikdo jiný, se tě pokoušeli odstranit v Teplé Vodě. Proto ti radím: žádné slitování, kámen na krk a do vody s nimi.“

Ve tvářích zajatců se neobjevil ani náznak nějakých emocí, v prázd

ných pohledech přetrvával nezájem o vše kolem. Reynevan vstal a vzal si od goliarda navaju.

„Kdo po mně střílel v Teplé Vodě? Kdo zabil ty mnichy? Vy?“

Žádná reakce. Reynevan se sklonil a přeřezal pouta. Nejprve jed

nomu, pak druhému. Nůž jim hodil pod nohy.

„Jste volní,“ oznámil suše. „Můžete jít.“

„Děláš chybu,“ řekl Tybald Raabe.

„Hrozně hloupou,“ dodal z kouta mamun.

„Jsem,“ Reynevan jakoby je neslyšel, „Reinmar z Bělavy, bratr vám kdysi dobře známého Petra z Bělavy. Sloužím stejné věci, které slou

žil on. Bydlím tady ,U stříbrného zvonku' a zdržím se zde celý týden. Jestli se tady objeví inkvizice nebo biskupovi lidé, zpráva o tom dojde do Čech. Jestli tragicky zahynu, zpráva o tom dojde do Čech.

Prokop se doví, že s Vogelsangem už nemůže počítat, že Vogelsang už neexistuje.“

„Pokud je pravda,“ navázal po krátké odmlce, „co říkal Tybald využijte dobře těch sedmi dnů. Před jejich uplynutím nepošlu do Čech žádné informace. Mělo by vám to stačit, za takovou dobu je možno odcestovat dost daleko. I tak vás Neplach najde, dříve nebo později ale to je už jeho a vaše věc, mě to nezajímá. A teď se kliďte!“

Osvobození se na něho dívali jako na předmět, na věc, navíc jim naprosto lhostejnou. Pohledy měli prázdné, bezvýrazné. Neozvali se ani slovem. Prostě jen odešli.

Dlouho vládlo mlčení.

„Jen se na něj podívej, Raabe,“ porušil ticho Jon Malevolt. „Oběto

val se pro věc. Zvláštní, nevypadá jako blázen. Zdání klame.“

„Až budou mít husité vlastního papeže,“ připojil Tybald Raabe, „měl by tě prohlásit za svatého, Reinmare. Jestli to neudělá, bude zatrace

ně nevděčný parchant.“

Reynevan se „U stříbrného zvonku“ zdržel slíbený týden. Ve dne seděl s kuší na kolenou, v noci podřimoval s nožem pod polštářem. Byl sám – Raabe a Malevolt odjeli, ukryli se. Velké riziko, vysvětlili, pokud k něčemu dojde, bude lépe být co nejdále. K ničemu však nedošlo. Nikdo Reynevana nepřišel zatknout ani zavraždit, šance, že se stane mučedníkem, se den po dni zmenšovala.

Dvacátého listopadu se objevil Tybald Raabe. Se zprávami a klepy. Jakub Olbram zmizel ze mlýna u Láhevnic. Jako kdyby se nad ním zavřela voda. Nepochybně využil týdenní náskok, který mu Reyne

van poskytl. Za sedm dní, uvážil goliard, je možno dojet do Lubecku a odtamtud odplout hanzovní lodí třeba na konec světa. Stručně řeče

no: Vogelsang není, na Vogelsang je možno zapomenout, udělat nad Vogelsangem křížek. Je zapotřebí to oznámit Prokopovi. Neprodle

ně. Už není na co čekat.

Pro jistotu však ještě počkejme, požádal Reynevan. Ještě týden. Nebo půldruhého…

Nicméně i Reynevan ztratil naději, a tak přestal vysedávat v hostinci a zabíjet čas četbou knihy Heinricha Susona Horologium sapientiae, kterou zůstavil v hospodě nějaký bakalář, jenž neměl čím zaplatit jídlo a pití. Vždy ráno sedlal koně a vyjížděl. Často se díval smě

rem ke Břehu. Směrem k Šanovu, kde sídlil šenk Bertold Apolda. Zelená dáma sice tvrdila, že Nicoletta na Šanově není, ale možná by se to mělo ověřit.

Tybald, který do Kdeměře přijížděl stále častěji, ho bez obtíží pro

koukl. Nedal se zmást mladíkovými vytáčkami a vytáhl z něj přizná

ní. Když si je vyslechl, zachmuřil se. Takové věci, prohlásil, špatně končí.

„Nestačí ti, žes ve zdraví vyvázl z aféry s jednou holkou, že ses zázrakem dostal z Biberštejnových drápů, a už zase lezeš do maléru? To ti může přijít sakramentsky draho, pošetilý milovníku. Šenk Apolda si svou rodinu pohlídá, to si piš. Biskup a Grellenort mohou také něco větřit, třeba už na tebe u Šanova číhají. Nebo tam číhá Jan Minstrberský. Ve Slezsku je kvůli tobě po čertech rušno.“

„Rušno? V jakém smyslu?“

„Krouží fámy,“ vysvětloval goliard, „a není vyloučeno, že je někdo cíleně rozšiřuje. V Minstrberku kníže Jan zdvojnásobil stráže, prý ho dvorní hvězdopravec varoval před možným atentátem. Ve městě se už docela nahlas povídá o tajemném mstiteli, o jeho odvetě za Adélinu smrt. Povstávají dohady stran záhadných vražd v Teplé Vodě. Stá

le se vrací otázka, jak to bylo s přepadením výběrčího daní přede dvěma lety. Objevují se různí podivní lidé a dávají různé podivné otázky. Zkrátka a dobře bude rozumnější, když si na další eskapády ve Slezsku necháš zajít chuť. Obzvláště v okolí Šanova.“

Tybald odjel. A Reynevan, do té chvíle nerozhodný, začal nyní na Nicoletru myslet bez ustání.

Dvacátého osmého listopadu se v Kdeměři objevil Jon Malevolt, mamun anarchista. S dost překvapivou nabídkou. V nedalekých kop

cích, oznámil s významným mrkáním, bydlí dvě lesní vědmy – mla

dé, švarné a přítulné, se značnými potřebami, zato bez předsudků. A ke všemu vaří znamenitou zelňačku. On, Malevolt, se k těm čaro

dějkám chystá na přátelskou návštěvu, ale jak se říká: ve dvou se to lépe táhne. Pokud by tedy Reynevan chtěl…

Když ale mamun viděl, že Reynevan vzdychá, váhá a vymlouvá se, objednal džbánek a mladíka jaksepatří vyzpovídal.

„Takže ty miluješ,“ shrnul to, co se dověděl, dloubaje se nehtem v zubech. „Teskně vzdycháš a usycháš, navíc úplně nadarmo. Nic nového pod sluncem, zvláště u vás lidí, vám se to snad dokonce líbí, vždyť i vaši básníci nejsou bez něčeho takového ani schopni vypotit pár rýmů. Ale ty jsi přece Toledo, brácho. Nač by potom byla milostná magie? K čemu by sloužila philia?“

„Uráželo by mě i ji, kdyby mi k tomu, abych ji získal, měla pomoci philia.“

„Důležitý je výsledek, mladíku, výsledek! Koneckonců jde akorát o ukojení pohlavního pudu, kterého zpravidla dosáhneš, promiň mi prostá a nehledaná slova, že strčíš to, co je třeba, tam, kam je třeba. Neškleb se! Jinak to nejde, příroda s jinou možností nepočítala. Jářku, když chceš být takový ctnostný, takový preux chevalier, nebudu naléhat. Získej si ji klasickým způsobem: vyčaruj v zimě květiny – nejlépe celý pukét růží, v městečku kup kornout cukrovinek a hajdy na rande.“

„Háček je v tom, že… Zkrátka nevím, kde ji mám hledat.“

„Ha!“ plácl se mamun do kolena. „Tenhle zádrhel vyřešíme coby dup! Najít milovanou osobu? Hračka. Stačí jen špetka magie. Vstá

vej, jedeme.“

„Já k těm vědmám nejedu.“

„Tvoje smůla, šlak tě tref! Já pojedu, ochutnám zelňačku a… Hmmmmm… Ale to hlavní, přivezu potřeby k čarování. Až se vrá

tím, dáme se do díla. Abychom neztráceli čas, nakresli zatím na pod

lahu Schevu.“

„Čtvrtý pentagram Venuše?“

„Sleduji, že o věci něco víš. Inskripce znáš také?“

„Elohim a El Gebil hebrejským písmem. Schil, Eli, Ayib alfabetou Malachijců.“

„Výborně. Tak já jedu. Čekej mě… Jaký dnes vlastně máme den?“

„Osmadvacátý listopad. Pátek před první nedělí adventní.“

„Takže v tu neděli mě čekej.“

Mamun dodržel slovo i termín. Třicátého listopadu, v první neděli adventu, se dostavil, jak slíbil – a to hned ráno. Bezodkladně se pus

til do práce. Kritickým okem si prohlédl Reynevanem nakreslený pentagram, opravil nápis a kývnutím dal najevo, že jinak by mělo být všechno v pořádku. Do cípů hvězdy postavil svíce z červeného vos

ku a zapálil je, z brašny vytáhl potřebné komponenty a ingredience, většinou svazky bylin. Na trojnožku položil malou železnou misku.

„Měl jsem za to,“ nevydržel Reynevan, „že použiješ magii Starších ras. Vaši vlastní.“

„To mám v úmyslu.“

„Čtvrtý pentagram Venuše ovšem patří do kánonu magie lidské.“

„A odkud si myslíš,“ otázal se Malevolt, zatímco sypal do misky sůl a drolil sušené byliny, „že lidé vzali svoje magické kánony? Vynalezli je?“

„Ale my…“

„Ale my,“ nenechal ho dokončit mamun, „spojíme to, co potřebuje

me z jedné magie, s tím, co potřebujeme z druhé. Znám i lidská arkána, studoval jsem je.“

„Kde? Jak?“

„V Boloni a Pavii. A jak? Normálně. Co sis představoval? Aha, jde o můj vzhled. Překvapuje tě to? Pro toho, kdo něco chce, není žád

ných překážek. Důležité je myslet pozitivně.“

„Nakonec se dočkáme toho,“ vzdychl Reynevan, „že na akademie budou přijímat i dívky…“

„Tohle jsi drobátko přehnal,“ odtušil kysele mamun. „Děvčat se na univerzitách nedočkáme ani za celý věk. Upřímně řečeno: je to ško

da. A basta, dost fantazírování, věnujme se konkrétním úkolům… K čertu… Kam se poděl flakónek s krví? Kam jsem… Tady je.“

„Krev? Malevolte? Černá magie? Proč?“

„Na ochranu. Než použijeme Schevu, musíme se chránit.“

„Před čím?“

„Co bys řekl? Před ohrožením!“

„Jakým?“

„Jakmile vstoupíme do astrálu a dotkneme se éteru,“ vysvětloval mamun trpělivě jako dítěti, „ohrozí nás to. Odhalí. Staneme se snad

ným cílem pro malocchio – zlé oko. Není moudré vejít do astrálu bez jakéhokoli zabezpečení. Naučil jsem se to v Lombardii, od děvčat v Stregherii. Začněme, čas utíká. Opakuj po mně:

Na východě Samael, Gabriel, Vionarai,

na západě Anael, Burchat, Sucerdtos,

na severu Aiel, Aquiel, Masagariel,

na jihu Charsiel, Uriel, Naromiel…

Plameny svící se chvěly, stékal červený vosk.

O tom, co se skrývá v katakombách pod kostelem svatého Matouše, nevěděli ani nejstarší a nejpoučenější Vratislavané. O tom, co se nalézá sotva pár sáhů pod podlahou, nevěděli dokonce ani křižovníci s hvězdou, jimž kostel patřil a kteří po té podlaze dennodenně chodili. Tedy pro přesnost: dva z křižovníků to tajemství znali, pouze dva ze skupiny sedmi špitálníků sloužících Pomurnikovi a poskytujících mu informace. Jenom ti dva zasvěcení znali skrytý vstup a magické heslo, jež jej otevíralo. Oba byli adepty tajuplných věd a znali arkána. Jejich povinností bylo udržovat occultum v pořádku a v postave

ní akolytů být Pomurnikovi po ruce při vivisekcích, nekromantických praktikách a démonických konjuracích.

Dnes Pomurnikovi asistoval toliko jeden, druhý byl nemocen. Nebo simuloval, aby asistovat nemusel.

Kryptu osvětlovalo několik svící a mihotavá záře žhavých uhlíků na železném roštu. Pomurnik stál v černém hávu s kápí před pulpi

tem s knihami a listoval v Alhazredově Necronomiconu. Vedle se vršily další, neméně proslulé a mocné grimoáry: Ars Notoria, Lemegeton, Arbatel, Picatrix, a dokonce Liber Juratus Honoria Thébského, svazek tak zlověstný a nebezpečný, že se jen málokdo odvažoval použít zaklínadla a formule v něm obsažené.

Na žulovém bloku uprostřed sklepení, otesaném a nahoře plochém jako katafalk, ležel kostlivec. Vlastně to nebyl kostlivec, nýbrž do správné polohy volně uložené kosti lidského skeletu: lebka, žebra, lopatky, pánev, kosti pažní, loketní i vřetenní, stehenní, holenní i lýt

kové. Kostra nebyla kompletní, chybělo mnoho drobných kůstek cho

didel, dlaní i prstů, několik krčních a bederních obratlů, někam se ztratila i pravá klíční kost. Všechny kosti byly černé, některé zčásti zuhelnatělé. Asistující křižovník věděl, že ostatky patřily jistému fran

tiškánovi, který byl upálen před pěti lety za herezi a čáry. Špitálník osobně vyhrabával kosti z popela, sbíral, třídil a skládal. Aby našel všechny, vlastnoručně prosíval vychladlý popel hranice přes síto.

Pomurnik odstoupil od pulpitu a sklonil se nad mramorovým sto

lem, nad rozvinutým svitkem čistého pergamenu. Povytáhl si rukávy černého roucha a zvedl paže. V pravé ruce držel čarodějnou hůlku z tisové větve.

„Veritas lux via,“ začal klidně, doslova pokorně, skláněje se nad pergamenem, „et vita omnium creaturarum, vivifica me. Yecologos, Matharihon, Secromagnol, Secromehal. Veritas ha via, vivifica me.“

Akolyta by přísahal, že se kryptou přehnal poryv vichru. Plameny svící zakmitaly, z uhlíků vyšlehl oheň. Pomurnik se vzpřímil a prud

kým pohybem rozpažil.

„Conjuro et confirmo super vos, Belethor et Corphandonos, et vos Heortahonos et Hacaphagon, in nimine Adonay, Adonay, Eie, Eie, Eie, Ya, Ya, qui apparuis monte Sinai, cum glorificatione regis Adonay, Saday, Zebaoth, Anathay, Ya, Ya, Ya, Marinata, Abim, Jeia, per notnen stellae, quae est Mars, etper quae est Saturnus, etper quae est Luciferus, et per nomina omnia praedicta, super vos conjuro, Rubiphaton, Simulation, Usor, Dilapidator, Dentor, Divorator, Seductor, Seminator, ut pro me labores!“

Oheň vybuchoval, po zdech tančily stíny. Na do té chvíle čistém, nepopsaném pergamenu se začaly postupně zjevovat hieroglyfy, sym

boly, litery a znaky, zpočátku bledé, ale rychle černající.

„Helos, Resiphaga, Iozihon,“ recitoval Pomurnik a sledoval pohy

by hůlky objevující se figury. „Ythetendyn, Thahonos, Micemya, Nelos, Behebos, Belhores. Et diabulus stet a dextris.“ Špitálník se zachvěl. Poznával gesta a formule. Natolik, aby mohl uhodnout, že mistr Grellenort na někoho vrhá strašlivou kletbu, kouzlo schopné postihnout člověka na dálku slabostí, chorobou, ochrnutím, ba i smrtí. Neměl však čas ani na zděšení, ani na úvahy, koho si mistr vybral za svůj cíl. Pomurnik netrpělivým gestem natáhl ruku, akolyta kvapně vytáhl z dřevěné klece bílou holubici a podal mu ji. Pomurnik jemným pohlazením uklidnil třepetajícího se ptáka. A prudkým pohybem mu uškubl hlavu. Mačkal ho v hrsti jako citrón, prýštící krev malovala na pergamen spletité vzory. „Alon, Pion, Dhon, Mibizimi! Et diabulus stet a dextris!“ Druhou holubici Pomurnik uchopil za nožku a křídlo a roztrhl vedví. Dalším třem zuby urval hlavy.

„Shaddai El Chai! Et diabulus stet a dextris!“ Je zapotřebí jistého času, uvědomil si akolyta, aby zakletí dospělo tam, kam bylo vysláno. Ale jakmile dostihne svou oběť, bude ta oso

ba ztracena.

V kobce vířilo peří, škvařilo a pálilo se v ohni a s horkým vzdu

chem se vznášelo pod klenbu. Pomurnik vyplivl pírka, lepící se na zkrvavené rty, a položil hůlku na pergamen mokrý od krve. „Rtsa-brgyud-blama-gsum-gyaaal!“ zaskučel. „Baib-kaa-sngags-ting-atsin-rgyaaai! Ukaž mi ho! Najdi ho! Zabij ho!“

Před očima zděšeného akolyty, který už přece viděl ledacos, poznenáhlu zahalil zuhelnatělou kostru na katafalku červený přísvit.

Přísvit houstl, formoval se, stával se hmotnějším a postupně oblékl na skelet světélkující tělo. Ohnivé žíly a cévy začaly ovíjet spálené kosti. „N'ghaa, n'n'ghai-ghaaai! ia! ia! Najdi ho a zabij ho!“

Kostlivec se zachvěl. Pohnul se. Kosti zaškrábaly o granit. Ožehlá lebka zaklapala černými zuby. „Shoggog, phthaghn! ia! ia! Y-hah, y-nyah! Y-nyah!“

„Scheva! Aradia!“ vysypal Malevolt na uhlíky hrst prášku, podle vůně to byla směs sušených bylin a borového jehličí. Do plaméně, jenž vyšlehl, přilil krev z flakónku.

„Aradia! Regina delle streghe! Nechť se zatemní zrak toho, kdo na mne číhá! Nechť ho ovládne strach! Fiat, fiat, fiat!“

„Eia!“ kápl mamun na řeřavé uhlíky tři kapky oleje a luskl prsty. „Scheva! Eia!“

Con tre gocciole ďolio,

oleje kapkami třemi

zaklínám tě, zhyň, shoř, malocchio,

podlehni moci Aradie.

Se la Pellegrina adorerai

tutto tu otterai!

Plameny svící vyšlehly vzhůru.

Všechny svíce naráz zhasly, zůstal jen pach spáleniny. Oheň na roš

tu se uchýlil do uhlíků, již jen tlely pod vrstvou popela. Kostlivec na žulovém katafalku se s chrastěním znovu rozpadl na sto sežehnutých, černých kostí a kůstek.

A nekromantickými hieroglyfy pokrytý, krví potřísněný a holubi

cím peřím olepený pergamen náhle vzplál živým ohněm, zkroutil se, zčernal – a rozpadl.

Pronikavě se ochladilo. Magie, která se ještě před chvílí táhla kob

kou jako rozpuštěný klíh, zmizela. Úplně a nenávratně.

Špitálník vzdychl. Jakoby úlevou.

Tohle se při čarování stávalo. Bývaly dny, kdy se nic nedařilo, kdy se všechno kazilo. Kdy nezbývalo nic jiného než magii nechat být.

Před vznesením hlavního milostného zakletí se Malevolt podle zvyku Starších ras ověnčil věncem z uschlých travin. Vypadal v něm tak komicky, že Reynevan jen s obtížemi zachoval vážnost.

Základ milostného zakletí byl překvapivě prostý: v podstatě se mamun omezil pouze na pokropení pentagramu extraktem genciánu a heliotropia. Hodil na žhavé uhlíky hrst jehličí a na ně nasypal špetku rozemnutých lístků borůvky. Zaluskal prsty, zahvízdal – obojí bylo rovněž typické pro magii Starších ras. Invokaci nicméně zahájil veršem z Písně Písní:

Pone me ut signaculum super cor tuum ut signaculum super brachium tuum quiafortis est ut mors. Ismai! Ismai! Matko slunce, jejíž prsy jsou bílé mlékem hvězd! Elementorum omnium domina, Paní Stvořitelko, Živitelko světa! Regina delle streghe!

Una cosa toglio vedere,

una cosa di amore

o vento, o acqua, ofiorel

Serpe strisciare, raná cantare

tiprego di non mi abbandonare!

„Hleď,“ zašeptal Malevolt. „Hleď, Reynevane.“

V mlze, která zahalila pentagram, se něco zachvělo, pohnulo, za

tančilo mozaikou mihotavých odlesků. Reynevan se předklonil a na

pjal zrak. V jednom zlomku okamžiku se mu zazdálo, že zahlédl ženu, vysokou, černovlasou, s očima jako hvězdy, se znamením půlměsíce na čele, oděnou do šatu proměnlivých vzorů, střídajících barevné odstíny – tu bílé, tu měděné, tu purpurové. Než si stihl uvědomit, koho zahlédl, přelud zmizel, ale přítomnost Matky všehomíru byla stále znatelná. Mlha nad pentagramem ještě zhoustla. Poté z ní opět vysvitlo světlo a on uviděl, koho uvidět chtěl.

„Nicoletto!“

Zdálo se mu, že ho zaslechla, překvapeně trhla hlavou. Měla kože

šinou lemovanou čapku, vlněnou šálu kolem krku a vyšívaný kabá

tek. Za jejími zády rozeznal řadu bílých kmenů opadaných bříz. A za břízami zeď. Stavbu. Hrad? Statek? Chrám?

Pak všechno zmizelo. Úplně a nenávratně.

„Já vím, kde to je,“ řekl mamun, dříve než si Reynevan začal zoufat „Poznal jsem to místo.“

„Tak mluv!“

Mamun promluvil. Ještě nedokončil a Reynevan už uháněl do stáje sedlat koně.

Vize nelhala. Spatřil ji na pozadí bílých bříz, o to bělejších, že lemovaly okraj staré černé doubravy. Její sivá klisna našlapovala opatrně, pomalu stavěla nohy do hlubokého sněhu. Kopl koně do slabin a přijel blíže. Kobyla zařehtala, jeho hnědý hřebec odpově

děl.

„Nicoletto.“

„Reinmare.“

Nosila mužský oděv: vatovaný kabátek s vyšívanými vzory a bobřím límcem, jezdecké rukavice, silné braccae neboli nohavice z bar

vené vlny, vysoké čižmy. Čapku měla nasazenou přes hedvábnou podviku, kryjící uši a líce, kolem krku si několikrát ovinula vlněnou šálu, jejíž dlouhý konec si přehodila přes rameno po vzoru mužské liripippe.

„Tys mne uhranul, magiku,“ pravila chladně. „Cítila jsem to. K tomu, abych sem přijela, mne přinutila nějaká síla. Nemohla jsem se vze

přít. Očaroval jsi mne, přiznej se.“

„Očaroval, Nicoletto.“

„Jmenuji se Jurta. Jurta de Apolda.“

Pamatoval si ji jinou. Na první pohled se na ní nic nezměnilo, ani tvář, oválná jako u Campinovy madony, ani vysoké čelo, ani pravi

delné oblouky obočí, ani mírně ohrnutý nos, ani vykrojení rtů. Ani výraz obličeje, ošidně dětský. Změnily se její oči. Ale co když se vůbec nezměnily, co když to, co v nich nyní viděl, tam bylo vždycky? V tyrkysově modré hlubině ukrytá chladná rozvaha a na uhodnutí čekající hádanka, na odhalení čekající tajemství. To, co již viděl. V očích takřka identicky modrých a podobně studených. V očích její matky – Zelené dámy.

Přijel k ní ještě blíže. Koně frkali, pára z jejich nozder se mísila.

„Těší mne, že tě vidím zdravého, Reinmare.“

„Těší mne, že tě vidím zdravou… Jutto. Hezké jméno. Škoda, žes je přede mnou tak dlouho tajila.“

„Cožpak ty,“ zvedla brvy, „ses mne někdy zeptal na jméno?“

„Jak bych mohl. Považoval jsem tě za jinou osobu. Klamalas mne.“

„Sám ses klamal,“ pohlédla mu do očí. „Klamal tě tvůj sen. Možná sis ve skrytu duše přál, abych byla někým jiným? Při únosu jsi mě ukázal kumpánům jako Biberštejnovnu, ty sám, svým prstem.“

„Chtěl jsem…“ přitáhl hnědákovi uzdu. „Musel jsem vás uchránit před…“

„No právě!“ skočila mu nemilosrdně do řeči. „Co jsem měla v té chvíli dělat? Zapřít to? Vysvětlit tvým přátelům loupežníkům, která z nás je která? Viděla jsem, že Katka je strachy bez sebe. Nechala jsem se raději unést místo ní…“

„… a klamala mě dále. Na Hrachové hoře jsi ani nemrkla, když jsem tě oslovoval jako Kateřinu. Bylo to pro tebe výhodné incognito. Chtělas, abych o tobě nic nevěděl. Obelhalas mě, obelhalas Biberštejna, obelhalas všechny…“

„Musela jsem,“ kousla se do rtu a sklopila zrak. „Copak to nechá

peš? Když jsem ráno sestoupila z Hrachové, potkala jsem u Frankenštejna kupce, Arména. Slíbil, že mě odveze na Štolc. A hned za městem, nemohla jsem uvěřit vlastním očím, jsme narazili na ty dva: Katku a Wolframa. Nemuseli nic říkat, stačilo se na ně podí

vat, abych poznala, že nejenom já jsem té noci měla… Hmm… Že nejenom já jsem zažila… Hmmm… Zvláštní příhody. Katka se pa

nicky bála otce, Wolfram toho svého snad ještě více… Tak co jsem měla zase dělat? Vyprávět o kouzlech? O nebeském letu na čaro

dějný sabat? Ne, pro nás obě bylo lepší dělat hloupé a tvrdit, že jsme uprchly únoscům. Počítaly jsme s tím, že raubritteři ze stra

chu z pomsty pana Jana utečou za sedmero hor a pravda nevyjde nikdy najevo. Že nikdo nebude mít ani tušení. Jak jsem mohla tušit, že Katka otěhotněla…“

„…a že já budu obviněn, že jsem ji znásilnil,“ dokončil hořce. „Bylo ti jedno, že to pro mě znamená rozsudek smrti. A pohanu horší než smrt. Poskvrnu na cti. Jsi skutečná Judita, Jutto, svým mlčením jsi mne zabila jako tvoje biblická jmenovkyně Holoferna. Dalas jim mou hlavu.“

„Neposlouchals, co jsem říkala?“ trhla uzdou. „Očistit tě ze znásil

nění znamenalo obvinit tě z čarování! Myslíš si, že tvoje hlava by na tom byla lépe? Stejně by mě nikdo neposlouchal, jakou váhu má slo

vo nerozumné ženy oproti slovu rytíře přísahajícího na kříž? Vysmáli by se mi, řekli, že nemyslím hlavou, ale dělohou. Tys byl v bezpečí v Čechách, tam na tebe nemohli. Alespoň do doby, kdy, jak jsem čekala, Wolfram Panevic sebere odvahu a padne Biberštejnovi k no

hám s prosbou o Katčinu ruku.“

„Dodnes ji nesebral.“

„Je to zbabělec. Jak vidno, svět je plný zbabělců. Vyspat se s děvče

tem se žádný z nich nezdráhá, ale co potom? Nohy na ramena, prásk

nout do bot a zmizet do ciziny…“

„To bylo na mě?“

„Jsi bystrý.“

„Posílal jsem ti dopisy.“

„Adresované Kateřině z Biberštejna, že? Ale pokud vím, ani ona žádný nedostala. Nynější časy nepřejí korespondenci. Škoda. S ra

dostí bych přijala zprávu, že jsi naživu. Ráda bych si přečetla, co mi píšeš… Můj Reinmare.“

„Moje Nicole… Jutto… Miluji tě, Jutto.“

„Miluji tě, Reinmare,“ přiznala šeptem, odvracejíc tvář. „Ale to nic nezmění.“

„Nezmění?“

„Přijel jsi do Slezska kvůli mně?“ zvedla hlas. „Miluješ mne tak, že chceš zůstat celý život se mnou? Jestli přijmu tvoje vyznání, opustíš všechno a utečeme spolu někam na kraj světa? Hned teď, jak tady stojíme? Přede dvěma roky, když jsem se ti oddala, jsem byla připra

vena… Ale ty ses bál. Co nám v tom zabrání dnes? Bezpochyby ně

jaký vážný a důležitý úkol, který musíš splnit. Přiznej se! Máš tako

vý úkol?“

„Mám,“ přiznal, nevěda, proč se červená. „Důležité poslání, svatý závazek. Dělám to i pro tebe. Pro nás. Moje poslání změní tvářnost světa, napraví jej, učiní jej lepším a krásnějším místem. V takovém světě, ve skutečném božím království, až nastane, budeme žít. Ty a já. Budeme spolu žít a milovat se do smrti. Toužím po tom, Jutto. Sním o tom.“

„Je mi dvacet,“ řekla po dlouhém mlčení. „Mám patnáctiletou sestru, na Tři krále se vdává. Pohlíží na mne spatra a zaručeně by mne pova

žovala za blázna, kdybych jí prozradila, že jí vůbec, ale vůbec nezávi

dím její svatbu s tupcem a pijanem trojnásobně starším, než je ona. Možná jsem opravdu bláznivá? Možná měl pravdu otec, když mi se

bral a spálil knížky Hildegardy z Bingenu a Kristiny Pisánské? Nu což, můj milovaný Reinmare, plň svůj svatý závazek, bojuj za ideály, hle

dej grál, měň a napravuj svět. Jsi muž a takové je mužské poslání: hledat grál, bojovat za sny a napravovat svět. Já se vracím do kláštera.“

„Jutto!“

„Netvař se tak užasle. Je to tak, žiju teď v klášteře klarisek v Bílém Kostelci. Z vlastní vůle. A až přijde čas rozhodnout se, co se mnou bude, z vlastní vůle se rozhodnu. Prozatím jsem jen conversa… Ani to ne tak docela. Rozmýšlím se. Nad tím, co bude dále…“

„Jutto…“

„Ještě jsem neskončila. Vyznala jsem ti lásku, Reinmare, protože tě miluji, upřímně miluji. Takže ty měň svět, já budu čekat. Po pravdě řečeno: stejně nemám na vybranou…“

Nenechal ji dále mluvit, naklonil se k ní a uchopil ji v pase. Zvedl ji do náručí, vytáhl ji ze sedla, její nohy ze třmenů – a oba padli do hluboké závěje. Zamžikali, setřásajíce suchý prašan z víček a řas, pohlédli si zblízka do očí. Do ráje ztraceného a znovu nalezeného.

Chvějícíma se rukama hladil její kabátek, laskal jemný mech i drob

nou osnovu tkaniny, opájel se znepokojivě drsnou výšivkou, roztře

senými prsty prozkoumával tajuplné záhyby a záložky švů, tiskl vy

zývavě tvrdé knoflíky i záhadné spony a háčky, mazlil se s hrubě pletenou vlnou šály, obdivoval pavučinovou jemnost zavití, nadpo

zemsky hebkého tureckého koftyru. Nořil tvář do kožešiny límce, dýchající všemi vůněmi Šťastné Arábie. Jutta, napjatá v jeho náručí, zrychleně dýchala, zatínala nehty do jeho kazajky, tiskla obličej k pikýrovanému suknu.

Prudce jí sňal čapku, netrpělivými pohyby rozmotal šálu, ovíjející její šíji jako nekonečně dlouhý had Jormungandr, shrnul okraj hed

vábného šátku a jako Marco Polo do Kitaje dospěl konečně i on k její nahotě, k obnažené kůži líce, k nádherně vzrušující nahotě ucha osvo

bozeného zpod hedvábí. Dotkl se jejího boltce nedočkavými rty. Nicoletta hlasitě vydechla, napjala se, přitáhla ho k sobě za vycpaný límec, druhou rukou chytila a sevřela hladkou, mosaznou tvrdost přez

ky jeho opasku.

V těsném objetí k sobě přitiskli ústa v dlouhém, vášnivém polibku. Velmi dlouhém a velmi vášnivém.

Jutta zasténala.

„Zebe mě zadek,“ zašeptala mu rozvášněně do ucha. „Promokly mi kalhoty.“

Vstali. Celí se třásli. Vzrušením a zimou.

„Zapadá slunce.“

„Zapadá.“

„Musím se vrátit.“

„Nicoletto… Mohli bychom…“

„Ne, nemohli,“ odmítla tiše. „Bydlím v klášteře, říkala jsem ti to. A začal advent. Nejde to…“

„Ale… Já… Jutto…“

„Jeď, Reinmare.“

Když se naposledy ohlédl, spatřil ji na okraji doubravy v paprscích zapadajícího slunce. V tom zimním světle a třpytu sněhu poznal s nezvratnou jistotou, že na sivé klisně tam už nesedí Jutta Apoldovna, dcera šenka ze Šanova a konvrška u klarisek. Na jejím místě teď byla bohyně. Zářící postava nepopsatelné krásy, čarovné zjevení, divinafacies, miranda species. Venuše nebeská, paní živlů. Elementorum omnium domina. Miloval ji. Zbožňoval.

Kapitola šestnáctá

v níž dochází k četným setkáním, rozdělení přátelé se znovu setkávají a nastává rok Páně tisící čtyřstý dvacátý osmý. Rok, jenž bude bohatý na dějinné události.

racel se pomalu, v zamyšlení, pohled utopen v koňské hřívě. Nechal hnědáka brodit se sněhem a samotného vybírat cestu. Teprve až překročil vratislavskou silnici, vydal se zkratkou, touž cestou, kterou přijel. Nespěchal, třebaže se smrákalo a červený sluneční kotouč se už skryl za koruny stromů.

Kůň zafrkal, jeho kopyta zaduněla na trámech a deskách. Reynevan zvedl hlavu a přitáhl uzdu. Dříve než čekal, dospěl k lávce, která spojovala břehy strže, na jejímž dně hučel bystrý potok. Lávka byla dost úzká, dost rozkývaná a obával se, že i dost ztrouchnivělá. Když pospíchal k Juttě, přejel tudy v sedle, nyní však raději sesedl a vedl koně za uzdu. Byl přesně v polovině, když spatřil, jak z bučiny na protějším břehu sjíždí jezdec v černém plášti.

Mladík se zarazil. Podvědomě se ohlédl, ačkoli o tom, že by se s koněm na úzké lávce otočil, nemohl ani snít. Tušení ho nezklama

lo: také za zády měl jezdce. Zaskřípal zuby, proklínaje v duchu svou bezstarostnost a nedostatek předvídavosti.

K jezdci stojícímu na konci lávky se připojil ještě jeden. Reynevan pevně uchopil uzdu a ohlávku neklidného koně. Nahmátl rukojeť dýky, A čekal na další vývoj událostí.

V cestě mu stojící jezdci zjevně čekali na totéž, poněvadž žádný z nich se nepohnul ani nepromluvil. Reynevan se podíval dolů z láv

ky. To, co viděl, se mu nelíbilo. Strž byla hluboká a její skalnaté srázy měly ošklivě ostré hrany.

„Kdo jste?“ zeptal se, i když věděl, kdo jsou. „Co ode mě chcete?“

„To ty,“ odvětil ten zezadu a stáhl si kápi z hlavy, „chceš něco od nás. Je čas vyjevit co a na čí rozkaz.“

Reynevan jej ihned poznal. Byl to ten vysoký snědý chlapík z Teplé Vody, který mu připomínal vandrovního tovaryše. Ten, který ho nejpr

ve pozoroval v krčmě a později ho zachránil, když mu přivedl koně.

Také oba další odhalili tváře. Poznal ještě jednoho z nich, vyšisovaného blondýna s hranatou bradou, který přede dvěma týdny vnikl do jeho pokoje s andaluskou navajou v hrsti. Třetího z jezdců, vy

chrtlého jako kostroun a s obličejem připomínajícím umrlčí lebku, neznal, nikdy předtím ho neviděl. Ale domýšlel se, kdo to je.

„Kdepak je čtvrtý?“ otázal se vyzývavě. „Ten Olbram, nebo jak se jmenuje? Ten, co se mu ‚U zvonku‘ nepovedlo zapíchnout mě ve spaní?“

Kostroun odhrnul plášť, splývající na koňský bok, a odkryl tak na

taženou kuši. Menší rozměry spolu s umným provedením prozrazo

valy zbraň loveckou, nikoli bojovou. Takové samostříly se bojovým nemohly rovnat dostřelem ani průrazností, jednoznačně je však před

čily přesností. Dobrý střelec dokázal z takové zbraně trefit na dvacet kroků jablko stejně bezpečně jako Vilém Tell z kantonu Uri.

„Škrábnu tvého koně,“ promluvil kostroun, jako kdyby četl Reynevanovy myšlenky. „Jenom ho škrábnu šipkou. Trhne sebou a shodí tě z můstku. Až tě najdou dole zabitého s polámanými kostmi, budou to tvoji nadřízení z inkvizice považovat za nešťastnou nehodu. Přičtou tě ke ztrátám a zapomenou.“

„Nesloužím inkvizici.“

„Je mi putna, komu sloužíš, ale provokatéra poznám po čichu. Tvůj smrad cítím až sem.“

„I já mám citlivý nos,“ odsekl Reynevan troufale, třebaže byl ochro

men strachem. „A smrdí mi tady zrádce, zloděj a defraudant a k tomu ještě obyčejný lapka. Dost žvanění! Střílej, zab mě, prodejný vrahoune! Těší mě myšlenka na to, co s tebou udělá Neplach, až tě do

padne.“

„Jsi podělaný strachy, špicle,“ ozval se světlovlasý. „Všichni špic

lové jsou srabi.“

Reynevan pustil ohlávku a tasil dýku.

„Pojď mi to sem zopakovat, hrdino v přesile,“ zavrčel. „Je tady místo tak akorát pro dva. Nuže, vejdi na lávku. Nebo si s tou hispán

skou kudlou troufáš jenom na spící?“

Kostroun sklonil kuši a suše se zasmál. Snědý tovaryš se přidal a po chvíli se rozesmál i blondýn.

„Na mou duši,“ prohlásil. „Celý brácha…“

„Jako by mu z oka vypadl,“ přisvědčil kostroun. „Pojď k nám, Reinmare z Bělavy, bratře Petra z Bělavy. Chceme ti stisknout pravici, Reynevane, rodný bratře Peterlina, našeho přítele blahé paměti.“

Reynevan odvedl frkajícího koně z lávky. Tvářil se bojovně a ovlá

dl už i roztřesená kolena. Kostroun mu potřásl rukou a poklepal ho po rameni. Zblízka ještě vynikla jeho chorobná vychrtlost, doslova mrtvolný vzhled.

„Omluv naši přehnanou ostražitost,“ řekl. „Život nás poučil. A díky tomu poučení dosud žijeme.“

„Jak ses správně domyslel,“ pokračoval, „my jsme Vogelsang. Nezradili jsme, nebyli převerbováni, nezměnili strany. Nezpronevěřili jsme svěřené prostředky. Jsme připraveni k další činnosti. Věříme, že přicházíš od Prokopa a Neplacha, že je reprezentuješ, že máš jejich zplnomocnění. Že nás máš z jejich rozkazu řídit, neboť čas nadešel. Řiď nás tedy, Reynevane. Věříme ti. Jmenuji se Drosselbart.“

„Bisclavret,“ podal mu ruku a představil se blondýn.

„Rzehors,“ snědý tovaryš měl dlaň tvrdou a drsnou jako nehoblo

vané dřevo.

„Díky za koně v Teplé Vodě.“

„Není zač,“ Rzehorsovy oči byly ještě tvrdší než ruce. „Zajímalo nás, kam na tom koni pojedeš.“

„Jeli jste za mnou?“

„Zajímalo nás, kam pojedeš,“ zopakoval jako ozvěna světlovlasý Bisclavret. „U koho budeš hledat pomoc.“

„Ti mniši…“

„Svídničtí dominikáni, slídilové inkvizice. Viděli Rzehorse, nechtěli jsme riskovat… Tím spíše, že v krčmě byli ještě dva další, které jsme podezírali. Tak jsme…“

„…udělali, co bylo třeba,“ dokončil nevzrušeně Rzehors; „A sledovali jsme tě. Někteří z nás měli za to, že budeš upalovat rovnou do Svídnice, schovat se pod inkvizitorská křídla… Olbram…“

„Vlastně ano,“ otázal se Reynevan, když se muž zarazil. „Kdepak je váš společník Olbram? Můj skoro vrah?“

Bisclavret mlčel. Rzehors si tlumeně odkašlal. Drosselbartovy bez

masé rty zkřivila zvláštní grimasa.

„Došlo k rozdílnosti názorů,“ řekl konečně kostroun. „Šlo konkrét

ně o tebe, o tvou osobu. O to, co s tebou uděláme. Nedohodli jsme se, takže…“

„Takže on odjel,“ zasáhl rychle Rzehors. „Teď jsme tři. Nestůjme tady už, za chvíli bude tma. Pojeďme do Kdeměře.“

„Do Kdeměře?“

„Prověřili jsme si Kdeměř i tvůj hostinec ,U zvonku',“ řekl Drosselbart. „Je to docela dobrá a bezpečná skrýš. Chceme se tam nastě

hovat. Máš něco proti?“

„Ne.“

„Tak na kůň a jede se.“

Nastala noc, naštěstí jasná, svítil měsíc, třpytil se sníh.

„Dlouho jste mi nedůvěřovali,“ začal Reynevan, když vyjeli z lesa na cestu. „Málem jste mě zabili. Jsem Peterlinův bratr, a přesto…“

„Žijeme v době,“ pospíšil s vysvětlením Drosselbart, „kdy bratr bratra zrazuje a je na něho jako Kain. V době, kdy syn zrazuje otce, matka syna, žena muže. Poddaný zrazuje krále, voják velitele a kněz boha. Podezírali jsme tě, Reynevane. Měli jsme důvody.“

„Jaké?“

„Seděl jsi ve Frankenštejně v inkvizičním vězení,“ ozval se z druhé strany Rzehors. „Inkvizitor Hejnic tě mohl zverbovat. Přinutit ke spo

lupráci hrozbou nebo vydíráním. Nebo si tě jednoduše koupit.“

„Přesně tak,“ souhlasil Drosselbart a natáhl si kapuci. „O to šlo. A nejen o to.“

„O co ještě?“

„Neplach,“ utrousil zezadu Bisclavret, „tě poslal do Slezska coby návnadu. On byl rybář, my ryby, no a červem na háčku jsi byl ty. Nechtělo se nám věřit, že jsi tak naivní, abys na takovou věc přistou

pil. Bez vlastního tajného cíle, bez toho, že bys vedl nějakou dvojí hru. Nevěděli jsme, jaký je to cíl a jakou hru hraješ. A mohli jsme te podezírat z nejhoršího, to musíš přiznat.“

„Mohli,“ přiznal neochotně.

Jeli. Měsíc svítil. Podkovy drtily zmrazky na cestě.

„Drosselbarte?“

Reinmare?“

„Byli jste čtyři. Teď jste tři. A zpočátku? Nebyli ještě další?“

„Byli. Jenže se vypařili.“

Drosselbart, Bisclavret a Rzehors se „U stříbrného zvonku“ zabyd

leli se světáckou nonšalancí, kterou do té doby Reynevan znal a vídal výlučně u Šarleje. Při pohledu na nové hosty majitel podniku zpočát

ku váhal a oči mu těkaly, leč záhy jej uklidnil objemný a do kovové tvrdosti napěchovaný váček, který mu dal Drosselbart. Přispělo rov

něž Reynevanovo ujištění, že je všechno v pořádku a není důvod k nepatřičné podezíravosti.

Krčmářovo chování nebylo ničím ve srovnání s reakcí Tybalda Raabeho, který se v Kdeměři objevil hned nazítří. Goliard literárně zkoprněl. Pochopitelně že okamžitě poznal Bisclavreta a věděl, s kým má tu čest. Dlouho se však nemohl vzpamatovat a zbavit nedůvěry, k čemuž mu pomohl až dlouhý rozhovor z očí do očí. Nakonec si Tybald oddechl. A vyrukoval s novinou, kterou přinesl.

V některém z nejbližších dnů, oznámil, do Kdeměře dorazí emisar, Prokopův a Neplachův vyslanec.

„Některým z nejbližších dnů“ se ukázal být teprve pátý prosinec, který připadal na pátek po svaté Barboře. A dlouho očekávaným vy

slancem byl k Reynevanovu velkému překvapení, ale zároveň k ne

malé radosti, starý známý Urban Horn. Druhové se přivítali, načež přišla řada na Horna, aby se divil on – a to při pohledu na Drosselbarta, Rzehorse a Bisclavreta, kteří před ním nastoupili do řady.

„Spíše bych se smrti nadál,“ přiznal, když po prezentaci zůstali sami. „Neplach mě poslal, abych ti pomohl v pátrání po Vogelsangu. A ty zatím, patřte národy, jsi je nejen vypátral, ale očividně též přesvěd

čil. Blahopřeji, příteli, srdečně blahopřeji. Prokop bude nadšen. O Vogelsang hodně stál.“

„Kdo mu dá vědět? Tybald?“

„Samozřejmě že Tybald. Reynevane?“

„Ano?“

„Ten Vogelsang… Jsou jenom tři… Trochu málo… Nebyli ještě další?“

„Byli. Jenže se vypařili.“

Než pravda škorně obuje, lež půl světa oběhne – delší obcování s Vogelsangem nezvratně dokázalo pravdivost uvedeného přísloví. Podařený trojlístek lhal bez ustání, vždy, všude a za každých okol

ností, ve dne, v noci, ve dny všední i sváteční. Byli to lháři doslova patologičtí, lidé, pro něž pojem pravdy vůbec neexistoval. Bezpo

chyby to byl výsledek dlouholetého života v konspiraci – čili v před

stírání, klamu a vytváření falešného zdání.

Díky tomu nebylo možno nic zjistit o žádném z nich, o jeho životo

pise, ba ani národnosti. Lhaní obměnilo všechno. Kupříkladu Bisclavret prohlašoval, že je Francouz, francouzský rytíř, a s oblibou se představoval coby miles gallicus. Druzí dva to s nemenší oblibou překrucovali na morbus gallicus, z čehož si dotyčný pranic nedělal zjevně si už zvykl. Patřil kdysi, jak sám tvrdil, k jedné z band proslu

lých Ecorcheurs – Stahovačů, ukrutných lupičů, kteří své oběti olupovali nejen o veškerý majetek, ale navíc i o jejich zaživa staženou kůži. Tuhle verzi ovšem do značné míry popíral Bisclavretův přízvuk, připomínající spíše okolí Krakova než Paříže. Ale předstíraný mohl být i ten akcent.

Rzehors v otázce svého původu neprecizoval místo ani zemi, vůbec o tom nemluvil. Pokud mluvil o něčem jiném, jeho přízvuk byl neurčitelný a slovní zásoba tak změtená a spletitá, že každý odhad musel ztros

kotat již po prvních větách. O což Rzehorsovi pravděpodobně šlo.

Celá trojice však projevovala jisté velmi charakteristické sympto

my, i když Reynevan měl příliš málo zkušeností, než aby je postřehl a správně určil. Všichni tři členové Vogelsangu v jednom kuse mžou

rali jako při chronickém zánětu spojivek, často si mimovolně mnuli zápěstí a při jídle si vždy předloktím chránili talíř anebo misku. Šarlej, když si je později prohlédl, rozšifroval ty symptomy okamžitě. Drosselbart, Rzehors a Bisclavret strávili značnou část života v žalá

řích. V kobkách. V železech.

Jakmile se rozhovor stočil na služební záležitosti, Vogelsang ihned zanechal lhaní a stal se až nesnesitelně konkrétní a věcný. Při několi

ka dlouho do noci trvajících rozmluvách seznámila trojice Reynevana a Horna s tím, co ve Slezsku přichystala. Drosselbart, Rzehors a Bisclavret podávali jeden po druhém hlášení o získaných a uspaných agentech, které měli ve většině slezských měst, hlavně v těch, která ležela na nejpravděpodobnějších pochodových trasách husit

ských vojsk. Bez námitek – a dokonce s jistou pýchou na svou solid

nost – vypočetl Vogelsang stav svých financí, jenž byl navzdory znač

ným výdajům stále nadmíru uspokojivý.

Při probírání plánů a strategií si Reynevan uvědomil, že do útoku a zahájení války zbývají už pouze týdny. Trojice agentů si byla jista, že husité vytáhnou do Slezska počátkem jara. Urban Horn to nepo

tvrdil ani nepopřel, tvářil se tajemně. Na Reynevanovo naléhání však odchýlil alespoň cíp tajemství. To, že Prokop udeří na Slezsko, při

znal, je v této chvíli více než jisté.

„Slezští a kladští ozbrojenci už třikrát vpadli na Broumovsko a Náchodsko, ve dvacátém prvním a dvacátém pátém roce a letos v srpnu, nedlouho po tachovském vítězství. Ukrutnost, s jakou si po

čínali, volá po stejně kruté odplatě. Vratislavský biskup a Půta z Častolovic dostanou lekci, Prokop jim ji udělí, a to tak, že na to do smrti nezapomenou. To je nezbytné pro pozvednutí sebevědomí armády i civilního obyvatelstva.“

„Aha.“

„To není všechno. Slezané utěsnili hospodářskou blokádu tak dů

kladně, že prakticky znemožnili obchod. Účinně uzavřeli cesty též pro zboží z Polska. Ta blokáda přichází Čechy draze a bude-li trvat déle, může Čechy stát život. Papeženci a Lucemburkovi přisluhovači nemo

hou husity porazit zbraněmi, na bitevních polích je stíhá porážka za porážkou. Bohužel však začínají vítězit na poli hospodářské války, kde husitům uštědřují citelné rány. To nesmí pokračovat, blokádu je nutno prolomit. A Prokop ji prolomí. Při té příležitosti se chystá také zlomit páteř Slezsku. Drtivě. Tak, aby je ochromil na sto let.“

„To má jít pouze o to?“ zeptal se s rozčarováním Reynevan.

„Pouze o to? A co poslání? Nesení pravého slova Božího? Úsilí o nápravu víry? Boj za ideály? Společenskou spravedlnost? Nový lepší svět?“

„No jistě!“ zvedl Horn hlavu a pousmál se koutkem úst. „Jistěže jde i o to. O nový lepší svět a pravou víru. To je tak nesporné, že o se tom není ani třeba zmiňovat. Proto jsem se o tom nezmínil.“

„Útok na Slezsko je tedy jistý,“ řekl a přerušil tak dlouhé, tísnivé mlčení, které nastalo po předchozích slovech. „Dojde k němu na jaře. To, co neznám, je směr, z něhož Prokop udeří. Kudy potáhne? Levínskou brankou? Mladkovským sedlem? Přes Landeshut? Nebo to vezme přes Lužici, aby si nejprve došlápl na Šestiměstí? Tohle opravdu nevím. A chtěl bych vědět. Kde, k čertu, vězí ten zatracený Raabe?“

Zatracený Raabe se vrátil třináctého prosince, v pátek před třetí adventní nedělí. Kýžené zprávy nepřinesl, jenom klepy. Na svatého Ondřeje porodila v Krakově královna Soňka polskému králi Vladi

slavovi třetího syna, jemuž dáno jméno Kazimír. Radost Poláků po

někud zkalil horoskop slavného astrologa Jindřicha z Břehu, podle nějž byl Jagellův třetí dědic počat a zrozen pod zlověstnou hvězdnou konjunkcí; za jeho života, věštil hvězdopravec, postihnou Polské krá

lovství nesčetné pohromy a neštěstí. Reynevan si zamyšleně třel čelo, Jindřicha z Břehu znal a věděl, že svoje horoskopy nakupoval „U archanděla“ od Telesmy. A Telesmovy horoskopy bývaly pravdi

vé. Nikdy se nemýlily.

Urbana Horna, to bylo zjevné, osud jagellonské dynastie příliš ne

zajímal. Očekával jiné zprávy. Než si stačil Tybald Raabe kloudně odpočinout, byl znovu vyhnán do světa.

Po třetí neděli adventu začaly první pořádné chumelenice. Přesto Reynevan ještě několikrát zajel za Juttou do Bílého Kostelce. Mrazi

vé počasí už nedovolovalo, aby se scházeli v lese, jejich setkání se tedy odehrávala s dovolením vlídné abatyše v klášterní zahradě. Zce

la veřejně, před zvědavýma očima šedých klarisek. S ohledem na okolí se museli omezit na držení se za ruce. Abatyše předstírala, že nic nevidí, a zamilovaní si nedovolili nic důvěrnějšího.

Mamun Malevolt, který se „U zvonku“ objevil sedmnáctého pro

since, mu o klášteře ledacos prozradil. Něco Reynevan věděl už před

tím, například to, že kostel s bílými zdmi, který propůjčil název Alba Ecclesia i blízké vesnici, stál již sto padesát let. Ves tehdy patřila vladykům z Býčeně. Když jejich rod vymřel, kníže Bolek I. Svídnický, prapraděd Jana Minstrberského, daroval odúmrť střelínským kla

riskám a založil v Bílém Kostelci klášter, převorství.

„To není obyčejný klášter,“ vysvětloval s podivnou grimasou Male

volt. „Říká se, že Bílý Kostelec je místo trestu. Místo vyhnanství. Pro jeptišky scestných názorů. To značí: pro ty, které myslí. Příliš hodně, příliš často, příliš samostatně a příliš svobodně. Údajně se tam již shromáždila skutečná elita volnomyšlenkářek.“

„Jakto? Jutta…“

„Tvoje Jutta,“ zamrkal mamun, „musí mít setsakra dobré známosti, postat se do Bílého Kostelce je snem většiny slezských jeptišek a kandidátek na jeptišky.“

„Dostat se na místo trestu a vyhnanství?“

„Jsi tak nechápavý? Když jsme nedávno hovořili o děvčatech a ško

lách, skončili jsme na tom, že žádné vysoké učení na světě nepustí dívky přes svůj práh. Nicméně ženské university už existují. Utajené v klášterech, takových jako Bílý Kostelec. Více ti neřeknu, tohle musí stačit.“

Více prozradil o pár dní později Urban Horn.

„Universita?“ zaštířil se. „Inu, i tak to lze nazvat. Doslechl jsem se, že se tam věnují naukám, které se na jiných školách nevyučují.“

„Hildegarda von Bingen? Christina de Pisan? Hmm… Joachim da Fiore?“

„Nejenom. Přidej Mathildu z Magdeburku, Beatrici z Nazaretu, Juliánu z Lutychu, Baudonivii a Hadewijch z Brabantu. Přihoď Elsbet Stangl, Marguerittu Porette a Bloemardinu Bruselskou a navrch ještě Maifredu da Pirovano, tu papežku guglielmitek. Ale s těmi jmé

ny buď opatrný, pokud nechceš svou vyvolenou dostat do maléru.“

Sníh padal a padal, svět utonul v bílém pápěří, do půli stěn v něm utonula též hospoda „U stříbrného zvonku“. Cesty byly zaváté a Rey

nevan musel nechtě zanechat výletů do Bílého Kostelce a přerušit schůzky s Juttou de Apolda. Závěje byly tak hluboké, že i ta nejhoroucnější láska v nich vázla a stydla.

Poslední neděli před Božím hodem přestalo sněžit, závěje slehly a cesty se staly jakž takž průjezdné. A tehdy k Reynevanově nesmír

né radosti přivedl Tybald Raabe do Kdeměře Šarleje a Samsona Medáka. Během vítání a objímání padlo na přátele takové dojetí, až jim vhrkly slzy do očí, ba Šarlej jednou či dvakrát popotáhl nosem.

Rázem se na stole objevila jedna, hned po ní i druhá lahvice a že všichni měli o čem vyprávět, u dvou neskončili.

Po útěku z Trosek Samson našel Šarleje, Berengara Taulera a Amadeje Baťu. Společně se rozhodli pátrat po Reynevanovi, ale poněvadž si uvědomovali, že ve čtveřici si s Grellenortovými Černými jezdci neporadí, obrátili koně k Michalovicím, aby požádali o pomoc Čapka. Čapek ochotně souhlasil, ovšem zjevně ho více než Reyneyanův osud zajímal onen tajný průchod, kterým Reynevan a Samson unikli z Trosek. Snadno si lze představit hejtmanovu podrážděnost, když vyšlo najevo, že Samson nepozná, kde v noci vyšel z podzemí a nedoká

že to místo najít. Hledali celý den – bezvýsledně. Čapkova podráždě

nost rostla. Když pak Šarlej naznačil, že by se mohli přestat ploužit nahoru a dolů podél potoka a začít konečně hledat stopu zmizelého Reynevana, naštvaný sirotčí hejtman sebral své lidi k návratu na Michalovice a čtveřici oznámil, ať si dále pátrá na vlastní pěst.

„Stopovali jsme tě tedy sami,“ posteskl si Šarlej. „Dost dlouho. Dostali jsme se až za Ještěd do blízkosti Rojmundu a Hamrštejna. Tam jsme se opět potkali s Čapkem, kterého tentokrát doprovázel Štěpán Tlach z Českého Dubu. A byl s nimi Flútkův posel, který při

jel z Bílé hory.“

Ukázalo se, že hejtman Tlach dostal od svého informátora v ojvínském klášteře zprávu, která záhadu Reynevanova zmizení vysvětlila. Bohužel jim byl současně předán rozkaz nestíhat Biberštejnovy lidi, ale neprodleně se vrátit. Rozkaz byl kategorický, a protože na jeho splnění měli dohlédnout oba hejtmani, kompanie se vydala na zpá

teční cestu v doprovodu eskorty.

Na Bílé hoře si Neplach ponechal jen Šarleje. Obr se chystal vypra

vit do Slezska sám, ale demerit mu samostatnou akci vymluvil.

„Dlouho,“ usmíval se potměšile, „jsem mu to rozmlouvat nemusel. Náš přítel Samson měl v Praze důležité vyřizování. Celé dny se pro

cházel se zrzavou Markétou na Zderaze nebo na Slovanech. Anebo sedávali v Podskalí a celé hodiny se dívali, jak plyne Vltava a jak zapadá slunce. Drželi se při tom za ruce…“

„Šarleji.“

„Co? Není to snad pravda?“

„D'antico amor senti la gran potenza…“ připomněl si Reynevan citát a rovněž se neubránil úsměvu. „Jak se jí daří, Samsone?“

„Mnohem lépe. Napijme se.“

„Krouží zvěsti,“ mhouřil Šarlej oči do zimního slunce, „že se šikuje spanilá jízda. Veliká rejsa. Dalo by se říci: tažení. Dalo by se říci: válka.“

„Jestli jsi byl u Flútka na Bílé hoře,“ protáhl se Reynevan, „určíte víš, co se šikuje. Flútek tě jistě zasvětil.“

„Krouží zvěsti,“ nenechal se odvést od svého tématu Šarlej, „že tobě byla v té válce svěřena významná úloha. Že máš být, jak by řekl básník, v samém srdci dění. Z čehož plyne, že se všichni ocitneme ve středu událostí.“

Seděli na terase hostince „U stříbrného zvonku“ a kochali se slun

cem, příjemně hřejícím navzdory slabému mrazíku. Na svahu pod lesem jiskřil sníh, z rampouchů na střeše líně odkapávala voda. Sam

son, zdálo se, dřímal. Možná opravdu dřímal? Povídali si přece hod

ně dlouho do noci a nejspíše zbytečně odzátkovali tu poslední láhev.

„Jinak řečeno: v samém centru válečných operací,“ pokračoval Šar

lej. „A ten, kdo má významnou úlohu, může v takových podmínkách snadno přijít k úrazu. Při válečných operacích lze snadno přijít o nějakou část těla. Někdy to bývá hlava a v takovém…“

„Vím, kam míříš. Přestaň.“

„Vidím, že čteš moje myšlenky, tak nemusím nic dodávat. Narážku jsi pochopil.“

„Pochopil. A dávám ti na vědomí: hájím věc kalicha, pro ni půjdu do války, pro ni splním svěřenou úlohu. Věc kalicha musí zvítězit, o to jde v první řadě. Díky našemu úsilí a našim obětem pravda zví

tězí, bude konec nepravosti a svět se změní k lepšímu. Za to dám život, bude-li třeba.“

Šarlej si povzdechl.

„Vždyť nedezertujeme,“ připomněl suše. „Bojujeme. Ty děláš kari

éru u rozvědky, já postupuji v táborské vojenské hierarchii a pozvol

na hromadím lup. Už mám docela pěkný majeteček. Ale jde o to, že už několikrát jsme ve službách kalicha stěží unikli smrtce zpod kosy. A co z toho? Nijak jsme se nepoučili, pořád pokoušíme osud, jako slepí se vrháme z nebezpečí do nebezpečí, jednoho horšího než dru

hého. Nejvyšší čas vážně si promluvit s Prokopem a Flútkem. Ať teď riskují krk v poli a v první linii mladší, my si už zasloužíme odpoči

nek, udělali jsme dost, abychom zbytek války mohli proležet sub tegninefagi. Eventuálně bychom mohli za zásluhy dostat teplá místeč

ka u štábu. Taková místa, Reinmare, krom toho, že jsou pohodlná a výnosná, mají ještě jednu nezanedbatelnou výhodu. Až se všechno začne třást, hroutit a rozpadat, jsou takové posty dobrým odrazovým stupínkem k útěku. A ještě se dá něco odnést…“

„Co by se mělo hroutit a rozpadat?“ namítl Reynevan. „Čeká nás ví

tězství. Kalich zvítězí a nastolí skutečné Regnum Dei. O to bojujeme.“

„Alleluja“ dodal Šarlej. „S tebou je těžká řeč. Nechám tedy argumentů a něco ti navrhnu. Posloucháš?“

„Poslouchám.“

Samson otevřel oči a zvedl hlavu, dávaje najevo, že také poslouchá.

„Utečme odtud,“ řekl Šarlej. „Do Konstantinopole.“

„Kam?“

„Do Konstantinopole,“ zopakoval naprosto vážně demerit. „To je takové velké město na Bosporu. Perla a metropole byzantského im

péria…“

„Vím, co je Konstantinopol a kde leží,“ přerušil ho Reynevan. „Chtěl jsem vědět, proč tam máme jet.“

„Abychom se tam usadili.“

„A proč bychom se tam měli usadit?“

„Reinmare, Reinmare,“ pohlédl na něho s politováním Šarlej. „Ne

chápeš to? Konstantinopol! Cařihrad! Velký svět, velká kultura! Skvě

lý život, skvělé místo k životu! Jsi lékař. Koupili bychom ti iatreion poblíž hipodromu, záhy bys proslul coby specialista na ženské ne

moci. Samson by mohl vstoupit do basileovy čestné gardy. Já, s ohle

dem na svou citlivou a námahu nesnášející konstituci, bych se neza

býval ničím… tedy až na meditaci, hazard a případné drobné machinace. Odpoledne bychom zašli do Hagie Sofie pomodlit se za vyšší zisky, pošpacírovali bychom po Mese a potěšili oči pohledem na plachetnice na Marmarském moři. V některé z taveren u Zlatého rohu bychom si poručili jehněčí pilaf a smažené chobotnice a jídlo hojně zapili kořeněným vínem. Žít a neumírat! Pouze Konstantino

pol, hoši, pouze Byzanc. Řeknu vám: nechejme za zády Evropu, její zaostalost a omezenost, setřesme tu špínu ze sandálů našich. Pojeď

me tam, kde je teplo, spokojenost a blahobyt, kde je kultura a civili

zace. Do Byzance! Do Konstantinopole, města měst!“

„Odjet do ciziny?“ Reynevan poznal, že demerit žertuje, ale při

stoupil na hru. „Opustit zemi otců a dědů? Šarleji, kde je tvůj patrio

tismus?“

„Tam,“ ukázal Šarlej neslušným gestem. „Já jsem občan světa. Patria mea totus hic mundus est.“

„Jinými slovy,“ nevzdával se Reynevan, „ibipatria, ubi bene. Filo

sofie dobrá pro tuláka nebo cikána. Máš otčinu, měls přece otce. Nic sis neodnesl z otcovského domu? Žádné ponaučení?“

„Jistěže odnesl,“ ohradil se s hraným rozhořčením světoobčan Šarlej. „Mnoho životních i jiných pravd. Mnohá moudra, jejichž znalost mi dodnes umožňuje žít důstojným životem.“ Teatrálně otřel slzu a pokračoval:

„Dodnes mi zní v uších velebný hlas mého rodiče. Nikdy nezapo

menu na jeho moudré rady, které jsem si vryl hluboko do paměti a jimiž se vždy budu řídit. Například: o svaté Školastice navlékni si rukavice. Nebo: z prázdné flašky si ani Šalomoun nezavdá. Nebo: kdo si ráno naleje, celý den mu dobře je. Anebo…“ Samson vyprskl, Reynevan si povzdechl. Z rampouchů kapalo.

Vánoce, Hod Boží, Nativitas Domini, Weihnachten, Yule – zimní svátky byly „U zvonku“ slaveny vskutku bujaře, arci jen v úzkém kruhu. Po několika slunečných dnech a krátkém oteplení přišly opět mrazy a fujavice, které zavály cesty. Hostinec byl odříznut od světa, v takovém počasí ale stejně nikdo nikam nejezdil. Společně s Reynevanem, Šarlejem, Samsonem, spolu s Vogelsangem, Urbanem Hor

nem a Tybaldem Raabem slavil vánoce hostinský Martin Prahl, který při této příležitosti ochotně ochudil svůj sklep o několik soudků rýn

ského, multánského a sedmihradského. Hospodářova žena Berta se postarala o bohatý jídelníček. Nakonec se přece jen dostavil i host zvenčí – mamun Malevolt. Ke všeobecnému překvapení nepřišel sám, ale provázely ho dvě lesní vědmy. Překvapení bylo veliké, nikoli však nemilé. Ukázalo se, že vědmy byly ženy v nejlepších letech, příjem

ného zevnějšku a obyčejů, takže po prolomení prvních ledů byly při

jaty bez výjimky všemi – včetně zpočátku vystrašené Berty Prahlové.

Vědmy přispěly k vánoční pohodě i tím, že přinesly dva objemné hrnce zelňačky. Znamenité zelňačky. Slovo „znamenité“ bylo v této souvislosti zcela nedostatečné, ba samo označení „zelňačka“ bylo málo výstižné. Pokrm připravený lesními čarodějkami byl pravým hymnem na počest dušeného zelí, peánem na uzenku a rozpuštěnou slaninu, ódou na zpěněnou cibulku a jemnou jíšku, oslavnou kantá

tou na sušené hříbky, kmín a pepř.

A po vší té poezii přišla nadmíru vhod Malevoltova pelyňková pá

lenka. Prozaická, avšak účinná.

Teprve po Circumcisio Domini ukázala zima, co dovede. Vánice zesílily, několik dní chumelilo bez ustání ve dne v noci. Potom se nebe mírně projasnilo a skrze mraky proniklo bledé slunce. A přišly mrazy. Uhodily takovou silou, až se zdálo, že svět zaúpěl. A zmražen znehybněl.

Mráz byl takový, že i z cesty na záchod nebo pro dříví se člověk vracel naskrz prokřehlý a jakákoli delší cesta hrozila vážnými omrzlinami. Na Horna a Raabeho, kteří se na Tři krále rozhodli odjet, se všichni dívali jako na šílence. Přesto Horn a Raabe odjeli. Museli. Byl rok 1428.

Urban Horn se vrátil osmnáctého ledna. Vzrušující novinou, kterou přinesl, probral společnost ze zimní apatie.

Na knížete Jana Minstrberského byl spáchán atentát. Na Tři krále, v den Zjevení Páně, když kníže vycházel po mši z kostela, prodral se mezi strážemi atentátník a s dýkou v ruce se na něj vrhl. Jan přežil jen díky obětavosti svých družiníků Timotea von Risin a Ulricha von Seiffersdorf, kteří ho zaštítili vlastními těly. Risin byl dokonce bodnut místo svého pána. Toho využili jiní a útočníka omráčili. Ukázalo se, že to není nikdo jiný než Gelfrad von Sterza, rytíř, který před lety zmizel někde v cizině a kterého všichni včetně vlastní rodiny považovali za mrtvého.

Zpráva o incidentu rázem oběhla celé Slezsko. Málokdo měl pochyb

nosti stran Štercova motivu, všichni věděli o avantýře knížete Jana s rytířovou ženou, krásnou Burgunďankou Adélou. Všichni věděli, jak bezohledně se poté kníže k zapuzené milence zachoval, všichni věděli, jaká smrt Adélu následkem takového jednání potkala. A třebaže nikdo Gelfradův čin neschvaloval a nikdo se jej nepokoušel omlouvat, na rytířských hradech a tvrzích se o celé věci dlouho a vážně debatovalo. Účastníci debat se postarali o to, aby se o nich dověděl Minstrberk. A třebaže rozzuřený velmož měl v úmyslu atentátníka veřejně potres

tat nelidsky krutým mučením, jehož vyvrcholením měla být krvavá exekuce, musel pod tlakem veřejného mínění od svého záměru ustou

pit. Gelfrada se zastali nejen blízcí příbuzní Haugvicové, Baruthové a Rachenauové, ale snad všechny šlechtické rody ve Slezsku. Gelfrad Šterca, zaznělo z jejich kruhů, je rytíř ze starého rodu. Svůj čin pak spáchal v zaslepeném hněvu, vyvolaném urážkou na své cti – a kdo se jí dopustil, to je každému známo. Kníže Jan se vztekal, ale jeho rádci mu brutální popravu rychle rozmluvili. Vysvětlili mu, že v době, kdy může každým dnem očekávat husitský nájezd, není v žádném případě vhodné znepřátelit si rytířstvo. Na stranu paličatého knížete se postavil pouze ještě paličatější biskup Konrád. Popíral tvrzení, že Gelfrad Šter

ca hájil svou čest, naopak hlásal, že atentátník jednal z husitského návo

du, a proto pro něj požadoval co nejkrutější smrt za velezradu a kacíř

ství. Šterca, soptil biskup, jednal ze stejných pohnutek jako podlý Křen, vrah těšínského kněžice Přemka. Proto musí být stejně jako onen Křen pálen ohněm a trhán kleštěmi. Slezská šlechta však o něčem podobném nechtěla ani slyšet, stála tvrdě na svém a prosadila svou vůli. Do té míry, že se vězeň mohl zachránit, měl být potrestán jen vyhnanstvím a ani s tím někteří nesouhlasili. Gelfrad Šterca by tedy vyvázl se zdra

vou kůží, kdyby si nepostavil hlavu. U soudu rytíř nejenže neprojevil lítost nad svým činem, ale prohlásil, že žádné vyhnanství mu nezabrá

ní, aby se vrátil a znovu ukládal o knížecí život. Že neustane, dokud vraha své ženy vlastní rukou nepotrestá. A svá slova už neodvolal. Na takové dictum neměli jeho obhájci žádný argument. Umyli si tedy ruce a Jan Minstrberský odsoudil rytíře k smrti. Ovšem k čestnému stětí mečem.

Ortel byl vykonán co nejkvapněji, patnáctého ledna, ve čtvrtek před druhou nedělí po festum Trium regum. Gelfrad ze Šterců šel na smrt klidně, hrdě, ale nikoli zpupně. Z lešení nevedl žádné proslovy, jen se zadíval na knížete a pronesl jedinou větu. Latinsky.

„Co…“ zeptal se hluše Reynevan. „Co řekl?“

„Hodie mihi, cras tibi.“

Reynevan nedokázal před svými společníky utajit stísněnost, byla příliš zjevná. Sám pocítil potřebu svěřit se, shodit ze sebe břemeno, a tak jim všechno vypověděl. O Adéle, knížeti Janovi, Gelfradovi Štercovi. O pomstě. Nikdo to nekomentoval. Až na Drosselbarta.

„Říká se, že pomsta je sladká,“ prohlásil vychrtlý muž. „Jenže ob

vykle to bývá slast pomatence, jenž blouzní o takovém potěšení. Je

nom blázen totiž položí hlavu na špalek, když nemusí. Hodie mihi, eras tibi – co dnes mně, zítra tobě stane se… Při těch slovech ti zasvítily oči, Reinmare z Bělavy, všiml jsem si toho. Vím, nač mys

líš. A prosím tě o jedno: nebuď blázen. Můžeš to slíbit? Nám všem?“

Reynevan přikývl.

Stejně náhle a prudce jako před časem mráz, nastala nyní obleva. Nedočkavý Reynevan osedlal koně a cválal do Bílého Kostelce. Cvalu bylo méně, namáhavého brodění tajícím sněhem více, výprava trvala několik hodin. A jejím jediným výsledkem bylo strohé oznámení fortnýřky, že Jutta odjela na Šanov na svatbu své sestry.

Cestu na Šanov Reynevan riskovat nemohl. Do Kdeměře se vrátil po soumraku. A hned následujícího dne došlo k loučení s Jonem Malevoltem, mamunem anarchistou.

„Nezůstaneš s námi?“ tázal se mamuna, jenž vyváděl ze stáje svého kosrnatého koníka. „Nepřidáš se? Vždyť to, s čím jsi pomáhal Tybaldovi, nyní přinese výsledky. Nechceš být při tom?“

„Ne, Reinmare. Nechci.“

„Tvrdíš přece, že jsi pro revoluci, pro převrat. že je na čase změnit staré pořádky, vyvrátit budovu světa ze základů. Zůstaň s námi. My změníme řád věcí a budovou světa, to mi věř, pořádně zatřeseme. Už brzy…“

„Vím,“ přerušil ho Malevolt, „co už brzy začne. Poslouchal jsem vaše rozmluvy, hleděl vám do očí, když jste se bavili o válce. Jsem celým srdcem pro revoluci a anarchii, celou duší podporuji pohyb a změnu. Nebudu ale riskovat osobní účast v tomto procesu. Kdo bojuje za revoluční změny, sám se v boji mění. Je zapotřebí velké síly vůle, aby to dokázal ovládnout, aby se nepřeměnil v něco… V co není dobré se přeměnit. A já si nejsem jist svou silou a sebekontro

lou, proto chci zůstat stranou. Basta! Ale vám… Tobě… přeji úspěch. Hodně zdaru, Reynevane.“

Mamun je opustil, ale něco po sobě zanechal. O pár dní později za

hlédl Reynevan za humny Samsona Medáka, jak nacvičuje útok a obranu gudendagem – okovaným vlámským kyjem. Samson a Male

volt si padli do noty, často spolu sedávali a metali vrhcáby, gudendag mohl být výhrou ze hry. Ale mohl to být také dárek na rozloučenou.

Reynevan se neptal.

Na den svatého Vincence mučedníka, ve Slezsku oslavovaného spolupatrona vratislavského dómu, přibyl do Kdeměře goliard Tybald Raabe. Patrně objel všechny své informátory, protože konečně při

nesl zprávy z Čech. Kolín, zvěstovala jedna z nich, po osmdesáti čtyřech dnech obležení konečně kapituloval. V úterý před svatým Tomášem vydal pan Diviš Bořek z Miletínka město pod zárukou volného odchodu posádky. Prokop Holý jeho podmínku přijal. Měl dost obléhání. A jiné plány.

„Prokop,“ hlásil goliard, „už mobilizuje tábory, sirotky i pražany. Rejsa do Uher je jistá.“

Tybald znovu odjel. Byl dlouho pryč, vrátil se teprve v neděli Invocavit. S novými zprávami. Jak bylo předpokládáno, vojsko vedené Prokopem a Jaroslavem z Bukoviny dobylo Uherský Brod a odtam

tud vytáhlo na uherskou stranu. Postupně byla vzata a dána v plen města Senice, Skalice, Orešany, Modra, Pezinok a Jur. V Popeleční středu, osmnáctého dne měsíce února, pronikli Češi až ku Prešpurku, vypálili předměstí a všechny okolní vesnice. S vozy plnými kořisti se pak obrátili na zpáteční cestu. Budíce hrůzu obyvatelstva, prošli kolem Trnavy a Nového Města nad Váhem. Nikdo se jim neodvážil zkřížit cestu, neřku-li se s nimi pustit do boje.

„Na Moravě,“ pokračoval významně Tybald, „se mezitím shromáž

dily značné posily. Bojové oddíly z Nymburka, Slaného, Uničova a Břeclavi.“

„To značí,“ blýskl zuby Bisclavret, „přišla řada na Slezsko.“

„Nadešel náš čas,“ řekl stručně Drosselbart. „Chystejme se.“

„Chystejme se,“ zopakoval jako ozvěna Urban Horn.

Chystali se. Celé dny a noci proseděli nad mapami, plánovali. Bis

clavret a Rzehors odjeli, vzali s sebou nákladní koně. Když se za dva dny vrátili, soumaři nesli náklad. Byl těžký a kovově chřestil. Odha

dem toho mohlo být několik desítek hřiven. Reynevan se opět vypravil do Bílého Kostelce, ale ani tentokrát Juttu v klášteře nezastihl. Jak se zdálo, zima oba milence znovu roz

loučila.

Skončil fašank, začal Velký půst. Přišel svatý Matěj, který láme ledy. Pranostika nelhala: zima se ztrácela, už neměla sílu vzdorovat. Teplým jižním větrem olíznuté sněhy tály, zanedlouho z nich vyhléd

ly bílé kvítky sněženek. Ve vzduchu bylo cítit jaro.

S jižním větrem a vůní jara se dostavil Tybald Raabe. Sotva ho spatřili přijíždět, věděli: začalo to.

„Začalo to,“ potvrdil s planoucím zrakem goliard. „Začalo to, pá

nové. Prokop udeřil. Na Ostatky překročil hranice opavského kní

žectví.“

„Takže válka.“

„Válka,“ zopakoval jako ozvěna Urban Horn. „Deus pro nobis!“

„Je-li bůh s námi,“ dopověděl hluše Drosselbart, „kdo může být proti nám?“

Vanul vítr z jihu.

Kapitola sedmnáctá

v níž do Slezska vkročí Tábor, Reynevan začíná záškodnickou činnost a kníže Bolek Va

lášek naskakuje na vůz dějin.

stříc českému vojsku se vydali Reynevan, Urban Horn a Rzehors. Bisclavret s Drosselbartem zamířili k Nise, aby šířili paniku a poraženeckou náladu. Šarlej a Samson zůstali v Kdeměři, měli se připojit až později.

Zpočátku jeli směrem na Ratiboř, krakovskou silnicí. Záhy však, již za Pradníkem, začaly obtíže: cestu ucpali uprchlíci. Hlavně od Osoblahy a Hlubčic, odkud, jak tvrdili s hrůzou v očích, je už vidět husitské houfy. Hrůzostrašné, zmatené zvěsti hovořily o vypálení Ostravy, o ztečení a zpustošení Hukvald, o obležení Opavy. Husité, breptali třesoucími se hlasy běženci, jdou v nepřehledných zástupech, v ohromném počtu! Když to uslyšel Rzehors, ďábelsky se usmál. Přišel jeho čas, čas sólokaprů černé propagandy.

„Husiti jdou!“ křičel na míjené uprchlíky změněným, panicky znějícím hlasem. „Ukrutná síla! Zbrojného lidu dvacet tisíců! Drancují, pálí, zabíjejí! Utíkejte, lidé, blíží se smrt!“

„Už jsou tady! Zakrátko je uhlídáte! Čtyřicet tisíc husitů! Žádná moc je nezadrží!“

Za uprchlíky a jejich zachráněným majetkem naloženými vozy jelo vojsko. Zjevně též na útěku. Rytíři, kopiníci a střelci s ponurými tvá

řemi naslouchali zvěstem o postupujících padesáti tisících husitech, zvěstem vykřikovaným s dobře nacvičeným zoufalstvím a prošpikovaným překroucenými nebo rovnou vymyšlenými citáty z apokalypsy a knih proroků.

„Husiti! Sto tisíc! Běda nám, běda!“

„Stačí,“ zavrčel Horn. „Kroť se. Čeho je moc, toho je příliš…“

Rzehors se začal krotit. Koneckonců už nebylo koho strašit, lidí na silnici ubylo. A po nějakém čase zahlédli dva sloupy černého dýmu, stoupající zpoza stěny lesa k obloze.

„Nová Cerekev a Ketř,“ ukázal pohybem hlavy jeden z posledních běženců, táhnoucí společně se ženou a potulným minoritou vozík se skrovným majetečkem a kupou dětí. „Hoří už od včerejška… Prý tam leží hromady pobitých…“

„Boží dopuštění,“ odvětil přesvědčeně Rzehors. „Utíkejte odtud. Rychle a daleko. Dejte na má slova, dopadne to jako přede dvěma sty lety: nájezdníci dojdou až k Lehnici. To nás bůh trestá… Za hříchy duchovenstva.“

„Co to žvaníš?“ utrhl se na něho řeholník. „Jaké hříchy? Pomátl ses na rozumu? Neposlouchejte ho, křesťané! Je to falešný prorok! Ane

bo zrádce…“

„Prchejte, dobří lidé!“ pobídl Rzehors koně, ale ještě naposledy se otočil v sedle. „A mnichům a farářům nevěřte! A hlavně nepijte vodu na podhradích! Vratislavský biskup kázal otrávit studně!“

Minuli hrůzou ochromené Hlubčice a pokračovali v cestě. Po pravé straně zůstával masív Hrubého Jeseníku. Směr jim ukazovaly nové sloupy dýmu. Přibylo jich, nehořely už jen Nová Cerekev a Ketř, ale snad pět dalších osad.

Vyjeli na kopec. Spatřili pochodující Tábor, dlouhou kolonu jízdy, pěchoty, vozů. A uslyšeli zpěv.

Slyšte rytieři boží, připravte se již k boji,

chválu boží ku pokoji statečně zpievajte!

Antikristus již chodí, zapálenu péčí vodí,

kněžstvo hrdé již plodí, pro Buoh znamenajte!

V čele jedou praporečníci, nad nimi vlají korouhve. Standarta Tá

bora – bílá se zlatým kalichem a heslem „Veritas vincit“. A korouhev polní obce, rovněž bílá s kalichem červeným a zlatou hostií uvnitř trnové koruny.

Za korouhevníky následuje velitelský sbor. Prachem a slávou po

krytí vojevůdci, obávaní válečníci. Prokop Holý, snadno rozezna

telný podle statné postavy a statného kníru. Po jeho boku jede vě

hlasný táborský kazatel Markolt ze Zbraslavic, podobně jako Prokop v kožešinové čapce a šubě, podobně jako Prokop s písní na rtech. Zpívá též Jaroslav z Bukoviny, vrchní velitel polního vojska, zpívá – příšerně falešně – Jan Bleh z Těšnice, hejtman táborské domácí obce. Vedle Bleha jede na bojovém hřebci a s červeným kalichem na prsou Blažek z Kralup, nezpívá však. Vedle něj Feďka z Ostrogu, na straně husitů válčící ruský kňjaz, jinak bouřlivák a dobro

druh. Následují velitelé městských hotovostí: Zikmund z Vranova, hejtman slánský, a Otík z Lozy, hejtman nymburský. Za nimi tábor

ský spojenec rytíř Jan Zmrzlík ze Svojšína, v plné zbroji, na tarči tři červené pruhy ve stříbrném poli. Dva rytíři po Zmrzlíkové pra

vici a levici se rovněž honosí erby. Polskou Věňavu – černou buvo

lí hlavu ve zlatém štítě nosí Dobeslav Puchala, veterán od Grunwaldu, jenž vede korouhev Poláků. Červené a stříbrné stínky má ve znaku Jan Tovačovský z Cimburka, velitel silného houfce Morava

nů.

Tráva, kvietie a povietřie, plač hlúposti človiečie,

zlato, kamenie drahé, poželejte s námi!

Anjelé, archanjelé, vy Kristovi manželé,

tróny, apoštolové, poželejte s námi.

Vál vítr od Jeseníků. Bylo jedenáctého března Anno Domini 1428, čtvrtek před nedělí Laetare, v Čechách zvanou Družebná.

Jízdní předvoj. Lehkooděnci ve šlapech, šalířích, s kopími.

„Urban Horn. Reinmar z Bělavy. Vogelsang.“

„Vím, kdo jste,“ nespouštěl z nich oči velitel hlídky. „Čekáme na vás. Bratr Prokop se ptá, jak to vypadá před námi. Kde je nepřátelské vojsko? U Hlubčic?“

„U Hlubčic,“ usmál se sebejistě Urban Horn, „není nikdo. Cesta je volná, nikdo vám do ní nevstoupí. V okolí není nikdo, kdo by si troufl.“

Hlubčické podhradí stálo v plamenech, oheň hladově polykal doškové střechy. Valící se kouř zahalil město a hrad, cíl chtivých pohle

dů husitských vůdců. Prokop Holý si těch pohledů dobře všiml.

„Nechat na pokoji,“ zopakoval a vzpřímil se za stolem, postave

ným uprostřed kovárny změněné na štáb. „Nechat na pokoji Hlubčice i okolní vsi. Kníže Václav zaplatil výpalné, smlouva platí. A slovo dodržíme.“

„Copak oni je dodržují?“ rýpl si kazatel Markolt.

„My dodržujeme,“ zdůraznil Prokop, „neboť jsme boží bojovníci a praví křesťané. Dodržíme slovo, které jsme dali knížeti hlubčickému a dědici opavskému. Přinejmenším do té doby, dokud bude dědic Opavy držet své. Ale poruší-li je, zradí a pozvedne proti nám zbraň, zaklínám se jménem Páně, že zdědí popel a dým.“

Někteří z hejtmanů v kovárně se při Prokopově zmínce usmáli. Ja

roslav z Bukoviny se dušeně zachechtal, Dobeš Puchala si nedočka

vě mnul dlaně, Jan Bleh vycenil zuby a před očima měl už dozajista obraz boje a vraždění. Prokopovi nic z toho neuniklo.

„Vstupujeme na biskupské území,“ řekl a opřel se zaťatými pěstmi o rozložené mapy. „Tam budete mít co pálit a plundrovat.“

„Biskup Konrád a Půta z Častolovic,“ ozval se Urban Horn, „sou

střeďují své síly u Nisy. Na pomoc jim jde Jan z Minstrberka. Mají se dostavit rovněž Ruprecht z Lubína a jeho bratr Ludvík z Olavy.“

„Kolik jich bude celkem?“

Horn pohlédl na Rzehorse. Osmahlý vyzvědač kývl hlavou, věděl, že všichni čekají, jakou informovaností se pochlubí slavný Vogel

sang.

„Biskup, Půta, knížata,“ zvedl Rzehors hlavu po drahnou chvíli tr

vajícím přepočtu. „Johanité ze Střehomi a Malé Olešnice, najatí žoldnéři, městské posádky… K tomu zemská hotovost, ponejvíce sedláci. Celkově sedm až osm tisíc mužů, v tom asi tři sta kopí jízdy.“

„Od Chrapkovic a Horního Hlohova,“ vmísil se do hovoru Jan Zmrzlík ze Svojšína, který se právě vrátil z jízdního průzkumu, „táhne mladý kníže Bolek Opolský. Jeho vojsko drží v Kaziměři most přes Straduňku, strategický bod na trase Ratiboř – Nisa. Jaké síly může Bolek postavit?“

„Zhruba šedesát kopí,“ odhadl zasvěceně Rzehors. „A tisícovku pěších.“

„Mor na toho Opolského,“ zavrčel Jaroslav z Bukoviny. „Blokuje nás na křídle. Nemůžeme překročit Nisu a nechat si ho v zádech.“

„Uhoďme tedy rovnou na něj,“ navrhl Bleh z Těšnice. „Veškerými silami. Rozdrťme ho…“

„Stojí v místě, kde na něj bude těžké zaútočit,“ zavrtěl hlavou Rze

hors. „Straduňka je zjara rozvodněná, břehy bahnité…“

„Krom toho,“ namítl Prokop, „máme málo času. Střet s Bolkem nás zdrží a biskup mezitím shromáždí posily a zaujme výhodnější pozi

ce. Naše nesnáze by mohly probudit tu ratibořskou vlčici, regentku Helenu, a jejího podlého synáčka Mikuláše. Také Přemek Opavský by byl schopen provést nějakou radikální pitomost a ani Václav by nemusel odolat pokušení. Skončilo by to obklíčením a bojem na všech frontách. Ne, bratři, biskup je naším nejhorším nepřítelem, půjdeme tedy rovnou na Nisu. Hlavní síly na pochod! Směr Osoblaha… Pro bratry Puchalu a Zmrzlíka budu mít jiné úkoly, ale to až za chvíli. Nejdříve… Reynevane!“

„Bratře Prokope?“

„Mladý Opolský… Ty ho znáš, pokud je mi známo.“

„Bolka Valáška? Ano, studoval jsem s ním v Praze.“

„Znamenitě. Pojedeš k němu. Spolu s Hornem. Doručíte mu posel

ství, mým jménem mu navrhnete dohodu…“

„Nebude,“ namítl chladně Horn, „s námi chtít jednat.“

„Skládejte naději v Boha,“ pohlédl Prokop na čekajícího Dobeše Puchalu a Jana Zmrzlíka a rty mu zkřivil potměšilý úsměv.

„V Boha a ve mne. Postarám se, aby chtěl.“

Jarní Straduňka se skutečně jevila jako vážná terénní překážka, voda se vylila z jejích břehů, proud omýval kmeny vrb, na jejichž větvích už vypučely jehnědy. Na zaplavených lukách se to hemžilo žábami.

Hornův kůň zatančil na cestě, až se mu od kopyt rozstříklo bláto. Jezdec mu přitáhl uzdu.

„Ke knížeti Bolkovi!“ houkl na stráž před mostem. „Poselstvo!“

Křikl to už potřetí. Strážní neodpovídali a nepřestali na ně mířit samostříly a o zábradlí mostu opřenými hákovnicemi. Reynevana se zmocnil neklid. Každou chvíli se ohlížel k lesu a odhadoval, zda by se k němu v případě pronásledování stihl dostat.

Zatím z lesa na protějším břehu vyjela čtveřice jezdců. Tři se zasta

vili na předmostí, čtvrtý, rytíř v plné zbroji, vjel na most. Podkovy zaduněly. Erb na rytířově tarči nebyl český odřivous, jak si Reynevan v první chvíli myslel – byl to polský Ogončík.

„Kníže,“ zvolal jezdec, „poselstvo přijme! Pojeďte na náš břeh!“

„Na rytířské slovo?“

Ogončík si upravil padající hledí přilby a postavil se ve třmenech.

„Ejhle!“ podivil se. „My se známe. Tys přece mladý Bělava.“

„Rytíř Křích,“ vzpomněl si Reynevan. „Z Kostelce, že?“

„Zaručí nám kníže Bolek,“ přerušil Horn vzájemnou výměnu zdvo

řilostí, „nedotknutelnost poslů?“

„Dává rytířské slovo,“ zvedl obrněnou ruku Křích z Kostelce. „A příteli Bělavovi by stejně neublížil. Pojeďte.“

„Vida, vida, vida,“ protáhl významně Bolek Valášek, dědic opol

ský. „Prokop ke mně musí cítit respekt, když za mnou posílá takové známé persóny.“

Knížecí suita v odpověď nesrozumitelně zahučela. Tvořilo ji a porady v chalupě na okraji vsi Kaziměře se účastnilo sedm mužů: knížecí herold v modrém tabardu se zlatou opolskou orlicí, pět ry

tířů ve zbrojích a jeden kněz – ten byl koneckonců také v pancíři a lokty mu chránily plechové myšky. Tři z rytířů byli Poláci: Křícha z Kostelce Reynevan znal, rozpomněl se i na jeho druha Slaského erbu Nečuja, poslední byl nějaký Pravdic, kterého nikdy předtím neviděl. Čtvrtý rytíř nosil v erbu lovecký roh Falkenhaynů, pátý byl johanita.

„Pan Urban Horn,“ pokračoval kníže kousavě, „je známý přede

vším z biskupských a inkvizičních zatykačů, rozesílaných po celém Slezsku. A popatřte, páni, ten neznaboh, beghard, kacíř a špehýř je zde coby posel Prokopa Holého, arcikacíře a hereziarchy.“

Johanita zlověstně zavrčel, kněz si odplivl.

„A ty, jak vidím,“ obrátil Valášek zrak na Reynevana, „ses nadobro upsal satanovi. Musíš heretikům vskutku obětavě sloužit, když tě vysílají s poselstvími. Anebo si kacířský pohlavár Prokop myslí, že něčeho dosáhneš s ohledem na naše dávné přátelství? Nu, pokud s tím počítal, přepočítal se. Abys totiž věděl, Reynevane, když ti celé Slez

ko nasazovalo psí hlavu, dělalo z tebe lupiče a vraha, pachatele nejhorších zločinů včetně znásilňování panen, já jsem tě hájil a měl to všechno za pomluvy. Teď vidím, jaký jsem byl hlupák.“

„Ale zmoudřel jsem,“ dokončil po chvíli tísnivého ticha.

„Zmoud

řel. Na antikristovo poselství kašlu, ani mě nenapadne s vámi jednat. Stráže! Chopte se jich! Toho ptáčka spoutejte!“ Reynevan se pohnul, ale až se mu podlomila kolena, když mu na ramena dopadly těžké ruce za ním stojícího Křícha z Kostelce. Dva zbrojní pacholci popadli Horna za ruce, třetí mu zkušeně svázal zá

pěstí, ovinul provaz kolem šíje, přitáhl a zajistil pevným uzlem.

„Bůh to vidí,“ zvedl v přehnaném gestu paže kněz. „Bůh vidí, že činíš dobrou věc, kníže. Firmetur manus tua – budiž posílena ruka tvá, když rdousí hydru hereze.“

„Jsme poslové,“ sykl v Polákově sevření Reynevan. „Dals nám slo

vo…“

„Jste poslové ďábla. A slovo dané kacíři je neplatné. Horn je zrádce a heretik. Ty jsi odpadlík. Byls můj přítel a spolužák, nebudu tě proto svazovat. Ale zavři klapačku!“ Zavřel.

„Jeho,“ ukázal kníže pohybem hlavy, „vydám biskupovi. Je to má povinnost dobrého křesťana a syna církve. Co se týče tebe… Už jed

nou jsem tě ze staré známosti zachránil. I nyní tě propustím…“

„Jakže?!“ vykřikl pohoršeně kněz. „Propustit kacíře? Husitu?“

„Drž zobák, frátere,“ zamračil se Valášek, „a neotevírej ho bez mého dovolení! Pustím tě na svobodu, Reinmare z Bělavy, bývalý příteli. Ale je to naposledy, přísahám na Kristova muka. Naposledy! Více

krát mi nechoď na oči! Stojím v čele vojáků kříže, brzy se spojíme s biskupskými silami a potáhneme k Opavě, abychom vás smetli z povrchu země. Dá bůh, že vratislavský biskup docení, jaký jsem dobrý katolík. Třebas mi za to odpustí dluhy. A kdo ví, možná vrátí něco z toho, co opolskému knížectví odebral. Zvedněmež tedy kříž, Bůh to chce! A vzhůru k Opavě…“

„Tam, kde stálo předměstí Opavy,“ ozval se svázaný Horn, „dneska vítr roznáší popel. Včera stál Prokop před Hlubčicemi. Dnes je zaru

čeně ještě blíže.“

Bolek Valášek přiskočil a uhodil ho přes ucho. „Řekl jsem,“ zasyčel, „že s tebou nebudu mluvit, zaprodanče. Ani poslouchat tvoje drzosti.“

„Reynevane,“ otočil se prudce. „Co to žvanil? Že Opava padla? Tomu nevěřím. Pusť ho, pane Kříchu.“

„Opava se ubránila,“ třel si puštěný Reynevan bolavá ramena, „ale předměstí lehlo popelem. Stejně tak Ketř, Nová Cerekev a předtím Ostrava. Hradec nad Moravicí a Hlubčice stojí, ale vděčí za to jen a jen rozvaze kněžice Václava. Dohodl se s Prokopem, zaplatil výpalné a zachránil knížectví. Nebo aspoň část…“

„Tomu mám uvěřit? Že se Přemek Opavský nebránil, že synovi dovolil smlouvat se s husity?“

„Kníže Přemek sedí za hradbami Opavy tiše jako myška. Dívá se na požáry, poněvadž na kteroukoli stranu pohlédne, nevidí nic než požáry. Mladý Václav má, jak vidno, vlastní rozum. Lze mu jej pou

ze závidět a poučit se od něj.“

„Bůh ztrestá,“ vybuchl kněz, „ty, kdož se s jeho nepřáteli paktují. Smlouva s kacířem je smlouva se satanem. Kdo ji uzavře, ten bude navěky zatracen. A zde na zemi, za života potres…“

„Milosti,“ vpadl do chalupy zbrojnoš v kapalínu. „Kurýr!“

„Přiveďte ho!“

Jízdní posel, bylo to vidět i cítit, nešetřil sebe ani koně. Vrstva přischlého bláta ho pokrývala až do pasu a zápach koňského potu se od něho nesl na pár kroků.

„Mluv.“

„Češi jdou,“ vydechl kurýr, lapaje po dechu, „Veliká síla… Všech

no pálí… Vypálili Osoblahu, dobyli Pradník…“

„Cooo?“

„Pradník je dobyt… Ve městě hrozná řež… Čížovice hoří… Bílá

hoří… Padla… Husité…“

„Přeskočilo ti?“

„Husité… u Horního Hlohova…“

„A kde je biskupské vojsko? Kde je Jan Minstrberský, kde Ruprecht a Ludvík? Kde je Půta?“

„Stojí před Nisou… Biskup káže, abys pospíšil k nim, kníže…“

„K nim?!“ zařval Valášek a stiskl pěst na palcátu za pasem. „Oni ustupují, nechávají moje panství bez ochrany, moje města napospas nepříteli – a já mám jít k nim?! Biskup káže?! Konrád Olešnický, ten zloděj, ožrala a kurevník si mi dovoluje rozkazovat?! A vy, co na mě čumíte?! Máte radit, aby vás šlak trefil! Tak raďte, co dělat!“

„Do útoku!“ zvolal johanita. „Gott mit uns!“

„Nejsou to falešné informace?“ zamžikal Slaský Nečuja.

„Pospěšme k Nise,“ řekl tvrdě Falkenhayn. „Spojme se s biskupem Konrádem. Budeme silní, ve valné bitvě heretiky porazíme. Pomstí

ce vypálená města…“

Kníže na něho pohlédl a zaskřípal zuby.

„Neraď, jak mstít. Raď, jak zachránit!“

„Dohodnout se,“ zamumlal Ogončík. „Zaplatit výpalné.“

„Nemám z čeho,“ skřípal zuby Valášek. „Můj Pradník… Ježíši! Můj Hlohov…“

„Je třeba skládat naději v Boha,“ promluvil znovu kněz. „Věřit v něj… Stane se dle Boží vůle… Zde je bible. Namátkou ji otevři a já přečtu, co se má stát…“

„A pohubili ostrostí meče,“ začal zpaměti recitovat Urban Horn a předběhl tak kněze, „jako proklaté všecko, což bylo v městě, od muže až do ženy, od dítěte až do starce…“

Bolek Valášek ho uhodil pohledem, Horn zmlkl. Avšak namísto něj promluvil Reynevan.

„Tedy vypálil Jozue Hai,“ navázal, „a položil je v hromadu věčnou a pustinu, až do tohoto dne. Uvažuj, Bolku. A rozhodni se. Než bude pozdě.“

Když viděl, že ho Piastovec nenechal umlčet, pokračoval: „To je revoluce, Bolku. Svět se od základu mění, historie se obrací jiným směrem. Vůz dějin se už dává do pohybu a žádná síla jej už nezastaví. Můžeš naň ještě naskočit, nebo jím můžeš být rozdrcen. Vyber si.“

„Můžeš,“ přidal se Horn, „být mezi poraženými, nebo mezi vítězi, kníže. Běda poraženým, praví klasici. Naopak vítězům náleží sláva a moc. Protože se nezmění toliko historie, nýbrž i mapa světa.“

„He?“

„Sapienti sat dictum est. Hraniční kameny budou zajisté přesunuty ve prospěch vítězů, kníže. A jejich spojenců, to se rozumí.“

„Tohle,“ objevil se v očích mladého knížete záblesk zájmu, „byl návrh? Nabídka?“

„Sapienti sat.“

„Ha,“ záblesk nezmizel. „Budu mít prospěch, říkáš. A konkrétně?“

Horn se usmál a ukázal zrakem na svá pouta. Na Valáškův pokyn mu byla ihned rozvázána. Při pohledu na to Falkenhayn zasupěl, jo

hanita položil dlaň na hlavici meče. Kněz vyskočil.

„Pane!“ vřískl. „Nepopřej sluchu ďábelskému našeptávání! Jed toho husitského hada leptá tvé uši! Pomni na víru předků! Pomni…“

„Drž hubu, pope!“

Kněz vyskočil ještě výše.

„Tak takový jsi! Takový!“ ječel a šermoval rukama knížeti před nosem. „Apostato! Zaprodanče! S kacíři se smlouvat! Páni rytíři, bij

te ho, kdo v Boha věří! Proklínám tě! Budiž proklet doma i venku, budiž proklet ve spánku i v bdění.

Bolek Valášek ho udeřil palcátem do spánku. Šestiperá železná hla

vice se slyšitelným zapraštěním rozdrtila lebeční kost. Kněz padl jako kláda a napjal se ve smrtelné křeči. Kníže se otočil a na vztekem zkroucených rtech měl rozkaz. Ani ho nemusel vyslovit, Poláci do

předu odhadli úmysl svého pána. Křích z Kostelce z rozmachu rozra

zil hlavu johanitovi, který už tahal meč z pochvy. Pravdic šmikl Falkenhaynovi baselardem přes hrdlo, Slaský přidal bodnutí pod žebra. Mrtví padli na udusanou hliněnou podlahu, kolem nich se rozlila krev.

Pážata tomu přihlížela s otevřenými ústy.

„Haha,“ zasmál se Ogončík. „Vydařený den. Už dávno jsem neměl možnost sejmout řádového křižáka.“

„K jednotkám!“ zavelel kníže. „Uklidnit lidi. Dát pozor hlavně na Němce. Kdyby se někdo vzpouzel, tak sekerou po hlavě. A připravit se k odchodu.“

„K Nise?“

„Ne. Ke Chrapkovicím a Opolí. Proveďte!“

„Rozkaz!“

Bolek Valášek se otočil a upřel planoucí zrak na Reynevana a Horna. Dýchal těžce, hlasitě, přerývaně. Ruce se mu třásly.

„Sapienti sat…“ řekl chraptivě. „Slyšeli jste, co jsem poručil. Sta

huji vojsko, a to tak, aby se vyhnulo kontaktu s vašimi hlídkami. Nepotáhnu k Nise, neposlechnu biskupa. Prokop ať to považuje za první krok ku příměří. Vy na oplátku ušetříte moje panství. Horní Hlohov… Ale to nestačí, pro živého boha, to nestačí!“

„Vzkažte Prokopovi,“ zvedl mladý kníže pyšně hlavu, „že za doho

du o neútočení žádám změny na mapách. Konkrétně…“

„Konkrétně,“ hlásil Horn, „požaduje Valášek Hukvaldy, Příbor, Ostravu a Frenštát. Jak jsme se předem dohodli, slíbil jsem mu to. Jenže to mu nestačilo, chce ještě Namyslov, Klučborec, Gryžov, Rybnik, Pštinu a Bytom. To všechno jsem mu rovněž slíbil, bratře Prokope, a zaručil tvým jménem. Ukvapil jsem se?“

Prokop Holý hned neodpověděl. Opíral se zády o válečný vůz, lipovou lžící nabíral z misky zátěrky a vestoje jedl. Tvaroh se mu lepil na kníry.

Za vozem a Prokopovými zády běsnil požár. Hlucholazy stály v jednom ohni, dřevěný farní kostel planul jako pochodeň, k nebi stoupal černý dým. Ani na chvíli neutichal nářek zabíjených.

„Ne, bratře, neukvapil ses,“ olízl Prokop Holý lžíci. „Dobře jsi učinil, když jsi mu to slíbil. Dáme mu všechno, oč si řekl. Jako odškodnění. Došlo totiž k přehmatu: když Puchala a Zmrzlík vyjeli vypálit Bílou a Pradník, jedním zátahem přibrali i ten Bolkův milovaný Horní Hlohov. Škodu mu samozřejmě nahradíme. Většinu měst která žádá, budeme stejně muset teprve dobýt. Při dobývání si as

poň ověříme, jaký je z knížete spojenec, a pak jej odměníme podle zásluh.“

„A podle jeho oddanosti pravdě Boží,“ připomenul s plnými ústy kazatel Markolt. „Opolský dědic musí přijmout svátost z kalicha a přísahat na čtyři artikuly.“

„Až přijde čas,“ odložil Prokop misku. „Teď dojezte.“

Na jeho knírech zasychal tvaroh. Za jeho zády se město Hlucholazy měnilo ve spáleniště. Jeho vraždění obyvatelé křičeli mnoha hlasy.

„Připravte se k odchodu! Na Nisu, boží bojovníci, na Nisu!“

Kapitola osmnáctá

v níž se ve čtvrtek osmnáctého března roku 1428 čili, jak se píše v letopisech, in crastino Sancte Gertrudis Anno Domini MCCCCXXVIII, nějakých XIV tisíc mužů porve v bitvě u Nisy. Ztráty poražených činí circa M padlých. Ztráty vítězů káže kronikářský obyčej přejít mlčením.

„us kacíř!“ skandovaly první řady biskupského vojska, sešikováného na Mniší louce. „Hus kacíř! Hu! Hu! Hu!“ Zpráva o táborech táhnoucích k Nise musela k biskupovi dojít už dávno a nebylo divu, není přec možné utajit manévry armády o síle sedmi tisíc lidí a bezmála dvou set vozů – zvláště když ta armáda pálí všechny vesnice a osady ve směru svého postupu, takže značí svou cestu v noci září požárů, ve dne jejich kouřem. Biskup Konrád měl tedy dostatek času, aby shromáždil vojsko. Dost času měl rovněž kladský starosta Půta z Častolovic, aby přibyl s pomocí. Majíce pod svým velením tisíc sto jezdců a šest tisíc pěších sedláků, v týle chráněni ozbrojenými měšťany a pevnými hradbami města Nisy, rozhodli se Konrád s Půtou pro bitvu v poli. Když Prokop Holý dorazil k Nise, zastal na Mniší louce Slezany ve zbrani a pod prapory připravené k boji. Přijal výzvu.

Když hejtmani sešikovali vojsko – a sešikovali je rychle, přistoupil Prokop k modlitbě. Modlil se klidně a tiše, nevšímaje si nadávek nesoucích se od slezských řad.

„Hus kacíř! Hus kacíř! Hu! Hu! Hu!“

„Pane,“ šeptal se sepjatýma rukama. „Bože zástupů, k Tobě se utí

káme v modlitbě naší. Buď nám štítem a zbrojí, skálou a tvrzí v ne

bezpečenství války a krveprolití. Milost Tvá nechť je s námi hříšný

mi…“

„Ďáblovi zmetci! Ďáblovi zmetci! Hu! Hu! Hu!“

„Odpusť nám viny a hříchy naše. Ozbroj svou mocí vojsko, stůj při něm v boji, dodej mu odvahu a chrabrost. Buď nám útěchou a útočiš

těm, poskytni nám sílu, abychom mohli porazit antikrista, zdeptat nepřátele naše i Tvé.“

Prokop se pokřižoval, znamení kříže učinili též ostatní: Jaroslav z Bukoviny, Jan Bleh, Otík z Lozy, Jan Tovačovský. Zeširoka, po pravoslavném způsobu, se žehnal Fedor z Ostrogu, jenž se právě vrátil z výpadu, při němž vypálil Malou Stínavu, žehnali se Puchala a Zmrz

lík, kteří se vrátili, vypálivše Střelečky a Chrapkovice. Žehnal se vedle bombardy klečící Markolt, bil se v prsa a opakoval, že jeho culpa.

„Bože na nebesích,“ zvedl zrak Prokop, „ty panuješ nad vzdutím moře; když se zdvihají vlny jeho, ty je zkrocuješ. Tys zdeptal Rahaba jako mršinu, rozprášil nepřátelské šiky svou silnou paží. Učiň, aby i dnes byla na tomto poli potřena moc nepřátel. Do boje, bratří! Započněmež ve jménu Páně!“

„Vpřed!“ zahřměl Bleh z Těšnice, vyjížděje na tančícím koni před první řadu vojska. „Vpřed, bratři!“

„Kupředu, boží bojovníci!“ mávl palcátem Zikmund z Vranova, dávaje znamení, aby byla v čele šiku vztyčena monstrance. „Začně

te!“

„Začněěěteee!“ předávali podél linie rozkaz setníci. „Začněěěteee… něěěteee… něěěteeeee…“

Masa táborské pěchoty se zachvěla, zachřestila zbrojí jako drak šupinami. A jako obří drak se pohnula vpřed. Půldruhého tisíce kro

ků široká, půltřetího hluboká formace o síle čtyř tisíc mužů se valila rovnou na slezské vojsko. Společně s pěchotou drkotaly vozy.

Reynevan si po Šarlejově vzoru vylezl na hrušku na mezi, aby lépe viděl. Vyhlížel biskupa Konráda, ale nedokázal ho mezi Slezany rozpoznat. Viděl jen červenozlatou biskupskou korouhev. Poznal pra

por Půty z Častolovic i samotného Půtu, projíždějícího klusem před linií rytířů a zadržujícího je před neuspořádaným útokem. Viděl po

četný oddíl johanitů, mezi nimiž musel být Ruprecht, kníže lubínský, jenž byl přece velkopřevorem řádu. Rozeznal barvy a znaky Ludví

ka, pána na Olavě a Němčí. Zaskřípal zuby při pohledu na korouhev s orlicí půl černou a půl červenou, jež patřila Janovi z Minstrberka.

Táboři šli rovným krokem. Osy vozů skřípaly. Pavézami se kryjící a hroty kopí se ježící linie slezské selské pěchoty se nehýbala, žold

néř, který jí velel, rytíř v plné plátové zbroji, cválal podél řad knechtů a vykřikoval rozkazy.

„Vydrží…“ obrátil se na Prokopa Blažek z Kralup a jeho hlas se zachvěl napětím. „Počkají, až dojdeme na dostřel. Jízda dříve nevyrazí…“

„Důvěřuj Bohu,“ odvětil Prokop, aniž by odtrhl zrak od bitevního pole. „Důvěřuj Bohu, bratře.“

Táboři šli. Všichni viděli, jak Jan Bleh vyjíždí do čela před šik. Jak dává znamení. Všichni věděli, jaký dává povel. Nad pochodujícími rotami se k nebi vznesla píseň. Bojový chorál.

Ktož jsú boží bojovníci

a zákona jeho, prostež od Boha pomoci

a úfajte v něho,

že konečně vždycky s ním zvítězíte!

Slezské řady se viditelně zachvěly. Pavézy se zakymácely, píky a halberdy se zahoupaly. Námezdník – podle beraní hlavy na jeho štítě Reynevan poznal, že je to některý z Haugviců – rozkazoval, řval. Husitská píseň se nesla nad polem jako dunění hromu.

Kristus vám za škody stojí,

stokrát viec slibuje,

pakli kto proň život složí, věčný mieti bude;

blaze každému, ktož na pravdě sende!

Tenť Pán velíť se nebáti

záhubcí tělesných,

velíť i život složiti pro lásku svých bližních!

Za slezskými pavézami vyčkávaly kuše a ručnice. Haugvic řval až k ochraptění, zakazoval střílet, přikazoval čekat. To byla chyba. Z husitských vozů, ledva se přiblížily na tři sta kroků, vypálily tarasnice, do pavéz udeřilo krupobití kulí. Zároveň se na Slezany snesl mrak šípů. Padali zabití, sténali ranění, slezská linie se zavlnila, střelci odpověděli na palbu palbou, avšak nemířenou a nepřesnou. Protože na Blehův rozkaz táborský houf přidal do kroku. Potom se dal do běhu. S divokým řevem ze všech hrdel.

„Neustojí…“ zazněla v hlase Blažka z Kralup nejprve nedůvěra, poté naděje. A vzápětí jistota.

„Neustojí! Bůh je při nás!“

Třebaže se tomu zrak zdráhal uvěřit, slezská linie se rozpadla jako sfouknutá větrem. Selská pěchota odhodila píky a pavézy a jako je

den muž se dala na útěk. Haugvic, který se pokoušel prchající knechty zadržet, byl povalen i s koněm. Ve zmatku a panice, odhazujíce zbraně a kryjíce si hlavy rukama, utíkali odvedení slezští kmáni k podhradí a k řece.

„Na ně!“ ryčel Jan Bleh. „Hrrr na ně! Bijte je!“

Nad Mniší loukou zazněly rohy. Vida, že je nejvyšší čas, dal Půta z Častolovic zatroubit k útoku železné jízdy. Tisíc sto kopí se skloni

lo, tisíc sto koní se dalo do pohybu. Země se otřásla.

Bleh z Těšnice a Zikmund z Vranova si v okamžení uvědomili váž

nost situace, na jejich rozkazy se táborská pěchota bleskově srazila do pavézami a zbraněmi chráněného ježka. Vozy byly otočeny boky proti směru útoku a přes jejich spuštěné postranice vyhlédly hlavně houfnic.

Železná lavina slezského rytířstva se obratně přeformovala a roz

dělila na tři proudy. Střední, pod biskupskou korouhví a se samot

ným Půtou v čele, měl klínem rozrazit a rozdělit táborskou obrannou sestavu, dva další měly husity stisknout ze stran jako čelisti kleští – Ruprechtovi johanité zprava, družiny knížat minstrberského a olavského zleva.

S bojovým pokřikem přešla těžká jízda do cvalu. Třebaže se v je

jich očích neúprosně zvětšovaly helmice rytířů a opancéřované hla

vy koní, odpověděli Češi odhodlaným rykem. Proti útočníkům se sklonily stovky sudlic, glév, pík, šídel a vidlen, zvedly se stovky halberd, cepů a řemdihů. V následující chvíli zadrnčely tětivy samostří

lů, štěkly píšťaly a hákovnice, zaduněly houfnice. Smrtonosná salva šípů, kulí a sekaného olova rozprášila Ruprechtovy johanity, uvedla do zmatku družiny z Minstrberka a Olavy. Biskupští žoldnéři a Půtovi železní jezdci se však už nedali zadržet, s rachotem a lomozem udeřili na českou pěchotu. Třesklo železo o železo. Zařičeli koně. Vykřikli a zasténali lidé.

„Teď!“ pokynul palcátem Prokop Holý. „Jsi na řadě, bratře Jarosla

ve!“

Odpověděl mu pokřik ze stovek hrdel. Z levého křídla vpadly do pole jízdní houfy Jaroslava z Bukoviny a Otíka z Lozy, z pravého zaútočili Tovačovského Moravané, Puchalovi Poláci a družiníci Feďky Ostrožského. Za jezdci se do bitvy hrnuly zálohy pěchoty – straš

ní slánští cepníci.

„Hrrrrr na něěěěě!“

Ržání koní a křik lidí přehlušil pronikavý třesk zbraní, bijících do pancířů. Útok Otíka z Lozy se pokoušeli zadržet johanité, avšak Nym

burští je smetli jediným úderem, v několika chvílích byla krví pro

sáklá země pokryta plášti s bílými kříži. Minstrberští se drželi lépe, nejenže zastavili nápor, ale dokonce zatlačili kopiníky Jaroslava z Bukoviny zpět. Rytíři a oděnci z Olavy také ustáli první útok na kopí, ale pod údery polských a moravských mečů se začala jejich obrana hroutit. A když spatřili, jak Dobeš Puchala pádnou ranou se

kery rozpoltil lebku veliteli žoldnéřů Typrandovi de Reno, nevydrže

li. Levý flank se zachvěl a pukl jako sklo. Půta z Častolovic to viděl. Třebaže zaměstnán bojem s pěchotou, třebaže zbrocen krví až po bacinet, Půta postřehl a rozeznal nebezpečí. Vzpřímil se ve třme

nech. Když spatřil jízdu Jaroslava z Bukoviny, chystající se uzavřít obklíčení, když spatřil obrněnce Otíka z Lozy, prodírající se směrem k němu, a vzadu nastupující hordu cepníků, pochopil, že prohrál. Ochraptělým hlasem vykřikl pár povelů, otočil se… Aby uviděl, jak se dávají na útěk biskupské oddíly, jak opouští bitvu maršálek Vavři

nec z Roravy, jak mizí Hynce Boršnic, jak prchá Mikuláš Cedlic, starosta otmachovský. Jak se vytrácejí rozprášení minstrberští rytíři, jak se zády k Polákům a Moravanům otáčejí zdecimovaní Olavané. Jak umírá komtur Dietmar z Alzey a při tom pohledu prchají posled

ní zbytky johanitů, jak je Otíkovi jezdci pronásledují a důsledně po

bíjejí. Jak stržen hákem gizarmy padá z koně mladý panoš Jan Czetterwang, syn kladského patricije, kterému on, Půta z Častolovic, slíbil, že bude v boji dohlížet na jeho jedináčka.

„Ke mně!“ zavelel. „Ke mně, Kladsko!“

Povely jsou povely a křik je křik, nicméně válka má své zákony. Když se na jeho výzvu kladské rytířstvo postavilo husitům na po

slední zoufalý odpor, Půta z Častolovic obrátil koně a utekl. Tak to bylo třeba. Bylo třeba bránit Nisu, stále ještě dobře obsazené a obranyschopné biskupské město. Bylo třeba zachránit Slezsko.

Kladské Panství.

A vlastní kůži.

Když uháněl k městským hradbám, příkopu a Celní bráně, ostruha

mi nemilosrdně bodaný Půtův kůň zadupal do jarního bláta biskupskou korouhev – černé orlice a červené lilie.

Takto – drtivým vítězstvím a dalším triumfem Prokopa Velikého skočila bitva u města Nisy, k níž došlo na Mniší louce a v okolí nazí

tří po dni svaté Gertrudy neboli po česku Kedruty Léta Páně 1428.

Následoval obvyklý postup. Vítězstvím opojené tlupy husitů se pustily do dobíjení raněných a olupování mrtvých. Padlých napočí

tali okolo tisíce, ale už navečer zaslechl Reynevan pohotově slože

nou písničku, v níž se zpívalo o třech tisících. Po soumraku přibyly písničce další dvě sloky a počet zabitých se zvýšil o další dvě tisícovky.

Teď přišla řada na rozjařené Čechy, aby pod městskými hradbami vykřikovali všemožné hrozby, nadávky a urážky, zatímco obránci mlčeli jako zařezaní. Husitské vojsko vypálilo podhradí, neušetřilo ani jediné stavení, avšak na město nezaútočilo. Prokop se omezil na pár výstřelů z těžkých kusů a kněz Markolt uspořádal pod hradbami večerní průvod s pochodněmi a na kopí nabodnutými hlavami pad

lých Slezanů.

Ráno, zatímco byla nakládána kořist na vozy, ohlásil se u Reynevana a Horna Vogelsang – v osobě z města uniknuvšího Drosselbarta. Neprodleně se odebrali k Prokopovi. Nisa, meldoval Drosselbart, je dobře připravena k obraně, pan Půta má situaci pod kontrolou, udr

žuje železnou kázeň a v zárodku dusí veškeré projevy paniky a defétismu. Má dostatek sil i prostředků, aby v případě obležení město dlouho a účinně hájil, a to i bez biskupa a knížat.

„Vy jste tady producírovali s umrlčími hlavami na píkách,“ prohlá

sil drze kostnatý špehýř, „a biskup zatím upláchl Vratislavskou bra

nou. Nohy na ramena vzali též hercokové: Ruprecht, Ludvík Olavský a Jan Minstrberský.“

Prokop Holý na to neřekl nic, jen se tázavě díval. Droselbart mu porozuměl beze slov.

„Na Ruprechta,“ mínil, „můžete prozatím zapomenout, bude utíkat až do Hajnova a už vám nezkříží cestu. Podle mého názoru se vám vyhne i jeho strýc Ludvík Břežský. Jistě jste si všimli, že se Ludvík bitvy nezúčastnil. Nevytáhl paty z Břehu, i když se biskup vztekal. Ludvík je silný, má k dispozici nejméně sto kopí těžké jízdy, ale boji se vyhýbá. Buď má strach, nebo… Slyšel jsem takové klepy… Mám pokračovat?“

„Poslouchám,“ kroutil si Prokop v zamyšlení koneček kníru. „Po

slouchám pozorně.“

„Jak známo, Ludvíkova manželka je Alžběta, dcera braniborského kurfiřta Bedřicha. Kurfiřt se chce spříznit s polským králem, chce svého syna oženit s Jagellovnou. Ví, že polský král je husitům naklo

něn, tak aby ho nedráždil a spojení s Polskem nepokazil, skrze dceru ovlivňuje knížete břežského, aby…“

„Stačí,“ pustil Prokop knír. „To jsou nesmysly, škoda na ně času. Ale přesto tuhle klevetu roznášejte, jenom ať se šíří. Co mi povíš o Janu Minstrberském? A o mladém knížeti Olavském?“

„Než opustili Nisu, došlo k hádce. Mezi nimi a Půtou z Častolovic. Není tajemstvím, o co šlo. Oba dva chtějí zachránit svá knížectví. Zkrátka řečeno: chtějí se domluvit. Vykoupit.“

„Těm, kteří se s námi paktují,“ uvážil zvolna Prokop, „hrozí Lu

cemburk ztrátou hrdla, cti i majetku. Církev k tomu přidává interdikt. Zapomněli na to? Nebo to považují za plané výhrůžky?“

„Lucemburk je daleko,“ pokrčil rameny Drosselbart. „Příliš daleko na to, že je král. Král má povinnost bránit svoje poddané. A co dělá Zikmund? Sedí na zadku v Budíně. Při hádce s Půtou se tímhle argu

mentem knížata dost oháněla.“

„Co vy na to?“ zvedl hlavu Prokop Holý. „Horne? Bělavo?“

„Jan Minstrberský je zrádce!“ vyhrkl bez rozmyslu Reynevan. „Prolhaný mizera! Utekl z Nisy, zradil a opustil svého budoucího tchána Půtu. Zradil svého krále. Chce se dohodnout s námi, poněvadž je to pro něj v této chvíli výhodné. Při první příležitosti ale zradí i nás!“

Prokop si jej dlouho a upřeně prohlížel.

„Předpokládám,“ promluvil konečně, „že Jan Minstrberský a Lud

vík Olavský se dosud neodhodlali, jsou na vážkách, neví, jak s námi zahájit jednání. Usnadníme jim rozhodnutí, sami učiníme první krok. Chtějí-li skutečně vyjednávat, nenechají si ujít příležitost. Pojedete do Minstrberka a Olavy předložit naše požadavky. Pokud zaplatí výpalné a zastaví vojenské akce, ušetřím jejich državy. Jestli nezaplatí anebo poruší dohodu, ani za sto let se nepozvednou z trosek a spálenišť. Odjedete ihned. Vy dva: Horn a Drosselbart.“

„A já?“ ujistil se Reynevan. „Já ne?“

„Ty ne,“ odpověděl suše Prokop. „Jsi podezřele moc rozrušen. Cí

tím v tom nějakou osobní křivdu, nějakou pomstychtivost. Na tomto tažení sledujeme ušlechtilé cíle a myšlenky, neseme pravdivé slovo Boží. Pálíme chrámy, kde je namísto našeho Pána uctíván římský antikrist. Trestáme pyšné preláty a utlačovatele chudého lidu. Trestá

me Němce, lačnící po slovanské krvi. Ale vedle vyšších idejí máme též úkoly pozemské. Úroda nestála za nic, začínáme pociťovat rov

něž důsledky blokády. Korec žita stojí dneska v Praze čtyři groše, Reinmare. Čtyři groše! Čechám hrozí hlad. Vypravili jsme se do Slez

ska za kořistí a lupem. Chceme peníze. Mohu-li peníze dostat bez boje a ztrát na životech, tím lépe, tím výnosnější je to podnik. Pakty a aliance, to si pamatuj, jsou stejně dobrým způsobem vedení války jako hrubá střelba. Rozumíš tomu?“

„Rozumím.“

„To je dobře. Ale já stejně počkám, až se ti to v hlavě patřičně rozleží. Zatím do Minstrberka a Olavy pojedou Horn a Drosselbart. Bez tebe. Pro tebe mám jiný úkol.“

Následujícího dne, v sobotu před nedělí Judica, zvanou ve Slezsku Bílá a v Čechách Smrtná, zahájil Prokop s Půtou vyjednávání stran výkupného za zajatce z bitvy. Ve stejném čase Jaroslav z Bukoviny a Zikmund z Vranova vypálili Otmachov a Pačkov, a poznačili tak oblohu dvěma mohutnými, zdaleka viditelnými sloupy kouře. Také Otík z Lozy, Tovačovský a Zmrzlík nezaháleli – zanesli červeného kohouta do Vidnavy a vyvrátili blízký hrad Javorník. Pozadu nezů

stával ani Puchala, který pilně plundroval a pálil biskupské vesnice a statky.

Prokop si však našel chvíli i pro Reynevana. Přerušil rokování, aby se s ním rozloučil a udělil mu poslední pokyny.

„Tvůj úkol,“ připomněl ještě, „má pro naše tažení prvořadou důle

žitost. Mezi čtyřma očima ti mohu prozradit, že je důležitější než smlouvy, které mají uzavřít Horn a Drosselbart. Říkám ti to, protože vidím, že se stále cítíš dotčen, že jsem tě nevyslal s nimi. Opakuji: tvůj úkol je mnohem důležitější. A nechci skrývat, že také náročněj

ší.“

„Úkol splním, bratře Prokope,“ slíbil Reynevan. „Ku slávě kali

cha.“

„Ku slávě kalicha,“ zopakoval významně Prokop. „Je dobré, že tak uvažuješ. A že chápeš, jak jsi s věcí kalicha svázán. Že jen s naší pomocí pomstíš bratra a všechny křivdy, jichž se na tobě i na něm papeženci dopustili. Jenom takto toho můžeš dosáhnout, žádným jiným způsobem. Nezapomeň.“

„Nezapomenu.“

„Jeď s Bohem.“

Na cestu vyrazili kolem poledne na pěti koních: Reynevan, Šarlej, Samson, Bisclavret a Rzehors. Samson si vezl u sedla vlámský gudendag. Šarlej byl ozbrojen nebezpečně vypadající sečnou zbraní se zahnutou, rozšiřující se a k hrotu šikmo seříznutou čepelí. Přes svůj saracénský vzhled se tahle zbraň vyráběla porůznu v Evropě, oblíbe

ná byla zejména v Itálii. Tam byla zvána falchion, v Německu malchus. Byla lehčí než meč a v boji lépe ovladatelná, obzvláště v tlače

nici.

Pod spáleným Otmachovem se přepravili na levý břeh Nisy a zamí

řili k Rychlebským horám. Ubírali se krajinou, kterou před pár dny prošly táborské roty, a kam až dohlédli, viděli následky husity přiná

šených ušlechtilých cílů a myšlenek. Z chrámů, kde byl uctíván řím

ský antikrist, zůstal popel. Tu a tam rovněž visel na větvi nějaký utlačovatel chudého lidu. Krkavci, vrány, vlci a zdivočelí psi se živili masem mrtvých lidí. V zásadě by se dalo předpokládat, že jsou to mrtvoly nepřátel kalicha a Němců, lačnících po slovanské krvi, že mezi pobitými nejsou náhodné, nevinné oběti. Nikdo to nepředpo

kládal.

Minuli biskupskou osadu Javorník a zamířili do hor ke Krutvaldskému průsmyku. A zde je toho jara ještě jednou dostihla zima.

Začalo to nevinně: zatáhlo se, vítr zafičel o něco ostřeji, přihnal hrst sněhových vloček. A bez varování, v několika chvílích, se z hrsti vloček stala hustá chumelenice. Ve velkých plátcích padající mokrý sníh zakrátko pokryl cestu, zanesl vyježděné koleje, zatížil větve okolních smrků. Poutníkům se lepil na tváře a tál na řasách, až jim voda stékala do očí. Čím výše stoupali k průsmyku, tím bylo hůře – sníh divoce vířil, neviděli nic kromě sněhem zasypaných hřív vlast

ních koní. Vánice je nejen oslepila, ale zahrávala si i s jejich ostatní

mi smysly: přísahali by, že ve kvílení vichřice slyšeli smích, křik, bědování. Nikdo z družiny nebyl přehnaně pověrčivý, přesto se však všichni začali krčit a choulit v sedlech. I koně, třebaže nepobízeni, přidali do kroku a nepokojně frkali.

Naštěstí je cesta po nějakém čase přivedla do údolí krytého svahy porostlými bukovým lesem. Potom ucítili kouř a uviděli světélka.

Nad osadou panovalo ticho. V takovém počasí se ani psům nechtě

lo štěkat.

Krčmář měl na jídelníčku pouze slanečky, zelí a nemaštěnou hra

chovou kaši – trval přece Velký půst. Na pivo se však půst nevztaho

val, tak zde bylo tolik žíznivého lidu, že kompanie stěží našla místo. Mezi hosty převažovali horníci z Rychleb a Cukmantlu, vedle nich zde seděli též váleční uprchlíci: od Pačkova, od Vidnavy, ba až od Hlucholazů. Husitský nájezd dominoval obsahu všech rozhovorů, vytlačil dokonce i daně a sex. Všichni mluvili o husitech. Rzehors by nebyl sám sebou, aby nevyužil příležitosti.

„Co vám povím, to vám povím,“ začal zeširoka, když se v kruhu debatujících dostal ke slovu. „Jeden se na tom světě těžce lopotí a poctivě si svůj chléb vezdejší odpracuje. Ale jsou tací, co ten chléb sežerou jako zloději a lupiči, poněvadž si naň nevydělali, alebrž ho pracujícímu lidu uzmuli. A k takovým patří páni, preláti, faráři a mniši a jeptišky, co lid vysávají jako pijavice. Nečiní tak, jak učí evangelia, ale úplně naopak. Protiví se tedy slovu božímu a zaslouží si trest. Jestlipak víte, sousedi, jak si nedávno zachránili svoje domovy a svůj dobytek sedláci od Ketře a Hlubčic? Vzali věci do svých rukou a sami se o všechno postarali. Když k nim dorazili Češi, našli na místě kos

tela a panské tvrze už akorát spáleniště a uhlídali, jak pán s plebánem visí vedle sebe na stromě. Zamyslete se nad tím, bratři křesťané, dob

ře se zamyslete.“

Posluchači kývali hlavami, recht, recht, dobře mluví, panstvo nás odírá bez milosti, dones pivo, hospodo, a popi a mniši, to jsou nej

horší nenažranci, aby je čert vzal, pivo, pivo, mehr Bier, a daněmi, verfluchte Scheisse, nás brzo udusí, nastaly těžký časy, ženský myslí akorát na kurvení, mládež je jako utržená ze řetězu a starší neposlou

chá, dřív to bývalo jinačí, víc piva, mehr Bier, upaluj narazit další sud, hospodo, po tom herynkovi se v hubě slaní…

Šarlej se skláněl nad miskou a šeptem láteřil, Samson strouhal kolík a vzdychal, Reynevan převaloval v ústech nemaštěný hrách, který chutnal jako krmení pro slepice. Pod nízkým stropem šenku se táhl dým a vlnily pavučiny.

Přenocovali ve stáji a ráno pokračovali v cestě směrem na Landek. Reynevan a Šarlej Rzehorsovi neodpustili jeho včerejší vystoupení. Odveden stranou, byl ještě před odjezdem nucen vyslechnout si pár štiplavých poznámek, týkajících se pravidel konspirace. V Kladsku, připomněl Reynevan, má Vogelsang důležité a přísně tajné poslání. To si žádá nenápadnost a diskrétnost. Upoutávat na sebe pozornost by jejich misi mohlo uškodit.

Rzehors se zprvu ošíval, odvolával se na Prokopovy rozkazy. Právě mezi lidem šířená propaganda, chlubil se, podlomila morálku bis

kupské pěchoty u Nisy, a tak dále, a tak dále… Nakonec ale souhla

sil, že se bude chovat nenápadněji. Vydržel to asi půl míle, do osady Radochova u Landeku.

„Co vám povím, to vám povím,“ vylezl na bečku a zahájil proslov k hloučku sedláků a běženců. „V hrdla lžou popi a páni, že Češi přinášejí válku. To není pravda! Není to válka, ale mírová mise, bratrská pomoc. Boží bojovníci přinášejí do Slezska mír, poněvadž mír – pax Dei je pro zbožné Čechy nejvyšší ze svátostí. Ale aby nastal mír, je nutno porazit nepřátele, a když to jinak nejde, třeba silou zbraní! Ale nepřítelem Čechů nikdy nebyl bratrský slezský lid, nýbrž vratislavský biskup, zlotřilec a tyran. Vratislavský bis

kup uzavřel smlouvu s ďáblem, otravuje studně, usmyslel si po Slez

sku rozšířit mor a vyhubit nešťastný lid. Proto jdou Češi proti bis

kupovi, proti popům, proti velmožům! Prostý lid se Čechů bát nemusí!“

Když posluchačů přibylo, připojil se i Bisclavret. Přečetl před shro

mážděním dopis Ježíše Krista, který spadl z nebe na pole v okolí

Opavy.

„Ó vy hříšníci a hanebníci,“ četl procítěně, „blíží se váš konec. Mám sice božskou trpělivost, ale neskoncujete-li s Římem, tou bestií ba

bylonskou, prokleji vás, jakož i Otec můj a všichni andělé moji až na věky věkův! Sešlu na vás krupobití, hromy, blesky a bouřky a zničím plody práce vaší. Zpustoším vinice vaše a vyhubím stáda ovec va

šich. Budu vás trestati špatným povětřím, svrhnu na vaše bedra všech

nu bídu světa. Hrozím vám tedy a přikazuji nedávat desátek bídným papežencům, neposlouchat presbytery a biskupy a jiné zkurvence, přisluhovače Satanášovy! A kdo se pravdě Boží zpronevěří, nedojde života věčného, v domě jeho rodit se budou děti slepé a hluché a chromé…“

Posluchači se zděšeně křižovali. Šarlej láteřil pod nosem. Samson klidně mlčel a předstíral hlupáka. Reynevan vzdychal, ale už nic neříkal.

Údolí Bělé je přivedlo rovnou do Kladské kotliny, zastavili se v hostinci u obce Železná. Hojnost hospod a krčem neudivovala – cestovali totiž obchodní stezkou, kterou používali kupci, chtějící se cestou do Čech vyhnout kladským mýtům a celním komorám. Vzhle

dem na převýšení Krutvaldského průsmyku byla stezka nesjízdná pro těžce naložené vozy, ale kupci vezoucí lehký náklad jí často jezdili. Kompanie si ji zvolila z jiného důvodu.

Vedle kupců, poutníků a obvyklých válečných uprchlíků se v hos

tinci v Železně halasně bavila také parta vaganrů, rybaltů a nezbed

ných žáků. Rzehors a Bisclavret nevydrželi, to se rozumí – pokušení bylo příliš silné. Po několika obscénních anekdotách na papeže, vra

tislavského biskupa a klér obecně začali společnost bavit politický

mi hádankami.

„Kurie římská ovečky pase…“ nadhodil Rzehors.

„…přitom však vlna jim ostříhá se!“ překřikovali se ostošest vaganti, bouchajíce holbami do stolu.

„A teď pozor!“ zvolal Bisclavret. „Něco o římské hierarchii… Kdo uhodne? Virtus, ecclesia, clerus, diabolus! Cessat, calcatur, errat, regnat!“

„Ctnost hyne!“ spojovali žáci pohotově slova do párů. „Církev utla

čuje! Klér chybuje! Ďábel panuje!“

Šenkýř kroutil hlavou, několik kupců se demonstrativně obrátilo zády. Vagantská zábava se očividně nelíbila ani pětici poutníků v hnědých pláštích u vedlejšího stolu. Největší nelibost projevoval jeden z nich – chlap s pletí tmavou jako cikán.

„Utište se!“ nevydržel nakonec ten počerný chlap. „Nejste v hospo

dě sami! Není tady kvůli vám slyšet vlastního slova!“

„Pchá!“ dali se vaganti do ještě většího povyku. „Našel se vandrák disputant! Co si myslí, že je zač?“

„Zmlkněte, bando!“ obořil se na ně počerný. „Ztište ten řev!“

Vaganti ho přehlušili hvízdáním a zvuky napodobujícími prdění. Ale přece jen se začali poněkud mírnit a tropit o něco menší hluk. Možná proto se stalo to, co se stalo. Reynevanovi už nezaléhalo v uších z křiku a smíchu a kromě přihlouplých žertů o papežích, protipapežích, bisku

pech, opatech a převorech k jeho sluchu pronikly též jiné hlasy a zvu

ky. Ani si nevšiml, kdy z okolního hukotu a šumu vylovil něco jiného, přesněji útržky konverzace těch pěti hnědých poutníků. V jejich roz

hovoru zaznělo něco, co upoutalo jeho pozornost: slovo, slovní spoje

ní, výraz. Možná jméno? Ani nevěděl, proč namočil prst do piva a na desce stolu jím načrtl znamení Supirre, jehož bylo užíváno k odposle

chu. Sledován Samsonovým udiveným pohledem přejel mladý mág znamení ještě jednou suchým prstem, ale úmyslně přetáhl původní li

nie, aby znamení zvětšil. Okamžitě začal slyšet zřetelněji.

„Mohu vědět,“ zeptal se mírně Samson a přestal strouhat kolík, „co máš za lubem?“

„Neruš, prosím,“ soustředil se Reynevan. „Supirre, spe, vero. Aures quiaaudiunt. Supirre, spe, vero.“

Ještě zaklínadlo ani nedokončil a už slyšel každé slovo.

„Ať zdechnu, jestli kecám,“ říkal právě chlap s tmavou pletí. „Ta

kovou babu jsem v životě neviděl. Figuru měla jako svatá Cecílie na obraze v kostele a kozy tvrdý jako z mramoru, i když ležela naznak, furt jí trčely pěkně auf. Nedivili jsme se, že se do ní hercok Jan tak zabouchnul.“

„Ale nakonec přišel k rozumu,“ vyprskl druhý, „a šoupl Francouzku za katr.“

„Ať mu to pámbu oplatí,“ zachechtal se Počerný. „Jinak bysme si to s ní nemohli rozdat my. To nemáte ánunk, jak jsme si s ní užili… Každou noc jsme se v minstrberským arestu scházeli… A každou noc všichni pospolu… Bránila se zuřivě, to mi věřte, kolikrát nám ksichty jako kočka rozdrápala. Ale o to větší bylo povyražení…“

„A nebáli jste se? Že vás uhrane? Říkalo se, že ta Francouzka je čarodějnice, že se spikla s ďáblem. Sám kameneckej opat kázal…

„No,“ připustil Počerný, „zpočátku jsem z toho měl maličko luft. Ale chtíč to vyhrál, che, che, che. Jak často se našinci poštěstí píchat šťabajznu, kterou předtím samotnej knížepán v duchnách obdělával? Kromě toho z bachařů vylezlo, že oni už tři roky prcají všecky žen

ský obviněný z čarování, co zavřou k nim do šerhovny. Vymrdají každou, která je aspoň trochu k světu, jak se jim zlíbí. A nikdy se nikomu z nich nic nestalo. Ty historky o čárech jsou přehnaný.“

„A farář na zpovědi?“

„Co je mně po něm. Říkám, že by vás všecek strach přešel, jak byste tu Adélu zmerčili. Vždycky jsme ji svlíkli donaha a roztáhli na slámě. Jednou v noci jsme to s ní…“

To, co se stalo jednou v noci, se už kumpáni Počerného nikdy nedo

věděli. Reynevan se pohnul jako v transu. Vymrštil se jako pružina, skolil a z rozmachu uhodil žvanila pěstí do obličeje. Zapraštěla nos

ní chrupavka, vytryskla krev. Reynevan se zhoupl v bedrech a udeřil ještě jednou. Zasažený zařval, zavyl tak pronikavě, až se všem v krč

mě zježily vlasy. Hosté se začali klidit ke dveřím. Hnědí poutníci vyskočili, ale zůstali stát jako zkamenělí. A když se Počerný po třetí ráně svalil z lavice na podlahu, dali se na útěk. Bisclavret a Rzehors tlačili k východu žáky a vaganty, Šarlej zadržel přibíhajícího krčmá

ře. Obsluhující děvečka se dala do vysokého, tenkého křiku.

Na zemi ležící Počerný také křičel. Také tence, zoufale, prosebně. Zalkl se, když ho Reynevan kopl do úst. Zvednut z podlahy blekotal, plival krev a zuby, třásl hlavou, blýskal očními bělmy. Reynevan se rozmáchl, ale pěst mu přestala stačit. Svět okolo byl oslnivě jasný, bílý, zalitý ostrým světlem. Odmrštil chlapa na sloup a zvedl džbán, ten se rozletěl při prvním úderu, nahmátl na stole tlustou sukovici, přetáhl Počerného přes paži nad loktem. Křuplo to, raněný zaskučel jako pes. Reynevan ho vší silou udeřil do druhé paže. Pak do nohy. Padajícího ještě do hlavy. Na zemi ho kopl do břicha. Druhou nohou do rozkroku. Počerný už nekřičel, jen sebou křečovitě cukal, třásl se jako v zimnici. Také Reynevan se třásl. Odhodil hůl, skočil na pova

leného, popadl ho za vlasy a začal mu mlátit hlavou o prkennou pod

lahu. Ucítil, jak praskla a povolila lebeční kost. Jako vaječná skořáp

ka. Někdo ho zezadu chytil a násilím odtáhl. Samson.

„Dost,“ opakoval obr, svíraje ho v mocném sevření. „Dost, dost, dost. Vzpamatuj se.“

„Jestli,“ zachraptěl Rzehors, „má podle vás takhle vypadat konspirační utajení, tak vám srdečně blahopřeji.“

„Máme úkol,“ dodal Bisclavret. „A teď nás budou stíhat za vraždu. Co tě to popadlo, Reynevane? Proč jsi ho tak…“

„Zjevně měl důvod,“ uťal Šarlej.“

„Aha,“ uhodl Rzehors. „Adéla Štercová. Reynevane! Přece jsi slíbil…“

„Mlč.“

Kolem hlavy ležícího se rozlévala velká, ve světle kahanů lesklá a černá louže. Šarlej k němu poklekl, vzal ho za skráně, silně stiskl a prudce trhl. Prasklo to. Počerný se napjal. A ochabl. Reynevan to všechno stále viděl v pronikavém jasu. Slyšel jako pod vodou. Nohy měl jako z vosku, nebýt Samsona, upadl by.

Šarlej vstal.

„Nu, Reinmare,“ ucedil mrazivě. „Určitou životní césuru máš za sebou. Ale musíš se ještě ledacos naučit. Mám na mysli techniku.“

„Padejme odtud,“ navrhl Bisclavret. „Fofrem.“

„Máš pravdu,“ řekl Samson.

Nemluvili o tom. Ujížděli mlčky a rychle po proudu Bělé do nitra Kladské kotliny. Ani nečekali, jak rychle se ocitnou na rozcestí a na silnici vedoucí po pravém břehu Kladské Nisy. Silnicí táhly zástupy běženců z jihu. Ve strachu. V panice.

Vmísili se do davu. Nikdo si jich nevšímal. Nikdo se o ně nezají

mal. Nikdo je nestíhal. Nikoho nezajímal banální zločin, bezvýznamná vražda, bezvýznamná oběť, bezvýznamný pachatel. Udály se důleži

tější věci. Mnohem závažnější, mnohem hrozivější. Vyprávěly o nich roztřesené hlasy uprchlíků.

Bobošov vypálen, Levín vypálen, hrady Homole a Štěrba obleženy. Mezilesí v plamenech. Od jihu přicházejí údolím Nisy útočníci, ple

ní, pálí, mordují. Silný, několikatisícový houf husitských kacířů, pro

slulých sirotků. Pod velením proslulého Jana Královce.

Takřka o půlstoletí později se starý mnich z augustiniánského kláš

tera v Zaháni zavrtěl na tvrdé stoličce, narovnal a uhladil pergamen na stole a namočil pero do inkoustu.

In medio quadragesime Anno Domini MCCCCXXVIII traxerunt capitanei de secta Orphanorum Johannes dictus Kralowycz, Procopius Parvus dictus Prokupko etJohannes dictus Colda de Zampach in Slesiam cum CC equites et IVmiliapeditum et cum CL curribus et versus civitatem Cladzco processerunt. Civitatem dietám Mezilezi et civitatem dietám Landek eoneremaverunt et plures villas et oppida in eodem districtu destruxerunt etper voraginem ignis magnum nocumentum fecerunt…

Mnich zvedl hlavu a polekaně začenichal. Ale bylo to jenom klestí Pálené v klášterní zahradě.

Kapitola devatenáctá

ve které se Reynevan snaží přispět k dobytí města Kladska. Usilovně, zarputile a všemožnými způsoby aneb, jak napíše o půlstoletí později kronikář, per diversis modis.

ladsko se toho jitra zdálky jejich očím zjevilo coby strakatá mozaika střech, pokrývající terasy až dolů k Mlýnce, jež omývala úpatí svahu. Ve vodách v těchto místech doširoka rozlité Nisy se odrážely věže nad městem dominujícího Hradního vrchu.

V cestě nadále překážely povozy uprchlíků, jejich smrdutý domácí in

ventář a jejich smrduté děti. Čím blíže městu, tím vozů přibývalo, tlačenice houstla, děti jako by se samy množily a smrad nabíral na síle.

„Před námi je starý Koňský trh,“ ukázal rukou Rzehors. „A před

městí Výhon. Míříme k mostu přes Jedlovník.“

Jedlovník byl bystrý potok a most přes něj byl beznadějně ucpán. Reynevan a jeho průvodci nečekali, až se most uvolní, ale po vzoru jiných jezdců zavedli koně do vody a bez obtíží potok přebrodili. Cestou dále míjeli chalupy, chýše a stodoly. Lidé, kteří se kolem nich pohybovali, měli dost své práce, takže poutníkům snad až na letmý po

hled nevěnovali pozornost. Poměrně rychle urazili další úsek cesty, ale pak je opět zastavila dopravní zácpa. Tentokrát se však nedala objet.

„Most přes Nisu,“ postavil se ve třmenech Bisclavret. „Ten se nedá objet. Musíme čekat.“

Čekali. Zástup se posouval pomalu, a tak měli nadbytek času na pozorování okolí.

„Ohó,“ konstatoval polohlasem Rzehors. „Vidím nemálo změn. Zdi a věže jsou vyspravené, na březích Mlýnky stojí nové palisády, ná

spy, zátarasy… Pan Půta nezahálel.“

„Poučil se,“ zamručel v odpověď Šarlej, „z Ambrožovy rejsy před třemi lety. Vidíte to?“

Viděli. Tlačenici na mostě před nimi způsobily vozy naložené po

travinami, kamením a svazky šípů.

„Chystají se k obraně… A co se to děje tamhle? Bourají nějaké

stavby?“

„Klášter františkánů,“ vysvětlil Bisclavret. „To je chytré. Obléhate

lům by mohl posloužit jako příhodná obléhací věž, navíc zděná. Nej

účinnější dostřel pušek dělá čtyři sta kroků, kdyby v klášterních zdech byly palposty, kule by odtud bily rovnou do středu města, rovnou do rathauzu. Je od nich prozíravé, že klášter bourají.“

„Jak vidím,“ povšiml si Šarlej, „nejusilovněji pracují sami františ

káni. S podivuhodným nasazením, zdálo by se, že dokonce s chutí. Zajímavá symbolika: rozbíjejí vlastní klášter, navíc ochotně a s nad

šením.“

„Říkal jsem, že z prozíravosti. Na tom mostě je ale nával… K čer

tu! Snad nekontrolují přijíždějící?“

„Pokud,“ pohlédl Rzehors na mlčícího Reynevana, „už vyhlásili pátrání…“

„Nevyhlásili,“ zarazil jeho dohady Šarlej. „Ještě ani nemohou nic vědět. Nezmatkuj.“

„To nemám ve zvyku,“ odtušil Rzehors. „A teď se rozloučíme, já do města nevstoupím, budete potřebovat spojku venku. Bisclavrete? Stejné signály jako vždycky?“

„Jasně. Na shledanou.“

Rzehors pobídl koně, vmísil se do davu, zmizel. Ostatní pokračo

vali hlemýždím tempem ke kamennému mostu. Reynevan mlčel. Šarlej k němu přijel tak blízko, až o sebe zavadily jejich třmeny.

„Udělal jsi to, cos udělal,“ řekl suše. „Na tom nic nezměníš. Pár nocí budeš namísto spánku civět do stropu a mít výčitky. Ale teď se seber.“

Reynevan si odkašlal a podíval se na Samsona. Obr neodvrátil zrak Kývl hlavou na souhlas se Šarlejovými slovy.

Bez úsměvu.

Na předmostí hlídkovala četa halberdýrů a stranou stála skupinka mnichů v černých, koženými pásy stažených kutnách, označujících řeholní kanovníky svatého Augustina.

„Pozor!“ vyvolávali desátníci. „Pozor, lidé! Město se hotoví k obra

ně, vstup na most je dovolen pouze těm, kdož znají ovládat zbraň a jsou schopni boje! Pouze těm, kteří mohou bojovat! Kdo není vycvičen ve zbrani, ale chce pomoci prací, nechť jde bořit klášter a stavět zátarasy. I takový může se svou rodinou zůstat v Kladsku. Všichni ostatní běžte dále. Tímto směrem je předměstí Rybáře, kde bratři františkáni vaří a rozdávají jídlo a léčí nemocné. Až si u nich odpoči

nete, pokračujte v cestě na sever k Vartě. Opakuji, Kladsko se chystá na obležení, vstup jen pro ty, kteří stanou ve zbrani! Ti se neprodleně dostaví na rynek a budou se meldovat mistrům cechů…“

V davu to hučelo, lidé se bouřili, avšak halberdýři byli tvrdí a neú

stupní. Tak probíhalo rozdělování: někteří přejížděli přes most, ostatní museli odbočit na cestu mezi Nisou a chalupami podhradí – mnozí s nadávkami a kletbami.

Zácpa na předmostí se však přece jen začala pozvolna dávat do pohybu.

„Pozor! Město se bude bránit! Vstup jen pro ty, kteří budou bojo

vat!“

Před vstupem na most došlo k další roztržce. Bylo slyšet zvýšené hlasy, Reynevan stanul ve třmenech, aby lépe viděl. Tři duchovní v cestovních oděvech se hádali se setníkem s modrobílým erbem na tunice. K rozvaděným zamířil vysoký augustinián s orlím nosem a huňatým obočím.

„Důstojný probošt Fessler?“ poznal jednoho z kněží. „Z farnosti ve Waltersdorfu? Copak tě přivádí do Kladska?“

„Nech si ty hloupé žerty,“ odsekl s přehnaným rozhořčením kněz. „Jako kdybys nevěděl, proč jsem tady. Ale nebudeme se škorpit před očima těch kmánů. Odvolej ty žoldáky, frátere! Bránit ve vstupu máte tulákům, ale ne někomu, jako jsem já. Celou noc jsem byl na cestě, chci si ve městě odpočinout, než budu pokračovat dále.“

„Kampak,“ otázal se pomalu augustinián, „máš namířeno, smím-li zvědět?“

„Nedělej ze sebe hlupáka!“ rozčiloval se probošt. „Táhnou na nás ďábelští husité, ukrutná síla, pálí, drancují, mordují. Mně je život milý. Utíkám do Vratislavi a tobě radím to samé.“

„Díky za radu,“ uklonil se odměřeně augustinián. „Leč mne drží povinnost v Kladsku. S panem Půtou budeme město bránit. A s Boží pomocí ubráníme.“

„Možná ubráníte, možná ne,“ odsekl probošt. „Ale to je vaše věc. Teď mi ustup z cesty.“

„Ubráníme Kladsko,“ mnich se nepohnul ani o píď, „s pomocí Boží a dobrých lidí. Každá pomoc se hodí, nepohrdneme ani tvou, Fesslere. Opustil jsi v nouzi své farníky. Máš možnost svůj hřích odčinit.“

„Co si to dovoluješ?!“ rozkřikl se kněz. „Kázat mi tady o hříchu? A o odčinění? Marš z cesty! A svou drzost si zodpovíš, v mé osobě urážíš celou církev! Co mi vyčítáš, ty bosý žebráku? Že utíkám? To je moje povinnost! Mám povinnost zachránit sebe, svou osobu, cír

kev! Přicházejí kacíři, vraždí kněze, a já ve své osobě zachraňuji církev svatou! Protože církev jsem já!“

„Ne,“ odmítl klidně augustinián. „Ne ty, ale věřící a věrní tvoří cír

kev svatou! Tvoji farníci, které jsi zanechal ve Waltersdorfu, ačkoli jsi jim byl povinen poskytnout oporu a útěchu. Zde tito lidé, kteří se chtějí bránit, a ne utíkat. Proto nyní odlož tlumok, velebný otče, chop se krumpáče a pusť se do práce. A už ani slovo, Fesslere, ani slovo. Já jsem pokorný řeholník, ale zde přítomnému panu setníkovi, Bůh mu odpusť, není vlastní ani přílišná pokora, ani trpělivost. On může poručit nahnat tě do práce karabáčem. Může tě poručit oběsit. Pan Půta mu svěřil značnou pravomoc.“

Fessler otevřel ústa k protestu, avšak setníkův výraz způsobil, že je okamžitě zavřel. Bez odporu přijal podaný krumpáč. Jeho průvodci dostali lopaty. Všichni tři se tvářili vpravdě mučednicky.

„Při práci vám pomáhej Bůh!“ zavolal za nimi ještě mnich. „A ne

radím vám lenošit a ulejvat se, setník vás sleduje!“

„Oj!“ zahučel pod nosem Bisclavret. „Jak se zdá, tady to nepůjde snadno. Lidičky! Co je zač ten fráter? Znáte ho někdo?“

„Jindřich Vogsdorf,“ poučil ho jeden z vozků, řídící povoz plný kamenných kulí do pušek a praků. „Převor augustiniánů. Má vážnost mezi lidmi.“

„To je vidět.“

Od Rybářů přijížděl klusem jízdní oddíl, mířil k Dolní mostní brá

ně. Halberdýři ihned zastavili kolonu běženců. Když se oddíl přiblí

žil, všichni viděli, že jej tvoří samí páni. Vozataj s kamenným střelivem, který s nimi jel od mostu, se ukázal být sdílným a dobře infor

movaným společníkem.

„Ten v čele je náš starosta, velkomožný pan Půta z Častolovic,“ poučil je, ale celkem zbytečně, neboť Půtu všichni znali, známý byl také jeho erb s kosmými modrými pruhy ve stříbrném poli. Reynevan a Bisclavret si vyměnili pohledy – Půtova přítomnost v Kladsku znamenala, že Prokop odtáhl od Nisy.

„Vedle něho,“ ukazoval vozka, „jede pan podstarosta Hanuš Čenebiš. Za nimi Mikuláš Moschen, velitel námezdního vojska, a uro

zení páni Wolfram von Pannewitz a Jan von Maltwitz a na Eckersdorfu. Potom pánové z městské rady: Czetterwang, Gremmel, Lischke…“

Oddíl kladského starosty vjel do Dolní brány, zvonění podkov se ozvěnou rozeznělo pod lomenou klenbou. Když jezdci přejeli most přes Mlýnku a zmizeli v Horní bráně, halberdýři uvolnili cestu a ko

lona se opět pohnula. Bisclavret náhle zakašlal a nohou zavadil o Reynevanovu škorni. Nebylo to nutné, Reynevan viděl. Všichni viděli. Nějaká žena za jejich zády zdušeně vykřikla.

Z rizalirů věže nad Horní branou byla na hácích vyvěšena čtyři těla. Mrtvoly čtyř lidí. Přesněji zbytky čtyř lidí. Těla byla zbavena všeho, co z člověka obyčejně vyrůstá – včetně uší. Bylo vidět, že obzvláště horní a dolní končetiny byly dlouho a vytrvale mrzačeny, takže nyní už ani nepřipomínaly lidské údy.

„Husitští špehýři,“ přitáhl opratě vozka. „Lapili jednoho a on na mučidlech prozradil svoje společníky. Kdyby husité přitáhli ke Klad

sku, tihle měli v městě založit požár a tajně otevřít některou z bran. Předevčírem byla na rynku exekuce. Veřejně je mučili, trhali je roz

žhavenými kleštěmi a háky, drtili jim kosti, to na postrach jiným ta

kovým. A brány jsou teď dobře střežené, ve dne v noci. Sami uvidí

te.“

Uviděli. Horní bránu hlídal nejméně třicetičlenný oddíl po zuby ozbrojených drabantů. Jejich velitel, hromotluk s tváří raubíře, si hrál se psem – házel mu klacek. Nad ohněm visel kotlík, zpod nadskakující pokličky unikala pára.

Bisclavret to sledoval ponurým pohledem. Mlčel.

„Mezi těmi, co viseli na bráně,“ zeptal se s předstíranou lhostejnos

tí Šarlej, „byli nějací tví známí?“

Stahovač ani neotočil hlavu. Obličej měl nehybný.

„Byli,“ odpověděl konečně. „Ale ne moc blízcí.“

U Vodní fortny stál na vartě podobně silný oddíl. Bisclavret tiše zaklel.

„Nepůjde to,“ zavrčel. „Vsadím se, že u ostatních bran to vypadá stejně. Je to zlé, zlé, zlé. S nápadem obsadit a otevřít některou bránu se můžeme rozloučit. Je nutno změnit plán.“

„Co navrhuješ?“ přimhouřil oči Šarlej. „Čelem vzad a hajdy z měs

ta? Dokud to ještě jde?“

„Ne,“ ozval se Reynevan. „Zůstaneme.“

„A ty,“ upřel na něj demerit zkoumavý zrak, „se cítíš duševně v pořádku? Natolik, že jsi schopen rozhodovat?“

„Cítím se naprosto v pořádku. Zůstaneme v Kladsku.“

„Doufám, že ne z výčitek svědomí? Ptám se, poněvadž ještě před chvílí jsi budil dojem kajícníka toužícího po smíření.“

„Dojmům je konec,“ svraštil brvy mladík. „Poslechl jsem tvou radu a vzpamatoval se. Proto oznamuji: máme rozkazy. Sirotci se blíží a počítají s námi, musíme jim pomoci při dobytí města. Přezkoumej

me všechny brány.“

Přezkoumali. Reynevan, Šarlej a Samson zkontrolovali městské opevnění od Mostní brány po Hradní vrch. Výsledek průzkumu je nepotěšil. Lázeňská fortna byla zatarasena kamením a trámy, vedle blízkého farního kostela navíc tábořila vojenská posádka. Další dvě brány, Zelenou a Českou, střežily roty žoldnéřů.

S Bisclavretem se sešli na smluveném místě za pekárnou v Hradské ulici. Kromě informací, že silné stráže jsou také u bran Vodní a Přilecké, přinesl Stahovač zprávy z bojišť, které zaslechl ve městě. Po

tvrzovaly, že Prokop odtáhl od Nisy a odvedl polní obec na sever k Odře. Hornovo a Drosselbartovo jednání patrně proběhlo úspěšně, neboť táboři nezaútočili ani na Minstrberk, ani na Střelín, ani na Olavu. Zmíněná skutečnost byla zhusta komentována a názory na ni byly různé. Podle jedněch se Jan Minstrberský a Ludvík Olavský paktováním s husity dopustili zemězrady a nejsou o nic lepší než renegát Bolek Valášek a ti špehýři pověšení na Mostecké věži. Nicméně byli i tací, kteří zastávali názor, že knížata jednala uvážlivě, že dohodami zachránila svá panství a životy mnoha lidí. Jen kdyby i jiní, dodávali významně, leč tiše, projevili podobnou moudrost. Druhý názor začal převažovat, když do Kladska došla zvěst o vyplenění a vypálení Nemodlína – poté, co nemodlínský kníže Bernard Prokopův návrh na jednání zbrkle odmítl.

Více než táboři Prokopa Holého však měšťany zajímali od jihu táh

noucí sirotci. Zprávy o nich vyvolávaly obavy, poněvadž z nich vyplývalo, že celý kraj jižně od Kladska stojí v jednom ohni a kacíři nezadržitelně postupují na sever. Byl dobyt, vyprávěli zlomeně uprch

líci a očití svědkové, hrad Homole, který měl bránit Levínský průsmyk a který byl považován za nedobytný. Padly dvě další tvrze, které měly zadržet nájezdníky: Štěrba a Karpno. Levín, Mezilesí, Schnellenberg, Landek a četné vesnice lehly popelem. Kdo neutekl, šel pod nůž, tvrdili sinalí uprchlíci a očití svědkové – a obyvatel Klad

ska se začala zmocňovat panika.

Bisclavret si spokojeně mnul dlaně, ale jeho radost neměla dlouhé

ho trvání. Přišli na rynek právě ve chvíli, kdy ke shromážděným li

dem promluvil pan Půta z Častolovic. Po jeho boku stál augustinián

ský převor Vogsdorf.

„Necessitas in loco, spes in virtute, salus in victoria!“ zvolal pan Půta. „Zde před vámi přísahám na naši kladskou Matku Boží a na svatý Kříž, že neustoupím ani o krok, buď město udržím, anebo zhy

nu v jeho rozvalinách!“

„Nikoho z vás,“ slíbil bez emfáze převor Vogsdorf, „ani toho neju

božejšího robotěze, neponechám bez pomoci. Nikoho. Přísahám na svatý Kříž.“

„Máme pech,“ konstatoval klidně Bisclavret. „Hůře jsme dopad

nout nemohli. Zatracený Půta sans peur et sans reproche a ve spolku s ním čestný a neohrožený flanďák – a takový je vzácnější než jednorožec. Smůla!“

„Smůla,“ souhlasil Šarlej. „Jsme na tom bledě. Žádnou z bran se nám nepovede otevřít. Vyvolat mezi obránci paniku bude těžké. Co nám zbývá?“

„Vražda,“ ušklíbl se Francouz. „Atentát. Můžeme zkusit Půtu a převora oddělat. Svěříme to Reynevanovi, včera v Železně prokázal svůj talent…“

„Dost,“ skočil mu do řeči Reynevan. „Už o tom nechci slyšet jediné slovo. Čekám na vážné návrhy. Co nám zbývá?“

„Paličství,“ pokrčil rameny Bisclavret. „Založit požár nebo ještě lépe požáry. Na několika místech současně. Ale ani to nepřipadá v úvahu, do toho nepůjdu.“

„Proč?“

„Reynevane,“ Francouzův hlas byl chladný a pohled mrazivý, „hraj si na božího bojovníka, když se ti to líbí. Bojuj za Viklefa, Husa, boha, přijímání podobojí, spravedlnost a dobro lidu. Ale já jsem profesionál. Chci odvést svou práci a nepřijít při ní o kejhák. Ještě ti to nedokleplo? Aby byly diverzní požáry účinné, museli bychom je vzní

tit ve chvíli útoku. Chápeš?“

„Já chápu,“ řekl Šarlej. „Přesně při šturmu. Jenže pak by nám ne

zbyl čas na útěk. Ti, kteří by s naší pomocí město dobyli, by nás zabili při obvyklé řeži.“

„Můžeme si dohodnout nějaké znamení.“

„Že bychom vyvěsili šňůrku z hedbáví červeného dvakrát barvené

ho jako nevěstka Rachab v Jerichu? Slyšel jsi moc kázání, hochu. Nepleť literaturu do vážných věcí. Souhlasím s Bisclavretem a rov

něž odmítám takový hazard. Připomínám, že i já jsem profesionál. Mám dokonce několik profesí. Každá je mi drahá. Natolik, abych měl rád život a cenil si jej.“

„Existuje způsob,“ promluvil po delším přemýšlení Reynevan, „jak zapálit město, aniž by byly ohroženy cenné životy pánů profesionálů.“

„Ha! Znáš takový?“

„Znám. Poněvadž já, pánové, jsem také profesionál.“

Mohlo by se zdát, že pražská apotéka „U archanděla“, azyl učenců a filosofů, příbytek moudrosti a pokroku, je posledním místem, kde se lze naučit výrobě zápalných bomb. A přesto by byl na omylu, kdo by tak soudil, „U archanděla“ bylo možno pochytit lecjaké vědomos

ti a znalosti. Ovšem Reynevan měl navíc to štěstí, že byl osobně pří

tomen výrobě magické zápalné nálože značné síly, zvané v čarodějnické hantýrce Ignis inextinguibilis. Rozhodli se ji sestrojit Teggendorf a Tvrdík, protože se náramně rozhněvali na nepoctivého konkurenta, čaroděje diletanta, bývalého faráře od svatého Štěpána. Nejprve na něj chtěli podat anonymní udání a svěřit potrestání městské jurisdik

ci, ale uznali to za bezectné. Farář čaroděj vlastnil pěkný venkovský domek v Bubnech, kam s jednoznačnými úmysly zval panny i paní. Ten dům si oba mstitelé vyhlédli za cíl. Haha, radovali se škodolibě, šejdíři spadne čelist, až si z Prahy přivede další frajli a namísto hníz

dečka lásky najde černou díru v zemi!

Zlost oba mágy záhy přešla a k žádnému zápalnému útoku nedošlo, nicméně Ignis inextinguibilis byl vyprodukován. Podle starých arab

ských návodů, nalezených v knihách vydaných v Cařihradě, a s ak

tivním přispěním ochotného asistenta Reynevana. Ten nyní, o rok později, věděl, co bude potřebovat.

„Budu potřebovat,“ oznámil sebevědomě dosti skepticky hledícím druhům, „dvě kádě oleje, jednu nebo dvě štoudve dehtu, hrnec medu, čtyři libry sanytru, dvě libry síry a stejné množství vápna. K tomu lahvici pryskyřice, nejlépe borové. A dvě libry antimonového prašku. Prodává se v lékárnách.“

„To je všechno?“

„Z toho bych mohl vyrobit odhadem pět náloží. Takže ještě bude

me potřebovat pět keramických džbánů s úzkými hrdly, slámu, aby

chom je mohli zabalit, a smolu, abychom je mohli zalít…“

„A mořského hada?“ zeptal se Bisclavret. „Kopí svatého Mořice? Hejno papoušků? To potřebovat nebudeš? Tys upadl na hlavu, Reynevane. Město se chystá na obležení, už i chléb je na příděl, koupit sůl je kumšt – a ty nás posíláš pro síru a antimon.“

„Potřebuji ještě,“ nebral Reynevan zřetel na jeho námitky, „míst

nost, kde budu moci pracovat. Takže nereptej a pusť se do práce. Jsem si jist, že Vogelsang má v Kladsku rezidenta. A nejspíše ne jed

noho.“

„Viděls,“ namítl Bisclavret, „ty, co viseli na městské bráně. To byli rezidenti Vogelsangu. Ale máš pravdu, to nebyli všichni, máme tady ještě jednoho. Ale spojit se s ním v této chvíli by znamenalo, že tam budeme viset také. Na mučidlech se mluví, Reynevane. A zrazuje.“

„Pánové,“ zasáhl Šarlej. „Jak si můžeme být jisti fiaskem, jestliže to ani nezkusíme. Napiš seznam, Reinmare, obejdeme s ním město a poznáme, co z těch ingrediencí se dá sehnat. Nějaký kutloch také najdeme, máme peníze a máme čas…“

„Tím posledním si nebuď tak jist,“ varoval ho Bisclavret. „Dnes je dvaadvacátého března, pondělí po Bílé neděli. Královcovi sirotci tady budou ve středu, nejpozději ve čtvrtek.“

„Stihneme to,“ řekl s přesvědčením Reynevan. „Do práce, páno

vé.“

Rezidentem a spícím agentem Vogelsangu v Kladsku se ukázal být oltářník od Panny Marie Johann Trutwein. Při pohledu na Bisclavreta málem omdlel. Ale komu čest, tomu čest, vzpamatoval se dosta

tečně rychle, aby mohl odpovědět na otázky. Zuby mu cvakaly, když popisoval osud ostatních agentů, mučených nejprve ve sklepě rathauzu, potom na rynku před očima lidí. Sám oltářník se zachránil jen proto, že nešťastníci o něm nic nevěděli. Vogelsang nebyl tak hlou

pý, aby dával všechna vejce do jedné ošatky. Ale jakou hrůzu Johann Trutwein prožil, to se nedalo vypovědět.

Nicméně Bisclavret znal spolehlivý lék proti strachu. Při pohledu na naditý měšec oltářník zčervenal, a když si poslechl, s jakými podavky za ním přicházejí, nadmíru účinně jim pomohl. Ihned mohl zvědy ukrýt v domě kupce, který uprchl z města a svěřil Trutweinovi klíč a dohled nad svým obydlím. Nabídl jim také pomoc s obstará

ním potřebných surovin. Neptal se, k čemu jim budou. Stejně by mu to nikdo z nich neprozradil.

Ještě téhož dne začal Reynevan v kupcově domě za pomoci zakletí vyrábět magické roznětky zvané Ignis suspensus. Zbytek družiny se vydal do města, aby opatřil, co bylo zapotřebí. A nastal zádrhel.

Tím zádrhelem nebyla síra a nebyl jím ani sanytr – obojí se dalo bez obtíží koupit u místních apatykářů, nebyla jím pryskyřice, kterou si opatřili od smolařů z okolních lesů, kteří se uchýlili pod ochranu hradeb, problémem nebyl dokonce ani antimon, který jim za přemrš

těnou cenu prodal alchymista, jenž uprchl z Bystřice. Obtíže jim způ

sobil produkt, který považovali za zcela běžný – olej. V celém Klad

sku nesehnali olej. Všechen byl vykoupen.

Ve městě bylo málo specializovaných olejníků, dodávky suroviny zajišťovaly venkovské lisovny. Produkce oleje intra muros probíha

la ve mlýnech jako vedlejší činnost a zabývali se jí mlynářští pomoc

níci. Nyní však, v době ohrožení, byla část čeledě postavena do zbra

ně, zbytek dnem i nocí mlel mouku na chléb.

Neocenitelný oltářník od Panny Marie si však poradil i s tím zádr

helem. V kostele nebo na faře zaslechl, že jeden z městských olejní

ků má zásoby, ale schovává je, aby s nimi vyrukoval až v nejpříhod

nějším čase a co nejvíce vydělal. Je ale možné, že by jeden dva soudky prodal. Oltářník slíbil, že se spekulantem promluví, a vydal se domů, poněvadž se už stmívalo.

Zjitra nastal ve městě rozruch, lidé běželi k Zelené bráně. Vydala se tam i kompanie. Na hradbách se tísnící měšťané ukazovali na sloupy kouře, stoupající nad jižním obzorem. To hoří, informovali, Rengersdorf, Martinov, Hannsdorf a Železno. Zanedlouho se zvedl černý dým i západně od města, nad Schwedeldorfem a Rosicemi. Pozdvižení vrcholilo: se zprávou o dřívějším vypálení Kunzendorfu mohl dým na západě znamenat pouze jedno – husité berou Klad

sko do kleští.

„Zítra,“ pohlédl Bisclavret po návratu významně na Reynevana, „zítra stane Královec před městem.“

„To stihnu,“ ukázal Reynevan na pět slámou ovinutých nádob. „Stačí nalít olej, zamíchat, zazátkovat a zalít smolou. A hotovo. Pak je mu

síme nastražit, kam je třeba. Už víš, na jaká místa?“

Francouz se sveřepě usmál.

„No zdali,“ ucedil zlověstně. „Vybral jsem dobře.“

„Už by tu měl být Trutwein. Dá bůh, že s dobrou novinou.“

Johann Trutwein se objevil až kolem desáté, hodinu poté, kdy u augustiniánů odzvonili nonu. Novinu však přinesl skutečně dob

rou. Olejník, oznámil, je ochoten prodat něco ze svých zásob. Ale žádá…

Když Bisclavretovi pošeptal do ucha cenu, vyzvědač se vztekle zamračil. Odvedl oltářníka stranou a tam se dlouho dohadovali.

„Vyřízeno,“ prohlásil, když se vrátil. „Pro zboží zajdeme v noci. Olejník žádá, aby obchod proběhl v tajnosti.“

Navečer se požáry přiblížily na dohled k městu. Vzplály Kostelíky, Leština, Pavlov, Rušovice a klášterní osada Podzámčí. Civilisté byli vykázáni z hradeb, vystřídali je zbrojenci. Byly připravovány pušky, katapulty a jiné bitevní stroje.

Městské zvony vyzváněly Angelus Domini. Bisclavret neříkal nic, avšak Reynevan viděl a věděl to, co všichni.

„Francouzi?“

„Hm?“

„Chápu, že máš možnost dorozumět se s Rzehorsem.“

„Chápeš dobře.“

„A naše úniková cesta? Myslels na ni?“

„Starej se o svoje bomby, Reynevane. Aby vybuchly. Aby zakletí účinkovalo na dálku.“

„Starám se. Ani netušíš, jak se starám.“

Zvon od Panny Marie třemi rychlými údery ohlásil ignitegium příkaz k uhašení ohňů a všech světel. Řádní měšťané se měli odebrat na lože.

Reynevan, Bisclavret, Šarlej a Samson nebyli řádní měšťané. Ne

počítal se mezi ně ani Johann Trutwein, který se v Mléčné objevil za soumraku. Když se nadobro setmělo, vydali se směrem k Vodní fortně, do Řeznické ulice.

Navzdory signálu ignitegium město nespalo, vládl v něm neklid. Nebylo divu, na jihu a západě se noční obloha rděla požáry. Nepřítel stál téměř před branami. Na opevnění hořela vojenská ohniště, stráže na sebe volaly ze zdí, v uličkách duněly kroky hlídek. V těchto pod

mínkách jim cesta trvala déle než předpokládali. Trutwein se obával, že olejník na ně nebude čekat v domnění, že z obchodu sešlo.

Jeho obava se zdála opodstatněná: Řeznická tonula ve tmě, v žád

ném okénku nezahlédli kahan ani svíčku. Dvířka na dvorek však byla otevřená.

„Šarleji, Samsone,“ zašeptal Bisclavret. „Zůstaňte venku. Mějte oči otevřené.“

Šarlej položil ruku na jílec malchusu, Samson významně potěžkal svůj gudendag. Reynevan nahmátl rukojeť dýky a následoval Bisclareta a Trutweina do temného, kočičinou páchnoucího průchodu. V okně na konci dvorku blikal plamének. „Tam,“ zašeptal Trutwein. „Pojďme…“

„Počkat,“ sykl Stahovač. „Stát. Něco tady nehraje. Něco není…“ Z temnoty vyskočilo a vrhlo se na ně několik mužů. Reynevan už chvíli tiskl v hrsti jeden z Telesmových amuletů, vyro

bený z úlomku hromového kamene. Nyní stačilo vykřiknout zaklína

dlo: „Fulgur fragro!“

Oslnivě se zablesklo, rozlehl se ohlušující třesk, až všem zalehlo v uších. Reynevan se vrhl na útěk za Trutweinem. Následoval ho Bis

clavret, který ještě stačil pár oslepených a ohlušených drábů pozna

menat svou navajou.

Léčka byla nicméně připravena dokonale, úniková cesta byla od

říznuta. Když vyběhli na ulici, dostali se rovnou do potyčky. Šarlej a Samson se tam bránili dalším útočníkům. „Berte je živé! Živé!“ zazněl hlasitý rozkaz. Reynevan ten hlas po

znal.

Ucítil, jak ho někdo chytá za krk. Tasil dýku, už při tom pohybu sekl, obrátil jílec v dlani, shora bodnul, otočil se a zeširoka, zprava doleva ťal. Slyšel výkřik, do obličeje mu šplíchla krev, pod nohy mu padla dvě těla. Znovu ho postříkala krev, ale tentokrát to bylo dílo Šarlejova malchusu. Někdo ho sevřel a chytil za ruku s nožem. Hluše to kleplo, sevření povolilo. Samson stál hned vedle a drtivými rana

mi gudendagu srážel k zemi další útočníky. Přesto útočníků přibýva

lo. „Pryč!“ křikl Bisclavret, bodaje a sekaje navajou. „Rychle! Za mnou!“

Šarlej se vrhl za Francouzem. V běhu se oháněl křivou čepelí, drá

bové před ním couvali. Reynevana opět někdo chytil, ale bodnut do oka zasténal a upadl. Když mladík odrážel útok dalšího, nůž třeskl o nůž, ocel o ocel, až se zajiskřilo. Naštěstí jeho protivník vzápětí padl pod úderem Samsonova gudendagu jako vůl na porážce.

Reynevan vytáhl z podpaží slámou ovinutý hrneček. Pět bomb zů

stalo v kupeckém domě v Mléčné ulici. Tahle byla šestá.

„Ignis!Atrox!Yah. Dah, Horah!“

Zasyčelo to, strašlivě zarachotilo, okolím otřásla silná exploze. Te

kutý oheň se rozstříkl a rozlil na všechny strany a přilnul na vše, co bylo v dosahu. Co bylo v dosahu, vzplálo. Sáh palivového dříví, na

bílená domovní zeď, dlažba i splašky ve stoce. A několik útočníků. Řev popálených se zvedl k nočnímu nebi. Ve světle ohně Reynevan spatřil známou postavu, známou podobu. Černý plášť, černý wams, černé vlasy na ramena. Ptačí tvář a nos jako ptačí zoban.

„Chyťte je!“ vykřikl Pomurnik, zakrývaje si obličej před šlehající

mi plameny. „Chci je živé!“

„Pryč!“ zacloumal Samson ztuhlým mladíkem. „Pryč odtud!“

„Hoří! Hoří!“

Utíkali ze všech sil, za zády jim zněl dusot pronásledovatelů.

„Živé! Živééé!“

„Hoří! Hořííííí!“

Prchali ze všech sil a síly jim dodával panický strach. Věděli, co znamená rozkaz zajmout je živé. Dlouhé, pomalé umírání v mučírně, boky pálené rozžhaveným železem, údy vymknuté z kloubů, kosti drcené šrouby. A nakonec ukrutná smrt na popravišti. Jenom ne to, opakoval si Reynevan a běžel jako chrt. Jenom ne Birkart Grellenort.

Někdo je doháněl. Samson z půlobratu uhodil jednoho z pronásle

dovatelů gudendagem. Reynevan bodl druhého. Odspodu, do měk

kého, raněný zavyl a zhroutil se na dlažbu. Třetí o něho zakopl. Než upadl, Reynevan mu rozťal tvář.

Pokračovali v úprku, získali nyní malý náskok. Uviděli, jak jim Šarlej ukazuje, že mají odbočit do úzké uličky. Následovali ho. Vpředu byl Bisclavret, Trutwein zmizel.

„Honem! Teď doleva!“

Zvuky stíhání se poněkud vzdálily; možná se jim podařilo svést pronásledovatele ze stopy, možná je zmátli lidé přibíhající s vědry hasit požár. Ale Reynevan se Samsonem nezpomalili, běželi bez od

dechu. Pod nohama jim zamlaskalo bahno, zašplouchala voda, do nozder vnikl smrad, odporný puch moče a výkalů. Bisclavret a Šarlej lámali s praskotem nějaké desky.

„Lezte! Pohyb!“

Chvilku trvalo, než Reynevanovi došlo, že Francouz jim káže vlézt do záchodu, rovnou do díry prevétu, do páchnoucí žumpy. Právě v ní zmizel Šarlej, se šplouchnutím dopadl někam do tmy. Lepší hovna než mučidla, pomyslel si. Zadržel dech. Sračky v jámě ho uvítaly příjemným teplem. A vzedmutou vlnou, když za ním seskočil Sam

son. Smrad je dusil.

„Tudy, tfuu…“ vyplivl Bisclavret to, co mu vlna hodila do úst. „Do kanálu. Pozor na hlavy. Akorát zpočátku je to zlé. Dále je strop vyšší.“

Zvuky pronásledování se začaly blížit. Reynevan si prsty stiskl nos a ponořil se.

Na lezení po čtyřech vyzděnou odpadní kloakou se rozhodl zapo

menout, vymazat ten zážitek z paměti. Mezera pod klenutým stro

pem byla tu vyšší, tu zase nižší, ústa měl jednou nad, podruhé pod hladinou řídkých sraček. Ruce a kolena poutalo to, co v tlusté, lepka

vé vrstvě pokrývalo dno – čili lejno o konzistenci hrnčířské hlíny. Usazovalo se zde šedesát let, neboť počátky kladské kanalizace, jak se Reynevan později dozvěděl, se datovaly na rok 1368. Těžko odhadnout, jak dlouho trvala ta cesta peklem. Zdálo se, že celý eón. Ale nakonec dosáhli radosti čerstvého povětří a štěstí čisté vody, když rovnou z výpusti spadli do koryta Mlýnky. Odtamtud se doráchali do Nisy, kde se mohli v silnějším proudu lépe opláchnout. Vrhli se do vody a přeplavali na druhý břeh. Hladinu řeky červeně a zlatě ozařoval oheň, chalupy a stodoly v Rybářích a na Výhonu stály v plamenech. Na jejich pozadí se míhaly siluety jezdců. „K sakru,“ ozval se unaveným hlasem Šarlej. „Měl jsem v kapse kynutou housku… Musela mi vypadnout. Co teď budu mít na snída

ni?“

„Kdo nás udal? Trutwein?“

„Nemyslím,“ posadil se Reynevan na mělčinu a s rozkoší se nechal omýval proudící vodou. „Bombu, kterou jsem odpálil, jsem vyrobil jen díky němu… Donesl mi trochu oleje. Štípl ho z kostela…“

„Olej v kostele?“

„Na poslední pomazání.“

Ve štěrku na břehu zaskřípaly podkovy koní.

„Vogelsang? Dobře, že jste naživu, neřádi.“

„To je Rzehors! A hele! Brázda z Klinštejna!“

„Žiješ, Reynevane? Buď zdráv, Šarleji. Vítej, Samsone.“

„Berengare? Kde se tady bereš?“

„Přešel jsem od táborů k sirotkům. Ale pořád si myslím, že služba v armádě nemá budoucnost… K čertu, vy ale smrdíte…“

„Na koně,“ přerušil rozhovor s Berengarem Taulerem Brázda z Klinštejna. „Královec a Prokůpek vás chtějí vidět. Čekají.“

Sirotčí štáb se usadil v krčmě na předměstí Neulende. Když Rzehorsem a Brázdou přivedený Reynevan vstoupil do šenku, nastalo ticho.

Znal vrchního velitele sirotčích obcí Jana Královce z Hrádku, mr

zouta a prchlivce, avšak vojevůdce uznávaného a milovaného voj

skem bezmála jako kdysi Žižka. Znal také Jíru z Řečice, hejtmana ze Žižkovy staré gardy. Samozřejmě znal kněze Prokopa řečeného Malého. Znal rytíře Jana Koldu ze Žampachu, vždy usměvavého a v dobré náladě. Neznal jedině mladého šlechtice v plné zbroji s nadvakrát děleným erbem v tinkturách černé, stříbrné a červené, avšak později mu byl představen jako Matěj Salava z Lípy, hejtman Poličky. A nikde neviděl Petra z Lichvina, zvaného Petr Polák. O tom se rovněž později dověděl, že zůstal s posádkou na dobytém hradě Homoli.

Zprávu o tom, že se podvratná akce ve městě nezdařila, nebude otevřena žádná z bran ani založen požár, přijal Královec klidně.

„Takový je život,“ pokrčil rameny. „Vždycky jsem měl dojem, že tě Prokop a Flútek přeceňují, Reynevane z Bělavy. Tvá pověst je pře

hnaná. Kromě toho, promiň, smrdíš jako hovno.“

„Unikl jsem z Kladska odpadní stokou.“

„Dá se říci,“ zůstal Královec v klidu, „že tě město vysralo. Symbo

lické. Běž se umýt a dát do pořádku. Nás čeká práce a těžký úkol. Musíme sami, bez cizí pomoci, město dobýt.“

„Podle mne,“ hlesl Reynevan, „byste měli Kladsko obejít. Obrana je silná, velitelé odhodlaní a morálka posádky vysoká… Bylo by lepší zamířit ke Kamenci. Je tam cisterciácký klášter. Bohatý kláš

ter.“

Jíra z Řečice zafuněl, Kolda zakroutil hlavou, Královec mlčel, ohr

noval rty a dlouho, upřeně se na mladíka díval.

„Až budu chtít znát tvůj názor na vojenské otázky,“ utrousil nako

nec, „dám ti vědět. Teď odejdi.“

Z klášterní zahrady se táhl šedivý dým, bylo cítit pálené klestí. Sta

rý mnich kronikář namočil brk do kalamáře.

Anno Domini MCCCCXXVIH feria IV ante palmarum Viclefiste de secta Orphanorum cum pixidibus et machinis castrum dictum Cladzco circumvallaverunt, in quo castro erant capitanei dominus Puotha de Czastolowicz et Nicolaus dictus Mosco, et ibi dictis pixidibus et machinis sagittantes et per sturm et aliis diversis modis ipsum castrum canabantur aquirere et lucrare; ipsi vero se viriliter defenderunt…

Přiříznutý hrot brku skřípěl, páchl inkoust.

„Vpřed!“ řval Jan Kolda ze Žampachu, aby přehlušil hluk bitvy. „Vpřed, boží bojovníci! Na zteč! Na zteč!“ Z katapultu nebo blidy vystřelený kámen třískl do tarasu takovou silou, že by ho porazil i s Reynevanem a dalšími, kdož se za ním kryli. Naštěstí byl s nimi též Samson. Obr se pod nárazem zachvěl, ale udržel se na nohou a nepustil opěrnou berlu tarasu. Naštěstí, pro

tože z valů se nepřetržitě sypaly další kameny, kule, šipky. Reynevan viděl, jak střelec, který vyhlédl zpoza vedlejšího tarasu, dostal rov

nou do čela. Kule mu roztříštila lebku na padrť. Od České brány se nesl divoký ryk. Sirotkům se podařilo přistavit k hradbám žebříky a ostrve, teď po nich lezli nahoru, decimováni ohněm shůry. Obránci na ně lili roztavenou smolu a vařící vodu, há

zeli na ně kameny a hřeby se ježící kůly a špalky. Lépe se nevedlo ani rotám Jíry z Řečice, útočícím na úsek mezi Zelenou branou a Lázeň

skou fortnou – už dvakrát přistavili žebříky a pokaždé byly odraže

ny.

Tauler se Samsonem opět posunuli taras dopředu. Rzehors nadával a zápolil se zaseklým heverem kuše. Šarlej a Bisclavret nabili hákovnice, vystrčili hlavně a vypálili, zpoza vedlejšího tarasu ve stejném okamžiku vystřelila na dvoukoláku přepravovaná puška dvanáctiliberka. Všechno zahalil dým a Reynevan na chvíli načisto ohluchl. Neslyšel nic: ani hluk, ani křik, ani kletby, ani sténání raněných. Do

kud nedostal rukojetí bičíku přes rameno, neslyšel ani hejtmana Krá

lovce, který k nim přijel na koni, dávaje na odiv okázalé pohrdání kolem svištícími kulemi a šípy.

„.. .uuurva!“ doneslo se konečně k ohlušenému Reynevanovi. „Ne

slyšíš, mor na tvoji matku?! Zakázal jsem ti jít na šturm! Nedovolil jsem ti hrát si na vojáčka! Potřebujeme tě k jiným věcem! Marš do

zadu! Všichni zpátky! Ustupujeme!“

Koldovi vojáci pod valy nemohli rozkaz slyšet, ale ani to nepotře

bovali. Odhodili žebříky a dali se na ústup. Část z nich spořádaně couvala, kryla se pavézami a ostřelovala obránce na cimbuří z píšťal a samostřílů. Někteří však prostě utíkali – co nejdále od opevnění a z něj dštící smrti. Reynevan viděl, že i od Zelené brány se stahují Jírovi sirotci. Obránci na zdech vítězně halekali, potřásali zbraněmi a mávali prapory, nevšímajíce si šípů, kulí ani sekaného olova z houfnic – útočníci ještě nezastavili střelbu. Na branné věži byla vyvěšena modrobílá korouhev pána z Častolovic a vztyčen veliký krucifix no

šený obvykle na procesích. Lidé jásali a zpívali. Triumfovali. I když čtvrtina města byla v plamenech, přece triumfovali.

Bisclavret zachytil hák za okraj tarasu, namířil a přiložil doutnák. Zahřměl výstřel.

„Kdyby tak,“ zahučel z dýmu Stahovač, „panu Půtovi rovnou do prdele. Veď mou kulku, Matko Boží.“

„Ustupujeme,“ otřel si Šarlej obličej a rozmazal na něm saze. „Ustu

pujeme, mládenci. Konec zábavy.“

Kladsko odrazilo husitský útok.

„Ježíšiii!“ kvílel až do nebes na ochozu ležící Parsifal Rachenau. „Ježíííšííííí! Kriiistééééé!“

„Přestaň,“ syčel nad ním skloněný Jindřich Barath zvaný Špaček. „Nebreč! Nebuď baba!“

„Baba…“ zaúpěl Parsifal. „Vždyť už jsem baba! Utrhlo… Utrhlo mi to všechnooo! Bože, božeee…“

Špaček se sklonil, že se málem dotkl nosem přítelovy krvácející hýždě, a odborně prohlédl ránu.

„Nic ti to neutrhlo,“ oznámil rozhodně. „Všechno máš na svém místě. Kule ti akorát uvízla v řiti, ani ne moc hluboko. Byla vystřelená z dálky, už neměla sílu.“

Parsifal zasténal a rozeštkal se. Bolestí a studem, strachem i úle

vou. V duchu již málem viděl husí kůži nahánějící scénu, jak on sám posílá Ofce Baruthovně hloupé milostné dopisy, podobně jako Abélard Heloise. Diktuje je tenkou fistulí, stejný kastrát jako Pierre Abélard. A Ofka si zatím užívá v posteli s jiným mužem – plnohodnot

ným, majícím všechno, jak má být. Válka, uvědomil si s hrůzou jinoch, je hrozná věc.

„Všechno?“ ujišťoval se, polykaje slzy. „Vážně všechno? Špačku… Koukni se ještě jednou…“

„Máš, jasně že máš,“ odbyl ho Špaček. „Už to ani moc nekrvácí. Vydrž, jde sem mnich s obvazy, on ti kulku ze zadku vytáhne. A utři si nos, lidé se dívají.“

Obránci Kladska se nedívali, nezajímaly je ani slzy, ani díra v zad

nici mladého panoše. Právě provolávali slávu a na hradbách nosili na rukou pana Půtu z Častolovic a převora Jindřicha Vogsdorfa.

„Přece…“ zakňoural náhle Parsifal. „Přece pořád nosím na krku posvěcený medailon s Bohorodičkou… Koupil jsem ho od mnichů… Měl mě chránit před každým zraněním? Tak jak je to?“

„Zmlkni, mor aby tě…“

„Měl mě chránit,“ vzlykal jinoch. „Tak jak je to? Co mi to prodali za…“

„Mlč,“ zasyčel Špaček. „Drž klapačku, jinak běda nám.“

Brk skřípal.

Svědkové dicebatur, že Kralowycz, capitaneus Orphanorum, srdna

tým odporem obránců rozlícen, kázal svým vybraným křiklounům, stentores zvaným, pod šancemi hlasitě volati, obráncům přeukrutnými mukami vyhrožovati, pakli města nevydají, horror chtěje skrze clamor ten v nich vzbuditi. Vida, kterak liché bylo to úsilí, poručil vzíti roli plátna bílého a na něm rozměrný nápis rozvinouti. Ten ná

pis hlásal: VZDEJTE SE, NEBO ZHYNETE a byl obráncům demonstrare na tom úseku opevnění, jejž prior Henricus et fratres canonici regulares hájili, neboť oni čísti uměli. Než prior Henricus, Hektor kladský, se ve svém chrabrém srdci nezalekl. Bratřím kázal stejnou roli plátna vystaviti a na hanu viklefitům na ni vypsati: BEATA VIRGO MARIA ASSISTE NOBIS.

„Co?“ zavrčel Jan Kolda. „Co tam načmárali?“

Brázda z Klinštejna vyprskl, Jíra z Řečice se nahlas rozchechtal. Na plátně vyvěšeném po vykujícími obránci na hradbách stálo vel

kými písmeny: DEINE MUTTER DIE HUR.

Královec si dlouho prohlížel ten transparent, dlouho a vytrvale, jako kdyby čekal, že se litery poskládají do nějakého docela jiné

ho nápisu. Po dlouhé době se otočil a vyhledal zrakem Reynevana.

„Říkals Kamenec? Cisterciácký klášter? Bohatý cisterciácký kláš

ter? Říkals to?“

„Říkal.“

„Nu…“ pohlédl Královec ještě jednou na Kladsko jakoby teskně. „Nu na co čekáme? Pojďme.“

El sic Orphani, zapisoval na pergamen skřípějící brk, a Cladzco feria II pasce recesserunt.

Letopisec udělal tečku za větou, odložil pero a se zahekáním si pro

táhl bolavá záda.

Dějepis unavuje.

Kapitola dvacátá

v níž na jisté události předcházející velikonoce roku 1428 vzpomínají jejich účastníci, očití svědkové i písmáci. A opět není jisté, komu z nich věřit.

menuji se bratr Zefyrin, svatý tribunále, náležím k cisterciáckému řádu a jsem z kameneckého kláštera. Omluvte mou konfusi, důstojní otcové, ale je to popr

vé, co stojím před soudem oficia… Sice jen k podání testimonia, ale přece jen…

Ach ano, přejdu k věci. To značí k tomu, co se událo v klášteře toho tragického úterý, co jsem na vlastní oči viděl a nyní zde pod přísahou vypovím… Cože? Že mám přejít k věci? Bene, bene. Už to bude.

Část našich klášterních bratří uprchla už dříve, v so

botu před tou postní nedělí, kdy se zpívá Judica me Deus. Tehdy heretici vypálili Otmachov, Pačkov a Poměnov, v noci šla čer

vená záře přes půl nebeské klenby, po rozednění slunce ledva proniklo mračny dýmu. Tehdy, jak jsem se zmínil, někteří z fratres upadli na duchu a uprchli, berouce si s sebou jen to, co v rukou unesli. Náš opat se hněval, zbabělců jim lál, Božím trestem vyhrožoval a strašil… Ha, kdyby tušil, co ho čeká, sám by utekl jako první. I já bych utekl, nebu

du lhát před svatým tribunálem, také bych strachy vzal nohy na ramena, ale neměl jsem, kam bych se poděl. Pocházím totiž z Lombardie, z města Tortony, do Slezska jsem přibyl z Altenzelle, nejdříve do Lubice, později z lubického kláštera do kameneckého… Co? Že nemám odbíhat od tématu? Bene, už nebudu. Povím vám, jak to bylo.

Brzy post dominicam Judica quadragesimalem jsme se od běženců doslechli, že kacíři odbočili někam na Grodkov, tož převeliká úleva, hajdy do kostela a na zem před oltář, gratias tibi Domine, díky, mocný Bože. A tu další zvěst, že noví vyznavači ďábla Husa přicházejí, tihle že se sirotci zvou, jdou od Kladska a vypálili Vartu – už podruhé to nešťast

né město obrátili kacíři v popel. Doufali jsme už, že se po vratislavské silnici pustí na Frankenštejn a nebude se jim chtít odbočovat na Kame

nec. Za to jsme se v kostele modlili Sancta Maria, Mater Christi, Sancta Virgo virginum, libera nos a malo, sancte Stanislaus, sancte Andrea, oratepro nobis… Než nepomohly naše modlitby, náš Pán se nás zjevně rozhodl jako Joba vyzkoušet, zda… Aha, vím, držet se tématu.

Řeknu to stručně, téma bylo takové, že pekelníci vtrhli do našeho kláštera v úterý před velikonocemi. Přišlo to jako blesk z čistého nebe, přelezli zdi, vylomili fortnu, než by člověk peccatores te rogamum vykřikl, byla jich uvnitř celá smečka. A začali bít… Hrůza! SanctusDeus, sanktus fortis, sanctus immortalis, miserere nobis… Bratra Adalberta probodli oštěpem a bratra Pia ubodali meči jako svatého Dionýsia… Bratr Matouš byl střelen z kuše, také mnozí další graviter vulneratis… A husité, aby je Pán Bůh ztrestal, začali vyhánět krávy z ohrady, vepře z chlévů, ovce… Pobrali všechno do poslední

ho kusu… Fuj, nestačí, že haeretici, ještě ke všemu jsou latrones et furesl Z kostela vynesli nádoby, relikviáře, obřadní roucha, ornáty, veliký stříbrný kříž, svícny… Nic nenechali. Nás, co jsme přežili, nahnali na dvůr ke zdi. Předstoupil před nás vůdce té bandy, už po kontrfektu vyložený raubíř, říkali mu Kralowicz, a s ním ještě nějaký Kolda. Zavolali vesničany. Aby totiž bylo jasno, s těmi českými kací

ři přišli i nějací místní bezbožníci a zaprodanci. Těm heretik Kra

lowicz přikázal, ať vyjeví, kteří z mnichů lid utiskovali. A rovnou že bude soud, otylé pijavice – tak nás ten zlosyn označil – se budou na místě trestat. A ti vesničtí Jidáši hned ukázali na bratra Materna, že on nejvíce utiskoval. Inu je pravda, že bratr Maternus byl na podda

né tvrdý, vždy říkával, že rustica gens optima flens. A to měl za to: vyvlekli ho z řady a utloukli cepy. Po něm přišel na řadu celerarius Scholer, stěžovali si naň kmáni, že obtěžoval děvčata, ba ani mladé chlapce nenechal na pokoji. Následovali custos Venci, bratr Jiljí, bratr Lorenc… Křik, nářek, prosby, rány, krev. A my na kolenou a v pláči, ab ira tua, ab odio et omni malá volnntate libera nos, Domine…

Chcete vědět, jak to bylo s otcem opatem? Řeknu vám. Husité se už chystali k odchodu, když přikvačil takový jeden mladíček, plavovlasý, hezký, ale oči měl zlé a na rtech krutý úsměv… Říkali mu Renevan. Ne, důstojný otče, nepletu se, dobře jsem slyšel: Renevan – mohu to odpřísáhnout i na kříž. No a ten Renevan popadl otce opata za kutnu. Tohle je, křičel, kamenecký opat Mikuláš Kappitz, nejhorší škůdce, darebák, udavač a inkvizitorský… ehm, ehm, s odpuštěním… inkvizitorský pes. Pak se naklonil k opatovi. Pamatuješ, vrčí a skřípe zuby, na Adélu, psí synu? Cos ji v Minstrberku za sto dukátů za čarodějnici označil? Na smrt vydal? Za to teď zaplatíš. Vzpomeň si na Adélu ces

tou do pekla, podlý pope. To mu řekl, než ho doprostřed dvora odvle

kl, slyšel jsem každičké slovo. Na kříž to mohu odpřísáhnout.

Opata Kappitze ubili. Cepy, palicemi… Ten Renevan nebil. Jenom stál a díval se.

Tak se to udalo, svatý tribunále. Vyznal jsem zde pravdu, nic než pravdu, tak mně dopomohl Bůh. Potom kacíři náš kostel a klášter zapálili. Založili ohně ve stodolách, ve mlýně, v pekárně, v pivovaru. A odešli. Cestou ještě vydrancovali naši klášterní osadu Radkovice. A nás, co jsme zůstali naživu, při odchodu vysvlékli z kuten. Tenkrát jsme ještě netušili, proč to udělali. To jsme se doslechli až později, když ti loupežníci přepadli Frankenštejn.

„Co jste zač?“ zahulákal strážný z Kladské brány. Kolem se přes cimbuří naklánělo několik dalších s nataženými samostříly.

„Brány jsou zavřeny! Nikoho do města nevpustíme!“

„Jsme z Kamence!“ zakvílel zpod mnišské kápě Rzehors. „Cisterciáci! Utekli jsme přes lesy! Klášter hoří, bratři jsou povražděni! Otevři nám, dobrý muži!“

„Ani nápad! Nesmím! Rozumíš, mnichu? Zákaz!“

„Pusťte nás, proboha!“ vykřikl prosebně Reynevan. „Bratři v Kris

tu! Kacíři nás pronásledují, jsou nám v patách! Nenechávejte nás všanc vrahům! Neberte si naši krev na svědomí! Otevřete, prosím!“

„Copak já vím, kdo jste? Třeba převlečení husité?“

„My jsme dobří a zbožní řeholníci, kamenečtí cisterciáci. Nevidíte hábity? Pusťte nás, pro boha živého!“

Vedle velitele hlídky se objevil mnich, podle hábitu strážce božího hrobu.

„Jste-li skutečně cisterciáci z Kamence,“ zavolal, „řekněte, jak se jmenuje váš opat?“

„Mikuláš Kappitz!“

„Co zpíváte na laudes v neděle a ve svátky?“

Reynevan a Bisclavret se na sebe podívali s nejapnými výrazy. Si

tuaci zachránil Šarlej.

„Hymnus Tří mládenců,“ odpověděl s jistotou, „čili Benedicite Dominum.“

„Zazpívejte.“

„Co?“

„Zpívat!“ zařval strážný. „A nahlas! Jinak vás, kurva, prošpikujeme šípy!“

„Benedicite, omnia opera Domini, Domino!“ zamečel falešně demerit a opět tak zachránil situaci. „Laudate et superexaltate eum in saecula! Benedicite, caeli, Domino, benedicite, angeli Domini…“

„Jsou to vážně mniši,“ řekl přesvědčeně božehrobec. „Měli bychom je vpustit. Zvedněte závory, rychle!“

A to, jak se vzápětí ukázalo, byl záludný úskok, nebyli to monachi, alebrž kacíři, qui se Orphanos appellaverunt, již se v hábity z cisterciáků strhané přioděli, když in feria III pasce monasterium Cistercense de Kamenz přepadli, kteréžto monasterium eodem die effractum et concrematum est. Nebyly to ovečky Boží, alebrž vlci, lupi in vestimento ovium, zaprodanci, sami sebe Vogilsang nazývavší, zrádci, Jidáši, vyvrhelové beze cti a víry. Pronikli úskočně za bránu, neroz

vážně otevřenou, obořili se na stráže a za nimi další Orphani, kteří se doposud na voze pod šperlochem ukrývali co Achájové v koni dřevěném. Pobili stráže, městskou bránu otevřeli dokořán a to již přicválali heretičtí equites a za jízdou pěchota, během dvou otčená

šů se vedralo do města půl šesta sta ozbrojených kacířů a nových bez ustání přibývalo. A nastalo krveprolití ukrutné…

Když se hnali Novou ulicí, nikdo se jim neodvážil zastoupit cestu. Bylo jich stěží dvacet, ale povyku a hluku dělali za sto. Husité hulá

kali a rachotili dřevěnými řehtačkami. Bisclavret a Rzehors troubili na mosazné trumpety. Šarlej břinkal plechovými činely. Poděšení a neslýchaným kraválem ohlušení Frankenštejnští před nimi prchali směrem k rynku. Jenom jedenkrát, z oken pivovaru, byli útočníci ostřelováni z kuší, jenže nepřesně. Ani nezpomalili, ani nepřestali lomozit. Z jihu od lstí dobyté Kladské brány bylo slyšet křik a střel

bu. Zanedlouho též ze strany západní. Podle všeho už sirotci útočili na hrad a kostel svaté Anny.

Uháněli dále. V Lázeňské narazili na další střelce, tentokrát přes

nější, v blátě otevřené stoky zůstala ležet dvě těla. Zmatená salva ze samostřílů je uvítala rovněž u Minstrberské brány. Kušovníkům se třásly ruce a nebylo divu, nad střechami svého města už viděli stou

pat černý dým a slyšeli zvuky boje.

Strážných bylo několik desítek, ale sirotci se na ně obořili s prud

kostí, zběsile, s takovým vztekem, jako by se chtěli pomstít za ten šílený běh ulicemi.

Ve chvíli padli první mrtví, krev zbarvila dlažbu. Reynevan se boje nezúčastnil, s Berengarem Taulerem a Samsonem se vrhl k bráně a všichni tři se pustili do odsouvání závor. Šarlej jim kryl záda, stráž

ného, který na ně zaútočil, bleskově posekal malchusem.

Trámy a závory spadly se zaduněním na zem, pod náporem zvenčí se rozletěla křídla vrat a s duněním kopyt vrazili do brány jezdci. Následovala pěchota. Sirotci vtrhli do města jako řeka, hlavní proud se valil Minstrberskou ulicí. Podkovy řinčely na dláždění.

„Dobrá práce, Reynevane!“ křikl na ně ze hřbetu vzpínajícího se koně Jan Královec z Hrádku. „Dobrá práce s tou branou! Změnil jsem na tebe názor, mladý muži, chválili tě právem! A teď vpřed, vpřed, vpřed! Město dosud není naše!“

Když dorazili na náměstí, zdálo se, že se hejtman mýlil, že Frankenštejn už je zcela v moci sirotků. Hořel dům jindřichovského opata, hořely krámy a kotce, plameny šlehaly a dým se valil z oken cechov

ních domů. Radnice byla brána šturmem, bojovým pokřikem útočníků už pronikaly výkřiky vražděných, z oken shazovaní lidé padali na na

stavené sudlice a kopí. V podloubí kolem rynku probíhala řež. Z jižní části města byla stále slyšet střelba, Koldou ze Žampachu dobývaný hrad se stále bránil. Zvonice svaté Anny už ale stála v plamenech.

Na rynek se vyhrnuli pěší vojáci, za nimi jízdní oddíl pod velením Matěje Salavy. Mladý rytíř měl tvář černou od sazí, v ruce zkrvavený meč.

„Tam!“ ukázal palcátem Královec a uklidňoval koně, kterému ko

pyta klouzala na prolité krvi. „My si tady už poradíme, vy běžte tam! Na dominikánský klášter! Na klášter, boží bojovníci!“

„Na klášter, přátelé,“ pokynul Reynevan. „Poběžme, Šarleji, Rzehorsi…“

„Poběžme, čacký Reinmare Otevírači bran.“

„Taulere? Samsone?“

„Tady jsme.“

Salavovi jezdci se nehodili k útoku na budovy, rozjeli se tedy do ulic a přenechali dobývání dominikánského kláštera pěchotě, asi stov

ce mužů vedených náchodským podhejtmanem Smilem Půlpánem, zavalitým chlapíkem s hlavou ostříhanou až na kůži. Reynevan ho znal, už se s ním párkrát viděl.

„Hr na ně!“ křičel Půlpán a ukazoval kordiskem směr útoku. „Hr na ně, bratři! Bijte!“

Husité se s řevem vrhli na zteč. Ta byla vzápětí odražena deštěm kulí a šípů. A vzápětí obnovena.

„Hrrr na ně! Smrt papežencům!“

S pomocí některých měšťanů a příslušníků cechů bránili dominikáni ze všech sil svoje sídlo, jejich obrana však byla beznadějná. Pře

vaha sirotků byla veliká a urputnost jejich šturmu strašná. Mniši ustu

povali, vyklízeli pozice a zanechávali za sebou padlá těla v bílých hábitech, husité obsazovali další a další klášterní budovy.

Poslední baštou obránců se stal kostel Povýšení Kříže, jeho kruchta a zabarikádovaná vrata. Zde se predikanti bránili do poslední šipky z kuše, do poslední kule z píšťaly. A do posledního muže.

Když bojem rozdivočelí sirotci pronikli přes mrtvoly do presbytá

ře, v barevné duze z vitráží tam uviděli poslední dva živé mnichy. Jeden klečel se schýlenou hlavou před oltářem, druhý kryl klečícího druha sebou a krucifixem.

„Templum Dei sanctum est!“ jeho hlas, byť tenký, se zvedl pod klenbu. „Kdo ničí dům Boží, toho zničí Bůh! Odstupte, mocnosti pekelné! Odstupte, satani, než vás Bůh rozdrtí!“

„To je Jan Búda,“ vysvětlil úslužně jeden z husitských slezských spojenců. „Ten, co klečí, je Mikuláš Karpentarius, jejich převor. Oba horlili proti učení Jana Husa. Dobrý Čech, mrtvý Čech, tak končili každé kázání. A oba světili zbraně vojska táhnoucího na Náchod.“

Smil Půlpán měl líc a jednu stranu šíje v krvi, dlaň si tiskl k uchu, jehož značnou část mu utrhla šipka ze samostřílu. Přišel při dobývání kláštera asi o tucet mužů, nejméně dalších dvanáct bylo raněno, ale zdálo se, že to ucho jej rozzuřilo mnohem více.

„Dobrý Čech, mrtvý Čech, říkáte?“ zopakoval zlověstně. „Máte smůlu, flanďáci, dostali jste se do rukou živých a zlých. Ukážeme vám, jak zlý dokáže být živý Čech. Na dvůr s nimi!“

„Neopovažte se mne dotknout!“ zaječel Jan Búda. „Neopo…“

Dostal pěstí do obličeje a utichl. Převor nekladl odpor.

„Vexilla Regisprodeunt…“ blekotal, když ho vlekli chrámovou lodí. „Fulget Crucis mysterium… Quo carne carnis conditor… Suspensus estpatibulo…“

„Nejspíš mu hráblo,“ mínil jeden ze sirotků.

„To je hymnus,“ vysvětlil Půlpán, o kterém Reynevan někde zasle

chl, že před revolucí byl sakristiánem. „To je hymnus Vexilia Regis, který se zpívá o Velikém týdnu. Dneska je Veliký pátek, příhodný den na mučednictví.“

Před kostelem obklíčil oba mnichy houf sirotků. Nenechala na sebe čekat první rána pěstí, po ní další. Následovaly kopance a do pohybu se daly též klacky a kyje. Převor upadl. Jan Búda se držel na nohou, hlasitě se modlil a plival krev z rozbitých úst. Smil Půlpán ho s nená

vistí sledoval. Na jeho pokyn byl od dřevníku přikutálen špalek na štípání dřeva.

„Světil jsi zbraně těm, co táhli na Náchod, papeženče. Potrestáme tě tak, jak nás to právě v Náchodě naučili biskupští mordýři. Sem s ním, bratři.“

Byl přivlečen Jan Búda, noha mu byla položena na špalek. Jeden z husitů, hranatý chlap, zvedl sekeru a ťal. Mnich strašlivě vykřikl, z pahýlu vytryskl proud krve. Sirotci zvedli zmítajícího se dominikána a položili mu na špalek druhou nohu. Sekera dopadla, pod hlu

chým nárazem se až zachvěla země. Jan Búda zařval ještě příšerněji.

Berengar Tauler učinil několik vratkých kroků stranou, opřel se oběma rukama o kostelní zeď a zvracel. Reynevan se ovládl, ale jen vypětím vůle. Samson zbledl a pohlédl vzhůru k nebi. Díval se tam dlouho. Jako by odtamtud něco čekal.

Jako kdyby chtěli samého ďábla, svého mistra a učitele, předstih

nout v nenávisti a krutosti, na špalku určeném ke štípání dřeva odrubali haeretici širočinou oněm nešťastníkům všecky extremitatis jednu po druhé. Takovou hrůznost nedokáže pero popsat, ruka se chvěje a lacrimae tekou z očí. Nicolaus Carpentarius, Johannes Buda et Andreas Cantoris, martyres de Ordine Fratrum Praedicatorum, byli umučení pro slovo Boží a pro svědectví, kteréž vydávali. Hospodine, k tobě voláme! Usquequo, Domine sanctus et verus, non iudicas et vindicas sanguinem nostrum?

Sirotci vyrabovali z kostela všechno, co mohlo mít nějakou hodno

tu. Obrazy světců, lavice z chóru a zbytky rozbitého oltáře, které pro ně neměly žádnou cenu, hořely na velkém ohništi. Na Půlpánův roz

kaz byli do ohně hozeni i oba zmrzačení a umírající mniši. Okolo stojící husité přihlíželi, jak se dva lidské trupy bez končetin neohra

baně zmítají v plamenech. Potom začal oheň skomírat, dalo se do deště. Smil Půlpán si ohmatával roztržené ucho, plival a láteřil.

„Máme ještě jednoho!“ vykřikl někdo z kůra. „Bratře Půlpáne, na

šli jsme ještě jednoho! Schovával se na amboně!“

„Sem s ním! Sem s papežencem!“

Husity přivlečený, ječící a svíjející se mnich byl Ondřej Kantor, Reynevan ho okamžitě poznal. Diákon byl jenom v košili, husité ho lapili ve chvíli, kdy se snažil zbavit dominikánské kutny. Také on poznal Reynevana.

„Pane Bielau!“ zakvílel. „Nenechej mě zavraždit! Prosííím! Zachraň mě, paneee!“

„Prodals mě, Kantore, vzpomínáš? Vydals mě na smrt jako Jidáš. Proto jako Jidáš zdechneš.“

„Mladý paneee! Smiluj seee!“

„Přitáhněte ho sem,“ ukázal Půlpán na zakrvácený špalek. „Přibude třetí mučedník. Omne trinum perfectum!“

Snad o tom rozhodl náhlý popud, nějaká letmá vzpomínka. Možná chvilková slabost, únava. Možná koutkem oka zachycený pohled Samsona Medáka – plný hlubokého smutku. Reynevan nevěděl, co ho přimělo jednat, proč učinil, co učinil. Vytrhl z rukou vedle stojící

ho Čecha napjatou kuši, rychle zamířil a stiskl spoušť. Střela zasáhla Kantora do prsou takovou silou, že prošla naskrz a málem jáhna vy

rvala z rukou katanů. Nežil, když padl na zem.

„Měl jsem,“ vysvětlil Reynevan do hlubokého, vražedně mrtvého ticha. „Měl jsem s ním vlastní nevyřízené účty.“

„Chápu,“ přikývl Smil Půlpán. „Ale už to nikdy nedělej, bratře. Někdo jiný by to chápat nemusel.“

Plameny se s hukotem prodraly střechou kostela, krokve a trámy se zhroutily do hořící navy. Zanedlouho se začaly rozpadat a bortit zdi. Sloup jisker a dýmu sahal do nebe. Zuhelnatělé černé hadry vířily nad ohněm jako vrány nad mrchovištěm.

Kostel svaté Anny se zřítil, uprostřed rudého žáru se černal pouze kamenný oblouk portálu. Jako brána do pekel.

Na rynek vjel tryskem jezdec a zarazil zpěněného koně před sirot

čími hejtmany: Janem Královcem, Prokůpkem, Koldou ze Žampachu, Jírou z Řečice, Brázdou z Klinštejna a Matějem Salavou z Lípy.

„Bratře Jene! Bratr Prokop se vrací od Olavy, táhne přes Střelín na Rychbach. Vzkazuje, abyste nemeškali a pospíšili za ním.“

„Slyšeli jste?“ obrátil se Královec ke svému štábu. „Tábor volá.“

„Hrad,“ připomněl Prokůpek, „se ještě brání.“

„Má štěstí. Velitelé k rotám! Naložit lup na vozy, sehnat dobytek! Odchod! Jdeme na Rychbach, bratři! Na Rychbach!“

„Vítejte, bratři! Vítej, Tábore!“

„Pozdrav bůh, bratři! Vítejte, sirotci.“

Vítání nebralo konce, radost ze setkání ovládla všechny. Jan Králo

vec z Hrádku tiskl pravici Prokopu Holému, Prokůpek líbal Markolta na zarostlé tváře, Jan Zmrzlík klepal do ocelového náplecníku Matěje Salavy a Jaroslav z Bukoviny hekal v medvědím objetí Jana Koldy. Urban Horn objímal Reynevana, Rzehors Drosselbarta. Si

rotčí cepníci se vítali s táborskými kopiníky, slánští sudličníci a nym

burští halberdýři se vítali s chrudimskými kušovníky. Vítali se voza

tajové bojových vozů – po svém zvyku ohavným klením. Vítr pohazoval korouhvemi – vedle Veritas vincit, hostie a trnové koruny táborů se třepetal pelikán sirotků, ronící krůpěje krve do zla

tého kalicha. Boží bojovníci jásali a vyhazovali vzhůru čapky, někte

ří i helmice.

A v pozadí hořelo město Rychbach, podpálené tábory, když je před

tím v panice opustilo všechno obyvatelstvo. Se spokojeným úsměvem a s rukou stále na rameni Jana Královce sledoval Prokop, jak se řadí posílená armáda. Nyní čítala více než tisícovku jezdců, deset tisíc pěších a tři sta artilerií obtížených váleč

ných vozů. Věděl, že v celém Slezsku není nikdo, kdo by se dokázal takové síle postavit v poli. Slezanům zbyly jen hradby měst. Anebo jako v případě Rychbachu hromadný útěk do lesů. „Odchod!“ zavelel hejtmanům. „Šikovat se k odchodu! Na Vrati

slav!“

„Na Vratislav!“ zopakoval Jaroslav z Bukoviny. „Na biskupa Konrá

da! Pochodééém…“

„Dnes je Boží hod velikonoční,“ připomněl Královec. „Festum festorum! Kristus vstal z mrtvých.“

„Resurrexit sicut dixit!“ provolal Prokůpek. „Alleluja!“

„Alleluja! Zazpívejme Pánu, bratří!“ Z hrdel sirotčích cepníků a táborských kopiníků zazněla a k ne

besům se vznesla hromová píseň. Hlubokými hlasy se k nim přidali sudličníci z Chrudimi, pavézníci z Nymburka i střelci ze Sla

ného:

Buoh všemohúcí

vstal z mrtvých žádúcí!

Chvalmež Boha s veselím,

to nám všem Písmo velí!

Kyrieleison!

Do zpěvu se dali a na pochod vykročili pěšáci Zikmunda z Vra

nova. Následovala je Zmrzlíkova těžká jízda, vozatajstvo, jízdní roty Koldy ze Žampachu, Matěje Salavy i Jana Tovačovského. Na konci zástupu jeli jako zadní voj Puchalovi Poláci. Ti zpívali po svém:

Chrystus Pan wstal z martwych

po swych mekach twardych.

Stad mamy pociech wiele,

Chrystus nasze wesele!

Zmiluj siq, Panie!

Nad vratislavskou silnicí se zvedla mračna zvířeného prachu. Za

nechávajíc za sebou hořící Rychbach, vydala se táborskosirotčí ar

máda směrem půlnočním. Směrem k oblaky zahalené, na obzoru se tyčící Sobotce.

Jezukriste, vstal si,

nám například dal si,

že nám z mrtvých vstáti,

s Bohem přebývati.

Kyrieleison!

Požáry ve městě ještě zuřily, leč podhradí už lehlo popelem, už pouze dýmalo a mihotalo skomírajícími plaménky na zuhelnatělých trámech a břevnech. Slyšíce, že husitský zpěv zaniká v dáli, začali lidé opouštět úkryty, trousit se z lesů, scházet z kopců. Zdrceně se rozhlíželi a oplakávali záhubu svého města. Otírali si z tváří saze a slzy. A zpívali. Byly přece velikonoce.

Christ, der ist erstanden

von der marter alle

des suli wir alle fro sein

Christ sol unser trost sein.

Kyrieleyson!

Ze skrýší vyšli a z vrchu Viníku sestoupili mniši františkáni. Vraceli se do spáleného města s pláčem a zpěvem. Byly velikonoce.

Christus surrexit

mala nostra texit

et quos dilexit

hoc ad celos vexit.

Kyrieleison!

Vojsko Prokopa Holého táhlo na sever. Jeho cestu značily sloupy dýmu ze vsí pálených harcovníky Matěje Salavy a Feďky z Ostrogu. Červený kohout zakokrhal nejdříve na střechách Útěchova. Postup

ně vzplály další vesnice: Praus, Harthau, Rudelsdorf. Za nějaký čas tonul celý obzor v ohni.

Byly velikonoce.

Boží bojovníci pochodovali na sever. Se zpěvem na rtech.

Všichni světí proste,

nám toho spomozte,

bychom s vámi bydlili,

Jezukrista chválili!

Kyrieleison!

Byly velikonoce. Kristus vstal z mrtvých.

Zemi zachvátil požár.

Kapitola dvacátá první

v níž různí pozorovatelé sledují z různých perspektiv, jak se chová historie. Historie se chová jako utržená ze řetězu. A předvádí, čeho všeho je schopna.

„ešťastná slezská země.“

„Prokletá slezská země!“

Uprchlický tábor na břehu říčky nedaleko Středy byl přeplněn, doslova praskal ve švech. Střídání přichá

zejících a odcházejících zpravidla dovolovalo nějak přečkávat, dnes však byla Držata de Wirsing přímo zděšena představou možného přícho

du nových běženců. Oddychla si, teprve když se začalo smrákat, v noci málokdo přichá

zel, a navíc věděla, že hodně lidí si na ráno plánuje odchod. Husité se stáhli. Odešli na jih, cestou na Kostomlaty, Střihom, Bolkovice a Landeshut. Možná se už navrátili do Čech? Ve dne už na obloze nebylo vidět kouř ani v noci rudou záři. Lidé měli dost potulky, chtěli se vrátit domů. Na spáleniště. Do vypálených městeček a vesnic. Do Sobotky, Hněchovic, Horky, Frankentálu, Arnoldsmilhle, Voskovic, Rakošic, Sloupu. A mnoha, mnoha jiných, jejichž názvy jí zněly cize. A lhostejně.

Zabučel vůl, zamečela koza. Někde u vozů se rozplakalo děcko, kolem Držaty prošla spěšným krokem Elenče von Stietencron. Když Elenče skončila jako ostatní ženy práci v kuchyni, nešla se jako ostatní ženy vyspat, odpočinout si. Zdálo se, že Elenče neodpočívá nikdy. Za posledních sedm dní, za celou dobu, kdy Držata de Wirsing orga

nizačně a finančně udržovala uprchlický tábor, odpočívala Elenče jedině na přísný rozkaz. Držata nebyla ráda, když musela být na Elenče přísná. Viděla, jak na to dívka reaguje. Viděla to hned prvního dne, když Stietencronovna přijela na koni Tybalda Raabeho na Skalku. Toho dne, kdy Držatu napadla ta hloupost, kterak dívku nejspolehli

věji probudit z otupělosti a netečnosti.

„Nešťastná slezská země,“ zopakoval tlustý Vratislavan, kupec, kte

rého ani husitský nájezd neodradil od toho, aby se vydal na cestu s furgonem plným zboží.

„Prokletá slezská země,“ zopakoval mlynář z Martinkovic, obce až někde u Břehu.

Kolem ohniště sedící běženci tvořili něco jako samovolně sestave

né představenstvo tábora – pro svou autoritu mezi lidmi. Držata byla jediná žena v jejich kruhu. Většinou zde byli vážní venkované s tvá

řemi a postavami přirozených vůdců. Vedle tlustého vratislavského kupce a mlynáře ze vzdálených Martinkovic k nim patřil pachtýř odněkud od Koutů, patřili k nim dva žoldnéři v barvách k nerozezná

ní pod vrstvou prachu přečetných cest, patřil k nim bradýř ze Sobot

ky – tuze užitečný človíček. Dále byl mezi nimi minorita z kláštera ve Středě, jeden ze starých mnichů, neboť mladší bez oddechu ošet

řovali a obsluhovali nemocné a raněné. Byl mezi nimi žid, neznámo odkud. A byl mezi nimi rytíř. Jeden z těch chudých, přesto však budil senzaci už jen svou přítomností.

„Dvakrát,“ vyprávěl tlustý kupec, „jsme ve Vratislavi trnuli hrůzou. Poprvé to bylo ve čtvrtek před Květnou nedělí, když po vyplenění Břehu a vypálení Ryčína stanuly hlavní síly husitů před Olavou. Dobře jsme viděli požáry a vítr přinášel i zápach spálenišť. Vždyť z Olavy do Vratislavi je to coby kamenem dohodil… Valy má město mocné, to je pravda, a na nich pušky, množství obránců – a stejně jsme se báli… Ale bůh nás ochránil, Češi odešli.“

„Ne na dlouho,“ podotkl jeden ze žoldnéřů. „Ne na dlouho. Sotva jsme si oddechli, když Prokop odbočil ke Střelínu, sotva jsme v napětí oslavili velikonoce, znovu začaly bít zvony na poplach. Husité se vracejí! Jdou v ještě větším počtu, poně

vadž se spojili s těmi zlořečenými sirotky. Vypálili Rychbach, dobyli Sobotku, cesty byly rázem plné uprchlíků. A v pátek před nedělí Misericordiae jsme opět uviděli z hradeb kouř, tentokrát na západě – to hořely Kouty. Přišly zprávy, že u Středy je velké ležení, odkud se Prokop chystá ke šturmu na Vratislav. Zase vyzváněly zvony, ženské s dětmi utíkaly do kostelů…“

„Ale i tentokrát jste vyvázli,“ řekla Držata. „K útoku nedošlo. O dva dny později, právě v neděli Misericordiae, Češi odtáhli.“

„Odtáhli,“ potvrdil druhý žoldnéř, „na Střihom. Všichni si mysleli, že udeří na Svídnici. Neudeřili, zřejmě se zalekli opevnění…“

„Houby zalekli,“ odmítl vojákův dohad rytíř. „Svídnice už před rokem uzavřela s husity tajnou dohodu. Díky ní se zachránila.“

„Za svídnickými hradbami,“ řekl s opovržením martinkovský mly

nář, „seděl starosta Koldic. V klidu a bezpečí. Co mu po tom, že celý kraj hoří a krvácí, hlavně když on se dohodl. Fuj!“

Chvíli bylo ticho. Porušil je až krčmář z Hůrky.

„Od Střehomi,“ navázal, „se husité hnuli na západ. Na Javor nezaútočili, ale vypálili Šenavu, vydrancovali a spálili Dobkov, klášterní zboží lubických mnichů, a pokračovali na Goldberk. Dneska jsem potkal jednoho známého, od něho jsem se dověděl, že Zlatá Hora lehla popelem. Ubohé město, kacíři je vypálili už podruhé. Teď prý táboři a sirotci táhnou na Lvovec…“

„To jsou zastaralé zprávy,“ ozval se bradýř. „Já jsem se také vyptá

val. Husité dorazili ke Lvovci už před týdnem, ve čtvrtek, ale nepře

kročili řeku Bobr. Lužičtí rytíři, železní páni, kteří měli přijít Slezsku na pomoc, se polekali a utekli na levý břeh. Ti nám nepomohou, děti, zůstali jsme sami. Nešťastná slezská země.“

„Prokletá slezská země!“

Zabučel vůl, rozštěkal se pes. Do pláče se dalo další děcko. Elenče tím směrem otočila hlavu, ale nemohla tam jít. V náručí právě chova

la malého chlapečka, o málo větší děvčátko se jí drželo za sukni. Elenče vzdychla a popotáhla nosem. Držata se na ni dívala zpod spuš

těných řas. Nikdy nerodila, neměla vlastní děti. A nikdy toho nelito

vala, nikdy jí to nevadilo. Až dodnes, uvědomila si v náhlé sklíčenosti, jež jí stiskla hruď a hrdlo.

„Jediná naděje je v tom,“ uvážil Vratislavan, „že rejsa trvá už moc dlouho. Husité jsou unaveni a příliš obtíženi dobytým lu

pem…“

„Unavuje toliko porážka,“ namítl rytíř. „Nohy podklesávají vyčer

páním jen pod tím, kdo prchá. Jenom při útěku odnášený majetek ohýbá záda. Vítězství dodává sil a kořist je lehká jako pírko. Kdo vítězí, tomu je hej! Jejich koně žerou pšenici z našich sýpek, naši koně rozhrabávají popel. Ale je pravda, že jsou na tažení už příliš dlouho. Od Bobru to nemají daleko ke krkonošským průsmykům. Dá bůh, že se jimi vrátí do Čech.“

„Na jak dlouho?“ zeptal se mlynář. „Když teď poznali, jak jsme slabí. Že se jim v poli nemůžeme postavit. Že nemáme statečného ducha. Že nás nemá kdo vést. Že slezští rytíři berou před husity nohy na ramena, utíkají jako zajíci. Vždyť prchají i zeměpáni! Co udělal Ludvík Břežský? Měl povinnost hájit město, svůj lid, svoje poddané. Když z nich ždímal berně, říkali si: to nic, hlavně když nás dobrý pán ochrání v nebezpečí. A co podnikl dobrý pán, když nebezpečí nasta

lo? Zbaběle uprchl a ponechal Břeh napospas nájezdníkům. Husité město zpustošili, farní kostel spálili a z kolegiáty svaté Hedviky uči

nili stáj, rouhači!“

„A přesto,“ pokýval hlavou lazebník ze Sobotky, „je za něco tako

vého nesrazí blesk z čistého nebe, nerozdrtí je hněv boží. Jak potom nepochybovat o… Hmm… Chtěl jsem říci: bůh na nás seslal zkoušky…“

„Holt si na ty zkoušky budete muset zvyknout,“ ozval se nečekaně žid. „Jsou těžké akorát zpočátku, my to známe. Časem přivyknete.“ Opět nastalo ticho. Mlčení ukončil rytíř.

„Co se týče knížete Ludvíka,“ pravil, „je třeba přiznat, že se neza

choval jako rytíř, když vydal Břeh útočníkům na milost a nemilost. Ani jako rytíř, ani jako kníže. Ale…“

„Ale nebyl sám, tos chtěl říci, ne?“ přerušil ho uštěpačně mlynář. „To je pravda, jiní také zapomněli na svou čest a ukázali nepříteli záda. Kdepak jsi, kníže Jindřichu Pobožný blahé paměti, jenž jsi ra

ději život položil, než abys z bitevního pole uprchl?“

„Chtěl jsem říci,“ zrozpačitěl rytíř, „že mnohého dosáhli husité po

mocí zrady. Zrady, zaprodanosti a propagandy. Vypouštěním faleš

ných zvěstí, šířením paniky…“

„Leč odkud se ta zrada vzala?“ otázal se mnich minorita. „Proč její zrno tak dobře klíčí a bujně roste, proč přináší takovou bohatou skli

zeň? Páni a rytíři bez boje vydávají hrady a tvrze a přecházejí na stranu nepřítele. Chudí rolníci se hrnou k husitům, slouží jim jako průvodci, udávají své kněze, pomáhají přepadat kláštery a plenit kos

tely. I mezi duchovními naleznete apostaty. A v dnešní době již nena

jdete knížete, který by jako Jindřich Pobožný pro defensione christianefidei bojoval a byl ochoten třebas padnout. Proč tomu tak je, zamyslete se, proč k tomu došlo?“

„Možná proto,“ promluvil hlubokým, vážným hlasem jeden z ves

ničanů, mohutné chlapisko s rozcuchanou kšticí, „že to není vojna s Turkem či Saracénem. Slezskou zemi nepřepadli ti Tartaři jako za dob našich pradědů. Tamti prý byli černí, šikmoocí, plivali oheň, ča

rovali, nesli ďábelské odznaky a smradem pekelným naše lidi dusili. Čí moc je vedla, netěžko uhodnout. Jenomže dneska? V čele českého vojska archy, na štítech vymalované hostie a bohabojné nápisy. Za pochodu zpívají bohu, před bojem se na kolenou modlí a přijímají svátost. Boží bojovníci si říkají. Co když… Co když…“

„Co když je bůh na jejich straně?“ dopověděl s křivým úsměvem řeholník.

Ještě před rokem, uvažovala Držata v tísnivém mlčení, které po těch slovech nastalo, ještě před několika měsíci by se na nic takové

ho nikdo neodvážil ani pomyslet, neřkuli to vyslovit nahlas. Svět se mění – nadobro. Proč se ale svět vždycky musí měnit ohněm a me

čem? Aby se obnovil, proč se musí koupat v krvi jako Poppaea v mléce?

„Začínám,“ dal ve známost Šarlej. „Začínám aktivně podporovat učení Husa, Viklefa, Payna a ostatních reformátorů. Kostely je třeba vážně začít měnit… Jenže ne na stáje jako břežskou kolegiátu, nýbrž na noclehárny. Jen popatřte, jak je tu příjemně: nefouká tady, neprší na hlavu, blech je poskrovnu… Pokud jde o přeměnu chrámů, pře

cházím na tvou víru, Reinmare, můžeš mě považovat za nového vy

znavače.“

Reynevan jen zakroutil hlavou a do ohně, který s Berengarem Taulerem rozdělali uprostřed hlavní lodi, přiložil další dřevo. Samson si povzdechl. Seděl opodál a listoval při svíčce v knize, kterou vyhra

bal z hromady pod kněžištěm. Při vylupování kostelů o knihy nikdo nejevil zájem, nebyl z nich přece žádný užitek.

„V kostele je přepychové bydlení,“ vylomil Drosselbart z presbytá

ře další desku. „Ani o palivo na oheň není nouze, je možno topit celé měsíce.“

„I jíst je co,“ dodal Bisclavret a snažil se uhryznout v sakristii naleze

nou, takřka na kámen vysušenou klobásu. „Mají pravdu ti, kdož říkají: qui altari servit, ex altari vivit – kdo oltáři slouží, z oltáře si žije.“

„Nádobí k pití se také vždycky nějaké najde,“ pozvedl Rzehors mešní kalich naplněný vínem. „Člověk nemusí chlemtat z vědra jako zví

ře… Lze se vzdělávat četbou, co, Samsone? Samsone?“

„Slyším,“ zvedl hlavu obr. „Ach tak… Nebudete věřit, ale v tomto latinském díle jsem našel připsanou polskou větu. A to tahle knížka pochází z roku 1231, z časů knížete Jindřicha Bradatého, koukněte na titulní stranu: Anno verum Millesimo CCXXXI a dole je připsáno benefactor noster Henricus cum Barba Dei gratia dux Slesie, Cracouie et Poloniae…“

„Jak zní,“ projevil zájem Drosselbart, „ta polská věta?“

„Pomny myla pani,“ četl Samson Medák, „naszy mylowani, wyerne serdce boley przydaci co letom kwyetu bywaci.“

„Hovadina.“

„Máš pravdu.“

„A blbý rým.“

„Také pravda.“

Zpod kruchty se ozval a ozvěnou rozlehl rachot, dupot a halas vy

sokých hlasů. Šero rozehnaly smolnice a louče, v jejichž světle roze

znali příchozí. Šarlej zaklel. Poznal, že je navštívil Pešek Krejčíř, kazatel sirotků, jeden z Prokůpkových podřízených. Doprovod mu dělala parta ozbrojených výrostků. Šarlej zaklel podruhé.

Jak táborská, tak sirotčí vojska doprovázely obvykle ženy, které se staraly hlavně o kuchyni a zásobování, do jisté míry též o raněné a nemocné. Ty ženy, většinou vdovy, s sebou braly své děti. Z těch odrostlejších se časem vytvořily svébytné tlupy. Během tažení přibí

raly další mládež bez domova, vesnické pasáčky i městské uličníky, a tak se šmahem rozrůstaly. Jejich příslušníci se v armádě stali všemi protěžovanými a rozmazlovanými benjamínky. Na své postavení si záhy zvykli a z roztomilých pacholat se zatraceně rychle stali rozjívení, nezvládnutelní spratci. Husitská propaganda, která je vydávala za „boží dítka nového pořádku“, probouzela v těch usmrkancích fa

natismus a agresivitu, a taková setba jako v každé nezralé mysli padala na úrodnou půdu. Povšechně byli nazýváni práčata, neboť byli vyzbrojeni hlavně tou pastýřskou a klukovskou zbraní. Reyne

van však nikdy neviděl, že by užili svých praků v boji. Že by se vů

bec kdy účastnili bojů. Zato viděl „boží dítka“, jak po bitvě u Ústí vyloupávala povaleným Sasům oči ostrouhanými klacky. A teď ne

dávno byl svědkem toho, jak v Hlucholazech, u Nisy, ve Vartě, Frankenštejně i Zlaté Hoře zdivočelá práčata bila a kopala raněné, jak je kamenovala, trýznila, mrzačila a polévala vařící vodou.

„Co je to?“ zeptal se přísně Krejčíř a ukázal na kalich, z něhož Rzehors popíjel. „Porušuješ zákon, bratře, to si žádá trest. Veškerá kořist má být snesena do společných kádí. Kdokoli by si jen drob

nost ponechal, budiž potrestán! Podle litery Písma svatého. Když Achán, syn Záře z pokolení Judova, sebral plášť, zlato a stříbro z kořisti náležející Bohu, byl ukamenován a spálen ohněm v údolí Achor…“

„Je to akorát postříbřená mosaz,“ zahučel Rzehors. „Klidně vám ten krám dám, berte.“

„A tohle!“ vyrval kazatel Samsonovi z rukou knihu. „Co je to? Ne

víš, bratře, že nadchází nový věk? Že v novém věku nebude knih ni písma žádného, neb zákon Boží budou mít všichni vepsán v srdcích? A starý svět nechť sejde v ohni!“

Kniha s polskou větou z roku 1231 letěla do ohně.

Při každém dalším výkřiku letěla do plamenů další kniha. Vzplál nějaký Tractatus, nějaký Codex a nějaká Cronica sive gesta… Sam

son stál se svěšenýma rukama a usmíval se. Reynevanovi se ten jeho úsměv pranic nelíbil. Krejčíř si oprášil dlaně, sebral jednomu z prá

čat hřeby pobitý kyj, rozhlédl se a vstoupil do postranní lodi. Zahlédl tam obraz – Adoraci Jezulátka.

„Věk nový!“ zavřeštěl. „V ten den zavrže člověk modly své stříbrné a modly své zlaté, kterýchž mu nadělali, aby se klaněl, krtům a neto

pýrům! Neobracejte se k modlám a bohů litých nedělejte sobě, tak praví Hospodin Bůh váš!“

Rozmáchl se a kyj s třeskem rozbil malovanou desku. Nějaký vý

rostek se nejapně zahihňal.

„Neučiníš sobě rytiny, ani jakého podobenství,“ křičel kazatel a mlátil kyjem do dalších obrazů, „těch věcí, kteréž jsou na nebi svr

chu, ani těch, kteréž na zemi dole, ani těch, kteréž u vodách pod zemí! Nebudeš se jim klaněti, ani jich ctíti!“

Roztříštilo se Vyhnání z ráje, ze stěny spadl rozlámaný triptych Zvěstování, napůl se rozštíplo Klanění tří králů. Ze Svaté Hedviky, podobizny tak přízračné a mlžné, jako by vyšla zpod štětce Mistra z Flémalle, zůstaly než třísky. Pešek Krejčíř bil bezhlavě, až se od klenby vracelo echo. Ve své zběsilosti se pustil ještě i do nástěnných polychromií a otloukl tvářičky andílků na jednom z pilastrů. A tehdy uviděl sochu. Malovanou dřevořezbu. Všichni ji uviděli. A ztuhli.

Stála s maličko skloněnou hlavou, drobnýma rukama si přidržovala drapérii šatu, jehož každý záhyb vzdával hold umění řezbáře. Mírně, však s jistou pýchou, se prohýbala vzad, jako by chtěla zvýraznit vystouplé bříško. Těhotná madona na ně shlížela vyřezanýma a na

malovanýma očima – a v těch očích se zračila gratia i agape. Těhot

ná madona se usmívala a do jejího úsměvu umělec vložil velikost, chválu, naději a světlo úsvitu po černé noci. A slova magnificat anima mea Dominum, vyslovená tiše a s láskou.

Magnificat anima mea Dominum

et omnia quae intra me sunt…

„Žádné sochy!“ zaskřehotal Krejčíř. „Žádné modly! Zničím bůžky babylónské!“

Nikdo nevěděl, jakým způsobem se Samson ocitl před sochou, mezi madonou a kazatelem. Ale stál tam a bránil v přístupu rukama rozpaženýma do znamení kříže. Co to dělá, pomyslel si Reynevan, vida Taulerův polekaný výraz a Šarlejovu ztuhlou tvář. Co to vyvádí? Postavit se kazateli sirotků, to je hotová sebevražda… Vždyť Krejčíř má v podstatě pravdu… Nač ctít obrazy a sochy, nač bít čelem o zem před idoly? A nač riskovat život pro figuru vystrouhanou z lipového špalku? Ach Samsone…

Kazatel překvapeně couvl o krok. Ale rychle se vzpamatoval.

„Bráníš modlu? Odporuješ slovu Božímu, rouhači?“

„Znič něco jiného,“ řekl pokojně Samson. „Tohle nesmíš.“

„Nesmím? Nesmím?“ vystoupila Krejčířovi na rty pěna. „Já tě… Já tě… Hr na něj, děti! Bijte ho!“

V okamžení, bleskově stanul vedle Samsona Šarlej, vedle Šarleje Tauler, vedle nich Drosselbart, Rzehors a Bisclavret. A Reynevan. Sám nevěděl jak a proč, ale stál také. Bránil Samsona. A sochu.

„Tak je to? Modláři!“ zaječel Krejčíř. „Kacíři! Na ně, děti! Na ně!“

„Stát,“ zazněl od vchodu zvučný, velitelský hlas. „Stát, řekl jsem.“

S Prokopem Holým vešli do kostela Královec, Prokůpek, Jaroslav z Bukoviny a Urban Horn. Jejich kroky, když se blížili, duněly lodí. Pochodně vrhaly zlověstné stíny.

Prokop rychlým, tvrdým pohledem prozkoumal a zhodnotil situaci. Pod jeho pohledem práčata skláněla hlavy a nadarmo se všechna pokoušela schovat za Krejčíře.

„To proto, bratře…“ vykoktal Krejčíř. „Že tihleti…“

Prokop Holý ho umlčel gestem. Kategorickým.

„Bratře Bělavo, bratře Drosselbarte,“ pokynul stejným gestem obě

ma osloveným. „Pojďte se mnou, musíme před odchodem projednat jisté věci. Ty, bratře Pešku… Běž si po svých. Běž a…“

Odmlčel se, pohlédl na sochu.

„Znič něco jiného,“ dokončil poté.

Zabučel vůl, zamečela koza. Kouř se táhl při zemi, plazil se do orobinců u říčky. Naříkal raněný, jemuž před chvíli lazebník ze So

botky sešil rány. Mezi běženci procházeli jako duchové minoritě, vyhlížejíce příznaky možné nákazy. Bůh mi je seslal, ty mnichy, pomyslela si Držata. Vyznají se v chorobách, poznají, kdyby něco…

A nebojí se. Kdyby něco, neutečou. Oni ne. Oni neznají strach. V nich stále přetrvává skromné a nenápadné hrdinství Františka z Assisi.

Noc byla teplá, dýchala jarem. Někdo opodál se slyšitelně modlil.

S hlavou v Držatině klíně spící Elenče se pohnula, zaúpěla. Je una

vená, pomyslela si Držata. Je načisto vyčerpaná, proto spí tak neklid

ně. Proto ji trápí zlé sny.

Už zase.

Elenče zasténala ze spaní. Zdálo se jí o válce a krvi.

Ve zlatém poli kráčející černý tur, prohlížel si Reynevan zpola v blátě utopený štít. Takový erb se odborně blasonuje: ďor, au taureau passant de sable. A ten druhý erb na druhé tarči, stěží rozeznatelný pod zaschlou krví, ten s červenými růžemi na šikmém stříbrném břev

ně, ten se blasonuje: ďazur, a la bandě ďargent, chargée de trois roses de gueules.

Roztržitě si otřel tvář.

Taureau de sable – černý tur je rytíř Jindřich Baruth. Týž Jindřich Baruth, který mne před třemi lety bil a kopal na minstrberském tur

naji. Teď dostal sám – rána okovaným tloukem cepu tak mu prohnula a zdeformovala armet, že bylo lepší ani si nepředstavovat, jak vypa

dala hlava uvnitř. Husité strhali z padlého rytíře bavorskou zbroj, ale zničené helmice se ani nedotkli. Baruth nyní ležel naznak jako něja

ké groteskní monstrum: ve spodkách, košili, drátěné kukle, přilbě a kaluži krve, která z přilby vytekla.

Trois roses – tři růže, to je zase Kristián Der, syn Valpota Dera z Vavolnice. Jako kluci jsme si spolu hráli v hájích za Balbínovem, u Žabích rybníků, na povojovických lukách. Hráli jsme si na rytíře Kulatého stolu, na Siegfrieda a Hagena, na Dietricha a Hildebranda. A později jsme běhávali za dcerkou vavolnického mlynáře a doufali, že se některému z nás nakonec poštěstí aspoň sáhnout jí rukou tam či tam. Pak si Peterlin vzal Grizeldu z Deru a Kristián se stal jeho švag

rem… A teď tady leží v červeném blátě a hledí do nebe skelným zrakem. A je tak mrtvý, že více mrtvý být nemůže.

Odvrátil pohled.

Válčení nemá budoucnost a služba v armádě nemá perspektivu, tvr

dil Berengar Tauler. Z válečných zmatků se zrodí nový svět, oponoval mu – neupřímně a ze zištnosti – Drosselbart. V úterý dvacátého dne měsíce května Léta Páně 1428 se v obci Močidlech rozplynuly naděje obou. Taulerovy na budoucnost a perspektivu, Drosselbartovy, na cokoli je měl.

Do Močidel jim přikázal jet Prokop Holý. S agitací. Obavy, že by se ve Slezsku ještě někdo pokoušel z rolníků sestavit vojsko, už po

minuly, Prokop však hrál na jistotu. U Nisy, kroutil si knír, dobře zagitovaní sedláci utekli z bitvy dříve než pořádně začala. Je tedy zapotřebí agitovat dále. S myšlenkou na příští bitvy.

Vyjeli ráno s desítkou jezdců a jedním válečným vozem. Jezdce jim přidělil kníže Fedor a jako většina jeho družiny to byli Uhři a Slová

ci. Čtyřspřežím tažený vůz dostali od Otíka z Lozy a měl obvyklou osádku: vozového hejtmana, dva vozky, čtyři kušovníky, čtyři střelce z píšťal a pět mužů ozbrojených cepy, kopími a sudlicemi – všichni byli z Nymburka. Drosselbart jel jako agitátor, Rzehors jako pomoc

ník agitátora, Reynevan jako pomocník pomocníka, Šarlej jako po

mocník Reynevana, Berengar Tauler jako doprovod a Samson jako Samson.

Uherští jezdci, jimž Češi pohrdavě přezdívali Kumáni, nahnali oby

vatele Močidel na náves a dle svého zvyku se bez meškání rozjeli mezi stavení, aby zkusili něco ukrást, popřípadě přefiknout. Kumánské obyčeje byly v husitském vojsku tvrdě trestány, proto se Feďkovi rabijáti mohli odvázat jenom tajně, na delších výpadech a tak, aby je nikdo neviděl. Hejtman nad vozem se zjevně rozhodl, že vidět ne

chce. Jeho podřízení ospale klábosili, škrábali si bleší kousnutí a dlou

bali se v nosech.

Drosselbart vylezl na vůz a začal agitovat. Vykládal, že to, co se právě děje, ve skutečnosti není válka, a už vůbec ne loupežný štráf, nýbrž bratrská pomoc a mírová mise, že všechny zbrojné akce bo

žích bojovníků jsou namířeny výlučně proti vratislavskému biskupo

vi, to že je nejhorší darebák a tyran.

„Nechceme činit příkoří bratrskému slezskému lidu, neboť my máme slezský lid rádi a všem božím bojovníkům leží na srdci dobro slez

ského lidu. A tak nám dopomoz pámbu…“ kázal Drosselbart s tako

vým zápalem, až budil zdání, že sám věří tomu, co říká. Reynevan samozřejmě věděl, že Drosselbart nevěří, pouze opakuje to, co mu přednesli Prokop a Markolt. Jak si mohou napohled rozumní lidé myslet, že by mohl kdokoli uvěřit tak nahrubo slátaným a prokazatel

ným žvástům o mírové misi? Takovou pitomost přece nelze nakukat nikomu, kdo to má v hlavě aspoň trochu v pořádku. Vždyť na to nenaletí ani vidlák, kterému život uplývá přehazováním hnoje z jedné hromady na druhou. Šarlejovu teorii, že patřičně dlouho omílané

mu nesmyslu nakonec uvěří všichni, Reynevan buď jak buď nehod

lal akceptovat.

Kostroun dokončil první agitku a zahájil druhou: o nadcházejícím novém věku. Obličeje posluchačů, při mírové misi nehybné jako z kamene, při novém věku poněkud ožily. Toto téma přece jen probudilo jistý zájem shromážděných sedláků a podruhů.

„Item v ten čas nebude nižádného na zemi lidského kralování neb panování, ani poddanství. A všichni úrokové a daně přestanou, aniž jeden druhého bude k čemu nutiti, neb všichni budou rovni. Nebude králů, knížat a prelátů, přestane všeliký dráč prostého lidu a zanikne daň. Nebudete již pánům sloužit ani jim platit nájmy, neb pole budou patřit všem, jakož i zahrady a rybníky a pastviny a louky…“

Dozajista by kmánům připadly i lesy a háje, ale Drosselbartova litanie byla brutálně přerušena. Střelou z kuše, jež přiletěla z nedale

kého lesíka. A než se do břicha zasažený řečník zhroutil z vozu, z porostu vyjel jízdní oddíl. Obořil se na ně tak nečekaně a rychle, že neměli možnost cokoli podniknout.

Část Nymburských jednoduše vzala do zaječích, aby po vzoru ves

ničanů našla úkryt mezi chalupami, stodolami a chatrčemi. Vypukla rvačka. Berengar Tauler byl jedním z prvních padlých. Ostatní husité se bili jako ďáblové, spolu s nimi Reynevan, Šarlej, Rzehors a Sam

son, který mezi útočníky činil pravou spoušť svým gudendagem. Pře

sto by se neudrželi, kdyby ze vsi nepodnikli protiútok Kumáni. Střet se tak přesunul od vozu mezi stavení a změnil se v honbu na koních a jednotlivé souboje.

„Tam…“ zasípal Rzehors, vylezl zpod vozu a podal Reynevanovi kuši. „Vidíš toho na siváku, s turem na tarči? To je velitel… Já mám zlomenou ruku… Střílej, Reinmare…“

Reynevan popadl samostříl, pro jistotu popoběhl blíže a vystřelil. Šipka se s břinknutím odrazila od zesíleného nárameníku. A rytíř si ho všiml. Zaryčel z hloubi přilbice a mečem ukázal Reynevana dru

hému jezdci. Řítili se na něj oba, plným cvalem.

Šarlej zvedl píšťalu – bez doutnáku. Samson to uviděl a obratně mu hodil polínko z ohniště rozdupaného kopyty. Demerit neméně obrat

ně chytil doutnající dřevo, rozkročil se a zamířil. V zátravce naštěstí zůstal prach, třeskl výstřel, z hlavně vyšlehl plamen a vyvalil se dým, jezdec vyletěl ze sedla jako z praku, rovnou pod kopyta koní útočí

cích Uhrů. Druhý rytíř, ten s turem v erbu, stanul nad Reynevanem s mečem zvednutým k úderu. Náhle však ochabl, pustil zbraň i uzdu – jeden z Nymburských mu vrazil sudlici do podpaždí. Přiběhl druhý s cepem, udeřil, až to zadunělo, zpod promáčknutého armetu vytryskla krev.

„Dali jsme jim…“ hekl hejtman nad vozem, slezl na zem a setřel z obličeje krev, jež mu stékala z vlasů. „Dali jsme jim…“

Na návsi vítězně juchali Uhři. Prchající jezdce nikdo nepronásle

doval. Obloha se zatáhla.

Slezané zanechali ve vsi čtyři mrtvé, husitů padlo pět, raněných bylo jednou tolik. Než mrtvé odnosili za ploty ke březovému hájku, jeden ze zraněných vypustil duši. Bylo třeba vykopat velkou jámu.

Berengar Tauler, Drosselbart z Vogelsangu, Jindřich Baruth – krá

čející tur, Kristián Der – trois roses de gueules. Nějaký jízdní střelec, nějaký armiger. Nějaký Zbořil, nějaký Adamec, nějaký Ráček, na které budou marně čekat nějaká Adamcová a nějaká Ráčková.

„Dejte mi rýč,“ požádal do ticha Samson Medák. „Budu kopat hrob. Jako pokání.“

Přišlápl rýč, zaryl ho do země a vyhodil první hroudu.

„Provinil jsem se. Iniquitates meae supergressae sunt caput meutn. Šel jsem do války. Ze zvědavosti. Mohl jsem zadržet jiné, nezadržel jsem. Mohl jsem je přesvědčit. Mohl je zmanipulovat. Mohl jsem někoho nakopnout. Mohl jsem se na všechno vykašlat, sedět někde v Podskalí s Markétou po boku a dívat se s ní, jak teče Vltava. Místo toho jsem šel do války. Z nejnižších pohnutek, z hloupé zvědavosti.

A tak jsem vinen smrtí těch, kteří zde leží. Já jsem zavinil smrt a neštěstí, jež teprve přijdou. Proto, kurva, musím kopat ten hrob. Z téhle jámy, de profundis clamo ad te, Domine… Miserere mei, Deus – smiluj se nade mnou, Bože, podlé milosrdenství svého, podlé množ

ství slitování svých shlaď přestoupení má. Dokonale obmyj mne od nepravosti mé, a od hříchu mého očisť mne. Nebo já znám přestou

pení svá, a hřích můj přede mnou jest ustavičně…“

Od třetího verše nerecitoval žalm sám. Jiní též kopali.

Držata usnula. Probudily ji zvýšené hlasy. Zvedla hlavu, zahmatala kolem sebe. Pod rukou ucítila Elenčino předloktí. Děvče pohnulo hlavou, suše zakašlalo.

„Máme zprávy,“ hovořil uvnitř kruhu lidí stojící františkán. Měl vykasaný hábit, na nohou namísto sandálů jezdecké škorně, určitě přicválal rovnou ze Středy, z kláštera. „Máme zprávy od našich brat

ří, lubínských ducháků.“

„Mluv, frátere.“

„Husité napadli Hajnov. V sobotu před nedělí Jubilate.“

„Před pěti dny,“ vyhrkl někdo. „Bože, buď milostiv!“

„A kníže Ruprecht?“

„Ještě před útokem uprchl s rytíři do Lubína. Nechal Hajnov napo

spas.“

Několikahodinové ostřelování zápalnými střelami bylo nadobyčej účinné. Červený kohout poletoval ze střechy na střechu, na mnoha místech hořelo dřevěné podsebití a oheň z něj vyháněl obránce mno

hem úspěšněji než střelba z kuší, píšťal a tarasnic. Hajnované byli nuceni hasit požáry, a nebyli tak schopni uhájit hradby, na které už jako mravenci lezli husité – táboři po obou stranách Lehnické brány, sirotci téměř po celé délce severní kurtiny.

Řev náhle zesílil. Hořící vrata Lehnické brány po zásahu z bombardy zapraskala, jedno křídlo zůstalo viset na pantech, druhé se s výbu

chem jisker vyvrátilo. K bráně se s divokým křikem rozběhla pěcho

ta – cepníci Jana Bleha. Teprve za pěšáky vyrazila jízda: Zmrzlíkovi a Otíkovi Češi, Tovačovského Moravané a Puchalovi Poláci.

Reynevan a Šarlej vstoupili do města s těmi posledními. Tentokrát jim nikdo nebránil bojovat, právě naopak – aby Hajnovany donutili roztáhnout obranu, postavili Prokop a Královec do zbraně všechny, kdo ji unesli.

Za branou se dostali rovnou do žhavé tlamy požáru, do úzké uličky mezi hořícími domy. Většina z obránců, kteří se v uličce pokoušeli klást odpor, byla vyřízena v několika chvílích, zbytek se dal na útěk. Od severu vystřídal rachot výstřelů křik. Jak sílil, bylo jasné, že si

rotci ztekli valy a pronikli do města.

Vyběhli na obdélníkový rynek, před nimi vyrostl kamenný štít kos

tela. A vysoká věž, kolem níž se vinul dým. Než stačili zareagovat, věž po nich plivla ohněm, olovem a železem. Reynevan viděl, jak kule a šípy drásají zemi okolo něj, jak kolem padají lidé. Střelbou a řevem byl úplně ohlušen.

Z hořícího domu vyskočil muž s oštěpem, za ním výrostek v ožeh

nutých šatech, nesoucí štěně. Muži byla okamžitě rozbita hlava ce

pem, výrostek byl přibit hrotem šídla ke dveřím. Skrz naskrz, záro

veň s pejskem. Hoch zůstal bezvládně viset na šídle, pejsek kňučel, zmítal se a hrabal předními tlapkami.

Reynevan ošetřoval raněné. Útočníci se hemžili kolem kouřem zaha

leného kostela. Z věže se neustále střílelo, kule a šípy svištěly v povětří.

„Hrrr na ně!“

Z postranní ulice vyrazili sirotci, očouzení, černí jako pekelníci. Hnali před sebou a pobíjeli v hrůze prchající Hajnovany. Šarlej zata

hal Reynevana za paži. Mladík nechal ošetřeného ležet a rozběhl se za demeritem. Cestou přeskakoval mrtvé.

Ale u kostela už boj skončil. Obránci věže – bylo mezi nimi dost žen a dětí – byli vyvlečeni z budovy a nahnáni ke zdi. Stál tam Jaro

slav z Bukoviny a vydával rozkazy. Z jižního konce města sem dolé

haly ohlasy masakru a přehlušovaly jeho hlas, avšak jeho gesta byla jednoznačná. Zajatci byli sraženi do hloučku u zdi. Byli z něj odvlékáni po jednom, po dvou. Sráženi na kolena. A zabíjeni. Krev tekla strouhou jako pěnící se řeka a vyplachovala z otevřených stok splaš

ky a močůvku.

„Smilování! Lidééé!“ zakvílela klečící městka v hnědé sukni. „Za co? Proč? Pro boha živééé…“

Rána sekerou jí rozpoltila lebku jako jablko. Padla bez hlesu.

„Protože když jsem volal, neohlásili jste se, mluvil jsem, a neslyšeli jste,“ vysvětlil vedle stojící Prokop Holý. „Činili jste to, což zlého jest před očima mýma, a to, čehož neoblibuji, vyvolili jste. Vás, pra

vím, sečtu pod meč, takže všickni vy k zabití na kolena padati bude

te.“

„Bratři! Boží bojovníci!“ zahřměl Královec. „Žádné slitování! Ni

koho neživte, všechny pod nůž! Město vybít a obrátit v popel! Spálit na holou zem! Nechť tady sto let ani pýr nevyroste!“

Oheň s hukotem vyšlehl nad střechy Hajnova. Nářek vražděných stoupal ještě výše. Až nad valící se dým.

„Vypálili Hajnov,“ pokračoval řeholník, „a vyvraždili všechny oby

vatele. Potom zamířili zhořeleckou silnicí na Boleslavec. Když se tamní lidé dověděli, že se husité blíží, rozutekli se do lesů a předtím své město vlastníma rukama zapálili.“

„Kriste Ježíši…“ pokřižoval se vratislavský kupec, ale vzápětí se jeho tvář rozjasnila. „Ha, jestli Prokop odtáhl zhořeleckou silnicí na Boleslavec, znamená to, že nás už nechá na pokoji. Půjde na Lužici.“

„Marná naděje,“ zarazil minorita úlevné vzdechy. „Od Boleslavce se Prokop opět vrátil do Slezska. Udeřil na Lubín.“

„Bože, buď milostiv!“ ozvaly se hlasy. „Gott erbarme…“

„Ještě včera,“ sepjal mnich dlaně, „se Lubín držel. Podhradí lehlo popelem a ve městě řádily požáry, poněvadž útočníci metají na střechy zápalné střely, ale Lubínští se dosud bránili a odráželi šturmy. Zaručeně vědí, co se dělo v Hajnově, vědí, co by potkalo i je, kdyby podlehli. Tak se brání.“

„Mají hluboký příkop,“ řekl starší žoldnéř, „hrazení vysoké na sedm loket a více než deset bašt. Mohli by se udržet. Mohli. Pokud v nich duch neupadne.“

„Dej bůh.“

Elenče se třásla a křičela ze spaní.

Ač se Držata snažila udržet vzhůru, ještě jednou upadla do spánku. Probudilo ji, když ji někdo chytil za rameno. Byl to její zaměstnanec a podřízený – Sobek Snorbein. Snorbein vedl skupinu honáků, která na Držatin příkaz objížděla cesty necesty a hledala ve válečných zmatcích ztracené a zaběhlé koně, zvláště plemenné hřebce a rytíř

ské dextrarii na vylepšení skalského chovu. Elenče, která posloucha

la pokyny, které chovatelka koní Snorbeinovi toho dne dávala, obra

cela oči k nebi a tvářila se pohoršeně. Držata jí stručně, ale jasně vysvětlila, že by bylo neomluvitelné propást příležitost a že nezištná velkorysost je dobrá, ovšem v mimopracovní dny, a vůbec že je ochot

ná každého koně vrátit, pokud se přihlásí majitel a dokáže svůj vlast

nický nárok. Elenče neměla připomínek. Tím spíše, že pár dní poté Držata založila uprchlický tábor a věnovala se mu nezištně a obětavě ve dnech všedních i svátečních.

„Paní,“ sklonil se Sobek Snorbein k uchu své nadřízené. „Je zle. Češi jdou. Vypálili předměstí Stínavy. Hoří Prachovice. Táhnou na Vratislav… To znamená, že projdou tudy…“

Držata de Wirsing se v mžiku probrala. Hbitě vyskočila.

„Dej osedlat a zapřahnout všechny koně, Sobku. Elenče, vstávej.“

„Co?“

„Vstávej. Zajdu na chvíli k mnichům, když se vrátím, ať jsi připra

vená. Mizíme odtud. Husité jdou.“

„Musíme tolik pospíchat? Vždyť z Prachovic je to sem…“

„Vím, jak je to sem z Prachovic daleko,“ nepřipustila žádné námit

ky Držata. „Spěch je nutný. Husitský výpad, věř mi, se tady může objevit každou chvíli. Někteří Češi…

Zarazila se, pohlédla na Snorbeina.

„Někteří Češi,“ vzdychla, „jezdí na zatraceně dobrých koních.“

„Hrome,“ zahučel Jan Královec. „Copak to město leží uprostřed moře či co?“

„To je Odra a její ramena,“ ukázal na doširoka rozlité vody Urban Horn. „A z jihu obtéká město Olava.“

„A dokonale brání v přístupu,“ konstatoval Jíra z Řečice. „Člověk by řekl, že ani nepotřebuje hradby.“

„Ale má je,“ řekl s uznáním Blažek z Kralup. „A mocné. Pohleďte, kolik bašt… A těch kostelních věží. Bezmála jako v Praze.“

„Ten první kostel,“ projevil své znalosti Urban Horn, „je svatý Mi

kuláš na Štěpině a tamhle, vidíte, je Mikulášská brána. Ty dva velké kostely jsou oba farní, s vyšší věží je svatá Alžběta, ten druhý je Máří Magdalena. Další věž je radniční. A kostel za ní je…“

„Svatá Dorota,“ skočil mu klidně do řeči Prokop, jenž dal najevo, že nezná Vratislav o nic hůře. „Na Písečném ostrově stojí chrám Pan

ny Marie – Sandkirche. Za Pískem je Tumský ostrov, na něm kolegi

áta Svatého kříže. A tam vzadu… To je Olbín, velký premonstrátský klášter. Tamhle ještě vidíte svatou Kateřinu a dominikánského svaté

ho Vojtěcha. Spokojeni? Výborně, poněvadž zblízka si vratislavské kostely neprohlédnete. Přinejmenším tentokrát ne…“

„To dá rozum,“ pokýval hlavou Jan Tovačovský z Cimburka. „Bylo by bláznovstvím udeřit na takové město.“

„Člověče malověrný!“ odplivl si znechuceně Prokůpek. „Kdyby Jozue uvažoval jako ty, stálo by Jericho do dnešního dne! To moc Boží kruší hradby…“

„Bůh nás nevytrhne,“ přerušil kněze neuctivě Dobek Puchala. „A tohle není Jericho. Za takových podmínek by mohl Wroclaw do

bývat vážně leda blázen.“

Husitští vojevůdci souhlasně zamručeli. Souhlasili s Moravanovým a Polákovým míněním. Svit v očích Královce, Bleha a Otíka z Lozy nicméně prozrazoval, že kdyby to jen trochu šlo, nenechali by se dvakrát pobízet.

„Nicméně,“ jako obvykle Prokopovo nic neušlo – ani ten svit. „Nic

méně jsme přišli zdaleka k tomu antikristovu hnízdu. Urazili jsme cestu tak dlouhou a náročnou, že by bylo hříchem, kdybychom anti

kristovi nedali alespoň trochu na pamětnou.“

Pod kopcem, na němž stáli, se mělkým údolím vinula řeka Sleza, teď zjara rozlitá na luka, kde se již brodili čápi. Březové háje se zelenaly šťavnatou jarní zelení. Květy se osypala střemcha, v trávě rozkvetly zlaté blatouchy. Reynevan se ohlédl. Hlavní síly táborů a sirotků překračovaly po dobytém lesnickém mostě Bystřici, vedle mostu dohořívala celní komora.

„Udělíme,“ pokračoval Prokop, „Vratislavanům a jejich biskupovi alespoň ukázkovou lekci. Jak se jmenuje ta vesnice pod kopcem?“

„Žerníky, pane,“ přispěchal s odpovědí jeden z úslužných slezských průvodců. „A tam je Muchobor…“

„Vypálit obě. Postarej se o to, bratře Puchalo. Ha, tamhle vidím mlýn… Tamhle další… A tam statek… A co je to tamhle? Kostelík? Bratře Salavo!“

„Bratře Prokope?“

Neuplynula ani hodina a k obloze se zvedlo několik sloupů kouře. Svěží májový větřík roznášel pach spálenišť.

Ta vojna pěší, ta mě netěší,

těšila by mě má nejmilejší…

V repertoáru pochodových písní Prokopovy armády začaly převa

žovat smutnější a tesknější popěvky. Únava z války o sobě dávala stále více vědět.

Nechali za zády Vratislav a vydali se na jih. Po pravé straně se z nížinné krajiny osaměle tyčila Sobotka. Její vrchol nebyl zdaleka nebetyčný, přesto jako obyčejně tonul v oblacích. Zdálo se, jako kdyby se nebem plující oblaka zachytila o vrchol hory a zůstala na něm ukotvena.

Mířili ke Střelínu a Minstrberku, postupovali rychle a ani moc ne

plenili. Po pravdě řečeno toho už k plenění moc nezbylo. Jak vidno, Jan Kolda ze Žampachu, kterého zanechali s posádkou na dobyté Sobotce, neseděl na hradě se složenýma rukama, ale často vyjížděl drancovat do kraje. Tu a tam na stromě visící kněz anebo mnich šel tudíž na Koldovo konto, i když se nedala vyloučit iniciativa zdejšího venkovského obyvatelstva, které mohlo využít možnosti beztrestně si vyřídit dávné i novější účty s farou nebo klášterem. Reynevan měl obavy o Bílý Kostelec, ale spoléhal na smlouvu uzavřenou se střelínským patriciátem a olavským knížetem. A na husté lesy, v nichž se klášter skrýval.

Blízkost Minstrberka, vyvolávající vzpomínku na Adélu a knížete Jana, na něj zapůsobila jako červená plachta na býka. Pokusil se Prokopa přesvědčit k vypovězení smlouvy s knížetem Janem a útoku na město, ale Prokop o tom nechtěl ani slyšet. Jediné, čeho mladík dosá

hl, bylo svolení přidat se k jízdě Dobeše Puchaly, činící výpady do okolí. Prokop to dovolil, už Reynevana nepotřeboval. A Reynevan si vyléval zlost na minstrberského pána, když mu společně s Poláky pálil osady a statky.

Pátého května, den po svatém Floriánu, navštívilo husitské ležení důstojné poselstvo: několik bohatě oděných měšťanů, několik vyš

ších duchovních hodnostářů a několik rytířů, mezi nimiž byl podle erbů nějaký Cedlic, Reichenbach a Bolz, s nimi i nějaký polský Toporčík. Celá delegace v noci několik hodin jednala s Prokopem, Ja

roslavem z Bukoviny a Královcem v jediném zachovalém stavení cisterciáckého dvorce. Když za svítání vydal Prokop rozkaz k od

chodu, všechno se vyjasnilo: byly uzavřeny další dohody. Po Janovi Minstrberském, Bernardovi Nemodlínském a Ludvíkovi Olavském se své državy rozhodli ochránit smlouvami i jiní slezští vladaři: He

lena Ratibořská, Kazimír Osvětimský, Přemek Opavský a Bolek Tě

šínský.

Rokování s knížecími vyslanci podnítilo u vojska přesvědčení, že rejsa končí a nastal čas vrátit se domů. Objevil se názor, že Prokop zamíří k Opavě a odtamtud na Moravu, do Oder.

„Může být,“ potvrdil ten dohad neurčitě Dobeš Puchala, „že do let

nic už budeme doma.“

„V tom případě,“ dodal a zamrkal na Reynevana, „bychom mohli ještě něco zpopelnit, ne?“

Ach, mój smetku, ma žaiošci!

Nie mogz siq dowiedzieci,

gdzie mam pirwy nocleg mieci,

gdy dusza z ciala wyleci…

Nebe zahalila černá mračna, zavanul studený vítr, chvílemi padal drobný déšť, píchal jako jehličky. Počasí mělo zřetelný vliv na Polá

ky zpívané písničky.

Falszywy mi swiat powiedal,

bych ja dlugo žyw byci mial,

wczora mi tego powiedal,

bych ja dlugo žyw byci mial…

Puchalovým cílem byla osada Berzdorf – zboží jindřichovského kláštera. Samotný klášter byl chráněn minstrberskou úmluvou. Jelikož chtěl Dobeš jedním vrzem vydrancovat i dvorec v Ostružné a spálit kostelík ve Wigansdorfu, rozdělil svůj oddíl na tři bojové zdělky. Reynevan a Samson zůstali ve velitelské jednotce, Šarlej se akce neúčastnil, trpěl tak krutým průjmem, že naň nezabíraly ani magické medicíny.

Jeli rovnou cestou, napříč údolími, jimiž protékaly potoky – příto

ky Olavy. Rašelinou dohněda zbarvená voda proudila přes ohlazené balvany a padlé kmeny. U jednoho z takových potoků spatřil Reyne

van pradlenu.

Neviděl ji nikdo kromě něj a Samsona. Ona zas, třebaže jezdci pře

brodili potok stěží dvacet kroků od ní, ani nezvedla hlavu. Byla ne

smírně štíhlá, útlost její postavy ještě zdůrazňoval přiléhavý šat. Do tváře jí nebylo vidět, byla zacloněna dlouhými, rovnými a tmavými vlasy, které visely až do vody, nad níž klečela, a byly nadnášeny lí

ným proudem. Ve voskově bílých, až po lokty ponořených rukách držela košili nebo kytli, hnětla ji a máchala rytmickými, leč ospale pomalými pohyby. Z kytle vycházely obláčky krve. Krev se rozplý

vala ve vodě, barvila ji načerveno, růžová pěna omývala kolena koní.

Zafičel vítr, ostrý, zlý vítr, který rozkýval již zelené větve a ze bře

hu jim vmetl do tváří suché loňské listí. Přimhouřili oči. Když je otevřeli, přízrak zmizel.

Ale ve vodě dosud byla krev.

„Jedeme?“ otázal se Samson. „Nebo se vrátíme?“

Reynevan neodpověděl, pobídl koně ostruhami a pospíšil za Puchalou a jeho Poláky, kteří už mizeli v zeleném olšoví.

O jedno údolí dále padli do léčky.

Z protějšího svahu, z houští zadrnčely tětivy, zarachotily výstřely, Poláky zasypal déšť šípů a kulí. Lidé vykřikli, koně zaržáli, několik se jich vzepjalo a padlo do potoka na dno údolí. Byl mezi nimi i kůň Samsonův.

„Kryjte se!“ křikl Puchala. „Dolů z koní a kryjte se!“ Z houštiny znovu zazpívaly tětivy, znovu zasvištěly šípy. Reynevan ucítil úder do hrudi, tak silný, že ho shodil na zem. Spadl nešťastně, na mokrým listím pokrytý břeh. Sjel po něm až do potoka na dně údolí. Teprve tam, když se pokusil vstát, uviděl letky šípu, který mu trčel pod klíční kostí. Kriste, jenom ne do tepny, stihl si pomyslet, než ztratil vládu nad tělem.

Bezmocně sledoval, jak se Samson vyprošťuje zpod padlého koně, jak se zvedá a staví na nohy. A jak padá se zkrvavenou hlavou, dříve než dozní ohlušující rána z ručnice.

Reynevan vykřikl, ale výkřik zanikl v další salvě z píšťal. Údolí zahalil dým. Svištěly šípy. Sténali ranění.

Ačkoli měl ruce a nohy jako z vosku a každý pohyb mu působil bolest, doplazil se Reynevan k Samsonovi. Kolem obrovy hlavy se už rozlila velká louže krve, ale Reynevan s úlevou zjistil, že se kule jen otřela o Samsonův spánek. Lebka, pomyslel si, lebka může být přece jen poškozená. K čertu, určitě bude poškozená. Jeho oči…

Najednou jimi raněný zakoulel. Reynevan s obavou sledoval, jak hromotluk zatřásl hlavou, jak mu ústa ochabla a vytekla z nich slina. Z jeho hrdla, zdálo se, vyjde výkřik.

„Tma…“ zablekotal nezřetelně a ne svým hlasem. „Tma… Černo… Ježíši, kde to jsem? Je tu noc… Chci domů… Domů! Kde to…“

Zoufalý Reynevan mu přitiskl dlaň na krvácející skráň a zašeptal – spíše zasípal – naučenou formuli Alkménina zakletí. Cítil, jak se ho zmocňuje chlad, který se šíří od střely uvízlé pod klíční kostí. Sam

son sebou trhl a máchl rukou, jako by něco odháněl. Pak se mu na chvilku vrátilo vědomí, prozřel.

„Reynevane…“ vydechl. „Něco… Něco se se mnou děje… Dokud mohu… povím ti… Musím ti…“

„Lež klidně,“ kousal se Reynevan bolestí do rtů. „Lež…“ Samsonovy oči se opět zastřely. Mlhou a beznadějí. Velikán zavzlykal, zasténal a svinul se do polohy plodu. Dochází k proměně, letělo Reynevanovi hlavou. Jako vichr jí pro

létaly vzpomínky. Někdo odchází, někdo přichází. Klášterní blázen se vrací do své tělesné schránky, vrací se z temnoty, do níž zabloudil. Z temnoty přišlé negotium zase do temnoty odchází. Vrací se zpět. Viator – Tulák se vrací domů. To, co se nepodařilo mocným čarodě

jům, nyní před mýma očima koná Smrt.

Zkroutil se bolestí, křeč mu stiskla plíce a hrtan, ochrnuly mu nohy. Ochablou rukou si hmátl na záda. Přesně jak čekal – z lopatky mu trčel hrot. A silně odtamtud teklo.

„Hej vy zkurvysyni!“ zahulákal někdo z houštiny na svahu údolí. „Kacíři! Bezbožní psi!“

„Vy sami jste zkurvysyni!“ houkl z protějšího svahu Dobeš Puchala. „Pojebaní papeženci!“

„Chcete se bít? Pojďte, kurva, na naši stranu!“

„Pojďte vy, kurva, na naši!“

„Nakopeme vám prdele!“

„To my vám nakopeme prdele, a navíc rozbijeme držky!“

Zdálo se, že pramálo vynalézavá a nesnesitelně triviální výměna názorů bude snad trvat donekonečna. Leč netrvala.

„Puchala?“ ujistil se nevěřícně hlas z houští. „Dobeslav Puchala? Věňavský?“

„Kdo to chce, kurva, vědět?“

„Otto Nostic!“

„No kurva! Grunwald?“

„Grunwald! Den Rozeslání apoštolů, čtrnáct set deset!“

Nějaký čas bylo ticho. Vítr však přinášel smrad pálících se doutnáků.

„Hej, Puchalo! Copak se musíme škubat jako psi? Vždyť jsme bo

jovali v jedné bitvě! To se, kurva, nehodí!“

„Baže nehodí, když jsme bojovali v jedné bitvě! Tak jak, kurva, my si půjdeme po svých a vy po svých? Co ty na to, Nostici?“

„Platí!“

„Mám tady raněné. Jestli je vezmu s sebou, cestou mi zhebnou. Postaráš se o ně?“

„Máš moje rytířské slovo! Vždyť jsme bojovali v jedné bitvě!“

Nevěda, kde se v něm bere tolik síly, opakoval Reynevan pořád dokola zaklínadlo, až se konečně krvácení ze Samsonovy hlavy za

stavilo. Tehdy zjistil, že sám leží celý v krvi. V očích se mu zatmělo. Už necítil bolest.

Protože omdlel.

Kapitola dvacátá druhá

ve které horečka střídavě klesá a stoupá a bolesti jsou k nevydržení. A ke všemu zlému je nutno utíkat.

bezvědomí se probral do šera. Vní

mal, jak původní temnota ustupuje před světlem, jak se přísvit vkrádá do stínu a jak se s ním mísí, aby nakonec vytvo

řil poloprůsvitnou šedivou mlhu. Umbram fuga claritas, proletělo mu hla

vou. Noctem lux eliminat. Aurora – Eos rhododactylos povstává a růžově barví nebe na východě.

Ležel na tvrdé pryčně, a když se po

kusil pohnout, vyvolalo to pronikavou bolest v prsou a zádech. Ještě než se dotkl tlustě obvázaného místa, vzpomněl si do nejmenších podrobností na šíp, který tam vězel, na letky z husích per vpředu, na coul jasanového dřeva a další coul železného hrotu, čnící ze zad. I teď tam tkvěl šíp. Neviditelný a nehmatný šíp bolesti. Věděl, kde se nachází. Býval v mnoha nemocnicích, ničím novým pro něj nebyl pach horečkou rozpálených, zpocených těl ani smrad kafru, moči, krve a rozkladu. A neustávající vtíravá melodie tlume

ného chroptění, sténání, úpění a vzdychání.

Probuzená bolest tepala v lopatce a neustupovala. Naopak, začala se šířit do celých zad a vystřelovat do šíje i dolů do hýždí. Dotkl se čela, pod dlaní ucítil úplně promočené vlasy. Mám horečku, pomys

lel si. Rána se zanítila.

To je zlé.

„Pomáhej pámbu, bratře. Žijeme. Další noc za námi. Snad se z toho, sakra, vylížeme…“

„Ty jsi Čech?“ otočil Reynevan hlavu k pryčně napravo, z níž ho oslovil jeho soused – bledý jako smrt a s vpadlými tvářemi. „Co je tohle za místo? Kde to jsme? Mezi svými?“

„Jo, mezi svými,“ zamumlal bledý, „protože my všichni tady jsme dobří Čechové. Ale ve skutečnosti, bratře, jsme od svých daleeeko.“

„Nerozu… Auuu!“ pokusil se Reynevan nadzvednout, ale se zaú

pěním padl nazpět. „Nerozumím. Jaký je to lazaret? Kde jsme?“

„V Olavě.“

„V Olavě?“

„V Olavě,“ potvrdil Čech. „To je město ve Slezsku. Bratr Prokop uzavřel se zdejším hercokem příměří a dohodu, že mu nezpustoší zemi… A hercok mu na oplátku slíbil, že se postará o naše raněné…“

„A kde je Prokop? Kde je Tábor? Jaký je dnes den?“

„Tábor? Daleeeko… Na cestě domů. A den? Úterý. Pozítří, ve čtvr

tek bude svátek. Nanebevstoupení Páně.“

Assumptio Christi, spočítal rychle Reynevan, čtyřicet dní po veli

konocích, letos připadá na třináctého května. Dnes je tedy jedenácté

ho. Zraněn jsem byl osmého. Vypadá to, že jsem tři dny ležel v bez

vědomí.

„Říkals, bratře,“ pokračoval ve vyptávání, „že Tábor opouští Slez

sko? Znamená to, že rejsa skončila? Že se už neválčí?“

„Bylo vám řečeno,“ ozval se ženský hlas, „že je zakázáno bavit se o politice? Bylo. Tak o ní nemluvte a radši se modlete. Aby vám bůh vrátil zdraví. A za duše fundátorů tohoto špitálu. Nezapomínejte v modlitbách na naše dobroděje. Nuže, bratři v Kristu, kdo je scho

pen vstát a zajít do kaple?“ Znal ten hlas.

„Probral ses, mladý pane Lancelote. Konečně. To mám radost.“

„Dorota…“ vydechl poznávaje ji. „Dorota Faberová.“

„To je milé,“ usmála se na něho zrzavá poběhlice, „žes mě poznal, mladý pane, vážně milé. Jsem šťastná, žes přišel k vědomí… Hele, ani polštář jsi v noci moc nepoplival krví… Snad se uzdravíš. Musí

me ti vyměnit obvaz. Elenče!“

„Sestro Doroto…“ zasténal někdo od protější stěny. „Noha strašně bolí…“

„Už nemáš nohu, synku, říkala jsem ti to přece. Elenče, pomoz mi.“

Zprvu ji nepoznal. Možná to bylo horečkou, možná časem, jenž uply

nul, ale dost dlouho nechápavě civěl na plavovlasou dívku s úzkými rty a bledýma očima. S kdysi vyškubaným, nyní již dorostlým obočím. Drahnou chvíli mu trvalo, než si uvědomil, že ji zná. Pomohlo mu, že ta dívka evidentně znala jeho. Poznal to z jejího bojácného pohledu.

„Dcera rytíře Stietencrona… Holenovské lesy… Ctiborův Porub… Ty žiješ? Přežilas?“

Přikývla a bezděčným pohybem si uhladila zástěru. A on pochopil, odkud se vzal strach v jejích očích, polekaný výraz, chvění úzkých rtů.

„To ne já…“ vysoukal ze sebe. „Já jsem výběrčího nepřepadl… Neměl jsem s tím nic společného… Všechno, cos o mně slyšela… to všechno byly lži a pomluvy…“

„Dost řečí,“ napomenula ho přísně Dorota Faberová. „Musíme ti převázat ránu. Pomoz mi, Elenče.“

Snažily se postupovat co nejšetrněji, přesto několikrát se sykotem nasál vzduch, a jednou dokonce nahlas zaúpěl. Když odvinuly obva

zy, chtěl si zranění prohlédnout, ale neměl sílu zvednout hlavu. Mu

sela mu stačit diagnóza hmatem a čichem. Nedopadla nejlépe.

„Je zanícená,“ potvrdila jeho zjištění Dorota Faberová. V pruhu úzkým okénkem padajícího světla vypadala její tvář jakoby rozjas

něná aurou svatosti.

„Hnisá,“ informovala ho, „a otéká. Od té doby, co z ní felčar vytáhl třísky ze šípu. Ale je to lepší, než to bylo. Lepší, pane Lancelote.“

Její tvář byla zalita jasem. Zářivá aureola, zdálo se mu, věnčila rov

něž hlavu Elenče von Stietencron. Marta a Marie z Betanie, pomys

lel si a pocítil závrať. Božsky krásné. Obě jsou božsky krásné.

„Nejmenuji se…“ točila se mu hlava stále více. „Nejmenuji se Lancelot… Ani Hagenau… Jsem Reinmar z Bělavy.“

„Víme,“ odpověděly ze světla Marta a Marie.

„Kde je můj druh? Velikánský muž, skoro obr… Jmenuje se Samson…“

„Je tady, buď klidný. Má zranění na hlavě. Ranhojiči ho léčí.“

„Co je s ním?“

„Prý se uzdraví. Je neuvěřitelně silný, říkali, nadlidsky silný.“

„K čertu… Musím ho vidět… Pomoci…“

„Lež, pane Reinmare,“ upravila mu Dorota Faberová přikrývku. „V tomhle stavu nikomu nepomůžeš. Jenom sobě ublížíš.“

Chorobinec u kostelíka svatého Svěrada Poustevníka a mající řeče

ného Svěrada zároveň za patrona byl jedním ze dvou špitálů v Olavě a podléhal městské radě. Vedli ho vratislavští premonstráti od svatého Vincence, kromě nich zde pracovali hlavně dobrovolníci – či dobro

volnice jako Dorota a Elenče. V současnosti byli zdejšími pacienty takřka výhradně táboři a sirotci, vesměs těžce zranění anebo vážně churaví. Také mrzáci. Prostě všichni v takovém stavu, že nebyli schop

ni převozu a Prokop je nemohl vzít s sebou. Podle podmínek smlouvy vynucené na olavském knížeti Ludvíkovi jim byl vyhrazen špitál sva

tého Svěrada a po uzdravení jim měl být zaručen bezpečný návrat do Čech. Někteří z léčených husitů však projevovali značný pesimismus a nevěřili ani knížecímu slovu, ani jeho zárukám. Čím bude Prokop dále, mínili, tím bude smlouva méně závazná. S božími bojovníky před branami byl Ludvík ochoten odpřísáhnout cokoli, jen aby zachránil své knížectví. Ale teď, když boží bojovníci odešli za hory a ohrožení pominulo, se z přísah staly než sliby. A jak známo: sliby jsou chyby.

Když se nazítří Reynevan probudil, podíval se na pryčnu vlevo.

Ležel na ní Samson Medák. S ovázanou hlavou. V bezvědomí.

Mladík chtěl vstát a podívat se, co s přítelem je. Nemohl, byl příliš slabý. V celém levém boku mu pulsovala bolest. V prstech levé ruky neměl žádný cit, byly jako ze dřeva. Pach gangrény sílil.

„V mých věcech,“ promluvil a bezvýsledně se pokusil zvednout, „byla škatulka… Měděná škatulka…“

Elenče vzdychla. Dorota Faberová zavrtěla hlavou.

„Když tě sem přivezli, neměl jsi nic. Ani boty. K tobě byli milosrd

ní, ale na tvůj majetek se jejich milosrdnost nevztahovala, obrali tě o všechno.“

Reynevana polilo horko. Než ale stačil zaklít a zaskřípat zuby, roz

pomenul se. S úlevou. Telesmovy amulety zůstaly u Šarleje, jemuž Reynevan magicky léčil běhavku. Když pak odjížděl s Puchalou na výpad, nechal mladík převzácnou škatulku u nemocného.

Úleva nic

méně netrvala dlouho. Přestože se amulety zachránily, byly spolu se Šarlejem a celým husitským vojskem na cestě do Čech, a tedy mimo dosah. Přitom jeho stav vyžadoval, aby amulety použil, zanícená rána potřebovala magickou léčbu. Při použití tradičních metod mohl přijít o paži až k rameni, v lepším případě. V horším mohl přijít o život.

„V Olavě…“ uchopil rudovlasou nevěstku za ruku. „V Olavě je apotéka… Lékárník má určitě tajnou alchymistickou laboratoř… Pro zasvěcené, pro lidi znalé magie… Potřebuji magické léky… Pro Sam

sona… Pro Samsona potřebuji lék zvaný dodecantheon. Pro sebe musím mít unguentum achilleum…“

„Apatykář,“ sklopila hlavu Dorota, „nám nic neprodá. Ani nás ne

pustí přes práh. Celá Olava ví, koho tady léčíme. Špitál je pod kníže

cí stráží a ochranou. Ale obyvatelé vás nenávidí. Nikdo z nich nepo

může. Je marné tam chodit… Vždyť máme strach vyjít i na ulici…“

„Já půjdu,“ řekla Elenče Stietencronovna. „Zajdu do lékárny. Po

prosím…“

„Řekneš heslo: Visita Inferiora Terrae. Lékárník už bude vědět… Visita Inferiora Terrae… Nezapomeneš?“

„Nezapomenu.“

Reynevanovi se s námahou podařilo soustředit horečkou rozostře

ný zrak. Opět se mu zdálo, že kolem ní vidí aureolu. Svatozář.

„Medikamenty…“ cítil, že ztrácí vědomí. „Názvy… Dodecanthe

on… a unguentum achilleum… Zapamatuješ si to?“

„Zapamatuji,“ odvrátila tvář. „Bůh mě snad potrestal neschopností zapomínat.“

Byl příliš vyčerpán, aby si všiml, jak hořce to zaznělo.

„Doroto?“

„Ano, Reinmare?“

Když jsme se před třemi lety potkali… právě tady u Olavy na střelínské silnici… chystala ses jít do světa. Říkalas, že třeba až do Vra

tislavi… Za chlebem… Nedostala ses moc daleko…“

„Byla jsem ve Vratislavi,“ odložila lehká ženka misku, z níž ho krmi

la. „Nějakou dobu jsem tam pobyla a vrátila se. Chléb, jak to vypadá, je všude o dvou kůrkách. A všude je těžké si naň vydělat. Tož jsem se vrátila na staré působiště, do hampejzu ‚Zlatá koruna‘. Ať mě jednou, až přijde můj čas, pochovají na stejném hřbitově jako moji mámu, řekla jsem si. A potom, když začala vojna, potřebovali mniši ve špitále po

moc, kolik jim přibylo chorých a raněných. Šla jsem pomáhat. Nejdříve ke svatému Duchu ve Břehu. Pak jsem se dostala do Olavy.“

„Rozhodla ses pro práci ošetřovatelky… To je těžká a nevděčná práce, něco o tom vím… Možná ještě těžší a nevděčnější než…“

„To ne, Reinmare. O tom zase něco vím já.“

„Černovlasý,“ zopakovala Dorota Faberová. „Černé vlasy po ra

mena. Černě oděný. Připomíná ptáka. Nos má jako zobák… A po

hled jako ďábel. Znáš někoho takového?“

„Proklatě,“ zašeptal, utíraje si studený pot, který mu náhle vystou

pil na čele. „Znám, jistěže.“

„On tebe také. Byl u špitálmistra a podrobně mu tě popsal. Chtěl vědět, jestli je tady někdo takový. Naštěstí je špitálmistr slušný člo

věk, a navíc má tuze děravou paměť. Docela bezelstně popřel, že by někoho odpovídajícího takovému popisu v životě viděl, což teprve ho měl v nemocnici. A když ten černý ptáčník začal dotírat, aby ho pustil do špitálu, špitálmistr mu to nedovolil a odvolal se na výslovný rozkaz knížete, na dohodu zaručující husitům bezpečný azyl. Ten černý začal vyhrožovat, ale když viděl, že je to zbytečné, sebral se a odjel. Ale slíbil, že se vrátí s knížecím souhlasem, pak že celý špitál prohledá, a jestli tě najde a ukáže se, že špitálmistr lhal, běda nám všem. Víš, Reynevane, připadá mi, že ten ptáčník patří k těm, kteří opravdu dovedou uškodit. Kterým se to dokonce líbí.“

„Máš úplnou pravdu.“

„Připadá mi také, že se dozajista vrátí s knížecím povolením.“

„Máš naprostou pravdu. Musím zmizet, Doroto. Hned. Ještě dnes.“

„Já také,“ špitla Elenče. Tvář měla bílou jako stěna.

„Já také,“ vypravila ze sebe, „znám toho… člověka. Myslím, že do Olavy přišel po mé stopě. Že mě stíhá.“

„To je nemožné,“ odmítl její dohad Reynevan. „Jde po mně. Mne chce dostat.“

„Ne. Mne. Jsem si jistá.“

Samson se posadil na pryčně. Vrátilo se mu vědomí.

„Soudím,“ promluvil zcela vědomě, „že se mýlíte oba.“

Opustili Olavu před setměním, nepozorovaně. Dorota Faberová měla, jak vyšlo najevo, dobré známosti s užitečnými lidmi na správ

ných místech. Oblečení jim přinesl a díru v plotě, kudy se bylo mož

no dostat z nemocnice, ukázal špitální vozka, který mohl na polepšené rajdě oči nechat. Podobně na zrzku zíral i ramenatý čeledín, který je doprovodil do stájí, a ještě cestou podpíral Samsona. Raněný obr potřeboval pomoc a Reynevan na tom nebyl o moc lépe. S obavou myslel na jízdu koňmo, která je čekala.

Dorota a Elenče na to naštěstí myslely rovněž. S vozkovou a čeledí

novou pomocí připoutaly oba raněné připravenými řemeny do sedel tak, aby se dokázali udržet v jakž takž vzpřímeném sedě a nespadli. Pochopitelně to nebylo ani trochu pohodlné. Reynevan si však nestě

žoval, měl všechny důvody předpokládat, že v zajetí Birkarta Grellenorta by jim bylo nesrovnatelně svízelněji.

Z města se dostali fortnou v jihovýchodní části města poblíže Břežské brány. Neměli na vybranou, Dorota znala muže, kteří zde stáli na vartě, v jiných hlídkách známé neměla. Tentokrát už nestačily jen její půvaby a slibné úsměvy – bylo zapotřebí i cinkajících argumentů. Reynevanův dluh u napravené merhyně trvale narůstal.

„Můžeš se dostat do maléru,“ řekl jí, když se loučili. „Vzali si pení

ze, ale kdyby k něčemu došlo, bez mrknutí oka tě udají. Nechceš jet raději s námi?“

„Poradím si.“

„Opravdu?“

„Jsou to jenom chlapi. Umím to s takovými jako oni. Jeďte sbo

hem. Hodně štěstí, Elenče.“

„Tobě také, paní Dorotko. A děkuji za všechno.“

Objeli město z polední strany. Stezkou lužním lesem se dostali k řece, našli brod a přepravili se na druhý břeh. Zakrátko koňská kopyta zadusala na tvrdé zemi – byli na zemské cestě.

„Nezměnili jste plány?“ ujistila se Elenče, která, jak se ukázalo, byla přece jen lepší jezdkyně, než by Reynevan hádal podle jejich krátkého setkání před třemi lety.

„Jedeme tam, kam jste chtěli?“

„Ano, přesně tam.“

„Jak jste na tom?“

„Držíme se.“

„Dobrá. Opustíme vratislavskou silnici a zamíříme se na západ. Přidejte, dokud je jasná noc, musíme ujet, co se dá.“

„Elenče?“

„Slyším?“

„Děkuji ti.“

„Neděkuj.“

Májová noc voněla kvetoucí střemchou.

Když Reynevan Stietencronovnu ujistil, že se drží, notně přeháněl. Pohříchu držely jeho a Samsona na koňských hřbetech jen kšíry, kte

rými je ženy připoutaly. A strach před Grellenortem.

Cesta nocí byla skutečnou kalvárií. Jedinou úlevou bylo, že ji Reynevan moc nevnímal, poněvadž se ho opět zmocnila horečka, třeštil a okolní svět se mu ztrácel. Podobně strádal i Samson, který sténal, kymácel se v sedle jako opilý a hlava se mu bezvládně klátila na všechny strany. Dívka vjela se svým koněm mezi ně a snažila se je podpírat oba.

„Elenče?“

„Slyším?“

„Před třemi lety na Ctiborově Porubu… Jak ses zachránila? Jak se ti to podařilo?“

„Nechci o tom mluvit.“

„Dorota se zmínila, že později, v prosinci jsi přežila řež ve Var

tě…“

„Ani o tom nechci mluvit.“

„Promiň.“

„Nemám ti co promíjet. Drž se v sedle, prosím. Nenakláněj se, zkus se narovnat… Bože, ať už to skončí…“

„Elenče…“

„Tvůj přítel je hrozně těžký.“

„Nevím… jak se ti odvděčím…“

„Vím, že nevíš.“

„Co je ti?“

„Ruce mi umdlévají… Narovnej se, prosím. A jeď.“

Jeli.

Obloha začala šednout.

„Reinmare…“

„Samsone? Myslel jsem…“

„Jsem při vědomí. Víceméně. Kde jsme? Jak daleko ještě?“

„Nevím.“

„Blízko,“ ozvala se Elenče. „Klášter je blízko. Slyším zvon… Ran

ní modlitba… Jsme na místě.“

Dívčina slova jim dodala sil, euforie přemohla vyčerpání i horečku. Tak urazili zbytek cesty. Z lepkavého šera se vynořující svět vypadal jako nereálný přelud, nepochopitelná iluze, všechno okolo se jim je

vilo jako ve snu. Jako ve snu přelétali nad stezkou lelci kozodojové, jako ve snu se před nimi zjevil klášter, jako ve snu zaskřípala závěsy klášterní fortna. Z mlhy se jako z jiného světa vynořila fortnýřka v šedém hábitu z hrubé fríské vlny. Z nesmírné dáli zazněl její vý

křik… A zvon. Chvály před svítáním, blesklo Reynevanovi blouznící hlavou, laudes matutine… Ale proč není slyšet zpěv? Proč jeptišky nezpívají? Aha, to je přece Bílý Kostelec, řád klarisek hodinky ne

zpívá, ale odříkává… Jutta… Jutto? Jutto!

„Reinmare!“

„Jutto…“

„Co je s tebou? Co se ti stalo? Jsi zraněn! Matko Boží! Sundejme ho ze sedla… Reinmare!“

„Jutto… Já…“

„Pomozte mi… Zvedněte ho… Ach! Co ti to…“

„Hrudník… Rameno… Už… mohu stát… Jen mi zeslábly nohy… Postarejte se o Samsona…“

„Vezmeme vás oba do infirmáře. Hned, vydržte… Sestry!“

„Počkej.“

Elenče von Stietencron nesesedla, čekala v sedle. S odvrácenou tváří.

Podívala se na něho teprve tehdy, když vyslovil její jméno.

„Říkalas, že máš kam jet. Ale můžeš zůstat.“

„Ne. Odjíždím.“

„Kam? Kdybych tě chtěl vyhledat.

„Pochybuji, že bys chtěl.“

„Přesto.“

„Skalka u Vratislavi…“ řekla váhavě a jakoby nedobrovolně.

„Sta

tek paní Držaty de Wirsing.“

„U Držaty?“ nezdržel se údivu. „Ty jsi u paní Držaty?“

„Sbohem, Reinmare z Bělavy,“ otočila koně. „Dávej na sebe pozor. A já…“

„…já se vynasnažím zapomenout,“ dopověděla tiše a tak daleko od klášterní fortny, aby ji už v žádném případě nemohl uslyšet.

Kapitola dvacátá třetí

v níž uplývá léto roku 1428 v milé a bezsta

rostné selance, a tak Reynevanovi uběhne jako krátká chvilka. Až by se chtělo ukončit tento příběh standardní floskulí: „žili pak dlouho a šťastně“. Jenže chtít ještě neznamená moci.

eynevan ležel v klášterním infirmariu do Trojice, první neděle po svatém Duchu. Rovných devět dní. Toho se dopočítal až dodatečně, neboť ze své

ho pobytu tam si pamatoval poměrně málo. Vzpomínal si na Juttu de Apolda, trávící spoustu času u jeho lože, vzpo

mínal na tělnatou infírmářku, nazýva

nou – vskutku případně – sestra Misericordia. Pamatoval si rovněž na abatyši, jež ho léčila, vysokou, vážnou řeholnici se světlýma šedomodrýma očima, a na její zákroky. Byly nesnesi

telně bolestivé a vždy po nich nevyhnutelně třeštil v horečkách a upadal do bezvědomí. Nicméně pouze díky těm zákrokům měl ješ

tě ruku a mohl jí dokonce hýbat. Slyšel, o čem klarisky po zákrocích hovořily: o klíční kosti, o ramenním kloubu, o podklíčkové artérii, o podpažním nervu, o mízních uzlinách, o pletenci horní končetiny. Slyšel toho dost, aby mu bylo jasné, jak vážným trvalým následkům unikl díky lékařským znalostem matky představené a medikamen

tům, kterými disponovala a které uměla velice dobře používat. Ně

které z léků byly magické, poznal to jak po čichu, tak podle reakcí, které vyvolávaly. Byl mezi nimi dodecantheon, a to podstatně silněj

ší než ten, který sehnal v Olavě, dále peristereon, specifikum velmi vzácné, velmi drahé a velmi účinné proti všem zánětlivým stavům. Na několikrát otevíranou ránu aplikovala abatyše lék, který už před věky připravovali druidové v Hibernii, odkud si přinesl název garwa. Podle charakteristické makové vůně poznal mladík wundkraut, kouzelnou bylinu valkýr, kterou Wotanovi žreci léčili raněné váleč

níky po bitvě v Teutonburském lese. Vůně sušených listů lilku pro

zradila hierobotan, vůně topolové kůry zase leukis, dva silné pří

pravky proti sněti. Vidlačkou byl cítit zásyp zvaný lycopodium bellonarium.

V době, kdy začala jeho léčitelka používat zásyp, mohl už Reyne

van vstát. Do prstů levé ruky se mu pozvolna vracel cit, už jimi mohl uchopit i různé předměty. Díky tomu mohl jeptiškám začít pomáhat při léčení Samsona, který už sice neležel v mrákotách, ale nadále nebyl schopen vstát.

Jutta se od Reynevana nevzdalovala ani na krok. Její oči přetékaly slzami a láskou.

Válka, na kterou už málem stačili zapomenout, o sobě dala zane

dlouho opět vědět. Prvního června zrána znepokojilo Reynevana, Juttu a jeptišky z Bílého Kostelce dunění těžkých kusů, které k nim dolé

halo od západu. Ještě dříve, než do kláštera došly nové zprávy, se Reynevan domyslel, co to znamená. Jan Kolda ze Žampachu se nevrátil s vojskem Prokopa Holého do Čech, ale zůstal ve Slezsku a opevnil se na Sobotce. Jeho drancířská družina musela být Sleza

nům solí v očích a on sám osinou v zadnici. Byli tak nezřízeně obtíž

ní, že je nebylo možno snášet. Silný vratislavskosvídnický kontin

gent oblehl sobotecký hrad a zahájil jeho ostřelování z obléhacích bombard. Když ale obléhatelé Koldu vyzvali, aby se vzdal, český hejtman je označil mezi lidem oblíbeným termínem pro mužské pohlavní orgány a navrhl jim, aby se věnovali vzájemnému samcoložství. Načež se jim revanšoval palbou vlastní artilerie.

Střelba trvala celý týden a celý týden to Reynevana táhlo, aby se vypravil k Sobotce a nějakým způsobem se Koldovi pokusil pomoci, třebas diverzí a sabotáží. S bídou chodil, na koně by ani nevylezl, ale zachtělo se mu válčit. Jeho bojechtivosti učinila přítrž Jutta, která mu dala jednoznačné ultimátum: buď vojna, nebo ona. Mladík dal po

chopitelně přednost jí.

Kolda ze Žampachu se bránil ještě celý následující týden a způsobil útočníkům takové ztráty, že když vyčerpal všechny možnosti dalšího odporu, měl dobrou pozici k vyjednávání. Den po svatém Antoníno

vi kapituloval, ovšem za čestných podmínek a se zárukou volného odchodu do Čech. S takovým úsilím znovuzískaný hrad pak Slezané vyvrátili a rozkotali, aby z něj nezůstal kámen na kameni a nedej bože neposloužil nějakému dalšímu Koldovi.

Tyto podrobnosti se Reynevan dověděl od starého zahradníka, pra

cujícího na hospodářství patřícím ke klášteru. Stařík měl nejen dobré informace, ale i vyslovený talent na klepy. Záhy po pádu Sobotky však přinesl zvěsti nadmíru znepokojivé. Slezsko se konečně vzpa

matovalo po husitské velikonoční rejse. Jeho reakce byla prudká a násilná. Popraviště se zalila krví těch, kteří se provinili zbabělos

tí nebo ústupností vůči Čechům. Na hranicích se škvařili příznivci husitství – i ti, vůči nimž se jednalo jen o slabé podezření. Lámáni koly a naráženi na kůly byli venkované, kteří spolupracovali s husi

ty. Šibenice se prohýbaly pod tíhou udaných a popravených. Při té příležitosti bylo mučeno a popravováno mnoho těch, kdož s husity a husitstvím neměli zhola nic společného. Těch, co vždycky: židů, volnomyšlenkářů, trubadúrů, alchymistů a babek andělíčkářek.

Domněle bezpečný úkryt za klášterní zdí se náhle stal poněkud ne

pohodlným. Zotavující se Reynevan vyskakoval zalit ledovým po

tem z lože při každém zazvonění anebo zabušení na fortnu. A ulehče

ně opět uléhal s poznáním, že to nebyla inkvizice ani Birkart Grellenort, že to jenom obchodník s rybami přivezl pravidelnou do

dávku.

Ubíhal čas, který spolu s odpočinkem a péčí vykonal své. Rány se hojily zvolna, leč úspěšně. Po svatém Antonínovi už Samson začal vstávat a po Gervázovi a Protázovi byl na tom tak dobře, že začal pomáhat starému zahradníkovi. Reynevan se zatím uzdravil natolik, že mu přestával stačit kontakt s Jurtou pouze prostřednictvím očí a rukou.

Nastala svatojánská noc. Klarisky z Bílého Kostelce se ji chystaly oslavit večerní pobožností. Reynevan a Jutta, sledováni zvědavými pohledy jeptišek, se rozběhli do lesa hledat květ kapradí. Už pod břízkami na pokraji lesa Reynevan dívce vysvětlil, že zlatý květ je legenda a na jeho hledání, jakkoli romantické a vzrušující, je škoda času – ledaže by byl velký zájem o uctění staleté tradice. Jutta docela rychle přiznala, že si tradic sice velice váží, nicméně krátkou červno

vou noc by raději využila lépe, účelněji a hlavně příjemněji.

Reynevan, jenž měl podobný názor, rozprostřel na zem plášť a po

mohl jí se svléknout.

„Adsum favens,“ špitla dívka, postupně se vynořující ze šatů jako Afrodita z mořské pěny. „Adsum favens et propitia – Jsem zde, las

kavá a milostivá. Přestaň už plakat a naříkat, zažeň zármutek, mou zásluhou už ti svítá den spásy.“

Šeptala a mladíkovým očím se odhalovala úchvatná krása její na

hoty, chvála její ženskosti. Tajemství grálu. Jeho očím se zjevovala donna angelicata, hodná štětců nejvěhlasnějších malířů, které jeho doba zrodila, jako Domenico Veneziano, Simone da Siena, Mistr z Flémalle, Tomaso Masaccio, Masolino da Panicale, bratři z Limbourgu, Sasetta, Jan van Eyck. A též těch, které nemohl znát, kteří měli teprve přijít, jejichž jména – Fra Angelico, Piero della Francesca, Quarton, Rogier van der Weyden, Jean Fouquet, Hugo van der Goes – mělo lidstvo teprve poznat.

„Sit satis laborum“ zašeptala a ovinula mu paže okolo šíje. „Už dost toho trápení.“

Vidouc, že zraněný bok mladíka stále trápí, převzala veškerou ini

ciativu sama. Položila ho na záda a spojila se s ním v pozici, v jaké básník Martialis popsal milování Hektora s Andromachou.

Milovali se jako Hektor a Andromacha. Milovali se za noci svato

jánské. Odněkud zvysoka pěly chóry, není vyloučeno, že andělské. A v okolí tančili a zpívali lesní skřítci:

Auf Johanni bluht der Holler

da wird die Liebe noch toller!

V následujících nocích – a často i dnech – se nenamáhali běháním do lesa. Milovali se hned za klášterní zdí, ve sluncem vyprahlém dolíku, skrytém uprostřed keřů trnek a černého bezu. Milovali se a okolo – dokonce i za bílého dne – tančili a zpívali lesní skřítci:

Petersilie, Suppenkraut wáchst in uns 'ren Garten,

schóne Jutta ist die Braut, soll nicht langer warten

hinter einem Holderbusch gab sie Reynevan den Kuss.

Roter Wein, weisser Wein, morgen soll die Hochzeit sein!

Klášter v Bílém Kostelci byl rozdělen na tři oddělení, která Reynevanovi zřetelně připomínala tři kruhy zasvěcení. Kruh první – po

chopitelně nikoli okrouhlého tvaru – stanovila hospodářská část kláš

tera, zahrada, infírmář, refektář a dormitář pro konvršky a rovněž místa vyhrazená pro hosty. Kruh druhý byl už pro návštěvníky zven

čí nepřístupný. Jeho srdcem byl kostel a budova vedle něj, ve které byla knihovna a scriptorium. Také zde bydlela abatyše. Třetí kruh tvořila přísně oddělená klauzura, hlavní refektář a cely jeptišek.

Klarisky z Bílého Kostelce zachovávaly – přinejmenším navenek striktní řádová pravidla. Postily se, v klášterním jídelníčku se neob

jevovalo maso. Při jídle bylo závazné naprosté mlčení, veliké ticho bylo povinné rovněž od komplety do jitřní mše. Téměř všechen čas věnovaly mnišky práci, modlitbě, pokání a rozjímání, pro sebe a na odpočinek měly pouze hodinu denně – kromě pátku, kdy se neodpočívalo. Předpisy pro konvršky byly podstatně mírnější. Kromě Jutty zde byly ještě čtyři další laické sestry – všechny panny urozeného původu. Jejich povinnosti se omezovaly vlastně jenom na studium a účast na bohoslužbách.

Čím déle však Reynevan přebýval v klášteře, tím více nalézal od

chylek od regule. Nejnápadnější byl značně osobitý přístup ke klauzuře. Ta byla sice nedostupná zvenčí, nicméně zevnitř takové pře

kážky očividně neexistovaly – jeptišky chodily volně po celém klášteře. Ve volnosti pohybu jim nebránila ani přítomnost dvou mužů – Reynevana a Samsona; při vzájemných setkáních byl dodržován jen jistý rituál – jeptišky předstíraly, že zde muži nejsou, muži před

stírali, že jeptišky nevidí. Abatyše se to samozřejmě netýkalo, ta si dělala, co chtěla a jak chtěla. Naprostou svobodu pohybu a jednání měly rovněž sestry šafářka a infirmářka.

Jak byl Reynevan postupem času klariskami považován za důvěry

hodného, bylo mu dovoleno vidět stále více. A tak viděl, že pokání a rozjímání bylo v Bílém Kostelci nahrazeno učením, četbou knih, dopisů a postil, diskusemi, ba dokonce disputacemi. Do těchto zapo

vězených oblastí však neměl přístup. Jutta ano, on ne.

Ale pravým šokem se pro něho stala teprve mše. Reynevan na mše nechodil. V Bílém Kostelci se cítil bezpečně, proto nijak neskrýval, že jako kališník a podobojí neuznává katolickou mši ani přijímání. Jed

noho dne přesto pocítil potřebu zúčastnit se bohoslužby. Po krátkém rozmyšlení došel k závěru, že bůh nemá čas ani zájem zabývat se litur

gickými detaily. Zašel do kostela a zažil šok. Mši celebrovala abatyše.

Žena.

Několik dní nato si matka představená mladíka neočekávaně dala zavolat k sobě. Šel, vědom si pocty, jaké se mu dostalo, ale též toho, že ve skutečnosti jde k výslechu. Vlastně na tom nic neočekávaného nebylo, mohl to čekat už dávno.

Když vstoupil, četla si na pulpitu otevřenou inkunábuli. Jakožto zku

šený bibliofil Reynevan podle iluminací a rytin bezpečně poznal Psalterium Decem Cordarum Jáchyma z Flory. Jeho pozornosti neunikla ani jiná díla v pracovně: Liber Divinorum Operum Hildegardy z Bingenu, De amore Dei svatého Bernarda, Hésiodova Theogonia ani De ruina ecclesiae Mikuláše z Clemanges. Neznámo proč jej v této spo

lečnosti vůbec neudivil ohmataný exemplář Necronomiconu.

Abatyše návštěvníka nějaký čas pozorovala skrze broušená skla brýlí, jako kdyby si ověřovala, jak dlouho dokáže snést její pohled.

„Neuvěřitelná věc,“ promluvila konečně a grimasa na jejích rtech mohla být úsměvem, ale docela dobře mohla být i něčím úplně ji

ným. „Neuvěřitelná věc. Nejenže ve svém klášteře léčím husitu a skrývám kacíře. Nejenže zde snáším čaroděje a kdož ví, možná i nekromanta. Nejenže ho ošetřuji a opatruji, dokonce mu dovoluji oddávat se milostným hrátkám s mou konvrškou, urozenou dívkou, za niž zodpovídám.“

„Milujeme se…“ začal, ale nenechala ho dokončit.

„Věru, děláte to hodně často. Zajímá mne, zda při tom občas po

myslíte na eventuální následky?“

„Jsem lékař…“

„A na to bys neměl zapomínat, to za prvé. Za druhé jsem neměla na mysli pouze antikoncepci.“

Chvíli mlčela a pohrávala si s bílou šňůrou, kterou měla přepásán hábit. Na šňůře byly čtyři uzly symbolizující čtyři sliby svaté Kláry patronky a zakladatelky řádu chudých panen.

„Jde mi o budoucnost,“ přiložila si dlaň na čelo. „Ta je v dnešních těžkých dobách velice nejistá. Zajímá mne, zdali jste mysleli na bu

doucnost. Ne, ne, žádné detaily, zajímá mne samotný fakt.“

„Myslím na budoucnost, ctihodná matko.“

Pohlédla mu zpříma do očí. Duhovky měla šedomodré, velmi svět

lé. Rysy jejího obličeje mu někoho neodbytně připomínaly. Nemohl si ale vybavit koho.

„Myslíš, říkáš?“ nachýlila hlavu na stranu. „A co ve tvých myšlen

kách převažuje, co je v nich na prvním místě? Jutta a to, co je dobré pro ni? Nebo snad válka, boj za velkou myšlenku? Touha změnit svět? Ale co kdyby došlo k niternému konfliktu, co kdyby, dejme tomu, stanuly ideje a ideály proti sobě… co si vybereš? A čeho se vzdáš?“

Mlčel.

„Je všeobecně známo,“ pokračovala, „že když jde o velké a důleži

té věci, jednotlivci se nepočítají. Jednotlivci se obětují. Jutta je jed

notlivec. Co se s ní stane? Položíš ji jako kámen na hradbu?“

„Nevím,“ polkl s námahou slinu. „Nemohu a nechci před tebou nic předstírat, ctihodná. Já ale opravdu nevím.“

Dlouho jej upřeně pozorovala.

„Vím, že nevíš,“ řekla konečně. „Ani jsem nečekala, že odpovíš. Jen jsem chtěla, aby ses zamyslel.“

Brzy po Petrovi a Pavlovi, když se na všech lukách zamodraly chr

py, nastaly deště. Ústraní v křovinách, kam se Reynevan a Jutta uchy

lovali k milostným radovánkám, se proměnilo v blátivou louži. Aba

tyše nějaký čas sledovala, jak zamilovaní bezcílně bloumají pod oblouky viridáře, jak si navzájem dlouze hledí do očí – aby se nako

nec vždy rozloučili a rozešli každý na jinou stranu. Jednoho večera zařídila jisté úpravy ubytování a povolala je k sobě. Odvedla je do uklizené a květinami vyzdobené cely.

„Tady budete bydlet,“ oznámila suše. „A spát. Oba. Od nynějška. Od této noci.“

„Děkujeme, matko.“

„Neděkujte. A neztrácejte čas. Hora ruit, redimite tempus.“

Začalo léto. Horké léto roku 1428.

Neúnavný zahradník neúnavně přinášel nové a nové drby. Dalo se čekat, vyprávěl, když rozšlapával mladé hraboše z vyrytých hnízd, že kapitulace Jana Koldy a ztráta opěrného bodu na Sobotce husity naštve. V půli července, v pátek po svaté Markétě, sirotci na oplátku při rychlém výpadu dobyli, vydrancovali a vypálili Hiršperk.

I když to trvalo trochu déle, nosil zahradník také zprávy z Čech, na které Reynevan a Samson zvláště nedočkavě čekali. Hejtman Nové

ho Města pražského Velek Kúdelník z Březnice, vyprávěl zahradník, oklepávaje hnůj z vidlí, vedl spanilou jízdu do Bavor. Husité při ní vypálili Mosbach, rezidenci falckraběte Otty, a údolím řeky Naaby pronikli až k Řeznu. Zplundrovali cisterciácké opatství ve Walderbachu a s vozy plnými lupu se vrátili do Čech, zanechávajíce za sebou ohromné škody. Víceméně ve stejné době, vyprávěl zahradník, dlou

baje se v nose, podnikli táborité rejsu do Rakous, aby dali vévodovi Albrechtovi za vyučenou. Loupili, pustošili a pálili, aniž by se setkali s jakýmkoli odporem. Došli až k Dunaji, ale i když byli už jen kou

sek od Vídně, velkou řeku nepřekročili. Na břehu jenom párkrát vy

střelili z děl a odtáhli.

„Určitě,“ mrkl Reynevan na Samsona, „s nimi byl i náš Šarlej.“

„Určitě,“ zívl obr a poškrábal si šrám na hlavě. „Nepředpokládám, že by se do Konstantinopole vydal bez nás.“

Na svátek svatého Jakuba pozvala abatyše Reynevana podruhé k sobě.

Tentokrát četla Knihu Božské útěchy Mistra Eckharta, krásné, bo

haté vydání.

„Dlouho jsi nebyl v kostele,“ konstatovala, hledíc na něj nad ob

roučkami okulárů. „Občas bys tam měl zajít, kleknout si před oltář. Nad ledasčím se zamyslet. Ledacos promyslet…“

„Věru,“ zvedla hlavu, když se nedočkala odpovědi. „Nemáš čas. Máte s Juttou příliš málo času. Inu, rozumím vám a neodsuzuji vás. Ne vždy jsem byla mniška. V mládí, stydím se to přiznat, jsem i já vzdávala hold Priapovi a Astartě. A nejednou se mi zdálo, že v náručí muže jsem blíže Bohu nežli ve svatyni. Byla jsem na omylu. To mi ovšem nebrání rozumět těm, kteří k pochopení toho omylu teprve musí dojít.“

„Poskytli jsme ti,“ pokračovala jiným směrem, „úkryt a péči. Jistě ti už došlo, že nás k tomu nevedlo jen křesťanské milosrdenství. O naší sympatii nerozhodla zcela ani náklonnost a příchylnost, kterou k tobě cítí naše milá Jutta Apoldovna. Měli jsme i jiné důvody. Je čas si o nich promluvit.

Tvoje pozorné oko si již bezpochyby všimlo, že tento klášter se poněkud liší od jiných klášterů. Měl bys vědět, že není jediným tako

vým klášterem. Nejen vy utrakvisté si uvědomujete nutnost reformy církve, nejen vy o ni usilujete. A byť vám někdy připadá, že vaše požadavky zabíhají do krajnosti, není tomu tak. Jsou tací, kdož usilu

jí o změny mnohem dalekosáhlejší. Radikálnější.

Předpokládám, že znáš teze bratří z řádu svatého Františka, kteří čerpali ze studnice tajné moudrosti, podobně jako svatou vůlí a myš

lenkou nadchnutý Joachim da Fiore. Připomenu jen, že dějiny naše

ho světa mají být rozděleny na tři epochy. Věk Otce trval od Adama po Krista a byla to doba kruté spravedlnosti a násilí. Věk Syna, jejž zahájil náš Spasitel, byl časem moudrosti a odpuštění. Třetí věk na

stal, když světec z Assisi započal své dílo. Je to věk a řád Ducha svatého, na jehož konci bude vládnout láska a milosrdenství. A Duch svatý bude panovat do konce světa.“

„Moc Ducha svatého, praví osvícený Mistr Eckhart,“ položila aba

tyše dlaň na otevřenou knihu, „obsahuje to, co je nejčistší, nejcenněj

ší a nejvznešenější, rozněcuje jiskru v duši a vede ji až k vrcholům porozumění a lásky. Stejně jako u stromu, kde síla slunce sbírá z kořenů to nejčistší a nejvzácnější, vytahuje to až do nejtenčích vět

viček a proměňuje v květy, tak má být i jiskra duše vynesena na svět

lo a na vzduch, aby jasně zaplála a dosáhla jednoty se Stvořitelem.

Jak vidíš, mládenče, až nastane věk Ducha, bude jakékoli prostřed

nictví církve a kněží zbytečné, neboť na společenství věrných se

stoupí světlo Ducha, aby se skrze něj mohli spojit a sjednotit s Bo

hem. Bez prostředníků. Ti jsou zbyteční. Zejména prostředníci hříšní a licoměrní.“

„Mám dojem,“ odkašlal si Reynevan, „že naše názory a cíle jsou si podobné. Vždyť totéž hlásali Hus a Jeroným a před nimi Viklef…“

„Totéž,“ přerušila ho, „hlásá Petr Chelčický. Proč tedy neposlou

cháte jeho slova? Když učí, že násilí nelze oplácet násilím? Že válka nikdy nekončí vítězstvím, ale plodí další válku, že nic než následují

cí válku nepřinese? Petr Chelčický znal a vážil si Jana Husa, ale jak by mohl souhlasit s násilníky a vrahy? Jak by se mohl přidat k lidem, kteří obracejí tváře k Bohu, klečíce na bitevním poli plném mrtvých? Kteří činí znamení kříže až po lokty zkrvavenýma rukama?“

Pokračovala, než stačil oponovat.

„Na hory jste se vydali o velikonocích roku 1419. Na Táboře, Orebu, Beránku, Siónu a Olivetské jste utvořili bratrská společenstva Božích dítek, naplněná Duchem svatým a láskou k bližnímu. Tenkrát jste byli pravými Božími bojovníky, neb jste měli čistá srdce a ušlech

tilé duše, neb jste nesli slovo Boží a hlásali Jeho milost. Ale trvalo to jen patnáct týdnů, chlapče, pouhých patnáct týdnů. Už třicátého čer

vence v den svatého Abdona jste svrhávali lidi z oken na kopí, vraž

dili je na ulicích, v domech i v kostelích. Činili jste násilí, dopustili se řeže. Namísto milosti Boží jste se jali hlásat apokalypsu. Jméno Boží bojovníci vám již dávno nepřísluší, protože to, co od té doby činíte, těší spíše ďábla. Po schodišti z mrtvol nelze vystoupit na ne

besa, po něm se schází do pekel.“

„A přece,“ namítl a snažil se potlačit ruměnec ve tváři, „jsi přiznala, že jsou ti snahy utrakvismu blízké, že si uvědomuješ nutnost reformy a nezbytnost dalekosáhlých změn. V době, kdy Chelčický hlásal: ne

zabiješ, šly na Prahu papežské kruciáty. Kdybychom tehdy poslechli Chelčického, který nám radil spolehnout se pouze na víru a modlit

bu, kdybychom se proti římským hordám zaštítili pouze pokorou a láskou k bližnímu, byli bychom vyvražděni. Čechy by zaplavila krev a všechny naděje a touhy by se rozplynuly jako dým. Nedošlo by k žádným změnám, nezačaly by žádné reformy. Zůstal by vše

vládný Řím, ve svém triumfu ještě pyšnější, samolibější a arogantnější, ještě prolhanější, ještě více se protivící Kristu. Bylo oč bojo

vat, a tak jsme bojovali.“

Abatyše se usmála a teď už se Reynevan začervenal. Nemohl se ubránit pocitu, že ten úsměv je ironický. Že abatyše ví, jak je směšný, když říká: „my“ a „nám“, poněvadž ve skutečnosti o velikonocích 1419 sledoval poutě na hory z odstupu, s údivem a rozpaky, bez ná

znaku porozumění. Že polekán červencovou defenestrací uprchl z bouřící se Prahy, že vyděšen rozvojem událostí opustil Čechy. Že i nyní je pouhým neofytou. A chová se jako neofyta.

„Co se týče změn a reforem,“ navázala stále se usmívající klariska, „se skutečně ty a já shodujeme. Lišíme se nejen ve způsobu, ale též v rozsahu a měřítku našeho konání. Vy chcete změny v liturgii a re

formu kléru podle zásady sola Scriptura – pouze Písmo. My však, jak jsem ti sdělila, chceme změnit mnohem, mnohem více. Pohleď…“

Naproti abatyši visel jako jediná dekorace místnosti obraz – deska s namalovanou bílou holubicí, jež s rozepjatymi křídly vzlétala vzhůru v paprsku světla. Jeptiška zvedla ruku a pronesla něco stěží slyšitel

ným šeptem. Vzduch najednou prosytila vůně routy a sporýše, cha

rakteristická pro bílou magii zvanou aradijská.

Pruh světla na obraze se rozjasnil, namalovaná holubice mávla kří

dly, vzlétla a zmizela v jasu. Na jejím místě se na obraze zjevila žena. Vysoká, černovlasá, s očima jako hvězdy, oděná do šatu přemnoha vzorů, měnícího svou barvu v proměnlivých odstínech bílé, červené, měděné a purpurové.

„I ukázal se div veliký na nebi,“ začala abatyše tichým hlasem popi

sovat stále zřetelnější podrobnosti na obraze. „Žena oděná sluncem, pod jejímiž nohama byl měsíc, a na jejíž hlavě byla koruna dvanácti hvězd. Praví prorok, když hovoří o Duchu: Jako ten, kteréhož matka jeho těší, tak já vás těšiti budu. Hleď: toto jest matka. Ecce femina! Ecce columba, qui tollit peccata mundi. Toto je církev třetí a pravá a ve své pravdě vrcholná a konečná. Církev Ducha svatého, jehož zá

konem je láska. Církev, jež trvati bude do skonání světa.

Hle, Magna Mater, Pantea – Všebohyně, Regina – Královna, Genetrix – Roditelka, Creatrix – Stvořitelka, Victrix – Vítězná, Felix Šťastná. Božská panna, Virgo Caelestis.

Matka všeho v přírodě, vládkyně všech živlů, astrorum Domina, začátek a původ všech generací, nejvyšší z božstev, královna mrt

vých, první z nebešťanů. Ona ovládá světlé výšiny nebeské, léčivé vánky mořské a slzavé tišiny podsvětní. Celý svět uctívá různými obřady a pod různými jmény její božstvo, jediné pod mnohotvárnou podobou.

Descendent sicut pluvia in vellus – Jako když sestupuje déšť na přisečenou trávu, a jako tiší dešťové skrápějící zemi, tak zkvete ve dnech Jejích spravedlivý, a bude hojnost pokoje, dokud měsíce stá

vá. Panovati bude od moře až k moři, a od Řeky až do končin země.

A tak tomu bude až do konce světa, neboť Ona je Duchem.

Skloň se před Ní. Přijmi Její vládu.“

Samson si třel jizvu na oholené hlavě a poslouchal Reynevanovo vyprávění. Vyslechl mladíkovy pochybnosti a obavy jako obvykle bez komentářů, jako obvykle bez emocí a jako obvykle bez projevů netrpělivosti. Přesto Reynevan nabyl dojmu, že obra nezajímá ani hnutí budovatelů třetí církve, ani obnova kultu Všebohyně. Že je mu lhostejné dělení historie na tři epochy. Že mu nezáleží na tom, zda představená kláštera v Bílém Kostelci vyznává a uskutečňuje teze valdenských a chiliastů, nebo se kloní spíše k doktrínám bratří a ses

ter svobodného ducha. Zdálo se, že Samsonovi nic neříkají snahy bekyň a vilémitek. A pokud jde o Jáchyma z Flory a Mistra Eckharta, zjevně byli silákovi oba dva, hm… srdečně ukradení.

„Odjíždím,“ prohlásil Samson nečekaně, když si zdvořile vyslechl, co mu chtěl Reynevan říci. „Budeš se muset se svými problémy vy

pořádat sám. Já jedu do Čech. Do Prahy.“

„Byls u toho, když jsem byl zraněn,“ pokračoval, nečekaje, až se mladík vzpamatuje a bude mocen slova. „Byl jsi svědkem toho, co se stalo, když mě kulka škrábla do hlavy. Viděls to zblízka. Byl jsem na něco podobného připraven. Říkali mi to, a dokonce… Dokonce radi

li. V Praze Axleben, na Troskách Rupilius. Nazývali to: návrat skrze smrt. Abych se mohl vrátit do svého světa a do své podoby, musím se prvně zbavit své současné materiální podstaty. Nejjednodušší by zkrát

ka bylo zabít tohle velké tělo, usmrtit je, definitivně zastavit jeho životní funkce. Ukončit jeho fyzickou existenci. Duchovní prvek můj vlastní – bude v takovém případě osvobozen a vrátí se tam, kam patří. To tvrdili Axleben a Rupilius. Zdá se, že to, k čemu došlo os

mého května, potvrzuje, že měli pravdu.

V čem je můj problém, to se bezpochyby domýšlíš. Uvědomuješ si, proč mi doporučovaná metoda nevyhovuje, z jakých důvodů bych dal přednost méně drastickému způsobu. Za prvé nechci mít na svě

domí smrt klášterního idiota, v jehož tělesné schránce se už tři roky potloukám po tomto světě. Za druhé mi Rupilius ani Axleben nemoh

li dát záruku, že se přenos po všech stránkách zdaří. Za třetí a nejdů

ležitější jsem nějak přestal mít naspěch s návratem. Hlavní příčina toho otálení má vlasy barvy mědi a jméno Markéta. A přebývá v Pra

ze. Proto se vracím do Prahy, příteli Reinmare.“

„Samsone…“

„Ani slovo, prosím. Vracím se sám. Ty zůstaň. Co bych to byl za přítele, kdybych tě chtěl odtud odvést, vzdálit tě od toho, co pro tebe toto místo znamená. Toto je tvá Ogygie, Reinmare, tvůj ostrov štěstí. Zůstaň a užij si ho. Co nejvíce a jak dlouho to půjde. Zůstaň a chovej se rozumně. Odděluj to, co je jemné, od toho, co je hrubé. Tehdy dosáhneš slávy tohoto světa. A všechna temnota se ti vyhne. Říkám ti to já, tvůj přítel, tvor známý jako Samson Medák. Musíš mi věřit, neboť vocatus sum Hermes Trismegistus, habens tres partes philosophiae totius mundi. Poslouchej pozorně. Požár zdaleka není uha

šen, jen utlumen doutná a tlí. Každého dne může svět opět stanout v ohni. A my se znovu potkáme. Do té doby… Buď zdráv, příteli.“

„Buď zdráv, příteli. Šťastnou cestu a pozdrav ode mě Prahu.“

Na okraji lesa se Samson otočil v sedle a zamával jim rukou. Odpo

věděli mu stejným gestem, než zmizel mezi stromy.

„Bojím se o něho,“ přiznal Reynevan. „Do Čech je daleká cesta. Časy jsou zlé a nebezpečné…“

„Dojede v pořádku,“ přitiskla se Jutta k jeho boku. „Neboj se. Poje

de bezpečně. Bez zlých příhod. A bez bloudění. Někdo na něho čeká. Něčí světlo zazáří ve tmě a ukáže mu správný směr. Překoná Hellespont jako Leandros, protože na něj čeká Héró, jeho láska.“

Bylo prvního srpna, den svatého Petra v okovech. Pro Starší rasy a čarodějky Hlafmas – svátek sklizně.

Už týden se Reynevan připravoval na rozhovor s Juttou. Obával se ho, bál se jeho následků.

Jutta s ním několikrát diskutovala o Husových a Jeronýmových myšlenkách a čtyřech pražských artikulích a obecně o zásadách hu

sitské reformy. K některým doktrínám utrakvismu dokázala být dost skeptická a každopádně ani jedním slovem, ani narážkou nedala najevo to, čeho se maličko obával – neofytskou horlivost. Klášter v Bílém Kostelci – po rozmluvě s abatyší o tom přestal mít sebe

menší pochybnosti – byl nakažen bludy Joachima da Fiore, sesterstva svobodného ducha a budovatelů třetí církve. Abatyše, mnišky a bezpochyby i konvršky ctily odvěkou a trojjedinou Velikou Mat

ku, což je spojovalo s hnutím ctitelů Vilemíny České jakožto žen

ské inkarnace Ducha svatého dle učení Maifredy da Pirovano, prv

ní guglielmitské papežky. Krom toho se řeholnice jednoznačně zabývaly magií, hlásíce se tím ke kultu královny čarodějek Aradie, ve Vlaších zvané La Bella Peregrina. Ale i když Reynevan číhal na jakýkoli náznak, že Jutta s tím má něco společného, nic nezjistil. Buď se uměla tak dobře přetvařovat, nebo jáchymitské, guglielmit

ské a aradijské herezi jednoduše nepropadla. Reynevan nemohl vyloučit první ani druhou možnost: Jutta byla dostatečně chytrá, aby se dokázala kamuflovat, ale zároveň dostatečně uvážlivá, než aby se do něčeho bezhlavě vrhla. Vzdor citu, jenž je poutal, vzdor častému a náruživému milování, vzdor tomu, že jejich těla před sebou neměla žádná tajemství, si Reynevan uvědomoval, že o své milence zdaleka neví všechno, že zdaleka nedokázal rozluštit všech

ny záhady kolem ní. A pokud Jutta ještě nepřijala heretické názory, pokud váhala či pochybovala, neměl by s ní o tom vůbec začínat. Na druhou stranu však nebylo možno otálet a nečinně přihlížet. Stále si bral k srdci slova Zelené dámy. Byl ve Slezsku vyvržencem, psan

cem, kacířem, nepřítelem, špehýřem a záškodníkem. Tím, kým byl, čemu věřil a co dělal, vystavoval dívku nebezpečí. Zelená dáma Agnes de Apolda, Juttina matka, měla pravdu – pokud měl jen trochu cti, nesměl dívku ohrozit ani připustit, aby jí bylo ublíženo.

Rozhovor s abatyší změnil mnohé, ne-li všechno. Bílý Kostelec sta

novil pro Juttu nebezpečí, už jen to, že v něm byla, mohlo být horší než poměr s husitou. Myšlenky jáchymitů a spirituálů, hereze – stále pro to nenašel jiné označení – budovatelů třetí církve, kult Vilemíny a Maifredy, to vše bylo pro Řím odpadlictvím stejně těžkým a trestu

hodným jako husitství. Koneckonců házel Řím všechna odpadlictví a kacířství do jednoho pytle. Každý kacíř byl služebník ďáblův. Ob

zvláště směšné to bylo v případě vyznavačů kultu Veliké Matky, sta

rého jako lidstvo samo. A nesrovnatelně staršího než ďábel, kterého vymyslelo až křesťanství.

Ale fakt byl ten, že kult Pramatky, Vilemínino zbožštění, Jáchymo

vy bludy, sesterstvo svobodného ducha či třetí církev – cokoli z toho stačilo na cestu do žaláře a na hranici, v nejlepším případě na doži

votní pokání v kobce. Jutta by neměla zůstávat v klášteře.

Bylo třeba něco podniknout.

Reynevan věděl, co má učinit. Nebo to alespoň podvědomě cítil.

„V zimě ses mě ptala,“ otočil se na bok a pohlédl jí do očí, „zda jsem připraven všechno opustit a utéci s tebou někam na kraj světa. Odpovídám: ano. Miluji tě, Jutto, chci s tebou zůstat po celý život. Svět, jak se zdá, dělá, co může, aby nám v tom zabránil. Opusťme všechno a utečme. Třebas do Konstantinopole.“

Dlouho mlčela a zamyšleně ho hladila.

„A tvůj úkol?“ zeptala se konečně, pomalu vážíc slova. „Máš přece úkol? Co tvé přesvědčení? Tvůj svatý závazek? Chceš přece změnit tvářnost světa, napravit jej, učinit jej lepším a krásnějším místem. Co s tím uděláš? Nesplníš své předsevzetí? Vzdáš se svého snu? Zapo

meneš na grál?“

Nebezpečí, pomyslel si. Pozor, nebezpečí.

„Závazek,“ pokračovala ještě pomaleji. „Přesvědčení. Poslání. Se

beobětování. Ideály. Království boží. Sen, aby nastalo na zemi. Boj o to, aby nastalo na zemi. Jsou to věci, kterých by ses dokázal vzdát, Reinmare?“

„Jutto,“ rozhodl se. „Nemohu tě nechat v nebezpečí. Zvěsti o tom, čemu zde věříte, se šíří. Co se děje v tomto klášteře, jsem se doslechl ještě v zimě, koncem loňského roku. Není to tedy žádné tajemství. Udání už mohla dojít k těm, jimž byla určena. Všechny jste ohrože

ny. Maifreda da Pirovano stanula v Miláně na hranici. O patnáct let později, roku 1315, bylo ve Svídnici upáleno padesát bekyní…“

A adamitky v Čechách, připomněl si náhle. Umučené a upálené pikartky? Věc, které jsem se zasvětil, pronásleduje odpadlíky neméně krutě než Řím…

„Každý den,“ zahnal dotěrné myšlenky, „může být dnem tvé záhu

by, Jutto. Můžeš zemřít.

„Tys mohl také zemřít,“ skočila mu do řeči. „Mohls padnout v boji. I ty jsi riskoval…“

„Ano, ale ne pro…“

„Pro přeludy, že? Jen to řekni nahlas. Vrtochy, ženské blouznění.“

„To jsem nechtěl…“

„Chtěls.“

Mlčeli. Za oknem byla srpnová noc. A cvrčci.

„Jutto.“

„Poslouchám, Reinmare.“

„Odjeďme. Milujeme se. Naše láska… Najděme boží království v nás. V nás samotných.“

„Mám ti uvěřit? Že se všeho vzdáš?“

„Uvěř.“

„Obětuješ mi mnoho,“ řekla po dlouhé době. „Cením si toho. Ještě více tě za to miluji. Ale obětujeme-li své ideály… Vzdáš-li se svých a já zase těch svých… Nemohu se ubránit myšlence. Že by to bylo jako…“

„Jako co?“

„Jako endura. Bez naděje na consolamentum.“

„Mluvíš jako katarka.“

„Montségur trvá,“ zašeptala se rty na jeho uchu. „Grál dosud nebyl nalezen.“

Dotkla se ho, dotkla a podmanila si ho něžným, leč rozechvívajícím laskáním. Když si klekla na kolena, její oči zářily ve stínu. Sklonila se nad ním, pomalu a mírně jako vlna hladící písek pláže. Její dech byl horký, horoucnější než její rty. Samson měl pravdu, stačil si pomyslet, než mu rozkoš odebrala schopnost myšlení. Samson měl prav

du, toto místo je moje Ogygie. A ona je moje Kalypsó.

„Montségur trvá,“ uběhlo několik chvil, než k němu pronikl její šepot. „A vytrvá. Nikdy se nevzdá a nebude dobyt.“

Srpen roku 1428 byl horký, letní žár trval až do poloviny měsíce, do svátku Nanebevzetí Panny Marie. Také září bylo neobvykle teplé, počasí se začalo mírně kazit teprve po svatém Matouši. Dvacátého třetího září zapršelo.

A dvacátého čtvrtého se objevili staří známí.

O návratu starých známých daly prostřednictvím neselhávajícího klášterního zahradníka vědět klepy, zprvu nejasné a nepřesné, ale postupem času stále konkrétnější. Na rynku v Břehu někdo rozhodil letáky, představující kozla připomínající strašidlo s tiárou na rohaté palici. O několik dní později se podobné obrázky objevily ve Vazově a Střelíně – na těch bylo pro změnu prase s mitrou a na pochybách nenechávající nápis: CONRADUS EPISCOPUS SUM.

Za pár týdnů došlo k závažnějším událostem. Neznámí pachatelé – klevety rozmnožily jejich počet až na dvacet – přepadli a ubodali na vratislavské silnici pana Ruperta von Seydlitz, zástupce velitele svídnické kontrarozvědky, známého krutým pronásledováním lidí pode

zřelých ze sympatií k husitství. Rána nožem připravila o život rovněž radničního písaře z Grodkova, který se s oblibou chvástal, že udal více než stovku lidí. V Sobotce zase šipka z kuše zasáhla přímo na kazatelně probošta od svaté Anny, nenávistného odpůrce každého svobodněji myslícího farníka.

V pátek po Matouši, dvacátého čtvrtého září, dříve než se do kláš

tera doneslo, že byl zavražděn rychtář v blízkém Převorně, se v Bí

lém Kostelci objevili Bisclavret a Rzehors. Za fortnu se pochopitel

ně nedostali, takže na Reynevana čekali na klášterním statku. U studny. Rzehors pral v korytě krev z rukávu kabátce, Stahovač umýval krví lepkavou navaju.

„Konec lenošení, drahý bratře Reinmare,“ vyždímal Rzehors vy

praný rukáv. „Práce čeká.“

„Taková?“ ukázal Reynevan na červenou vodu odtékající z koryta. Bisclavret se uchechtl.

„Také tě rád vidím,“ odtušil pobaveně. „Také mně se stýskalo a jsem rád, že jsi opět zdráv. I když maličko přepadlý. Tos tak zhubl z půs

tu? Z klášterní stravy? Anebo z příliš náruživých milostných radová

nek?“

„Schovej, sakra, ten nůž!“

„Copak? Moje kudla se ti nelíbí? Uráží tvůj jemnocit? Koukám, že tě klášter nějak změnil. Před půl rokem jsi v Železně u Kladska před mýma očima holýma rukama ubil člověka k smrti. Z osobních důvo

dů, ze msty. A na nás, kteří bojujeme z principu, se chceš najednou dívat svrchu? Ohrnovat nad námi nos?“

„Schovej nůž, řekl jsem. Proč jste vůbec přijeli?“

„Domysli se,“ založil si Rzehors ruce na prsou. „A až se domyslíš, pohni zadkem. Opakuji ti, že nás čeká práce. Vogelsang jde do akce a ty stále patříš k Vogelsangu, nikdo tě z Vogelsangu neuvolnil a tvých povinností nezbavil. Prokop a Neplach vydali rozkazy. Týkají se i tebe. Víš, co by tě mohlo potkat za jejich nesplnění?“

„Také vás rád vidím,“ nehnul Reynevan ani brvou, „a můžu se při pohledu na vás podělat radostí. Ale trochu zmírněte, mládenci. Ne

máte mi co rozkazovat, jen mi rozkazy předat. Na rozkazování jsem ve Vogelsangu já. Proto vám rozkazuji: vyklopte, co pro mě máte, rychle, stručně a jasně. To je rozkaz. Víte, co by vás mohlo potkat za jeho nesplnění?“

„Neříkal jsem to?“ zasmál se Bisclavret. „Neříkal jsem, abychom to s ním skouleli jinak?“

„Nějak nám vyrostl,“ připustil s úsměškem Rzehors. „Celý brácha, celý Peterlin. Možná už i Peterlina přerostl.“

„Vědí o tom,“ schoval Bisclavret navaju a přehnaně uctivě se uklo

nil. „Bratři Prokop Holý a Bohuchval Neplach vědí o tom, jaký je Peterlinův bratr horlivý kališník a podobojí. Oba jmenovaní bratři tedy našimi nehodnými ústy prosí bratra Reynevana, aby ještě jed

nou dokázal svou oddanost a věrnost naší věci. My to jen poníženě vyřizujeme…“

„Sklapni, Francouzi. Mluv ty, Rzehorsi. Ale prosím tě, stručně a po lidsku.“

Prokopův rozkaz Vogelsangu byl vskutku stručný a zněl: obnovit výzvědnou síť a učinit tak co nejrychleji. Tak rychle, aby bylo možno sítě využít při novém úderu na Slezsko. Kdy by k němu mělo dojít, to Prokop nespecifikoval. Reynevanovi nebylo moc jasné, jak má obnovit něco, o čem věděl velmi málo, takřka nic. Vlastně jen to, že něco takového údajně exis

tuje. Rzehors a Bisclavret ho nicméně ujistili, že jeho pomoc spatřují v tom, že ve třech jde práce lépe a bezpečněji než ve dvou.

Navzdory proklamované naléhavosti úkolu Reynevan odmítl odjet okamžitě. Chtěl Vogelsang naučit troše zdvořilosti a úcty vůči své osobě. A především si chtěl promluvit s Juttou. Tu druhou věc pova

žoval za důležitější a hlavně těžší. Nakonec to ale šlo snáze, než oče

kával.

„Inu,“ konstatovala, když ji přešel první hněv, „měla jsem s tím počítat. Galahad miluje, slibuje a přísahá. Prý navěky. Jenže ve sku

tečnosti pouze do chvíle, kdy zaslechne něco o grálu.“

„Tak to není, Jutto,“ ohradil se. „Nemohu na tom nic změnit. Jde jen o několik dní. Brzy se vrátím… Nic se nezměnilo.“

Hovořili spolu v kostele před oltářem a obrazem, na němž byla jak jinak – vzlétající holubice. Avšak Reynevan měl před očima nešťastnou Maifredu da Pirovano, hořící na hranici na Piazza del Duomo.

„Kdy odjíždíš?“ zeptala se už klidněji.

„Ráno po festum angelorum.“

„Máme tedy ještě pár dní.“

„Máme.“

„A nocí,“ vzdychla. „To je dobře. Poklekněme a pomodleme se

k Bohyni.“

Třicátého září, ráno po Michaelovi, Gabrielovi a Rafaelovi, se Rze

hors a Bisclavret vrátili. Připraveni na cestu.

Reynevan už na ně čekal. Také připraven.

Kapitola dvacátá čtvrtá

ve které se vrací duch ničení, jenž je zároveň – zdánlivě – duchem tvoření. Nu a Reynevan má na vybranou.

ěhem několika let činnosti se Vogelsangu podařilo vytvořit početnou a slušně rozvětvenou síť spících agentů, takže bylo z čeho obnovovat. Zádrhel byl v tom, že vlna pronásledování, která Slezskem nedávno prošla, nemoh

la zůstat bez vlivu na zverbované agenty. Dalo se předpokládat, že někteří z nich přešli do historie coby mučední

ci a nezůstal po nich ani popel. Část z těch, kteří přežili, mohla pod dojmem, jaký inkvizice zanechala, dospět k ná

zoru, že vlastně s Viklefem nesouhlasí a Husa má v daleko menší oblibě, než se původně zdálo. Mezi těmi posledními se mohli najít i tací, kteří z vlastní vůle anebo pod nátlakem změnili strany ještě radikálněji. Obrátili kabát a nyní čekají, až se u nich někdo ohlásí. A jakmile k tomu dojde, poběží s hlášením k příslušným orgánům.

Kontakt s každým dávným agentem tedy přinášel nepominutelné riziko a nebylo jej radno navazovat bez předchozího zabezpečení.

A tři, o tom nebylo pochyb, se mohli vzájemně jistit nesrovnatelně lépe a účinněji než dva.

Přibližně měsíc se Reynevan, Rzehors a Bisclavret potloukali po Slezsku, ať už v chladu a podzimní slotě, ať už ve slunci a nitkách babího léta. Objeli mnoho míst, od těch velkých jako Vratislav, Lehnice a Svídnice, až po všelijaké Dorfy, Horky a Feldy, jejichž úplné názvy se jaksi nedokázaly uchytit v paměti. Navštěvovali různé lidi a různým lidem různými prostředky připomínali kdysi přislíbenou loajalitu. Prchat museli všeho všudy třikrát. Jednou v Ratiboři, kde Rzehors unikl z inkvizicí nastražené léčky skokem z okna měšťan

ského domu na rynek, načež následoval trysk na koních Dlouhou ulicí a Mikulášskou branou ven z města. Jednou se celá trojice probi

la z obklíčení ve stínavském podhradí, přičemž jim značně pomohla mlha, která se jako na zavolanou zdvihla z oderských močálů. Jed

nou museli utíkat od Skorohoště, když četa žoldnéřů střežící tamní most a celní komoru pojala nějaké podezření.

A jednou u Namyslova, když místní agent, povoláním bednář, po

slouchal Rzehorse a Reynevana, na stráži stojící Bisclavret chytil a přivlekl do jizby bednářova dvanáctiletého syna, potají vyslaného pro hradní stráž. Než by stačil říci: „Jidáš Iškariotský“, svíjel se kluk na zemi bodnut navajou, jeho proradný otec chroptěl a z podříznutého hrdla mu stříkala červená, bednářova žena a dcera lamentovaly jako zjednané a kompanie uháněla přes humna k houštině, kde zanechala koně.

„V tajné válce nehledej etiku,“ prohlásil přesvědčeně Rzehors, když mu později Reynevan vyčítal hlavně toho dvanáctiletého chlapce. „Když podmínky vyžadují zabíjení, je nutno zabíjet. Duch ničení je zároveň duchem tvoření. Zabíjení pro správnou věc není vraždou, proto nelze váhat. Se vztyčeným čelem a pevným krokem vstupme na scénu dějin. Měníme a přetváříme historii, Reinmare. Až nastane nový řád, budou se o nás učit děti ve školách. A to, co děláme, dosta

ne svůj název. Slovo ‚terorismus‘ bude znát celý svět.“

„Amen,“ dokončil Bisclavret.

O dva dny později se vrátili na místo činu. To se už Rzehors a Bis

clavret dověděli jméno namyslovského agenta inkvizice, který bed

náře převerboval. Zabili ho. Ubodali ho noži, když se v noci vracel z krčmy.

Ze dne na den, to bylo třeba přiznat, se duch ničení stával tvořivěj

ším a tvořivějším.

„Nestěžuj si,“ utěšoval Bisclavret zachmuřeného Reynevana. „Jed

noho dne dostaneme od Flútka rozkaz a půjdeme všichni tři odkrouhnout toho Grellenorta, co ti zamordoval bratra. Anebo Jana Minstrberského. Anebo samotného biskupa Konráda. Budeš i pak reptat a plkat něco o etice a cti, he?“

Reynevan neodpověděl.

V noci ze sedmého na osmého listopadu se na smluvené místo, kte

rým byl smírčí kříž na okraji doubravy v sedle mezi Sobotkou a Raduní, dostavili ti, které Vogelsang vybral. Ti z probuzených agentů, které vytipoval jako nejspolehlivější a hodlal využít ke zvláštnímu úkolu. To se rozumí, že opět musely být dodrženy požadavky nejvyš

ší bezpečnosti, poněvadž ani mezi vybranými se přítomnost špicla nedala zcela vyloučit. Na místě setkání očekával agenty jen jeden člen Vogelsangu – los padl na Rzehorse. Předem bylo domluveno, že pokud nenastane žádný zvrat, odvede Rzehors shromážděnou skupi

nu na východ k pastýřským salaším, kde bude stanoviště Reynevanovo. Pakliže ani tady nedojde k žádnému překvapení, skupina bude převedena do vsi Bedkovic. Tam bude čekat Bisclavret, který si vy

táhl nejkratší stéblo.

Všechno prošlo hladce, a tak se během jediné noci početní stav Vogelsangu zvýšil o devět osob. Neobyčejně rozdílných osob. Buchhaltr z Vratislavi, kramář z Prachovic, tesař z Třebnice, kamenický tovaryš ze Středy, bakalář z Koutů, šafář ze statku lubického kláštera, zbrojnoš dříve ve službách Bolzů ze Zeiskenbergu, zběhlý mnich z Jemelnice, v současnosti prodavač odpustků, a jako vrchol farář od Srdce Ježíšova z Pohořelé.

Cestujíce v noci – kompanie byla už příliš početná, než aby ne

vzbuzovala nežádoucí pozornost – dorazili do Rychbachu, odtamtud do Lampersdorfu a do Jugovského průsmyku v Sovích horách. Na polaně u osady Jugova, která dala průsmyku jméno, se setkali se sku

pinou, která dorazila z Čech. Tvořilo ji čtrnáct profesionálů. Nebylo těžké odhadnout, čím se zabývali. Reynevan ani hádat nemusel, dva z nich si pamatoval z Bílé hory – školili se na zabijáky.

Skupinu přivedl starý známý.

„Urban Horn,“ řekl Lukáš Božičko. „Skupinu přivedl z Čech Ur

ban Horn. Osobně.“

Řehoř Hejnic, inquisitor a Sede Apostolici specialiter deputatus pro vratislavskou diecézi, přikývl na znamení, že se domyslel. Že tím v žádném případě není překvapen. Lukáš Božičko si odkašlal a uznal, že může pokračovat v hlášení.

„Jde pochopitelně o Kladsko. Náš člověk byl svědkem Hornova rozhovoru s Bělavou a těmi dvěma z Vogelsangu: Rzehorsem a Bisclavretem. Kladsko, prohlásil Horn, je brána a klíč ke Slezsku. A dodal, že Půta z Častolovic se začíná stávat živoucí legendou, ne

pohodlným symbolem odporu proti nám… Tedy proti nim… To zna

čí: proti husitům… A že tentokrát musí Kladsko padnout.“

„To je,“ zvedl hlavu inkvizitor, „přesný raport našeho člověka?“

„Do posledního slova,“ potvrdil diákon. „Podal hlášení našemu agentovi v Kladsku, ten poslal zprávu mně.“

„Mluv dále.“

„Ten Bisclavret z Vogelsangu řekl, že jejich spolupracovník ve městě nebyl prozrazen a znovu pracuje. Že shromažďuje oleum, živici a jiné ingredience, aby tentokrát nic nescházelo a mohli v Kladsku zapálit takový oheň, až… To jsou jeho vlastní slova: až panu Půtovi na hra

dě připálí frňousy. A že tentokrát to nebudou oni, ale Půta, kdo bude utíkat dírou v hajzlu. Přesně tak to řekl: dírou v hajzlu…“

„Skupina tedy pronikla do Kladska. Kdy?“

„Začali v pátek po svatém Martinovi. Nešli všichni najednou, ale postupně – po dvou, po třech, aby nevzbudili podezření. Náš člověk měl štěstí, dostal se do města mezi prvními. Díky tomu víme, že s tím spolupracovníkem je to pravda. Jde o Johanna Trutweina, oltářníka z kostela Nejsvětější Panny Marie, odedávna husitského vyzvědače. Okolo něj funguje v Kladsku špionážnědiverzní buňka.“

„V této chvíli,“ odložil inkvizitor pečetidlo, se kterým si dosud hrál. „V této chvíli, pokud jsem dobře rozuměl, je už celá skupina v Kladsku? Kompletně všichni?“

„Všichni kromě Horna, Bělavy, Bisclavreta a tří dalších. Ti na sva

tého Martina odjeli z Jugova. Náš člověk neví kam. Nějaké příkazy, Důstojnosti? Co podnikneme?“

Oknem do místnosti doléhaly ohlasy městského ruchu. Na Kuřím rynku se hádaly trhovkyně. Papežský inkvizitor mlčel a škrábal se na nose.

„Ten náš člověk,“ zeptal se po chvíli, „co je zač?“

„Kašpar Dompning, účetní. Odtud z Vratislavi.“

„Dompning… Nebyl vydírán, to bych si pamatoval. Na šantáže nezapomínám… Ale pokud vím, tak mu ani neplatíme. Propána, snad to není idealista?“

„Dokonce přesvědčený idealista.“

„V tom případě ho raději nespouštěj z očí, Lukáši.“

„Amen, Důstojnosti.“

„Ptal ses,“ protáhl se Hejnic, „co podnikneme. Zatím nic. Ale kdy

by došlo k nájezdu, kdyby husité znovu přitáhli ke Kladsku a město bylo ohroženo, musí náš člověk neprodleně udat celou skupinu. Ohlá

sit vše kontrarozvědce pana Půty.“

„Nebylo by lepší,“ usmál se rozpačitě Božičko, „kdyby zásluha při

padla nám? Biskup Konrád…“

„Biskup Konrád mě nezajímá. A Svaté oficium zde není od toho, aby sbíralo zásluhy. Opakuji: náš člověk má skupinu udat kladské kontrarozvědce. Ať záškodníky zlikviduje Půta z Častolovic a ještě více tak posílí své postavení symbolu odporu, budícího obavy husi

tů. Je to jasné?“

„Amen, Důstojnosti.“

„Reynevan… Reinmar z Bělavy, říkáš, není v kladské skupině. Odjel s Hornem. Možná do Bílého Kostelce? Je to jisté s tím klášterem?“

„Jisté, Důstojnosti, potvrzené. Započneme tam… činnost?“

„Prozatím ne. Poslyš, Lukáši. Kdyby se Reynevan náhodou vrátil do Kladska… Kdyby se připojil k diverzní skupině… Kdyby padl Půtovi do rukou, musíš ho odtamtud dostat. Živého a zdravého. Ro

zumíš?“

„Rozumím, Důstojnosti.“

„Teď mě nech o samotě, chci se pomodlit.“

Do Svídnice se vydali v šestici: Horn, Reynevan, Bisclavret a tři zabijáci, kteří přišli s Hornem. Ti je však doprovázeli jen k Frankenštejnu, před městskými branami se obrátili a zmizeli v dáli. Neplýt

vali slovy na rozloučenou. Bylo jisté, že mají ve Slezsku vlastní úko

ly a cíle. Horn mohl jejich úkoly a cíle znát, mohl vědět, koho mají zabít, ale stejně dobře nic znát ani vědět nemusel. Reynevan se ne

ptal. Nebyl by však sám sebou, kdyby nedal řeč o etice a morálce.

Horn jej trpělivě vyslechl. Opět to byl dřívější Urban Horn, takový, jakého Reynevan poznal a jakého si pamatoval. Jezdec v elegantním šedém pláštíku, sepnutém stříbrnou sponou, a ve stříbrnou nití vyší

vaném wamsu. S dýkou s rubínem v jílci a mosazí vykládanými os

truhami na korduánových čižmách. S atlasovým čaprúnem na hlavě a dlouhou liripippe švihácky ovinutou kolem šíje. S pronikavýma očima a ústy zkřivenými v mírně arogantní grimase. Ta grimasa byla tím zřetelnější, čím více se Reynevan angažoval ve věci morálky, etických norem a válečných pravidel a zákonů – zejména v kritice použití teroru jako způsobu vedení boje.

„Válka s sebou nese teror,“ prohlásil Horn, když Reynevan skončil. „A na teroru je založena. Válka je sama o sobě terorem, Ipso facto“

„Záviš Černý z Garbova by s tebou nesouhlasil. Jinak chápal válku a jus militare.“

„Záviš Černý nežije.“

„Co?“

„Ty o tom nevíš?“ otočil se Horn v sedle. „Neslyšels o smrti jedno

ho z nejslavnějších válečníků současné Evropy? Záviš Černý zahy

nul. Jako věrný vazal se vypravil s Lucemburkem dobýt zpět pevnost Golubac na Dunaji, která padla do tureckých rukou. Jenže mohamedáni je u Golubace porazili. Ryšavec jako vždy práskl do bot, Záviš jako vždy kryl ústup. A zahynul. Povídá se, že mu Turci usekli hlavu. Stalo se to dvacátého osmého května, v pátek po mém patronovi sva

tém Urbanovi – proto si tak dobře pamatuji datum. Není již na světě Záviše z Garbova, dobrého rytíře. Sic transit gloria.“

„Myslím,“ řekl Reynevan, „že pomíjí mnohem více. Mnohem více než jen gloria.“

Jakmile dorazili do Svídnice, všimli si, jaké zde panuje nezvyklé pozdvižení. Vjeli do města Dolní branou, a když blátivou Dlouhou ulicí dospěli na náměstí, připadalo jim, že měšťané něco slaví – dů

vod pozdvižení byl spíše radostný než naopak. Bisclavret se vmísil do davu, aby vyzvěděl, oč se jedná. Reynevanovi to však ihned při

pomenulo Prahu v létě roku 1427, rozradostněnou vítězstvím u Ta

chova. Připomínka byla navýsost případná. Bisclavret se vrátil s kyselým výrazem. Šeptal něco Hornovi do ucha a během toho še

potu Hornova tvář tuhla.

„Co se stalo?“ nevydržel Reynevan. „O co jde?“

„Později,“ odbyl ho Urban Horn. „Později, Reynevane. Teď nás čeká schůzka. A vážný rozhovor. Pojďme. Bisclavrete, ty najdi něko

ho důvěryhodného a dobře informovaného. Chci se dovědět co nej

více.“

Schůzka se uskutečnila v hospodě na Lučnické ulici nedaleko stej

nojmenné brány a vážný rozhovor se týkal dodávek zbraní a koní z Polska. Poláka, který s nimi jednal, Reynevan znal, byl to raubritter Blažej Jakubovský erbu Poraj. Jakubovský Reynevana nepoznal.

Nebylo divu: uběhlo dost času a za tu dobu se udalo příliš mnoho věcí.

Při rozmluvě je neustále rušil halas a rámus, který tropili rozjaření hosté, jichž byl plný šenk. Svídničtí měli bezesporu důvod k oslavě. Nejen Reynevana zajímalo jaký.

„Prý vás porazili,“ odbočil náhle od tématu jednání Jakubovský a ukázal pohybem hlavy na veselící se hosty. „Někde v Lužici. U Kratzau nebo tak nějak. Páni Polenz a Kolditz vám tam prý řádně zatopili. Co? Mluv, Horne, jsem zvědav na podrobnosti.“

„Teď na to není čas.“

V té chvíli se vrátil Bisclavret. Porajovi okamžitě došlo s čím. Po

stavil si hlavu, že teď je ten pravý čas, a tak to muselo jít ven.

„Sirotci Jana Královce obléhali v severních Čechách nějakou tvrz, můj informátor zapomněl jakou. Docházely jim potraviny, konec obležení byl v nedohlednu, proto se rozhodli vyrazit v několika hou

fech na plen. Do Lužice. Šestého listopadu vypálili Frýdlant, během několika dnů zpustošili okolí Zhořelce, Lubije a Žitavy. Naložili vozy kořistí, sehnali dobytek a obrátili se na zpáteční cestu. Přes Hrádek nad Nisou. A tady…“

„Dopadli je, co?“

„Dopadli,“ přiznal neochotně Francouz. „Královec byl tuze lehko

myslný, podcenil protivníka. Šestiměstí zmobilizovalo silný kontin

gent pod velením Lothara Gerštorfa a Oldřicha Biberštejna. Z Dolní Lužice jim ostrým pochodem přišel na pomoc landfojt Hanuš z Polenska a odtud ze Svídnice Albrecht z Koldic. Přidali se k nim knížata Jan Zaháňský a jeho bratr Jindřich Starší z Hlohova a svou družinu přivedl Gotsche Schaff z Greifenštejna. Pustili se za Králov

cem a v den svatého Martina za úsvitu neočekávaně udeřili na sirotčí pochodovou kolonu. Míli za Hrádkem. U Kratzau neboli Chrasta

vy.“

„Porazili je?“

„Jak se to vezme,“ zatvářil se Bisclavret jako člověk, který nemůže něco nechutného vyplivnout, ale musí to spolknout. „Královec vyvá

zl… Ale ztratil… Ztratil několik…“

„Několik set lidí,“ dokončil polský rytíř. „Všechny vozy. A veške

rou kořist.“

„Ale německých mrtvol,“ zahučel Stahovač, „zůstalo na poli u Chras

tavy také dost. Včetně Lothara Gerštorfa.“

„Nicméně,“ pokrčil rameny Jakubovský, „se u Kratzau ukázalo, že nejste neporazitelní.“

„Toliko bůh je neporazitelný.“

„A ti, které si vyvolil,“ usmál se křivě Polák. „Že byste přestali být jeho vyvolenými?“

„Boží úradky jsou nevyzpytatelné,“ neuhnul Hora pohledem. „Ne

můžeme je chápat, ba ani předvídat. S lidmi je to jiné, ti jsou předví

datelní. Ale dosti disputací, vraťme se k obchodům. To je pro nás důležité.“

Též jiných důležitých starostí měl Urban Horn nemálo. A na jeho pobočníka povýšený Reynevan ztratil všechnu naději na brzký ná

vrat k Juttě.

Ve Svídnici se dlouho nezdrželi, museli jet do Nisy. Ještě předtím se rozloučili s Bisclavretem.

„Uvidíme se,“ pohlédl Stahovač Reynevanovi na rozloučenou do očí. „Uvidíme se, až přijde čas. A abys na to nezapomněl, přijdu za tebou. Přijdu do toho útulného kláštera a připomenu ti tvé povinnosti.“

Zaznělo to trochu jako hrozba, ale Reynevan si z toho nic nedělal. Neměl čas. Horn pospíchal.

Zamířili do Opolska, do míst, která Horn považoval za poměrně bezpečná. V knížectví opolském a nemodlínském nabýval stále vět

šího vlivu a významu dědic državy, mladý kněžic Bolek Valášek. Jeho nepřátelství k biskupovi a nevraživost vůči kléru a inkvizici byla vše

obecně známá. V Opolsku nepřipustil žádná pronásledování. Biskup a inkvizitor hrozili kněžici klatbou, avšak Valášek na ně kašlal. Horn a Reynevan si nezřídili trvalou základnu, byli neustále v pohybu, operovali mezi Klučborcem, Opolím, Střelicí a Hlivicemi a setkávali se hlavně s lidmi přicházejícími z Polska: z Olkuše, Chencin, Třebině, Věluně, Pabianic i Krakova. Věcí k vyřízení a transakcí k uzavření byly spousty. Reynevan, který u těch jednání většinou jen mlčel, musel chtě nechtě obdivovat Hornovo obchodní nadání. Byl ohromen kom

plikovaností věcí, které dosud považoval za banálně jednoduché.

Jak se například dověděl, nebyla jedna kule jako druhá. Husity po

užívané píšťaly se obvykle ládovaly kulemi o průměru jednoho cou

lu. Palec a jedno ječné zrno byl zavedený kalibr ručnic a lehkých hákovnic, těžší hákovnice a handkanóny měly ráži dvou palců. Hlav

ně tarasnic byly sjednoceny na kalibr dvou palců a jednoho zrna. Urban Horn musel se zástupci polských sléváren vyjednat dodávky všech zmíněných druhů kulí v potřebném množství.

Také prach nebyl vždy stejným prachem, dávno už přestal být tím, čím býval za časů svého vynálezce Bertholda Schwartze. Podíly sanytru, síry a dřevěného uhlí musely být odváženy naprosto precizně s ohledem na to, pro jakou zbraň byl výsledný produkt určen – ruční zbraně vyžadovaly prach s vyšším obsahem sanytru, pro houfnice, tarasnice a bombardy byl určen prach obsahující více síry. Jestliže byla směs nesprávně namíchaná, výrobek se hodil leda tak na ohňo

stroj – a to ještě nicotný. Prach musel být rovněž náležitě zrnitý, jinak by se už při transportu rozkládal: těžší sanytr by klesal dolů na dno nádoby, lehčí uhlí by zůstalo na povrchu. Stabilní a snadno zá

palný granulát bylo lze získat srážením jemně mletého prachu lid

skou močí, přičemž nejlepší výsledky dávala moč lidí hodně a často pijících. Proto nebylo divu, že prach vyráběný v Polsku se na trhu těšil zasloužilému věhlasu a polské prachové mlýny měly to nejlepší renomé.

„Málem bych zapomněl,“ promluvil Horn, když se vraceli z jedné zdařilé transakce. „Nechává tě pozdravovat Šarlej. Posílá ti vzkaz, že se mu daří dobře. Je pořád u táborského polního vojska. Hejtma

nem polní obce je nyní Jakub Kroměšín z Březovic, poněvadž Jaro

slav z Bukoviny padl v říjnu při obléhání Bechyně. Šarlej se jejího obléhání a dobytí také zúčastnil, byl i na rejšách v Rakousích a Horní Falci. Jak jsem už řekl, daří se mu dobře. Je zdráv a vesel. Někdy až přehnaně.“

„A Samson Medák?“

„Samson je v Čechách? To jsem nevěděl.“

Nazítří jeli do Tostu pobavit se s Poláky o kulích, kalibrech, síře a sanytru. Reynevana to už začínalo nudit. Snil o návratu do kláštera. K Juttě. Přál si, aby se stalo něco, kvůli čemu by se mohl vrátit.

A přání se mu splnilo.

„Budeme se loučit,“ oznámil zasmušilý Urban Horn po návratu z opolské kolegiátní školy, kam chodil často, ale vždy sám, bez Rey

nevana.

„Musíme odjet. Přiznám se, že jsem to nečekal tak rychle. Už zase jdeme do války, Reinmare. Královcovi sirotci překročili slezskou hra

nici, znovu táhnou na Kladsko. Může být, že se do města nedostaneš předtím, než je oblehnou. Ale musíš tam jet. Hned. Na kůň, příteli.“

„Buď zdráv, Horne.“

Bylo pátého prosince Anno Domini 1428, druhá neděle adventní. Jel po krakovské silnici směrem na Břeh. Cestou slyšel zprávy o tom, jak sirotci ohněm a mečem pustoší Kladskou kotlinu. Vypálili a vy

vraždili Bystřici, ale na Kladsko Královec dosud neudeřil, zatím se prý k městu nepřiblížil. Ovšem podobně jako v březnu zachvátila Slezsko panika. Cesty opět zaplnili uprchlíci.

Reynevan spěchal. Ne však ke Kladsku. Jel do Bílého Kostelce. K Juttě.

Byl už nedaleko. Minul Převorno, měl na dohled Rummelsberg. A tehdy na lesní pěšině ucítil magii.

Vedle stezky se bělala koňská kostra, už značně prorostlá trávou, nepochybně památka na jarní rejsu. Reynevanův kůň se plašil, frkal a přešlapoval na místě. Neměl však strach ze staré kostry ani z vlka nebo jiného divokého zvířete. Zvíře cítilo magii. Reynevan ji také dokázal vycítit a tady ji cítil, slyšel a viděl v pachu tlejícího listí, v krákání vran, v hnědých, mrazíkem zkřehlých lodyhách děhelu. Cítil magii. A když se rozhlédl, spatřil její zřídlo.

Mezi holými stromy se skrývala dřevěná stavba. Lesní kostelík. Snad modřínový. Se štíhlou zvoničkou.

Sesedl z koně.

Kostelík ležel v cestě táhnoucím božím bojovníkům a ti se ho zaru

čeně pokoušeli spálit, jak se dalo hádat podle zčernalého průčelí a ohořelých sloupků po stranách vstupních dveří. Oheň ale stavbu nepohltil, byl uhašen. Nejspíše deštěm. Anebo něčím jiným.

Uvnitř bylo pusto a prázdno, z kostelíka bylo odneseno všechno, co za něco stálo – a zřejmě toho nebylo moc. Zbytek byl zničen. Trojstranný presbytář na konci vnitřní prostory byl zavalen nějakými des

kami a hadry, patrně zbytky oltáře. I tady byly vidět stopy ohně, vy

pálené černé plochy. Byl to oheň hněvu, oheň destrukce a nenávisti, oheň slepé pomsty za kostnickou hranici? Nebo to byl prostý táboro

vý oheň, zapálený jenom proto, aby se na něm dal ohřát kotlík se žmolkovitou kaší ze včerejška, a založený na místě chráněném před deštěm a chladem? To se dalo stěží určit. Reynevan vídal v dobytých svatyních oba druhy ohně.

Magie, kterou cítil, emanovala právě odtud. Na místě, kde stál dří

ve oltář, totiž nyní ležel hex. Šestiúhelník z proutí, lýka, pruhů bře

zové kůry a barevné vlny, propletený snítkami suchého kapradí, du

bovým listím, mařinkou a bylinou zvanou etysimon, což značně zvyšovalo jeho Dwimmerkraft neboli čarovnou moc. Provedení hexu ukazovalo na nějakou vesnickou vědmu anebo někoho ze Starší rasy. Někdo – čarodějnice anebo Starší – jej sem přinesl a položil. Aby projevil úctu. A účast.

Na ohlazených dřevěných deskách na stěnách presbytáře bylo něco namalováno. Obrazy nebyly poškrábány ani posekány sekerami, ne

byly zamazány sazemi ani exkrementy, což nasvědčovalo tomu, že zde tábořící boží bojovníci neměli čas. Nebo náladu.

Reynevan přistoupil blíže.

Obrazy obklopovaly celý presbytář. Byl to vlastně cyklus obrazů, po sobě následujících scén.

Totentanz.

Malíř nebyl bůhvíjaký kumštýř. Po pravdě řečeno to byl umělec prachbídný a bez nejmenších pochybností samouk. Kdo ví, možná se ze šetrnosti chopil štětce sám plebán nebo vikář? Postavy byly na

malovány primitivně a se směšně rozkolísanými proporcemi. Leg

rační – až k strašidelnosti – byli kostlivci, poskakující a strhávající ke smrtelnému tanci jednotlivé dramatis personae obrazů: Papeže, Císaře s korunou, Rytíře v oruží a s kopím, Kupce s pytlem zlata, Astrologa se zvýrazněnými semitskými rysy. Všechny postavy byly komické, žalostně patetické, a pokud ne smích, vzbuzovaly přinejmen

ším soucitný úsměšek. Politováníhodná byla i sama Smrt, groteskní ve své póze a hadrovém rubáši, vyhlašující své eschatologické me

mento mori, vypsané nad její lebkou hranatými černými literami – neznámý autor byl každopádně lepší písař než malíř.

Heran ihr Sterblichen

umsonst ist alles Klagen,

ihr musset einen Tanz,

nach meiner Pfeife wagen!

Hex nečekaně projevil svou magickou sílu. A Smrtka obrátila svou groteskní umrlčí hlavu. Přestala být směšná, stala se strašná. V temném nitru kostelíka se ještě více setmělo. Deskový obraz se naopak roz

jasnil. Rubáš Smrti zavlál, v jejích prázdných očních jamkách vzplál oheň, vražedně se zalesklo ostří kosy, již třímala v kostnatých pazou

rech.

Před Smrtkou, pokorně skloněná, stála Panna, jedna z alegorických postav smrtonosného chorovodu. Panna měla rysy Jutty. A měla hlas Jutty. Juttiným hlasem prosila Smrt o slitování. Juttin prosebný hlas zněl v Reynevanově hlavě jako flétna. Ne, jako polnice.

Sum sponsa formosa

mundo et speciosa…

Hlas Smrti, když odpovídala na prosbu, byl jako praskot drcených kostí, jako skřípot železa po skle, jako vrzání rzí prožrané brány hřbi

tova.

Iam es mutata

a colore nunc spoliata!

Reynevan pochopil. Vyřítil se z kostela, skočil na koně, pokřikem a ostruhami ho hnal do cvalu; V uších mu stále skřípal krutý hlas.

Iam es mutata

a colore nunc spoliata!

Už zdaleka viděl, že v klášteře není něco v pořádku. Obvykle za

vřená fortna byla nyní dokořán a na nádvoří za ní se míhaly siluety koní a lidí. Reynevan se shrbil v sedle a pobídl koně do trysku.

A tehdy ho dostali.

Nejprve bylo kouzlo, vržené zakletí, drtivý náraz síly, který splašil koně a shodil jezdce ze sedla. Než se stačil zvednout, z příkopů a zpoza stromů se na něj vrhlo několik mužů. Stihl tasit nůž, dvěma širokými seky poznamenal dva z útočníků, krátkým bodnutím do obličeje odrazil třetího. Ale ostatní ho dostali. Ohlušili ho pádnými údery, přitiskli k zemi. Zkopali. Přiškrtili. Spoutali mu ruce za zády.

„Silněji,“ uslyšel známý hlas. „Utáhněte provazy silněji, nešetřete ho. Jestli mu něco zlomíte, žádná škoda. Ať už teď pozná, co ho čeká.“

Zvedli ho na nohy. Otevřel oči. A zachvěl se.

Před ním stál Pomurnik. Birkart Grellenort.

Po ráně do tváře se mladíkovi zablesklo v očích a líc zažhnula jako připálená žhavým železem. Pomurnik se rozmáchl, uhodil ještě jed

nou, tentokrát zleva, hřbetem ruky v jezdecké rukavici. Reynevan ucítil v ústech pachuť krve.

„To bylo,“ vysvětlil tiše Pomurnik, „pouze na upoutání tvé pozor

nosti. Abys dával pozor. Dáváš pozor?“

Reynevan neodpověděl. Natahoval krk a snažil se zahlédnout, co se děje za klášterní fortnou, jací jezdci tam projíždějí a jací knechti pobíhají. Jedno bylo jisté: tohle nebyli Černí jezdci z Roty smrti. Ti, kteří ho zajali, vypadali jako obyčejní nájemní rváči. Opodál stál mužík s kulatým obličejem, v oděvu prozrazujícím Valona. A s očima prozrazujícíma čaroděje. Tenhle Valon, uhodl Reynevan, jej zakle

tím shodil ze sedla.

„Namlouval sis,“ ucedil Pomurnik, „že na tebe zapomenu? Nebo že tě nenajdu. Upozorňoval jsem tě, že mám uši a oči všude.“

Rozmáchl se a uhodil Reynevana ještě jednou, rovnou do natékají

cí tváře. Předchozí ranou rozbolavělé oko začalo slzet. Začalo mu téci z nosu. Pomurnik se k němu naklonil. Těsně k obličeji.

„Měl jsem dojem,“ zasyčel, „že mi stále věnuješ málo pozornosti. Já vyžaduji celou. Soustřeď se a poslechni si můj návrh. Dostal jsem tě. Nemáš žádnou šanci. Ale já tě z toho můžu dostat, můžu ti zachrá

nit krk. Jestli mi slíbíš, že mě zavedeš… Ty víš, ke komu. K tomu astrálovi, co se maskuje za přerostlého idiota. Přežiješ, jenom když mě k němu zavedeš…“

„Hej! Pane Grellenorte!“

Z koně s modrobíle šachovaným kropířem na ně shlížel rytíř v plné plátové. Reynevan ho znal. Pamatoval si na něj.

„Kníže žádá, abys ho přivedl k němu. Okamžitě.“

„Rozhodl ses?“ stačil syknout Pomurnik. „Zavedeš?“

„Ne.“

„Budeš litovat.“

Klášterní nádvoří bylo plné jízdních a pěších zbrojenců. Na rozdíl od pestrých a spíše ošuntělých Pomurnikových námezdníků byli vo

jáci na dvoře oděni řádně a jednotně, v barvách černé a červené. Mezi jezdci převažovali těžkooděnci: armigeři i erbovní.

„Sem s ním! Sem s husitou!“

Ten hlas Reynevan znal. Znal vysokou postavu, pohlednou mužnou tvář, módně vyholený krk. Znal černočervenou orlici.

Zbrojencům na klášterním nádvoří velel Jan, kníže minstrberský. Ve vlastní urozené osobě, v hermelínem lemovaném kuršítu přeho

zeném přes milánskou zbroj.

„Přiveďte ho blíže,“ pokynul vladařsky. „Pane maršálku Boršnici. Pane Grellenorte. Ke mně. A ten Valon ať mi táhne z očí! Nesnáším zaklínače!“

Postrčili Reynevana kupředu. Kníže na něj pohlédl shůry, z výše rytířského sedla. Oči měl světlé, šedomodré. Mladík už věděl, koho mu připomínaly tahy tváře a oči zdejší abatyše.

„Boží mlýny melou pomalu, ale jistě,“ promluvil Jan Minstrberský nosovým, vzletným hlasem. „Tak, tak, Bielau, pomalu, leč spolehli

vě. Zřekl ses víry a kříže, Jidáši. Zabýval ses čarodějnictvím. Chtěl jsi mne úkladně zavraždit. Za všechny ty zločiny tě stihne trest, Bie

lau, spravedlivý trest.“

Když končil frázi, už se na Reynevana nedíval. Hleděl k viridáři. Stály tam čtyři jeptišky. Mezi nimi matka představená.

„V tomto klášteře,“ zahřímal Jan a postavil se ve třmenech, „byli ukrýváni husité! Poskytoval se zde azyl nepřátelům a zrádcům! To nezůstane nepotrestáno! Slyšíš mě, ženo?“

„Ne ty mne budeš trestat,“ odvětila abatyše zvučným a nebojácným hlasem. „Ne ty! Porušuješ zákon, kníže Jene! Zákon ti nedovoluje vstoupit do ženského kláštera!“

„Zde je mé panství a má vláda! Ten klášter stojí z milosti mých předků!“

„Ten klášter stojí z milosti Boží! Nepodléhá tvé vládě ani tvé vůli! Nemáš právo sem vstoupit, ani ty, ani tví žoldáci! Ani ten černý lotr a jeho nohsledi!“

„A on?“ ukázal ve třmenech se tyčící Jan Minstrberský na Reyne

vana. „On měl právo tady přebývat? Celé léto? Mělas právo, paní sestro, ukrývat zde heretiky? Takové jako ten, co tamhle leží?“

Reynevan pohlédl směrem, kam kníže ukázal. V koutě, kde se zeď kolem viridáře stýkala s břečťanem porostlou stěnou infirmaria, le

žel Bisclavret. Reynevan ho poznal podle na míru šité kazajky z teletiny, kterou si Francouz nedávno pořídil a neustále se v ní napa

roval. V této chvíli ho mohl poznat už jen podle ní, neboť muž byl hrůzně zmasakrován. Plavovlasý miles gallicus, dřívější Ecorcheur, musel v obklíčení svést krutý boj. A nenechal se zajmout živý.

„Jak to tedy je?“ otázal se kníže jízlivě. „Má snad klášter dispens na poskytování útulku kacířům a zločincům? Nic o tom nevím! Mlč tedy, ženo, mlč! Projev pokoru! Pane Boršnici, ať tví lidé prohledají tamty kůlny, jestli se tam neskrývají další.“

Pomurnik chytil spoutaného Reynevana za límec a odvlekl ho před abatyši. Postavil se jí tváří v tvář, velmi blízko.

„Kde je,“ zasípal, „jeho kumpán? Hromotluk, co vypadá jako blb? Mluv, mniško.“

„Nevím, oč ti jde,“ odvětila nezastrašeně abatyše. „Ani o koho.“

„Víš. A vyklopíš, co víš.“

„Apage, ďáblův zplozenče.“

V Pomurnikových očích zaplál pekelný oheň, ale jeptiška nesklo

pila zrak. Pomurnik jí syčel do tváře:

„Mluv, babo. Nebo se postarám, abys trpce litovala. Ty i tvoje sestřičky.“

„Hola, Grellenorte,“ kníže se s koněm nepohnul z místa, jen se pánovitě vzpřímil v sedle. „Co to provádíš na vlastní pěst? Já tady vy

dávám rozkazy! Já soudím a vynáším rozsudky! Ne ty!“

„Mnišky ukrývají více kacířů, milostivý kníže. Jsem si jist. Ukrýva

jí je v klauzuře. Myslí, že si tam netroufneme vstoupit, a vysmívají se nám.“

Jan Minstrberský chvíli mlčel a hryzal si ret.

„Tak prohledáme i klauzuru,“ rozhodl po chvíli chladně. „Pane maršálku…“

„Neopovažuj se!“ zvolala abatyše. „To je svatokrádež, Jene! Exkomunikují tě za to!“

„Ustup, sestro. Pane Boršnici, dejte se do toho.“

„Rytíři!“ vykřikla abatyše, zvedla ruce a zastoupila zbrojencům cestu. „Vojáci! Neposlouchejte rozkazy neznaboha, neplňte vůli apostaty a svatokrádežníka! Poslechnete-li jej, padne klatba i na vás! Nebude pro vás místo mezi křesťany! Nikdo vám nepodá jídlo ani vodu! Vojá…“

Na Pomurnikův pokyn popadli jeho žoldáci abatyši, jeden z nich jí přitiskl na ústa dlaň v železem pobíjené rukavici. Zpod rukavice vy

tryskla krev. Reynevan se vymrštil, až se vytrhl z rukou překvape

ných pacholků. Skočil vpřed, a navzdory poutům kopancem porazil jednoho z násilníků, bokem odrazil druhého. Ale to jej už povalili minstrberští knechti, sedli si na něj a tloukli ho pěstmi.

„Prohledat budovy,“ rozkázal kníže Jan. „Klauzuru také. A jestli tam najdeme nějaké muže… Jestli tam najdeme jen jediného ukrýva

ného husitu, bůh je mi svědkem, že za to klášter draze zaplatí. A ty mi draze zaplatíš, moje drahá sestro.“

„Nenazývej mne sestrou!“ vykřikla zkrvavenými ústy abatyše, zmí

tajíc se v rukou žoldáků. „Už nejsi můj bratr! Zříkám se tě!“

„Prohledat klášter! Pohyb! Pane Boršnici, pane Risine, na co čeká

te? Vydal jsem rozkaz!“

Dvorní maršálek Boršnic se uklonil a v zubech rozdrtil kletbu. Mnozí z rozkazy poháněných minstrberských zbrojnošů a knechtů se tvářili nanejvýš neochotně. Mnozí něco rozmrzele mumlali do vousů. Sestra šafářka se dala do pláče. A obloha se náhle zatáhla. Kníže Jan pohlédl vzhůru. Jakoby s mírnou obavou.

„Ty, pátere,“ odkašlal si a kývl na doprovázejícího jej kaplana, „běž s nimi. Ať je při prohlídce duchovní a ať nedojde k nějakému znesvěcení. Aby potom nevznikly nějaké řeči.“ Zakrátko se z prohledávaných prostor ozval lomoz a bouchání od

strkávaného a povalovaného nábytku. Z klauzury se rozlehl křik, pís

kot, bědování. Z oken čítárny a pracovny abatyše začaly létat perga

meny a knihy. Pomurnik některé z nich zvedl.

„Viklef,“ zachechtal se, otáčeje se k abatyši. „Jáchym z Flory. Waldhauser. Tak tohle se tady čte? A ty, čarodějnice, se nám odvažuješ hrozit. Za tyhle knihy shniješ v biskupském karceru. A exkomunika

ce, kterou nás strašíš, padne na tebe a celé tohle hnízdo hereze.“

„Dost, Grellenorte,“ umlčel ho úsečně Jan Minstrberský. „Uklidni se a nech ji na pokoji. Moc se tady roztahuješ. Pane Seiffersdorfe, pobídni muže, ta prohlídka se nějak moc vleče. A tyhle knihy a pí

semnosti na hromadu a spálit!“

„To jsou důkazy kacířství!“

„Grellenorte, abych tě nemusel přivést k rozumu.“

Pergameny a papíry se kroutily a černaly v plamenech. Prohlídka byla ukončena. Žádní muži ani husité nebyli v klauzuře nalezeni. Vzteklý Pomurnikův výraz hovořil za všechno. Ovšem kyselá grima

sa knížete Jana najednou zmizela, jeho pohledná tvář se rozjasnila. Pacholky svíraný Reynevan otočil hlavu, aby se ohlédl. Spatřil, co knížete tak potěšilo. A srdce mu sklouzlo někam k žaludku. Boršnic a Risin vyváděli z klauzury Juttu.

„Ano, Bielau,“ slyšel jako zdálky knížecí hlas. „Vím toho o tobě hodně. Víš odkud? V Kladsku byli pochytáni husitští špehýři, všech

ny se povedlo zajmout živé. Jeden z nich, tvůj společník, o tobě vě

děl spoustu věcí. Dlouho odmítal promluvit, ale nakonec povolil. Pověděl všechno. O tomto klášteře. O tobě. A o tvých záletech.“

Podle Reynevanova předpokladu se průvod vojáků vydal rovnou na minstrberskou silnici. Vzdor následujícímu předpokladu ale kní

že nespěchal do svého sídelního města, nýbrž přikázal zastavit v Jindřichově. Kousek od kláštera. Cisterciákům, kteří jej vyběhli uvítat, velmož poděkoval za pohostinnost a nechal rozbít ležení na okraji lesa pod košatým dubem. Služebnictvo zapálilo ohromné ohniště z klád, začalo připravovat mnichy přinesené jídlo a nalévat z měchů. Reynevan tomu přihlížel z koňského hřbetu, nedovolili mu sesednout. Neustále ho hlídali tři zbrojenci. Provazy se mu zařezáva

ly do těla, ztuhlé tělo mrzlo.

Nedostal příležitost zahlédnout Juttu. Byla zadržována v jednom z krytých vozů a nebylo jí dovoleno vyjít. Během cesty kníže k vozu několikrát zajel a nahlédl pod plachtu. Párkrát se k vozu přiblížil i Pomurnik. Reynevan trnul hrůzou v předtuše toho nejhoršího.

Záhy se vysvětlilo, proč ta zastávka a proč zrovna pod dubem. Ke vsi se začali sjíždět jezdci. Rytíři v plných zbrojích. S více či méně početnými doprovody armigerů, střelců a zbrojných pacholků.

Přijíždějící vítal Heinz von Borschnitz, knížecí maršálek. Sám Jan Minstrberský jen ohrnoval rty a nepatrnými pohyby hlavy dával na

jevo, že si ráčil všimnout uctivých poklon a pozdravů. Pouze jediné

mu z rytířů se dostalo Janovy pozornosti. Na jeho tarči bylo jablko, probodnuté třemi meči – erb rodu Fullensteinů.

„Vítám vás, páni,“ uvolil se konečně promluvit kníže Jan. „Tímto vyslovuji vděčnost těm, jimž sloužíte, že vás ke mně na mou žádost vyslali. Díky patří rovněž vám, vítejte na mém panství. Vítám Opavu a Hlubčice v osobě urozeného pana Fulštejna. Vítám biskupství vra

tislavské a město Grodkov v osobě pana starosty Tannenfelda. Ví

tám Vratislav a vítám Svídnici.“

Oslovení odpovídali úklonami. Vyslanci z Vratislavi neměli zna

ky, ale v jednom z nich Reynevan s údivem poznal raubrittera Hayna von Czirne. Svídnici reprezentoval rytíř se stříbrným hákem Oppelnů v erbu. Biskupův posel a grodkovský starosta Tannenfeld měl u sedla štít se zeleným routovým věncem na černozele

ných pruzích, připomínající heraldické znamení askánského hraběcího rodu.

„Důvod, proč vás vznešený kníže pozval,“ ujal se slova Hynce Boršnic, „jste se zajisté domysleli, páni. Čeští kacíři opět vtrhli na naše území. Opět ohrožují město Kladsko. Není pochyb, že od Kladska potáhnou na nás. Je tedy čas spojit naše síly a postavit se jim na odpor.“

„S Kladskem si husité neporadí,“ podotkl svídnický vyslanec se znakem Oppelnů. „Pan Půta z Častolovic město důkladně opevnil a osadil silnou a dobře vycvičenou posádkou. Zradou ho také nedo

stanou, poněvadž husitské špehýře nedávno vylovil jako raky z tůně. Teď je zpovídá na skřipci a jednoho po druhém popravuje, najal si na to našeho svídnického kata. Povídá se, he he, že náš mistr má s husity práce nad hlavu.“

„A my,“ nakroutil si knír Boršnic, „máme díky vašemu mistrovi dobré informace. Hodně jsme se o nepřátelích dověděli. Chtěls něco říci, vážený pane Rejbnici?“

„Jenom to,“ pravil jeden z vratislavských poslů, společník Hayna von Czirne, „že informace o husitech nemáte pouze vy. I my o nich leccos víme. Vede je Jan Královec z Hrádku, už jsme ho poznali. Má s sebou dvě stovky jezdců, tři a půl tisíce pěších a dvě stě vozů s palnými zbraněmi. O čem se tu máme radit, to jsme se skutečně všichni domysleli. Ale otázka zní: dáme dohromady sílu, která se bude moci s Královcem měřit?“

„Odpověď na tu otázku se dovíme tady a teď,“ ozval se Jan Minstr

berský. „A to od vás, páni. Doufám, že jste přinesli dobré zprávy. Rád si je poslechnu. Po pořádku. Ty první, Rejbnici, když jsi už začal.“

„Milostivý kníže promine,“ vzpřímil se Vratislavan, „ale já jsem se jenom zeptal. Já, Jorg Reibnitz z Falkenbergu jsem prostý námezd

ník. Dělám to, co mi rada města Vratislavi rozkáže. A rozkázala mi nemluvit, nýbrž naslouchat. Vyslechnu tedy prvně, co řeknou ostatní, poněvadž na rozkaz radních pánů se mám dovědět, kdo chce s husity opravdu bojovat. A kdo se s nimi jako obvykle hodlá dohodnout a uzavřít příměří.“

Fulštejn z Opavy se zarděl, ale pomlčel, jen hrdě pohodil hlavou. Jan Minstrberský stiskl rty. Oppeln nevydržel.

„Co bylo, to bylo!“ vybuchl. „Dnes je tomu jinak! Svídnice dokáza

la, že se s kacíři umí bít, dokázala to tak, jako nikdo z vás, jak tady stojíte. Kdo u Kratzau husity rozdrtil a na hlavu porazil, stejného Královce, který teď stojí před Kladskem? My! Pan starosta Koldic a pan podstarosta Stoš vedli Svídnické u Kratzau a pokryli bitevní pole kacířskými mršinami! Tak ať si odpustí narážky každý, kdo před husity do téhle chvíle akorát utíkal!“

„Dobře řečeno,“ zarazil nespokojené reptání zvučný hlas knížete Jana. „Dobré a důležité slovo zde vyřkl rytíř von Oppeln, důležité jméno. Kratzau, páni rytíři. Zapamatujte si: Kratzau!“

„Jedna bitva válku nerozhodne,“ podotkl dosud mlčící Tomschick von Tannenfeld, starosta biskupského Grodkova. „Od toho slavného vítězství uplynul sotva měsíc a údajně rozdrcený Královec nám v Kladsku zase dělá neplechu. Nepopírám, že bitva u Kratzau byla důležitá, ale mohlo jít jen o šťastnou náhodu.“

„Nebo o zrno,“ utrousil Rejbnic, „na které narazilo slepé kuře.“ Rytíři se rozesmáli. Oppeln zrudnul.

„Promlouvá z vás závist!“ vykřikl. „Závidíte Svídnici a Lužici slá

vu. Pan z Koldic a pan z Polenska se směle pustili do boje, zaútočili pod praporci jako Richard Lví srdce u Askalonu, a protože audaces fortuna iuvat, v poli kacíře porazili, připravili jim krvavou lázeň a ukořistili vozy s celým jejich lupem. A vy závidíte! Poněvadž jste byli na jaře od Čechů biti a utíkali jste před nimi jako zajíci…“

„Dej si pozor, co říkáš,“ zavrčel Hayn von Czirne.

„Není to snad pravda?“ dal si ruce v bok Oppeln, nedbaje na raubritterův vzteklý výraz. „Prokop obrátil půlku Slezska v prach a po

pel, vy jste zatím za vratislavskými hradbami strachy srali do kal

hot!“

Haynova tvář temně zbrunátněla, Jorg Reibnitz mu rychle položil ruku na rameno a zadržel ho.

„Kolditz a Polenz,“ řekl, „udeřili u Kratzau na roztáhnutou pocho

dovou sestavu, na vozy tak přeplněné kořistí, že se sotva vlekly. Je

jich nenadálý útok rozbil kolonu, porubali při něm zaskočené husity, kteří nestihli ani nabít pušky, natož je použít. Jinak by to nebyl Askalon, nýbrž Hattín. A ve Svídnici namísto slávy přenáramný smutek.“

„Ale právě za to si Lužičané a Svídničtí zaslouží pochvalu,“ pro

hlásil maršálek Boršnic. „Chytře využít příznivých okolností, místa, času a převahy, překvapit nepřítele nečekaným útokem, zaskočit ho důvtipnou taktikou, a tak získat výhodu… to jsou dispozice velikých vojevůdců. Podobným způsobem přece vítězili Žižka i Prokop, bu

diž pánům lanfojtům ke cti, že husity porazili jejich vlastní zbraní. To jim závidím více než všechnu slávu. A vůbec se za to nestydím.“

„Vítězství u Kratzau,“ dodal Fulštejn, „v nás probudilo vítězného ducha. Dej nám bůh další takový triumf.“

„Bůh dá,“ prohlásil sebevědomě Jan Minstrberský. „Mým prostřed

nictvím. Sám vás povedu do boje s heretiky. K vítězství, které to lužické zastíní. K takové slávě, že Kolditz a Polenz budou zapomenu

ti. Oni u Kratzau Královce sotva škrábli, my ho rozdrtíme na prach. Kacířské mršiny navršíme na hromadu a ze zajatců budeme na popravištích zaživa sdírat kůže. To vám nabízím, vašim knížatům, sta

rostům a radám. Spojme se, udeřme na Čechy a jejich smrtí uctěme Narození Páně. Kdo půjde se mnou? S jakou silou? Nu? Co na to Vratislav? Svídnice? Opava?“

„Jménem Václava Přemkovice, vladaře na Hlubčicích a Hradci,“ vyhrkl Fulštejn kvapně, jako kdyby se bál, že ho někdo předběhne, „slibuji sto kopí opavského rytířstva. Mladý kníže povede vojsko osobně.“

„Biskup Konrád,“ oznámil po krátkém rozrhyšlení starosta Tannenfeld, „vyšle celou svou korouhev. Posílenou houfy z Grodkova a Otmachova. Celkově sedmdesát kopí.“

„Město Vratislav,“ řekl Rejbnic, „dá sto a padesát jezdců. Co Svíd

nice?“

„Svídnice,“ pravil pyšně Oppeln, „se o vítězství u Kratzau valně zasloužila. Jestliže teď milostivý kníže Jan slibuje triumf, který Krat

zau ještě zastíní, nemůže u toho Svídnice chybět. Nenechá se v budoucích kronikách pro neúčast opomenout. Svídnice postaví sto padesát jezdců pod velením pana podstarosty Stoše. Rádi uvidíme husity rozdrcené na prach. Může nám knížecí Milost vyjevit, jak chce to rozdrcení uskutečnit?“

„Za prvé silou,“ opáčil obratem Jan Minstrberský. „Z toho, co jste mi sdělili, jsem naše síly spočítal zhruba na tisíc jezdců, z toho tři sta těžkooděnců. Královec má čtyři tisíce pěších a sotva dvě stovky jezd

ců. A poněvadž rytíř ve zbroji vydá za deset všivých blátošlapů, je jasná převaha na naší straně. Za druhé se je chystám porazit podob

nou taktikou jako u Kratzau. Udeříme ze zálohy na jejich pochodo

vou kolonu. Ovšem nejdříve se postaráme o to, aby pochodovali tam, kam budeme chtít a kde na ně budeme čekat.“

„A jak,“ zvedl obočí Oppeln, „toho chce Tvá Milost dosáhnout?“

„Znám způsob.“

Skřehotající a křídly tlukoucí pomurnik za oknem niského hradu bis

kupa Konráda docela zaskočil, ale rovněž biskup, a to je třeba zdůraz

nit, náramně překvapil pomurnika. Ve své střežené komnatě se neod

dával ani smilstvu, ani pijanství, ani hazardu. Kupodivu ani nevyspával smilstvo, pijanství či hazard. Nikolivěk, prelát se věnoval četbě.

Dovnitř vpuštěný pomurnik se okamžitě transformoval do lidské podoby. Mrkl okem po knize na pulpitu. Udiveně zakroutil hlavou. Nejenže to bylo Písmo svaté, pěkně iluminovaná bible. Ke všemu to byla bible v němčině.

„Vím, s čím přicházíš či spíše přilétáš,“ předběhl Pomurnika Konrád Olešnický z rodu Piastovců, biskup vratislavský a náměstek krále Zikmunda Lucemburského ve Slezsku. „Zbytečně ses namáhal. Tvo

ji prosbu zamítám.“

„Dnes je dvacátého druhého prosince roku 1428,“ posadil se Po

murnik a sáhl po karafě. „Sedmého listopadu 1427, tedy více než před rokem, jsem na tomto hradě a v této místnosti o něco žádal a tvá biskupská Velebnost mi slíbila…“

„Má Velebnost změnila názor,“ nenechal ho dokončit Konrád Olešnický, „a učinila to ad maiorem Dei gloriam. Reinmar Bielau se stal významnou figurou ve hře a je to hra o sakramentsky vyso

kou sázku. Cos čekal? Že ti toho Bielaua vydám, abys ho mohl ukatovat k smrti? Z nějaké nepochopitelné zášti? Vím, vím, měli jsme s ním nějaké plány, měl nám posloužit k zaretušování aféry kolem přepadení výběrčího. Jenomže prospěch země a církve teď vyžaduje něco úplně jiného. Přikázal jsem ti spolupracovat s kní

žetem Janem. Dovolil jsem Janovi vniknout do kláštera v Bílém Kostelci. Vnikl by tam stejně, klášter je na jeho panství a abatyše je jeho sestra, ale na tom nesejde. Hlavní je, že Jan Minstrberský připravuje vpravdě velikou věc. Pokud se jeho zámysl podaří a má značnou šanci na úspěch – zadáme heretikům tak těžký úder, jaký dosud nepoznali. Dokážeš to pochopit, Birkarte, stačí na to tvůj rozum? Nejprve těžké ztráty u Kratzau, zanedlouho zdrcující porážka, kterou jim uštědří kníže minstrberský. Tak se rozplyne mýtus, podle něhož nelze husity porazit v boji. Dáme příklad ostat

ním. A to bude počátek konce. Počátek konce českého kacířství. Ve dvacátém roce jsem byl v Praze, synu, na Zikmundově koru

novaci. Díval jsem se z Hradu na město, číhající nad řekou jako vzteklý pes. Když jsme odtamtud odjížděli, přísahal jsem si, že se jednou vrátím. Podívat se na vlastní oči, jak budou tomu psu vy

raženy tesáky, jak celý ten pohanský národ stihne trest za jeho vzpurnost. Jak po všech ulicích toho bezbožného města bude téci kacířská krev, až celá Vltava zrudne. Tak se staň, tak nám dopomoz Bůh. A vykonavatelem Boží vůle nechť se stane Jan, kníže na Minstrberku. Já jsem vymyslel vojenský plán, Jan ho uskuteč

ní. Ten plán se musí zdařit. Bůh to chce. A já to chci.“

„Proto,“ zvedl biskup varovně prst, „kategoricky zakazuji jakékoli kroky, které by mohly můj plán zkřížit. Nebo třeba jen zkompliko

vat. Reinmar Bielau sedí v minstrberském žaláři. Zakazuji ti vůbec se k jeho cele přiblížit, zakazuji ti s ním mluvit, zakazuji ti dotknout se ho byť jen prstem. Zakazuji ti to! Vím, že jsi černokněžník, polymorf a nekromant, vím, že umíš procházet zdmi, aby ses dostal k uvězněným. Vím, co dovedeš a čeho jsi schopen. Ale varuji tě, neuposlechneš-li mého rozkazu, stihne tě můj hněv. A pak poznáš, čeho jsem schopen já. Rozuměls, Birkarte, synu můj? Zařídíš se pod

le toho?“

„Mám na vybranou? Otče?“

Biskup hněvivě zasupěl. Potom s prásknutím zavřel bibli a na její titulní desku postavil pohár. Nalil si doň burgundské se skořicí.

„Mezi námi,“ otázal se po chvíli zcela klidně, „proč tolik stojíš o toho Bielaua? Neříkej mi, že pro pouhou radost z mučení a pomsty? Co jsi z něj chtěl vytáhnout, nač se ho zeptat? Tak co, nehodláš mi to prozradit? Podrobnosti si klidně nech pro sebe, ale nemohl bys as

poň obecně?“

Pomurnik se usmál a byl to úsměv neobyčejně ohavný.

„Pokud jen obecně,“ ucedil přes zkřivené rty, „tak proč ne. Z Bielaua chci dostat informace, které mě dovedou k jednomu z jeho společní

ků. Z toho bych vymáčkl zase další informace. Získal bych tak jisté vědomosti. Obecné. Mezi jinými třeba tu, zda kniha, kterou jsi před chvílí četl, je skutečně tím, zač bývá považována. Možná bych se dověděl, že nemá o nic větší cenu než například Ezopovy bajky.“

„Zajímavé,“ připustil po krátké úvaze Konrád. „Interesantní. Nic

méně mé příkazy nadále platí. Ad maiorem Dei gloriam. Bajkám se budeme věnovat v lepších časech.“

Pomurnik slétl z cimbuří niského hradu a zatočil se v povětří, jak ho strhly vzdušné proudy vanoucí od Rychlebů. Vyrovnal let, zavřískl a rozletěl se do noci. Letěl směrem k masívu Sobotky. Ne však na samotnou Sobotku. Pověsti o hoře Sobotce byly zveličené, jako ma

gické místo byla opotřebovaná a vhodná leda pro diletanty. Pomur

nik letěl na Raduň, na její dlouhé bradlo. Na kamenný val a v jeho středu ležící balvan, připomínající katafalk. Ten monolit zde ležel už v dobách, kdy sudetským podhůřím putovali mamuti a veliké želvy kladly vejce na ostrově Písku.

Pomurnik přistál na balvanu a změnil podobu. Jeho černé vlasy za

vlály ve větru. Černokněžník zvedl ruce a zakřičel. Divoce, táhle, pronikavě. Jako by se při tom křiku celá Raduň otřásla.

Daleko odtud, na vzdáleném vrchu, zaplála červená světla v prázd

ných oknech hradu Sensenbergu. Oblohu nad starou tvrzí zalil červenavý přísvit. S rachotem se rozletěla brána a do okolí se nesl démo

nický křik a dusot koňských kopyt.

Černí jezdci uposlechli volání.

„Rozhodl jsem,“ pravil kníže Jan Minstrberský, pohrávaje si s dýkou, „že ti poskytnu šanci, Reinmare Bielau.“

Reynevan zamžoural, poněvadž po dlouhém pobytu v temnici ho v jasném světle svící rozbolely oči. Kromě knížete byli v komnatě další lidé. Znal z nich pouze Boršnice.

„Třebaže jsou tvé zločiny vážné a zaslouží nejtěžší trest,“ potěžkával kníže ostrý pažléř, „dám ti přece jen šanci. Abys alespoň z malé části odčinil své viny a získal boží odpuštění. Ježíš za nás trpěl a jeho Otec je nanejvýš milosrdný, odpouští hříchy a všelijaké nepravosti. I kdyby byla hříšná duše jako šarlat, může zbělet jako padlý sníh. Na přímluvu Krista Ježíše a milosrdenství Pána našeho se může spoleh

nout i takový odpadlík, rouhač, bosorák, úchylný zvrhlík, špinavá krysa, vřed, prašivec, zmrd a psí chuj jako ty. Podmínkou je však lítost a náprava. Dám ti šanci napravit se, Reinmare Bielau.“

„Husité,“ odhodil kníže dýku na mapy, ležící na stole, „stále otálejí se šturmem na Kladsko, leží táborem jižně od města nedaleko vsi Rengersdorfu u cesty na Mezilesí. Víš kde to je, že ano? Pojedeš tam. Královec tě zná a věří ti, takže tě poslechne. Přesvědčíš ho, aby opustil tábořiště a vydal se na sever. Navnadíš ho nějakým výmys

lem: slibem hojné kořisti, možností vítězného střetu s biskupským vojskem, nabídkou zajetí samotného živého biskupa… Záleží na tobě, jakou lží ho zbalamutíš, hlavně ať se pohne z místa. Musí jít na sever přes Schwedeldorf a Rosice, potom údolím Stěnavy na Novou Rudu. Samozřejmě že tak daleko husity nepustíme, postaráme se o ně… dříve. Hlavní je… Posloucháš mě?“

„Ne.“

„Co?“

„Neuděláš ze mě zrádce.“

„Ty už jsi zrádce. Teď jenom změníš strany.“

„Ne.“

„Reynevane. Víš, co je možno udělat člověku pomocí rozžhave

ných kleští a smolných loučí. Povím ti to: lze mu tak dlouho pálit boky, až je mezi žebry vidět vnitřní orgány.“

„Ne.“

„Hrdina, co?“ pokynul zeměpán rukou. „Prý nezradí. Ani v mučírně. A co se stane, když tam neodvlečou hrdinu? Když budou pálit boky někomu jinému? A když tomu hrdina bude muset přihlížet?“

Hrůzou ochromený Reynevan se domyslel ještě dříve, než kníže pokynul rukou. Dříve než pacholci přivedli do komnaty Juttu. Byla bledá a ani se nevzpírala.

Jan kývl, aby ji přivedli blíže. Jestliže se dosud Reynevan klamal nadějí, že se kníže neosmělí věznit Apoldovnu, že si netroufne ublí

žit šlechtičně, panně z rytířského rodu, nyní se jeho naděje rozplynu

ly jako dým. Jan Minstrberský se s chlípným a krutým úsměvem do

tkl dívčina líce, Jutta ucukla hlavou. Hercok se zachechtal, postavil se za ni, prudkým pohybem jí strhl z ramen šat i košili a před očima v rukou pacholků se zmítajícího Reynevana sevřel v dlaních obnaže

né prsy. Jutta sykla a trhla sebou, leč marně. Drželi ji pevně.

„Dříve než začneme tahle rozkošná dvojčátka pálit,“ posmíval se Jan a neurvale mačkal dívčina ňadra, „si slečinku vezmu do postele. Jestli si budeš pořád hrát na hrdinu, tak ji potom šoupnu do vězení. Měl bys vědět, Bělavo, že se tam schází pořád ta samá bujná parta, co si užívala s Burgunďankou. Dozorci a biřici budou mít radost, že dostanou další, které se jejich pán už nabažil, cha cha. Tebe nechám zavřít do sousední cely, abys všechno slyšel a nic ti neuniklo. A po

tom. .. Potom budeme pálit.“

„Pusť ji…“ vydechl stěží slyšitelně Reynevan. „Pusť ji… Nesmíš… Smiluj se… Kníže… Udělám, co chceš…“

„Cože? Neslyším!“

„Udělám, co chceš!“

Kůň, kterého mu dali, byl jankovitý a neklidný – anebo vycítil ne

klid jezdce. Na cestu za Hradskou bránu ho vyprovodil oddíl rytířů. Byli mezi nimi Boršnic, Seiffersdorf a Risin. A kníže Jan.

Mrzlo. Jinovatkou potažená stébla travin praštěla pod koňskými kopyty. Nebe na jihu potemnělo předzvěstí sněžení.

„Husité,“ přitáhl Jan Minstrberský uzdu svému hřebci, „musí jít údolím Stěnávky. A potom zamířit na Novou Rudu. Musíš být pře

svědčivý, Bielau, zatraceně přesvědčivý. Mysli na to, že jedině tak můžeš zachránit svoji kuběnu. Víš, co ji čeká, pokud selžeš anebo zradíš? Tak se snaž.“

Reynevan neodpověděl. Kníže se vzpřímil v sedle.

„Ať ti při tvém úkolu pomůže rovněž vědomí, že zachraňuješ svoji nesmrtelnou duši. Jestli tvou zásluhou pobijeme kacíře, Všemohoucí ti to jistě přičte k dobru.“

Reynevan ani tentokrát neodpověděl, jen se díval. Ale ani kníže z něj nespouštěl oči.

„Jaký to pohled,“ sešklebil rty. „Jaký pohled. Jako u Gelfrada Štercy, s nímž tě přece tolik spojovalo a spojuje. Nezkusíš mě zastrašit podobně jako Šterca z popraviště? Neřekneš: hodie mihi, cras tibi? Neřekneš to?“

„Neřeknu.“

„To je rozumné. Za každou vyslovenou hlásku bych se ti odměnil. Vlast

ně ne tobě, tvé milence. Za jednu každou hlásku jedno přiložení červe

ného železa. Nezapomeň na to, Bělavo. Nezapomeň ani na chvíli.“

„Nezapomenu.“

„Jeď!“

V Hradské bráně seděli na bobku žebráci, mrzáci a malomocní. Kníže Jan, spokojen sám se sebou, kázal maršálkovi Boršnicovi roz

hodit mezi ně hrst drobných mincí. Chudina se rvala o měďáky, kní

žecí družina jela dále, podkovy zvonily pod klenbou brány.

„Knížecí Milosti?“

„Ano.“

„Jestli Bělava,“ odkašlal si Hynce Boršnic do hrsti. „Jestli Bělava dokáže… Jestli splní, cos mu poručil… Pustíš tu dívku? A jemu dáš milost?“

Jan Minstrberský se suše zasmál. Ten smích měl v zásadě Boršni

covi postačit coby odpověď. Hercok se však rozhodl celou věc roz

vinout.

„Náš Pán,“ začal zeširoka, „je milosrdný, promíjí a odpouští. Ob

čas to ale s milosrdností tak přehání, že neví, co činí. To mi kdysi řekl vratislavský biskup Konrád – a ten se v tom vyzná. Než tedy hříšníkovi tam nahoře odpustí, je třeba se postarat, aby hříšník ještě v tomto slzavém údolí za své hříchy a viny jaksepatří trpěl. Tak to biskup vysvětlil a já myslím, že měl pravdu. Reinmar z Bělavy a jeho děvka budou trpět. Pořádně trpět. A když pak stanou před tváří boží, nechť jim bůh klidně odpustí, bude-li chtít. Je ti to jasné, maršálku?“

„Jasné, Milosti.“

Nebe potemnělo předzvěstí sněžení. Nebo ještě něčeho horšího. Horšího, protože neznámého.

Kapitola dvacátá pátá

ve které se Reynevan rozhodne. Ale ne všechno dopadne dobře.

rankenštejn objel z jihu, přes Sadlno. Příšerně ho bolela hlava, zakletí neúčinkovala, roztřesené ruce ho neposlouchaly. Bolestí se mu dělaly mžitky před očima.

Připadal si jako ve snu. V noční můře. Cesta, po níž jel, dobře známý úsek obchodní stezky mezi Vratislaví a Prahou, přestala být obyčejnou silnicí. Změnila se v něco, co neznal a co jakživ neviděl. Na už tak zataženém a šedivém firmamentu se objevil zvláštní úkaz – mračno husté temnoty, vířící a vzdouvající se jako inkoust vlitý do vody. Zadul tak silný vichr, až se stromy ohýbaly. Kůň pohazoval hlavou, ržál, plašil se a vzpouzel. Reynevan jel pomalu a s obtížemi hledal cestu v egyptské tmě.

V temnotách planou pohyblivé ohníčky. A červené oči. Zpoza roztrhaných černých mraků vyhlíží bledý měsíc.

Kůň řičí. Vzpíná se.

Na místě, kde by měla být osada Tarnov, žádná osada není. Pouze hřbitov mezi pokroucenými stromy. Na rovech nachýlené kříže. Některé obrácené vzhůru nohama. Mezi nimi plápolají ohně, v jejich záři se míhají křepčící siluety. Hřbitov je plný nestvůr. Lemuři rozhrabávají hroby svými drápy. Z promrzlé země vylézají empúsy a necuráti. Muroni a mormolyky vyjí na měsíc.

Mezi netvory – Reynevan ho zřetelně vidí – sedí Drosselbart. Teď po smrti je ještě vychrtlejší než zaživa, kadáveričtější než kadáver, vypadá jako mumie, jako prastarý skelet potažený vysušenou kůží. Jeden z lemurů ho drží zuby za předloktí, kouše je a žvýká. Drosselbart si toho nevšímá.

„Když jde o věc,“ volá na Reynevana, „jednotlivci se nepočítají! Dokaž, že jsi ochoten přinést oběť! Někdy je nutné obětovat to, co miluješ!“

„Kámen na hradbu!“ kvílí lemuři. „Kámen na hradbu!“

Za hřbitovem je rozcestí. Pod křížem sedí a zády se o něj opírá Rzehors. Je zabalen do krví nasáklé plachty z hrubého plátna.

„Vůz dějin se dal do pohybu,“ mluví nezřetelně a s obtížemi. „Žádná síla ho už nedokáže zastavit. Obětuj ji! Musíš ji obětovat! Pro věc! Pro kalich! Věc kalicha musí zvítězit!“

„Kámen na hradbu!“ křičí a poskakují okolo ušatí skřeti. „Odlož ji jako kámen na hradbu!“

„Vždyť i tak je ztracena,“ říká Bisclavret, zvedaje se z mělkého hrobu vedle stezky. Nelze poznat, jak a čím mluví, poněvadž namísto čelisti a hrdla má krvavou kaši. „Minstrberský ji nepustí ze spárů. Nezáleží na tom, co uděláš, stejně ji nezachráníš. Ona už nežije. Je ztracena.“

Z rovu na druhé straně vstává Gelfrad Šterca. Bez hlavy. Hlavu drží pod paží.

„Přísahals,“ promlouvá hlava. „Dal jsi verbum nobile – slovo šlechtice. Musíš ji obětovat. Já jsem obětoval… sám sebe. Splnil jsem povinnost. Přísahal jsem mu… Hodie mihi, cras tibi… Hodie mihi, cras tibi..“

Kopyta bijí do země. V sedle skloněný Reynevan ujíždí tryskem. Tady by měla být osada Baumgarten. Žádná osada zde není, jen staré stromy, zimní les, pustina.

„Byli jste hezký pár,“ volá mezi stromy bytost se zelenou pletí a bledě světélkujícíma očima. „Joioza a bachelar. Byli jste! Byli jste!“

„Kámen na hradbu!“ vyjí z houští vycházející bledí wichti. „Ká

men na hradbu!“

Zpoza kmenů se vyklánějí alpové, vysocí tvorové s tmavou kůží, bílými vlasy a špičatýma ušima.

„Tempus odii,“ doléhák němu dotěrný, dobře slyšitelný šepot. „Tempus odii – čas nenávisti…“

Tady by měla být osada Bukovec. Není.

„Věk nový!“ vyskakuje odněkud ze země Krejčíř, sirotčí kazatel. Je celý zalit krví, která mu tryská z ruky uťaté nad loktem a z hluboké rány na hlavě.

„Věk nový! A starý svět nechť sejde v ohni! Obětuj ji! Obětuj ji pro věc!“

„Kámen na hradbu! Kámen na hradbu!“

„Nastane království Boží!“ vyje Krejčíř. „Skutečné Regnum Dei! Zvítězíme! Pravá víra zvítězí, bude konec nepravostem, svět se ob

rodí! Aby se tak stalo, musíš ji obětovat!“

„Musíš ji obětovat!“

Ze svahu schází v dlouhém, nekonečném průvodu Totentanz, danse macabre. Stovky kostlivců v rozedraných rubáších tančí a plesají, poskakují v groteskních lancádách. Nad nimi se třepetají cáry pra

porců a korouhví. Duní pekelné bubny. Je slyšet chrastění kostí, cva

kání zubů. A ječivými hlasy zkarikovaný chorál:

Ktož jsú boží bojovníci

a zákona jeho!

Nad zástupem mrtvých krouží a krákorají tisíce vran, krkavců a kavek. Vítr roznáší mrtvolný puch. Chrastí kosti, cvakají zuby. Zvedá se pokřik a kvílení. A skřehotavý zpěv:

Ktož jsú boží bojovníci

a zákona jeho!

Kámen na hradbu. Musíš ji obětovat.

Reynevan tiskne tvář do hřívy a bodá koně do slabin.

Kopyta bijí do zmrzlé země.

Noční můra zmizela stejně náhle, jako se prve objevila. Temnota se mžiknutím oka rozptýlila. Vrátil se na tento svět. Pod obyčejné nebe, na němž visel měsíc bledý jako tvaroh. Osada Frankenberg byla tam, kde měla být. Štěkali psi. Dým stékal ze střech a rozléval se do okolí. Na jihu, ve směru jízdy vyzváněli nonu, asi ve Vartě.

Reynevan ujížděl. Kůň házel hlavou, jančil.

Bolest hlavy povolila.

Minul Vartu, stále ještě poznačenou ničením a požáry. Přejel na druhý břeh Nisy. Nad zákrutem řeky vyjel na návrší, vyhnul se obci Eichau a sjel do Kladské kotliny.

V Kladsku zvonili k nešporám.

Město objel ze severu, opět se přepravil přes Nisu. Dorazil na mís

to, kde se cesta od Mezilesí křížila s cestou od Levína a Náchoda.

A tady, u vsi, jejíž jméno neznal, ho zadržela husitská hlídka. Patro

la složená ze tří jízdních kušovníků.

„Jsem z Vogelsangu,“ odpověděl na tázavý výkřik. „Reinmar z Bělavy. Zaveďte mě k veliteli.“

Sirotci byli na pochodu. Královcovy houfy opustily ležení u Rengersdorfu a vydaly se na sever. Míří rovnou do údolí Stěnavy, uvědo

mil si. Nemusím je přemlouvat ani přesvědčovat, bez mého přispění dělají přesně to, co chce kníže Jan. Je to boží znamení? Nemusím nic dělat. Nikoho zrazovat. Alespoň činně. Stačí jednoduše mlčet. Zata

jit, co se chystá. Jutta bude zachráněna…

Kolona střežená na křídlech jízdními honci byla roztažená snad na půl míle, tvořilo ji odhadem sto padesát bojových vozů a půl sta vozů nákladních, zvaných spížní anebo placní. Chvíli trvalo, než hlídka dopravila Reynevana k hejtmanům. Do čela zástupu, které už bylo daleko před Schwedeldorfem.

„Reynevane?“ užasl Jan Královec z Hrádku. „Ty žiješ? Povídalo se, že tě v Kladsku umučili. Že ty a Rzehors jste padli do Půtova zajetí… Jak ses…“

„Teď na to není čas, bratře.“

„Rozumím,“ ochladl vrchní hejtman. „Mluv, s čím přicházíš.“

Reynevan se zhluboka nadechl. Jutto, pomyslel si. Jutto, odpusť mi.

„Jan Minstrberský vám jede od severu naproti s tisícem těžkooděných jezdců. Chce na vás zaútočit za pochodu. Připravit vám druhé Kratzau.“

Královec při zvuku toho jména stiskl čelisti. Ostatní hejtmani tlu

meně zamručeli. Byl mezi nimi Jan Kolda ze Žampachu. Byl zde Matěj Salava z Lípy. Muž podobný Matějovi a nosící stejný erb –

bezpochyby jeho bratr Jan. Na mohutném rytířském siváku seděl Brázda z Klinštejna, jako obvykle se honosící ronovickými ostrvemi. Od vidění znal Reynevan Viléma Jeníka z Mečkova, hejtmana litomyšlského. Znal Petra z Lichvina přezývaného Petr Polák, v současnosti velitele posádky na dobytém hradě Homoli. A právě jako havran černý Petr Polák se ozval první.

„Co ještě,“ otázal se zlým hlasem, „ti přikázali povědět Minstrber

ský s Půtou? Čím nás máš zbalamutit?“

„Měl jsem,“ odpověděl s důrazem Reynevan, obraceje se ne na Poláka, nýbrž na Královce. „Měl jsem se postarat, abyste udělali to, co zrovna teď děláte: abyste se vydali na pochod a táhli na sever údolím Stěnavy. Sami jdete do léčky, kterou Jan Minstrberský chys

tá. Kdybych byl provokatérem, jak naznačuje bratr Lichvin, stačilo by mlčet. Ale já vás varuji. Chci vás zachránit před porážkou a zniče

ním. Ani netušíte, za jakou cenu to dělám. Máte-li mě za zrádce, zabijte mě. Už neřeknu ani slovo.“

„Je to Reynevan,“ řekl Brázda z Klinštejna. „Jeden z nás. Varuje nás. Co by mohl získat tím, že nás varuje?“

„To, že nás zastaví nebo aspoň zdrží,“ uvážil pomalu Vilém Jeník, „a nepřátelé tak získají čas, který potřebují. Já toho člověka neznám.“

„Já ano,“ pravil pevně Královec. „Rozkazuji zastavit pochod. Bra

tře Viléme, vyšli patroly na sever a směrem ke Kladsku. Bratře Petře, bratře Matěji, postavte jízdu.“

„Stavíme hradbu?“

„Stavíme,“ potvrdil hejtman, vzpřímil se ve třmenech a rozhlédl se. „Tam za říčkou. Jak se jmenuje ta víska, kolem které jsme před chvílí projížděli? Ví to někdo?“

„Stará Vělislav.“

„Tam se postavíme. Do toho, bratři.“

Stavění wagenburgu – vozové hradby viděl Reynevan častokrát. Ale dosud nikdy tak šikovně jako nyní. Královcovi sirotci pracovali jako pilní mravenci, organizace jejich činnosti budila obdiv. Nejprve byl ustaven střed – nucleus, prstenec ze spížních vozů, dovnitř které

ho husité zahnali tažné koně a dobytek. Okolo něho se začala stavět vlastní hradba, čtverec krajních, bojových vozů. Vozkové zkušeně najížděli na správná místa, koně byli vypřaháni a odváděni do středu. Vozy byly řazeny způsobem „kolo na kolo“, aby levé zadní kolo jed

noho vozu bylo možno připoutat řetězy k pravému přednímu kolu vozu následujícího, takže stěna takového opevnění tvořila schody. Vždy po pár vozech byly zůstaveny mezery pro pušky – houfnice a tarasnice. Každou stěnu tvořilo padesát vozů, celá obranná sestava měla tvar čtverce o stranách nejméně dvou set kroků. Než čas pokročil, vozová hradba stála. Čekala.

„Chystali jsme se vzít Kladsko lstí,“ zopakoval Brázda z Klinštejna a v zamyšlení strnul se lžící nad miskou. „Nevyšlo to. Naše, co byli ve městě, všechny pochytali. Umučili je k smrti. Rzehors byl mezi nimi, jeho prý mordovali nejkrutěji ze všech. Veřejně, na lešení na rynku. Též o tobě se povídalo, žes tam vzal konec. Jsem rád, že ses zachránil.“

„Já jsem také rád,“ zaťal zuby Reynevan. „Ani Bisclavret už nežije. Zabili ho. To je konec Vogelsangu.“

„Ty jsi zůstal. Přežils.“

„Přežil.“

Brázda se dal opět do jídla, ale jen na chvíli.

„Jestli Slezáci nepřitáhnou… Jestli se ukáže… Budeš mít potíže, Reynevane. Nebojíš se?“

„Ne.“

Mlčeli a srkali polévku. Z ohnišť stoupal dým. Za ohradou z plac

ních vozů frkali koně.

„Brázdo?“

„Hm?“

„Neviděl jsem u štábu žádného kněze. Ani Prokůpka, ani Krejčí

ře…“

„Prokůpek…“ vysmrkal se Ronovic a utřel si nos. „Prokůpek je v Praze, dělá tam kariéru. Možná se stane naším biskupem. Krejčíř zůstal u Chrastavy i s těmi svými práčaty, rozsekali je, že ani nebylo co sbírat. Měli jsme ještě jednoho kazatele, ale ochořel a umřel. Po

chovali jsme ho u Dušníků, budou to už dvě neděle.“

„Zůstali jste,“ odkašlal si Reynevan, „bez duchovní útěchy?“

„Máme kořalku.“

Setmělo se rychle a brzy – byl přece prosinec. Tehdy se vrátili zvě

dové, jízdní hlídky Petra Poláka. Na ohni osvětlené prostranství uvnitř hradby začali vjíždět jezdci.

„Přicházejí!“ hlásil Královcovi udýchaný Polák. „Jdou na nás, bra

tře! Ten Němčík Reynevan říkal pravdu! Samé rytířstvo, nejméně tisícovka těžkých jezdců! Na korouhvích mají slezské orlice, viděl jsem i znaky Opavy! Sestoupili do kotliny, teď už budou u Kladska! Před úsvitem jsou tady!“

„Zaútočí na nás?“ zeptal se Kolda. „Měli přece v úmyslu udeřit na pochodovou sestavu jako u Chrastavy. Ale jestli uvidí, že jsme při

praveni? Zaútočí?“

„Bůh ví,“ odpověděl Královec. „My nemáme tak či tak na vybra

nou, musíme čekat. Pomodleme se, boží bojovníci! Otče náš, jenž jsi na nebesích…“

Mrzlo, začal padat drobný, suchý sníh.

„Co je to za vesnici před námi?“

„Mikovec, knížecí Milosti. Za ním bude Schwedeldorf…“

„Je čas! Vztyčte korouhve, do bitvy pojedeme pod prapory!“ Korouhevníci vyjeli do čela vojska. První zavlála korouhev Minstrberka s orlicí půl černou a půl červenou. Vedle ní se objevil biskup

ský znak – černé orlice a červené lilie. Vedle červenobílá standarta opavská, svídnický praporec s černými orlicemi a červenobílou ša

chovnicí a velká orlice Vratislavi.

Po boku Jana Minstrberského, oděného v milánské zbroji, stanuli další velitelé. Mladý Václav, dědic Opavy a kníže na Hlubčicích. Biskupské jízdě velící Mikuláš Cedlic z Alzenau, starosta otmachovský, se zlatou přezkou v červeném erbu. Biskupský maršálek Vavřinec z Roravy. Grodkovský starosta Tomšík Tannenfeld. Svíd

nický podhejtman Hynčík Stoš. Podle červenostříbrné tuří hlavy v erbu snadno k poznání Jiří Cetric, vůdce vratislavského kontin

gentu.

„Vpřed!“

„Milosti! Vrátil se mladý Kurcpach. Z průzkumu.“

„Sem s ním! Tak mluv! Cos zjistil? Kde jsou husité?“

„Leží…“ vyhrkl knap se třemi zlatými rybami na tarči. „Leží tábo

rem u Staré Vělislavi…“

„Nejsou na pochodu?“

„Ne. Táboří.“

Mezi veliteli to zahučelo. Hynčík Stoš zaklel, Tannenfeld si odpli

vl. Jan Minstrberský obrátil koně.

„To nevadí!“ křikl. „To nevadí!“

„Tvůj provokatér nás očividně zradil, kníže,“ řekl suše Jiří Zettritz. „Nepovedlo se nám je zaskočit. Co teď?“

„To nevadí, řekl jsem! Zaútočíme!“

„Na wagenburg?“ zajíkl se Vavřinec von Rohrau. „Milosti… Češi jsou připraveni…“

„Nejsou!“ odsekl kníže. „Bělava nás nezradil, nedokázal by to! Je to zbabělec a slaboch! Mám ho v hrsti, ví, že ho mohu rozmáčknout jako veš, jeho i tu jeho couru… Neodvážil by se… Zaručuji vám, že Královec o nás neví, nepostavil wagenburg, ale obyčejný noční tá

bor. Tím naše převaha ještě vzrostla. Dojedeme k nim před rozbřes

kem a ještě za tmy na spící husity udeříme, rozprášíme je a pobijeme. Nezadrží náš útok, rozneseme je na kopytech! Bůh je s námi! Minula půlnoc, je dvacátého sedmého prosince, svátek Jana Evangelisty, miláčka Páně a mého patrona! Ve jménu Boha a svatého Jana ku

předu, páni rytíři!“

„Kupředu!“ zvolal Václav Opavský.

„Kupředu!“ přidal se Mikuláš Zedlitz, starosta otmachovský. Jako kdyby trochu méně sebejistě.

„Kupředu! Gott mit uns!“

Na vozech, mezi vozy i pod nimi čekalo v pohotovosti dva a půl tisíce božích bojovníků. Tisícovka dalších čekala v záloze, připrave

na nahradit padlé a raněné. Uprostřed placu byl seřazen útočný oddíl sirotků – dvě stě lehkých jezdců.

Ohně byly uhašeny, jen u vozů rudě žhnuly kotlíky s řeřavým uhlím.

„Jdou,“ meldovaly vracející se hlídky. „Jdou!“

„Připravte se!“ zavelel Královec hejtmanům. „Ty zůstaň se mnou, Reynevane!“

„Chci bojovat na voze. V první linii. Prosím, bratře.“

Královec dlouho mlčel a hryzal si knír. Ve svitu měsíce nebylo možno rozeznat výraz jeho tváře.

„Rozumím,“ promluvil konečně. „Nebo se spíše domýšlím. Tvou prosbu zamítám. Zůstaneš se mnou. Až přijde čas, půjdeme do boje oba. S jízdou. Jde na nás tisíc koní, chlapče, tisíc těžkých jezdců. Na voze, v poli… všude, věř mi, máš stejnou možnost, aby se ti splnilo přání zemřít.“

Hradba setrvávala v soustředěném napětí a tichu. Mrtvém tichu, které jen občas narušilo zafrkání koně, břinknutí zbraně anebo zakašlání některého z bojovníků.

Země se počala zachvívat. Zprvu slabounce, postupně stále silněji a silněji. K Reynevanovu sluchu dolehl hluchý dusot kopyt na zmrz

lé zemi. Sirotci začali rozrušením více kašlat, koně více frkat. Na vozech a pod vozy zablikaly zapálené lunty.

„Čekat,“ opakoval čas od času Královec. Velitelé jeho rozkaz opa

kovali podél obranné linie.

Dusot kopyt sílil. Už nebylo pochyb. V temnotě ukrytá těžká jíz

da přecházela z klusu do cvalu. Cílem jejího úderu byla vozová hradba.

„Ježíši Kriste,“ řekl tiše Královec. „Ježíši Kriste… Přece nemohou být… Přece nemohou být až tak hloupí?“

Dusot se změnil v dunění. Země se třásla. Řetězy mezi vozy cinka

ly. Řinčely do sebe narážející železa sudlic a halberd. To se chvěly ruce, které svíraly dřevce. Nervózní kašel sílil.

„Dvě stě kroků,“ houkl od vozů Vilém Jeník.

„Připravte se!“

„Připravte se!“ zopakoval Jan Kolda. „Nu, chlapci, stáhněte půlky k sobě!“

„Sto kroků! Jsou viděěět!“ „Pal!!!“ Vyšlehl oheň z tisíce hlavní, v jediném okamžiku zaburácelo tisíc výstřelů.

Nad křikem, nad řičením koní, nad třeskem a řinčením zbraní se znenadání rozlila záře ohně. Nejprve slabá, ale dující vítr v několika chvílích rozfoukal plameny a oheň nabral na síle. To se rozhořely střechy chalup ve Schwedeldorfu a Staré Vělislavi, seníky pod Čer

veným vrchem, stodoly a stohy na březích Vělislávky. Některé ohně dal zapálit Královec, jiné byly v okamžiku útoku založeny na rozkaz knížete Jana. Záměr byl stejný: mělo být světlo. Světlo k tomu, aby se dalo zabíjet.

Salva z vozů měla vražedný účinek. Ve smršti kulí a šípů padl první sled útočníků jako sražen vichřicí. Do chumlu padlých koní a lidí vrazil druhý sled, běžící koně klopýtali a padali přes koně padlé a raněné, vzpínali se, s pronikavým ržáním shazovali své jezdce. Spolu se ržáním zvířat stoupal k noční obloze křik lidí.

K vozům se dostal teprve třetí sled, a třebaže byla těžká jízda do značné míry zbrzděna a zpomalena, wagenburg se zatřásl pod jejím nárazem. Vozy se zakymácely. Ale ustály. A na sevřenou masu rytíř

stva spadla lavina železa. Jezdci byli znehybněni a tlačeni k vozům vlastními druhy, kteří pokračovali v náporu, nemohli couvnout, ne

mohli uhnout, jen zoufale odráželi těžké rány shora. Husitské cepy, kropáče a morgensterny drtily helmy, halberdy roztínaly nárameníky a pancíře, sekery rubaly paže, sudlice a krandle děravěly plechy. Pod vozy ukrytí obránci stříleli šipku za šipkou do koňských břich, jiní sekali po koňských nohách ostrými kúsami. Na ostřích zbraní se leskly krvavé záblesky požárů. Z hluku, lomozu a řevu zaléhalo v uších.

První byla rozprášena a odražena biskupská korouhev. Při ataku byla zdecimována salvou, následně uvízla pod hradbou, jako na olb

římího ježka se nabodla na houštinu pík, sudlic, šídel a glév. Při tom pohledu Mikuláš Cedlic naprosto upadl na duchu. Otmachovský sta

rosta ze sebe vypravil nějaké blekotavé, nesrozumitelné povely, ob

rátil koně, odhodil štít se zlatou přezkou a prostě utekl. V patách mu ujížděl maršálek Vavřinec z Roravy. Za nimi prchala celá korouhev. Vlastně to, co z ní zbylo.

Další byl Václav, kníže hlubčický, syn Přemka Opavského. Nadše

nec pro tajuplné vědy celou cestu přemítal nad záhadným horosko

pem, jejž mu sestavili dvorní hvězdopravci. Když začali opavští rytí

ři padat pod ranami husitských cepů, Václav poznal, že konjunkce je sakramentsky nepříznivá a vyhlídky špatné. A že je nejvyšší čas vrá

tit se domů. Na jeho rozkaz se celý opavský kontingent obrátil na ústup. Dost panický.

Jan Minstrberský, Hynčík Stoš a Jiří Cetric ochraptěli od vykřiko

vaných rozkazů. Rytířstvo se odpoutalo od vozové hradby, aby se přeskupilo. Byla to poslední a nejhorší chyba jeho velitelů v této bi

tvě. Sirotci mezitím stačili nabít houfnice a tarasnice, střelci zvedli hákovnice a píšťaly, kušovníci napjali tětivy. Za strašného rachotu wagenburg opět rozkvetl ohněm a dýmem a ustupující Slezany zasy

pal vražedný déšť. Kule a šípy probíjely pancíře, mrzačení koně řiče

li a klesali k zemi. A ti, kteří ještě mohli, se dali na bezhlavý útěk.

Ve zmatku prchal, a dokonce i většinu svých podřízených předběhl grodkovský starosta Tannenfeld. S nepatrným zbytkem zachráněných svídnických oděnců zmizel z pole podstarosta Stoš. Hluší na zoufalé výzvy knížete Jana a Jiřího Cetrice se rozutekli vratislavští a minstrberští rytíři.

„Teď!“ zahřměl Jan Královec z Hrádku. „Teeeeeď! Na ně, boží bojovníci! Na ně!“

Z boku hradby bylo pohotově odsunuto několik vozů, vzniklými průrvami vyrazila do pole česká jízda. Na lehčích a odpočatých ko

ních, méně obtížení zbrojí, husitští jezdci rychle doháněli prchající Slezany. Dostižení byli rubáni a bodáni, bez milosti, bez pardonu.

Za jízdou se na bojiště vyhrnula pěchota. Ti ze Slezanů, kteří vy

vázli zpod mečů, nyní umírali pod cepy.

„Na ně! Hrrrrr na něěě!!!“

Nad bitevním polem se vznášel dým a zápach spálenišť. Požáry dohasínaly. Avšak na východě již stoupalo krvavé slunce.

„Hrrr na ně!“ křičel Reynevan, cválající mezi jedním ze Salavů a Brázdou z Klinštejna. „Bij, zabij!“

Dostihli houf prchajících, vrhli se na ně jako jestřábi, začala divoká rvačka. Meče bušily do plechů, z čepelí sršely jiskry. Reynevan sekal ze všech sil a křičel ze všech sil – křikem si dodával odvahu. Slezané se odpoutali od pronásledovatelů a pokračovali v útěku. Reynevan se hnal za nimi.

A tehdy ho uviděl Pomurnik.

Pomurnik se bitvy neúčastnil, to ho ani nenapadlo. Přibyl ku Vělislavi ve stopách slezského vojska výlučně za jedním účelem. Za jedním cílem sem přivedl desítku Černých jezdců ze Sensenbergu. Předvídajíce výsledek bitvy, vjeli na bojiště až po ní. Jako zlí ducho

vé. Kroužili a pátrali.

To, že v bitevní vřavě, nepřehledném zmatku a jen září požárů osvět

lované předjitřní temnotě Pomurnik Reynevana vůbec zahlédl, byla čirá náhoda. Nebýt nepředvídané náhody, nepomohla by Pomurnikovi magie, nebyl by mu nic platný ani hašiš.

Jakmile Pomurnik Reynevana spatřil, modulovaně zakřičel. Černí jezdci jako jeden muž obrátili koně a syčíce zpod přilbic, hnali se ukázaným směrem. Zběsilým tryskem. Cestou sráželi a sekali všech

ny, kdo jim včas neuhnuli z cesty.

„Adsumus! Adsuuumuuus!“

Reynevan si jich všiml. A ztuhl.

Leč nepředvídané náhody přejí všem, nikdo na ně nemá výsostné právo. To platilo i té noci.

Když z vozové hradby vyšla v závěsu za jízdou stíhat poražené Sle

zany také pěchota, přidali se k ní i někteří ze střelců. Ne všichni. Ale ti, kteří opustili vozy, si tak oblíbili svou palnou zbraň, že ji vzali s sebou. Houfnice na kolových lafetách se k takovým manévrům ide

álně hodily. Náhoda tomu chtěla, že tři obsluhy vytáhly své houfnice do pole rovnou před Černé jezdce. Při pohledu na jejich divoký atak obrátili puškaři ústí hlavní pohotově proti nim. A přiložili lunty.

Smršť sekaného olova, železných štěpin a hřebíků podkováků obr

něným Černým jezdcům příliš neuškodila, odrazila se od plátů jako vržený hrách. Hlavně však byly skloněny v dosti nízkém úhlu, a pro

to většinu olova a železa schytali koně. Salva na krátkou vzdálenost mezi nimi způsobila doslova jatka. Ani jeden z desítky koní neustál na nohou. Pár Jezdců bylo přivaleno, pár zasaženo kopyty zmítají

cích se zvířat. Ostatní se zvedali se země, malátně vstávali, chrčeli a bloudili kolem sebe hašišem zastřenými zraky. Nebyla jim dána příležitost, aby se vzpamatovali.

Od vozů přichvátaly poslední zálohy sirotků. Lehce ranění. Vozata

jové. Kováři a platnéři. Ženy. Výrostci. Ozbrojení tím, co našli u vozů i co sebrali padlým. Pustili se do Černých jezdců vidlemi, oštěpy a sochory, na povalené nepřátele nalezli jako mravenci a začali je ubíjet klanicemi a rozporkami, sekerami, palicemi i kovářskými kla

divy. Rány pršely na všechna možná zranitelná místa: hledí přilbic, odstávající šorce, chrániče loktů a kolen. Do skulin ve zbrojích vni

kaly hroty nožů, šídel, srpů. Chrčení se změnilo v neartikulované, vlasy ježící skřeky.

Černí jezdci zhasínali těžce. A dlouho. Nechtěli se loučit se životy. Ale husité bili, bili, bili a bili.

Do konce.

Pomurnik to všechno viděl a Reynevan to všechno viděl. Reynevan viděl Pomurnika. Pomurnik viděl Reynevana. Dívali se na sebe přes krvavé bojiště pohledy kalícími se nenávistí. Až Reynevan vykřikl, vzepjal koně a s napřaženým mečem se řítil na Pomurnika.

Černokněžník pustil otěže, prudkým pohybem zvedl ruce a ve vzdu

chu jimi vykonal komplikované gesto. Vzápětí ho obklopil sršící a jiskřící přísvit a ve vzpažených rukou mu začala růst ohnivá koule. Ale zakletí vrhnout nestihl. Nejen Reynevan se na něho hnal, též z bitevního pole se k němu rychle blížil oddíl jezdců. A od vozů roj litomyšlských pěšáků s cepy a halberdami. Pomurnik vykřikl zaklí

nadlo a zamával pažemi jako křídly. Před očima Reynevana a užas

lých sirotků se ze sedla vraného hřebce vznesl velký pták. S hlasitým křikem zamířil k temnému nebi. Vzlétl a zmizel jim z očí.

„Čáry!“ odplivl si Matěj Salava z Lípy. „Papeženské čáry! Fuj!“

A aby si vybil zlost, uhodil vraníka sekerou do hlavy. Kůň klesl na kolena, potom na bok a vykopl nohama.

„Tam!“ zvolal Salava. „Tam jsou ti psí syni! Tam prchají! Na ně, bratři! Bijte je! Za Chrastavu!“

„Za Chrastavu! Bijte! Nikoho neživte!“

Jan Minstrberský po útěku z bojiště štval chroptícího koně do po

sledních sil. Mířil na sever k dohořívajícímu Schwedeldorfu. Nevě

děl, kam vlastně jede, a bylo mu to jedno. Zpitomělý strachem utíkal tam, kam jiní. Hlavně pryč z té řeže.

Dohonil několik rytířů na klopýtajících, od pěny bílých koních.

„Risine? Boršnici? Kurcpachu?“

„Milosti…“

„Přidejte! Ať unikneme!“

„Tam…“ zasípal Hynce Boršnic a ukázal směr. „Přes říčku…“

„Pojeďme!“

Nápad jet přes říčku se ukázal jako špatný. Nejhorší z možných. Nejenže je bylo na pozadí stále ještě hořících schwedeldorfských chalup vidět, navíc se ukázalo, že břehy říčky jsou nikdy nezamrzajícím třasoviskem. Když podkovy prolomily tenký led na povrchu, těžcí koně se zabořili do bahna a uvázli. Někteří až po břicha.

Než si uvědomili zoufalost svého postavení, pronásledovatelé je dopadli, kolem nich se uzavřel kruh jezdců ve slapech a kapalínech. Kopím bodnutý Risin zakvílel. Kurpach zavzlykal a schoulil se v sedle, dostal bijákem přes hlavu a spadl z koně. Boršnic zařval a začal se rozhánět mečem, ostatní Slezané si z něj vzali příklad. Jan Minstr

berský, který ztratil meč na útěku, sáhl při pohledu na přibližující se husity po sekeře visící u sedla. Rouhavě zaklel a široce se s ní roz

máchl – v panice tak nešikovně, že mu prohnuté topůrko vyklouzlo z prstů a jeho poslední zbraň odletěla k čertu. Husité ho obklíčili ze všech stran. Dostal ránu do zad, potom do hlavy. Pod přilbou to ohlušivě zadunělo, sesul se ze sedla, dopadl na zem. Pokusil se zvednout, dostal ještě jednou, do boku. Těžký úder promáčkl zbroj, prohnutý plát knížeti zlomil žebra a vyrazil dech. Další rána ho převrátila na záda. Viděl, jak rozbitý led všude kolem rudne krví. Slyšel, jak vedle tence piští meči sekaný Kurcpach, jak křičí dobíjený Boršnic. Sám začal také křičet.

„Pardon! Pardooon!“ zaječel a strhl si z hlavy armet. „Jsem kní

že…“

„Hodie mihi, cras tibi!“

Kníže se roztřásl. Poznal Reynevana.

Reynevan mu postavil nohu na hruď. A zvedl to, co držel v rukou. Povalený muž to uviděl a poznal. A udělalo se mu špatně.

„Nééééé!“ zavyl jako pes. „Nedělej to! Vydal jsem rozkazy! Ještě v Minstrberku! Tvoje holka zemře! Jestli se mi něco stane, zemře!“

Reynevan zvedl glévu vysoko nad hlavu. A z rozmachu ji vší silou vrazil knížeti do břicha. Čtyřhranný kalený hrot probil plechy šorce. Kníže zařval bolestí, pokrčil nohy a oběma rukama chytil ratiště. Reynevan povaleného muže dupnutím přirazil k zemi a kopí s hákem vytrhl. Svět okolo byl oslnivě jasný, bílý, zalitý ostrým světlem.

„Výkupné!“ vřeštěl Jan. „Dám výkupnééé! Zlatooo! Ježíííšiiiii! Smilovááánííííí!“

Reynevan se rozmáchl. Hrot se zaskřípěním vnikl do mezery mezi podbradníkem a prusplechem a zmizel v ní až po zpětný hák. Jan Minstrberský vykřikl, zalkl se, krev z úst mu zalila bradu, krk i zbroj.

„Smilooo… Smilooohh… Ooooohhh…“

Reynevan chvíli zápolil se zaklíněnou zbraní, konečně ji vyrval. Zvedl ji a udeřil. Hrot probil thorax. Jan už nemohl křičet, jen sténal. A dávil. Krev mu šplíchla z úst na půl sáhu vysoko.

Reynevan došlápl na jeho náprsník a opět glévou zacloumal, aby ji uvolnil.

„Víš co, Bělavo?“ ozval se vedle stojící Jan Kolda. „Myslím, že má dost.“

Reynevan pustil dřevce. S námahou překonal křeč prstů. Ustoupil o krok. Třásl se. Ovládl to. Kolda zachrchlal a odplivl si.

„Má dost,“ zopakoval. „Nadobro.“

„Asi ano,“ přikývl Reynevan. „Nadobro.“

Tak zahynul a takového epitafia se dočkal Jan, kníže na Minstrberku, Piastovec z rodu Piastova, z krve Zemovita a Měška, přímý potomek přeslavných Boleslavů – Chrabrého a Křivoústého. Zahynul dvacáté

ho sedmého prosince roku 1428 čili, jak stojí v letopise, vicesima sep

tima die mensis decembris Anno Domini MCCCCXXVIII. Zahynul v bitvě u vísky jménem Stará Vělislav, přibližně míli západně od Klad

ska. Jedni letopisci uvádějí, že padl jako jeho prapra a něco děd Jin

dřich Pobožný pro defensione Christiane fidei etsuegentis. Jiní soudí, že ho zahubila vlastní hloupost. Tak či onak zahynul. Zemřel.

A s ním vymřela linie minstrberských Piastovců po meči.

Bitva ještě neskončila. Někteří Slezané, kteří nechtěli nebo spíše ne

mohli utíkat, kladli tuhý odpor. Srazili se do kruhu a zarputile odráželi útoky sirotků. Někteří bojovali osaměle, například vůdce Vratislavanů Jiří Cetric. Byli pod ním zabiti už dva koně, jeden hned na začátku bitvy u wagenburgu, druhý při útěku. A tak nemohl uprchnout. Zůstal opěšalý, bez helmice, s vlasy slepenými krví, a navíc raněn do stehna. Husitská sudlice prorazila v Norimberku kovaný plát, a tak mu krev stékala po pengwantech. Opřel se o vrbu na mezi, protože se celý třásl a sotva stál na nohou, ale přesto se zdatně oháněl dlouhým jedenapůlručním mečem a držel si útočníky od těla. Ty nejdotěrnější odrážel, až to břinkalo. Kolem něj byl už kroužek posekaných, když se jednomu z Čechů podařilo bodnout rytíře do líce, až křuply vylomené zuby. Zettritz zavrávoral, ale udržel se na nohou. Vyplivl krev na náprsník a huhňavě zakurvoval. A zatočil kolem sebe jedenapůlručákem.

„Na rytířskou čest, pane Cetrici,“ zavolal poklusem přijíždějící Bráz

da z Klinštejna. „Nemohlo by to stačit?“

Jiří Cetric opět vyplivl krev. Zahleděl se na zkřížené ostrve na Bráz

dových prsou a ztěžka si oddechl. Vzal meč za čepel a zvedl jej na znamení, že se vzdává na milost. Pak omdlel.

„Bůh zvítězil,“ pravil unaveným hlasem Jan Královec z Hrádku.

„Bůh tak chtěl,“ dodal zcela bez patosu. „Odťat byl roh Moábův a rámě jeho zlámáno.“

„Bůh zvítězil!“ zvedl zkrvavený meč Petr Polák. „Zvítězili jsme, božy bojownicy! Pyšné německé rytířstvo leží v prachu! Kdo nás teď zastaví?“

„Oplatili jsme jim Chrastavu!“ křikl Matěj Salava z Lípy a setřel si krev z obličeje. „Bůh je s námi!“

„Bůh je s námi!“

Triumfální řev tisíce hrdel božích bojovníků definitivně rozehnal jitřní šero. Skrze mlhu a kouř požárů se draly první sluneční paprsky. Vstával nový den – dies illucescens.

„Musím jet,“ zopakoval Reynevan a ze všech sil zatínal zuby, kte

rým se zčistajasna zachtělo začít cvakat. „Musím jet, bratře Jene.“

„Zlomili jsme jejich rámě,“ zopakoval Jan Královec, „a odťali je

jich roh. Jan Minstrberský je mrtev, Svídnice a Vratislav na kolenou. Nikdo nás teď nezadrží, Slezsko je nám vydáno na milost a nemilost. Chceš pomstu? Pojď s námi.“

„Musím jet.“

Slunce proniklo dýmem. Zdálo se, že bude mrazivý den, dvacátý sedmý prosinec roku 1428, pondělí po Narození Páně.

Královec si povzdechl:

„Když musíš, tak musíš… Tak jeď. Spánembohem.“

Na oběšencově hlavě seděla vrána.

Ačkoli mrzlo, den byl slunečný a takřka bezvětrný. Viselec se jen slabě kýval a zvolna otáčel na skřípějícím provaze, což vráně nijak nevadilo. Pták zaryl drápy do oběšencových vlasů a metodicky z jeho hlavy oklovával, co se dalo oklovat.

V prosincovém slunci se leskly prejzy na střechách minstrberských věží. Cestou k Hradské bráně se táhl zástup uprchlíků. Zvěsti o táh

noucích husitech se evidentně rychle šířily.

Reynevan popleskal koně po zpěněné šíji. Šest mil dělících Starou Vělislav od Minstrberka překonal během pouhé půldruhé hodiny a ubohé zvíře načisto zchvátil. Poslední úsek cesty už jen zvolna krá

čelo. A často se zastavovalo.

Vrána odletěla z viselcovy hlavy, zakrákorala, zakroužila kolem a usedla o něco výše, na vodorovném břevnu šibenice.

„Reinmar z Bělavy, předpokládám?“

Člověk, jenž položil tu otázku, se objevil neznámo odkud. Jako kdyby se vynořil ze země. Seděl na strakatém koníku, oděn byl jako měšťan, měl tuctový obličej a polský přízvuk.

„Toť se ví, že Reinmar z Bělavy,“ ujistil sám sebe. „Právě na mla

dého pána tady čekám.“

Namísto odpovědi sáhl Reynevan po meči. V cizincově tuctovém obličeji se však nehnul ani sval.

„Čekám na tebe,“ oznámil chladnokrevně, „beze zlých úmyslů. Jen abych ti předal zprávu. Důležitou informaci. Mohu mluvit? Vyslech

neš mě v klidu?“

Reynevan se neobtěžoval odpovědět. Neznámému to neušlo. Když znovu promluvil, hlas se mu poněkud změnil. Zazněly v něm tóny kovové, zlé.

„Do města nemáš proč jezdit, Reinmare z Bělavy. Jel jsi rychle, nešetřils koně. Přesto jsi přijel pozdě.“

Reynevan potlačil zachvacující jej zoufalství. Zahnal slabost. Uti

šil bušící srdce. Ruce, jež se mu najednou roztřásly, skryl za oblou

kem sedla. Stiskl čelisti, až to zabolelo.

„Panna, kterou jsi přichvátal zachránit, již není v Minstrberku,“ řekl neznámý. „Klid! Zanech hloupostí! Uklidni se a vyslechni mne…“

Reynevana ani nenapadlo poslouchat. Tasil meč a bodl koně ostru

hami. Kůň sebou trhl, hrábl kopytem a otočil hlavu dozadu. A nepo

hnul se ani o píď dopředu.

„Uklidni se,“ zopakoval neznámý. „Nedělej hlouposti. Tvůj kůň se nehne z místa a ty se ke mně nepřiblížíš. A vyslechneš mne.“

„Mluv. Co je s Juttou?“

„Panna Jutta de Apolda je živá a zdravá. Pouze opustila Minstrberk.“

„Jak…“ nadechl se mladík zhluboka. „Jak mám vědět… že nelžeš?“

Neznámý se nepěkně usmál.

„Veritatem dicam, quam nemo audebit prohibere,“ prozradila dob

rá latina Poláka stejně spolehlivě jako jeho přízvuk. „Panna Jutta není v Minstrberku, jelikož jsme uznali, že v rukou knížete Jana není v bezpečí. Že osoby, pod jejichž dohledem ji zůstavil, neposkytují záruku její tělesné nedotknutelnosti. Rozhodli jsme se tedy vyvést pannu Juttu z minstrberského vězení, což se nám zdařilo. A vzali jsme ji, jak bych se vyjádřil, sub tutelam.“

„Kde je teď?“

„V bezpečí. Klid, mladý muži, jen klid. Nic jí nehrozí, ani vlas jí z hlavy nespadne. Jak jsem právě řekl: je pod naší ochranou.“

„Pod čí ochranou, k sakru?“

„Jsi překvapivě nedovtipný.“

„Inkvizice?“

„Tu dicis“ pousmál se neznámý. „Tys řekl.“

Reynevan se znovu pokusil popohnat koně vpřed, ale kůň opět je

nom zasupěl a zadusal na místě.

„Jiné za čarování upalujete,“ odplivl si znechuceně. „Zatracení po

krytci. Neptám se, čeho chcete tím vydíráním dosáhnout, to se snad

no domyslím. Ale varuji vás: jednoho zkurveného vyděrače jsem zrov

na oddělal. A umínil jsem si, že budu likvidovat všechny, kteří by chtěli ve vydírání pokračovat. Vyřiď to Hejnicovi. A tebe, posle in

kvizice, tebe si zapamatuji, tím si buď jist. Od této chvíle nebudeš znát dne ani hodiny.“

„Patientia, Reinmare z Bělavy, trpělivost,“ zkřivil rty neznámý. „Kroť své vášně. Nedostatek sebeovládání by mohl mít nepředvída

telné, ale v každém případě nemilé následky. Tuze nemilé.“

„Pro Juttu. Rozumím.“

„Nerozumíš. Schovej meč a poslouchej. Posloucháš?“

„Mám na vybranou? Vždyť v opačném případě to bude mít nemilé následky. A Jutta je ve vašich drápech. Ve vašem žaláři…“

„Není v žádném žaláři,“ přerušil ho neznámý. „Nikdo jí neublíží, nikdo se jí ani nedotkne, nikdo ji nepřipraví o čest. Jutta Apoldovna je pod naší ochranou. Pochopitelně izolována… S vědomím a sou

hlasem své matky, paní Agnes ze Schonau. Panna Jutta je na bezpeč

ném místě, vzdálena od zmatků, svodů a nebezpečí tohoto světa. Od jistých zcestných představ, které kdysi přivedly na hranici Maifredu da Pirovano. A od tebe. Zejména od tebe. A zatím to tak zůstane.“

„Zatím?“

„Zatím.“

„Dokdy? Kdy ji propustíte?“

„Až přijde čas. A za jistých podmínek.“

„Aha!“ vyštěkl Reynevan, stále se pokoušeje přinutit koně k pohybu. „Už jsme u toho! K věci! Za jakých podmínek? Koho mám zradit? Koho prodat? Koho vydat na smrt? A jestli udělám, co mi poručíte, vrátíte mi Juttu, co? Možná mi ještě přidáte třicet stříbrných?“

„Patientia,“ zvedl ruku neznámý. „Ovládej se. Řekl jsem, co jsem ti měl říci. Nyní se vrať ke svým. K sirotkům, kteří podle všeho rych

le postupují k severu a zanedlouho tady budou. Vrať se k nim a čekej na zprávy od nás. Důstojný Řehoř Hejnic doporučuje tvé pozornosti slova proroka Ozeáše: přímé jsou cesty Hospodinovy, a spravedliví choditi budou po nich, přestupníci pak na nich padnou. Je čas, abys přestal klopýtat a padat, Reinmare z Bělavy, a aby ses vrátil na přímé cesty. Vynasnažíme se ti v tom pomoci.“

„Nepochybuji.“

„Čekej na zprávu. Najdeme si tě.“

„Jste si jisti, že najdete?“

„Bez obav,“ usmál se vyslanec inkvizice. „Nebude to těžké. Jsi jako majoránka, musíš být všude, v každém chodu. Aha, jmenuji se Lukáš Božičko.“

„Zapamatuji si to.“

Lukáš Božičko se zasmál, aniž by si cokoli, alespoň navenek, dělal z hrozby v Reynevanově hlase. Přehodil si plášť přes rameno. Obrá

til strakáče a pobídl ho. Zamířil k Hradské bráně, k níž se ubíralo také stále více běženců.

Reynevan se za ním dlouho díval. Padal únavou a nevyspáním. Ale věděl, že nemá čas na odpočinek ani spánek. Trhl uzdou a obrátil koně směrem k Frankenštejnu. Kůň zafrkal. Cesta byla plná lidí. Zvěsti o táhnoucích sirotcích se šířily rychlostí blesku. Slezsko znovu ovládla panika.

A Jutta byla v moci inkvizice.

Nebe na polední straně se zatáhlo, temná mračna věštila příchod chumelenic.

A věcí mnohem horších.

KONEC DRUHÉ ČÁSTI

Poznámky

V následujících poznámkách můžete najít přepočty středověkých měr a vah, peněžních jednotek, vysvětlení neobvyklých termínů, pře

klady latinských a jiných cizojazyčných sentencí, písní, hymnů, cho

rálů a kronik, bibliografické prameny a různé dobové zajímavosti. Ale aby bylo jasno – ne všechny. Autor se domnívá, že samostatné hledání po slovnících, lexikonech a encyklopediích je veliká příjem

nost, o kterou se nesluší čtenáře ochuzovat. Některé vysvětlivky čes

kých a českému čtenáři známých reálií si překladatel dovolil vypus

tit, zato vložil několik bodů, které naopak autor nepovažoval za nutné vysvětlovat čtenáři polskému.

Kapitola první

„Od pěti set hřiven uloupených výběrčímu daní.“ – hřivna (v neslovanských zemích zvaná marka) byla platební, ale nikoli monetární jednotkou. Značila hmotnost půl libry čistého stříbra, určenou k raž

bě šedesáti mincí čili kopy pražských grošů. To platilo ještě okolo r. 1300, později bylo ze stejného množství kovu raženo stále více mincí, pročež groš ztrácel na váze i hodnotě, podle toho, jak chtěl ten který panovník ždímat své poddané. Jak vidno, v tomto směru se ani do dnešní doby moc nezměnilo.

Jakoubek z Vřesovic, hejtman bílinský. – český hejtman se liší od polského hetmana, což byla ve starém Polsku vojenská hodnost velmi vysoká, někdy vyhrazená výhradně pro vrchního armádního veli

tele. Přitom obě slova, stejně jako ruský název pro kozáckého velite

le – ataman, pocházejí z německého Hauptmarm. U husitů měl hod

nost hejtmana již velitel bojového vozu a jeho osádky tj. 1521 lidí. Titul ovšem mohl patřit nejen vojenskému veliteli, ale i administra

tivnímu správci. V konkrétním případě činil titul „hejtman bílinský“ z Jakoubka správce či starostu města a městského okruhu, zároveň však vojenského velitele Bílinou postaveného ozbrojeného kontin

gentu tzn. „městské hotovosti“.

Das Fechtbuch Hanse Talhoffera – anachronismus. Proslavená pří

ručka šermu a boje chladnou zbraní byla napsána a vydána o něco později, uvádí se rok 1443. U Flos duellatorum Fiora da Cividale o anachronismus nejde, dílo bylo známo již r. 1410.

Kapitola druhá

Cave, ne cadas – Pozor, abys nepadl. Když za římského impéria vystrojil senát vítěznému vojevůdci triumfální průvod, za zády osla

vence stál obecní otrok, který mu opakoval: „ Rescipiens post te, hominem memento te, cave, ne cadas. „ – „Ohlédni se zpět, pomni, že jsi jen člověk, dej pozor, abys nepadl.“ Jinými slovy: nenechej si poplést hlavu poctami a ovacemi, nezpychni přespříliš, neboť lid, který tě nyní oslavuje, dovede nadutce svrhnout do zapomnění.

Nescis, mi fili, diem neque horám. – Neznáš, můj synu, dne ani hodiny. Matouš 25; 13. V další řeči Samson bezchybně předpovídá budoucnost. Jan Smiřický ze Smiřic přežil husitské války a vyšel z nich obohacen o značné majetky v severních Čechách. Začal však intri

kovat proti Jiřímu z Poděbrad, byl obviněn ze zrady, odsouzen a r. 1453 na Starém městě sťat.

Kapitola třetí

„...kostely a kláštery v Hiršfeldu, Bernardicích a Ostrovci.“ – města v Horní Lužici. Bernardice a Ostrovec se nazývají lužickosrbsky Bjernadzicy a Wostrówc, německy Bernstadt a Ostritz. Hiršfeld je počeště

né jméno městečka Hirschfelde u Žitavy (Zittau). Severočeský Frýd

lant patřil historicky k Lužici stejně jako Lubáň (Lauban), který dnes leží v Polsku. Za luteránské reformace zaniklý klášter Oj vín ležel u vesnice Kurort Oybin v Lužických horách těsně za našimi současný

mi hranicemi. V pokračování místopisné tabulky jsou trojjazyčně uve

deny obce ve Slezsku, o kterých nebyla zmínka v knize Narrenturm.

Dole se leskly litery V.I.T.R.LO.L… – tajný, záhadný, mnohoznačný alchymistický popis procesu transmutace – proměny běžných kovů v kovy drahé. Tato častá zkratka bývala obvykle vydávána za počáteční písme

na formule Visita Inferiora Terrae Rectifwando Invenies Occultum Lapidem – Zkoumej nižší sféry země, uprav je a nalezneš skrytý kámen. Jde pochopitelně o kámen mudrců, slavný lapis philosophorum.

„Ego vos invoco…“ – evokační rituál a zaklínadla jsou volně pře

vzata z díla Pietra ď Abano Heptameron, což je jeden z mála docho

vaných autentických čarodějných grimoárů.

Verum, sine mendacio, certum et verissimum… – Je to správné, ne

klamné, pravdivé a spravedlivé. Co je dole, je i nahoře, a to, co je nahoře, je i dole, proto, aby se uskutečnily zázraky Jednoho a Téhož. Tabula Smaragdina – Smaragdová deska (alegorický text, přisuzo

vaný Hermovi Trismegistovi, legendárnímu patronovi alchymie).

Completum est, quod dixi de Operatione Solis. – Řekl jsem tu vše o díle Slunce. Tamtéž.

Kapitola čtvrtá

Res nullius cedit occupandi. — viz. Narrenturm, kap. 11.

„Uskutečníme Zjevení svaté Brigity…“ – švédská kněžna a světice, zakladatelka a představená kláštera ve Vadstenu byla autorkou mys

tického Zjevení sv. Brigity, sebraného v osmi knihách a v Čechách zpracovaného již na sklonku XIV. stol. Tomášem ze Štítného.

„…i kdyby nám sto Konstantinových donací před nos strkali…“ Donatio Constantini je podvržená darovací listina, kterou měl císař Konstantin Veliký přenechat papeži Silvestrovi I. a jeho nástupcům vládu nad Římem a Itálií.

Kapitola pátá

…pět zbrojných burgmanů… – chudí šlechtici bez majetku, kteří byli nuceni vstupovat do služeb bohatých feudálů, byli zváni many anebo klienty. Klientům, kteří měli na starosti dozor a obranu hradů svých pánů, se říkalo burgmani.

Panskost zkazila kaplany… – text Biemata z Lublina vznikl teprve r. 1522, ale co na tom.

Pictoribus atque poetis… – Malíři a básníci mají právo dovolit si cokoli (Horatius).

Non enim est aliquid… – Nebo nic není skrytého, co by nebylo zje

veno; aniž jest co tak ukrytého, aby najevo nevyšlo. Evangelium podle Marka 4; 22. České znění biblických citací je stejně jako v prvním díle opět převzato z vydání kralického.

Maior sum quam cuipossit Fortuna nocerel – Mocnější jsem, než aby mně osud dnes uškodit mohl. Publius Ovidius Naso Metamorphoses (Proměny) 6; 195.

Quem dies vidit veniens superbum, hune dies vidií fugiens iacentem. – Koho vidí jitro povýšeného, toho vidí večer sraženého (Sene

ca).

Aureaprima sáta est aetas… – opět Ovidius Metamorphoses 1; 89. Tento i předchozí překlad: Ivan Bureš (Svoboda; Praha 1974)

Nejdříve vzešel věk zlatý, kdy bez zákonů a soudců člověk od sebe sám si správně a poctivě vedl. Nebylo před trestem strachu, ni na deskách kovových vryté nečtly se výstrahy přísné a nebál se výroků soudních o milost prosící dav: byl bez soudce bezpečen každý.

Kapitola šestá

„…žejdlík vína stojí tři groše a půl mázu piva pět penízů,“ – žejdlík měl obsah 0,340,48 1, čtyři žejdlíky měl máz neboli pinta. Vědro piva mělo čtyřicet mázů po čtyřech českých žejdlících. Půl mázu piva byla holba. Čtyři vědra obsahoval pivní sud nazývaný též věrtel. Vědro vína mělo třicet mázů po čtyřech žejdlících rakouských. Vědro piva mělo stejný obsah jako vědro vína tj. 56,6 1, protože čtyři žejdlíky české se rovnaly třem rakouským.

Pokud jde o monetární jednotky, základní z nich byl tehdy v Če

chách (a nejen tam) pražský groš – grossus Pragensis, zvaný též bílý neb široký. Původně se dělil na dvanáct penízů a parvi Pragenses – malé peníze pražské byly nejmenšími užívanými mince

mi. Později (od r. 1384) bylo do groše sedm penízů a do peníze dva haléře. Na počátku husitských válek, kdy byla kutnohorská min

covna v katolických rukou, se mince razily starými razidly se jménem krále Václava také v Praze. Po dobytí Kutné Hory se v min

covně pokračovalo v práci, ale po útěku odborníků, vesměs Němců a katolíků, se kvalita mince znatelně zhoršila a zanedlouho ražba pražského groše zcela ustala, přesto zůstal tradiční jednotkou, na níž se přepočítávaly všechny důležitější platby. Navzdory snaze zemských sněmů se po celé husitské období produkci kvalitních grošů již nepodařilo obnovit. Razil se jen peníz – drobná mince, která se stala typickým platidlem té doby.

„…pokud vám nebude líto florénu nebo uherského dukátu. Nebo grošů ve stejné hodnotě, a tedy třiceti.“ – florén čili gulden anebo rýnský zlatý měl vždy nižší hodnotu než zlatý uherský. V roce 1419, v době defenestrace, měl uherský dukát hodnotu 23 pražských gro

šů, florén pouze 19. Bouřlivé období Válek muselo zákonitě zavinit spekulativní růst hodnoty zlaté mince – proto Huncleder uvádí kurs třicet grošů.

Kapitola sedmá

Cheretejští a Peletejští – biblická sebranka, cháska, o níž jsou zmínky ve 2. knize Samuelově, 1. Královské a 1. Paralipomenon.

E lo spirito mio… – Dante Alighieri Divina Commedia (Očistec) zpěv XXX; 34-39. Překlad: O. F. Babler (SNKLU Praha 1965)

A duch můj, jemuž dlouho podle přání

se nestalo, by v její přítomnosti

úžasem stržen byl až k omdlévání,

že očima se nedověděl dosti

a jenom z ní v něj vcházela ta síla,

byl schvácen dávné lásky mohutností.

Kapitola devátá

Par montaignes etpar valées… – Chrétien de Troyes Yvain. Pře

klad:

Přes hory a doly,

přes lesy dlouhé a širé,

krajinou divnou a divokou,

cestami plnými

nebezpečenství a zkázy

Kapitola desátá

Gruonet der walt allenthalben… – anonym Carmina Burana. Pře

klad:

Zelená se les všude,

kde je můj milý tak dlouho?

Odjel na koni pryč,

achich, kdo mne bude milovat?

Ecce ceciditparies… – Ejhle, padne zeď. Ezechiel 13; 12

Kapitola dvanáctá

„…ty synku merseburských biskupských ministeriálů.“ – ministeriálové byli vlastně služební rytíři, ale osobně nesvobodní lidé. Mohli být svými světskými nebo církevními pány prodáni neb vyměněni, nesměli bez jejich svolení uzavírat sňatky a rovněž jejich děti zůstaly v nevolnictví. Při plnění dvorských a vojenských služeb se ministeriálové časem povznesli nad svůj původ a vznikla z nich (asi od XIII. stol.) nižší, nezámožná, ale již svobodná šlechta.

„…první vigilie dosud neskončila.“ – vigiliae, ve starém Římě pů

vodně označení nočních stráží ve vojenských táborech, podle nichž byla později rozdělována noc na čtyři časové úseky. Katolická církev takto nazývala pobožnosti konané před velkými svátky v noční době. Dodnes z nich zbyla pouze tzv. „půlnoční mše“ před Božím hodem.

Die Ketzer und in dem christlichen Glauben irresame Leute… Kacíře a od víry křesťanské zbloudilé lidi ničit a hubit… – fragment historické přísahy, kterou musel v rámci boje s husitstvím v r. 1422 složit pod hrozbou potrestání každý obyvatel Lužice, který ukončil čtrnáctý rok věku. Autor rozšířil povinnost této přísahy i na Slezsko, a spáchal tímto tzv. „podloženou historickou domněnku“. Řečeno jinak: vymyslel si to.

Kapitola čtrnáctá

„…husitovi totiž pan Švihovský přikázal nacpat do tlamy a do chřtá

nu střelný prach…“ – historický fakt, zmiňují se o něm Staré letopisy české.

Quibus viventibus non communicavimus — S kým jsme se nestýkali za života, s tím se nebudeme stýkat ani po smrti… – slova připisova

ná papeži Lvu I. Velikému, učiteli církve.

…hodina čili hora se dělila tmpuncta, momenta, unciae a atomi… dle následující kalkulace: 1 hora = 4 puncta = 40 momenta = 480 uncie = 21 600 atomi.

Kapitola patnáctá

Pravda je Kristova… – kantiléna Jfdrzeje Ga&i, viz. Narrenturm, kap. 21.

Nomina šunt odiosa – Jména vzbuzují zášť (Cicero).

Pone me utsignaculum super cor tuum… Položiž mne jako pečeť na srdce své, jako pečetní prsten na ruku svou. Nebo silné jest jako smrt milování… – biblický citát, Píseň písní 8; 6.

Una cosa toglio vedere… – invokace je dosti volnou autorovou montáží podle knihy Charlese G. Lelanda Aradia, or the Gospel of the Witches. Překlad:

Jednu věc toužím vidět,

věc, jež se lásky týká,

ve větru, vodě, květině!

Had syčí, žába zpívá,

prosím, neopouštěj mě!

„Prozatím jsem jen conversa…“ – conversa počeštěné konvrška byla laická sestra v klášteře. Mnišky a mniši, kteří složili pouze slib po

slušnosti, ale nedosáhli svěcení, byli dříve nazýváni sorores conversae – konvršky afratres conversi – konvrši.

Kapitola šestnáctá

miles gallicus – francouzský vojín; morbus gallicus – francouzská nemoc, syfilis

Kapitola sedmnáctá

Slyšte rytieři boží… – dobová píseň z Jistebnického kancionálu (poč. XV. stol.).

„…asi tři sta kopí jízdy.“ – základní taktická jednotka středověkého jezdectva nazývaná kopí {lanced) se skládala z těžkooděného rytíře a jeho doprovodu, obvykle panoše, zbrojného pacholka a jízdního střelce z kuše. Existovala kopí o síle tří mužů, bývala i šesti a více

členná.

Sapienti sat dictum – Moudrému stačí slůvko (Plautus); srov. naše přísloví: Chytrému napověz, hloupého trkni.

Kapitola osmnáctá

…manévry armády o síle sedmi tisíc lidí… – v některých pramenech bývá počet husitů u Nisy odhadován až na 25 tisíc, ale jejich autory musela pravděpodobně ovlivnit propaganda Vogelsangu. Případně se opírají o německéhistorické podklady, které zdrcující porážky své strany vysvětlovaly a omlouvaly „nesmírnou přesilou nepřátel“. Ve skutečnosti nebyly ani obě obce – táborská a sirotčí – společně schop

ny vypravit na rejsu silnější vojsko než 1518 tisíc mužů a zpravidla jen 79 tisíc (a u Nisy bojovali pouze táborité bez sirotků). U husitů obvyklý poměr jízdy vůči pěchotě činil 1:10. Plus válečné vozy, ob

vykle jeden na 2025 vojáků.

…písničku, v níž se zpívalo o třech tisících. – některé zdroje (i čes

ké) vycházejí, jak se zdá, právě z podobných vojáckých popěvků, neboť v bitvě u Nisy uvádějí na slezské straně čtyři tisíce a dokonce (sic!) devět tisíc padlých. To je přehnané, ne-li rovnou nesmyslné. V bitvách, které bývají považovány za největší a nejkrvavější v husitských válkách, činily podle nejnovějších výzkumů ztráty po

ražených: u Vyšehradu 300500 padlých, u Malešova asi 1 500 v bratrovražedném boji, u Ústí nad Labem 4 000, u Hiltersriedu v Horní Falci 1 200 (husitů!), u rakouského Bejdova čili Waidhofenu 900 (rovněž husitů) a u tragických Lipan 1 300. U Nisy nemohly být ztráty poražených v žádném případě vyšší. Uvádíli autor tisíc padlých, patrně se příliš nemýlí.

korec žita – korec neboli strych je stará dutá míra obilní a rovná se 93,6 1.

„Kurie římská ovečky pase…“ – Curia Romana nocpasuit ovem sivé lana – dobová průpovídka kolující po celé Evropě (zmíněná již o století dříve ve Zbraslavské kronice Petra Žitavského).

In medio quadragesimeAnno Domini MCCCCXXVIII… V půli čtyřicetidennflio půstu Léta Páně 1428 přitáhli hejtmane sekty sirotků Jan Královec, Prokop Malý řečený Prokůpek a Jan Kolda ze Žampachu do Slezska se dvěma sty jezdci, čtyřmi tisíci pěšími a sto padesáti váleč

nými vozy ku městu Kladsku. Město Mezilesí a město Landek vypáli

li, četné osady a vsi poničili a ohněm hltavým veliké škody způsobili. Kronika, z níž pocházejí tato i další citace, je autorovým výmyslem a kompilací. Jako šablona mu ale posloužila autentická kronika do

bového svědka Bartoška z Drahonic. Snažil se napodobit rovněž Bartoškovu latinu (a přepis římských číslic), historiky označovanou za „barbarskou“. Případný posměch nechť tedy padne na chudáka Bartoška.

Kapitola devatenáctá

Necessitas in loco, spes in virtute, salus in victoria – Nutnost daná místem, naděje ve statečnosti, záchrana ve vítězství. Ve skutečnosti jsou to slova hetmana Stanisiawa Žólkiewského před polskoruskou bitvou u Ktušina v r. 1610.

sans peur et sans reproche – franc. bez bázně a hany.

Anno Domini MCCCCXXVIUferia IV ante palmárům… – Léta Páně 1428 ve středu před Květnou nedělí viklefité ze sekty sirotků oblehli s děly a dobývacími stroji hrazené město Kladsko, v němž byli veli

telé pan Půta z Častolovic a pan Mikuláš z Moschenu, a s pomocí oněch děl a katapultů, jakož i ztečí a všelikými způsoby chtěli hrad dobýt a ovládnout, posádka se však zdatně bránila…

Et sic Orphani… Atak sirotci v pátek před velikonocemi od Klad

ska ustoupili.

Kapitola dvacátá

Rustica gens optima flens – Selský lid je nejlepší, když pláče (a nejhorší, když se raduje). Dobové přísloví. Nadčasové. Vždy aktuální.

Omne trinumperfectumVšz v trojici je dokonalé; srov. naše úsloví: Do třetice všeho dobrého.

Kapitola dvacátá první

Magnificat anima mea Dominům… — Velebí duše má Hospodina a veselí se duch můj… – chvalozpěv Mariin, který se zpívá o nešporách. Evangelium podle Lukáše 1; 46.

„Item v ten čas…“ – upravená formulace čtyřicátého článku z Husitské kroniky Vavřince z Březové.

Ach, mój smrtku… – staropolská píseň známá jako Skarga umierajacego (Stížnost umírajícího) pochází z r. 1461, ale údajně se jedná o překlad ještě starší písně české.

Kapitola dvacátá třetí

Adsumfavens… Sit satis laborum… – Lucius Apuleius Metamorphoseon libriXI (Zlatý osel, kniha XI); Tam, kde Jurta přestává mlu

vit latinsky (Přestaň už plakat…), použit překlad Václava Bahníka (Svoboda Praha 1974).

AufJohanni blůht der Holler… – Na svatého Jana kvete černý bez, milování bude ještě ztřeštěnější. Bez černý (Holunder, Holder, Heller, Sambucus nigra) je keř kvetoucí v době svátku svatého Jana, tedy letního slunovratu. Byl zasvěcen Veliké Bohyni a měl význam při erotické magii.

Petersilie, Suppenkraut wáchst in uns 'ren Garten… – německý mi

lostný popěvek (s autorovou úpravou jmen), vzpomínající petržel a černý bez jako přírodní afrodisiaka. Zmínka o červeném a bílém víně má být alegorií ztráty panenství. Překlad:

Petržel, nať do polévky roste v naší zahrádce,

švarná Jurta nevěsta je, čekat už déle nechce,

pod keřem černého bezu dala Reynevanovi pusu.

Vínko červené, vínko bílé, zítra veselka bude!

Obě předchozí básničky z knihy Hexenmedizin, Claudia MixllerEbeling, Christian Ratsch, Wolf Dieter Storl, AT Verlag, Aarau 1999.

Ecce femina… – Ejhle žena! Ejhle holubice, která snímá hříchy svě

ta!

„Matka všeho v přírodě, vládkyně všech živlů…“ – opět Apuleius (ze stejného díla a ve stejném překladu). Krom toho cituje abatyše nahodile Zjevení sv. Jana, Izaiášovo proroctví a žalm 72.

„…vocatussum Hermes Trismegistus… „Nazývají mne Hermes Třikrát veliký, neb vládnu třemi složkami filosofie všehomíru. Tabula Smaragdina.

Kapitola dvacátá čtvrtá

Palec a jedno ječné zrno byl zavedený kalibr… – palec měřil 1,992 cm a ječné zrno 0,498 cm.

Heran ihr Sterblichen – verše z Tance smrti, ve středověku oblíbe

né alegorie, v níž bylo předváděno konečné vítězství smrti nad živo

tem a ve které prostý lid černým humorem čelil společenské nerov

nosti, kterou egalizuje až smrt. Překlad:

Jen pojďte, smrtelníci,

marně lamentujete,

podle mé píšťaly,

tancovat budete!

Sum sponsaformosa… – Panna z Tance smrti praví: „Jsem nevěsta spanilá, před světem ztepilá“. Smrtka odpovídá: „Už jsi proměněná, barvy své zbavená“.

Kapitola dvacátá pátá

Veritatem dicam, quam nemo audebitprohibere Pravdu dím, kte

rou nikdo nemůže zpochybnit. Gesta Francorum.

Místopis

ANDRZEJ SAPKOWSKI

Boží bojovníci

Z polského orginálu „Božy bojownicy“,

vyd. nakl. SuperNOVA, Warszawa 2004,

přeložil Stanislav Komárek.

Obálku s použitím výřezu obrazu „Jenského kodexu“ vypracovala Jana Komárková

Ilustrace a grafická úprava Jana Komárkova.

Technické zpracování litografií a sazba Robert Pilch – Brokilon.

Odpovědný redaktor Jiří Pilch.

Vydání první.

Vydalo nakladatelství LEONARDO,

Svazácká 17, 700 30 Ostrava – Jih

v roce 2005 jako svou 46. publikaci.

e-mail: leonardo@mybox.cz

Tisk Těšínské papírny s.r.o., Český Těšín

Doporučená maloobchodní cena vč. DPH: 284,- Kč

Cena Klubu čtenářů SF: 259,- Kč

ISBN 80-85951-43-6