Devata sfera1LEONARDO
OSTRAVA

ANDRZEJ SAPKOWSKI

MAGICKÉ
STŘÍPKY

LEONARDO
OSTRAVA
2009

Copyright © 1995, 2001 by Andrzej Sapkowski

Translation © 2002 by Stanislav Komárek and Jiří Pilch

Cover Art © 2002 by Jana Komárková and Robert Pilch

Illustrations © 2002 by Jana Komárková

For 2nd Czech Edition © 2009 by Lenka Pilchová – Leonardo

ISBN 978-80-85951-56-1

Král Artuš

(esej)

ÚVOD

Jen málo pověstí se může pochlubit stejně úspěšnou kariérou jako legenda o králi Artušovi a rytířích Kulatého stolu¹. Mýtus, jenž vznikl někdy v šestém až sedmém století na Britských ostrovech, doslova na periférii tehdejší Evropy, uhodil do zvonu evropské i světové kultury tak mocně, že zvon ten zní dodnes – již tisíc čtyři sta let.

Už jsme zapomněli, jak panoval hromovládný Zeus na Olympu, zato si vzpomínáme, jak vládl Artuš na Camelotu. Nevíme, čím se proslavili proroci Eliáš anebo Jeremiáš, známe však činy Merlinovy. Málokdo z nás se rozpomene na příběh lásky Aenea a kartaginské královny – a na to, že se jmenovala Dido – ovšem řekne-li se Tristan, každý automaticky doplní jméno jeho milé. Kdo ví, jak se nazýval meč Siegfrieda z Niebelungů anebo Rolanda, nejslavnějšího z paladinů Karla Velikého? Na Excalibur, za to ručím, si vzpomene každý hned.

Čím to tedy je, že jsou nám ještě po čtrnácti staletích tak známé a blízké činy krále vzdálené Británie a jeho chrabrých rytířů? Proč se jejich legenda stala pokladnicí literární inspirace stejně bohatou jako, nám přece bližší, řecká mytologie, Iliada či Odysea?

Z artušovského mýtu čerpali hojně nejen anglosaští autoři: Chaucer, Drayton, Warton, Holinshed, Spenser, Milton, Shakespeare, Dryden, Jonson, Pope, Wordsworth, Coleridge, Rosetti, Morris, Tennyson, Yeats, Swinburne, Eliot, Scott, Blake, Longfellow, Lowell, Twain, Joyce a C. S. Lewis, nýbrž i Pulci, Boiardo, Ariosto, Tasso, Petrarca a Dante, Brantôme a Cervantes, Calderón, Goethe, Schiller i Uhland. A též Sigrid Undsetová, Jean Cocteau, Italo Calvino či Umberto Eco. Z polských autorů Zofia Kossak-Szczucká, Maria Kuncewiczová a Teodor Parnicki. Všechny ani vyjmenovat nelze.

Proč Artuš, proč jeho legenda?

Odpověď je možno najít v mnoha literárních a vědeckých pojednáních. Následující práci nechce její autor ani v nejmenším vydávat za vědeckou, neboť vědcem nebyl, není a v budoucnu nehodlá býti².

Poněvadž však výše zmíněný zvon zní nejzvučněji a nejjasněji pod klenbou budovy současné literatury fantasy, nechť o králi Artušovi promluví spisovatel fantasy, jímž se autor cítí býti.

Začněme základní otázkou – zda král Artuš vůbec existoval? Třebas není vůbec základní, protože žádná z možných odpovědí, ať pozitivní, či negativní, stejně nebude mít na pověst žádný vliv. Nicméně alespoň pokus o zodpovězení může napomoci porozumět mýtu. Jeho pramenům. A jeho smyslu.

Historie a legenda

Ostrovy, které dnes nazýváme Britské, měly ojedinělé štěstí, co se týče obyvatelstva. Od pradávných časů na ně směřovaly nájezdy rozličných kmenů a pronárodů. Vždy však došlo k tomu, že se záhy po porážce a ovládnutí domorodců stal z nájezdníka aborigin – a to pouze proto, aby po nějakém čase byl poražen o ovládnut opět novým nájezdníkem, který se rychle proměnil v domorodce a tak dále. Díky tomu nevíme, kdo tam byl skutečným „rodilým domorodcem“. Tedy, nevěděli bychom to, kdyby nebylo bájí a mýtů. Z nich víme, že prapůvodním obyvatelem Británie byl obr Albion, syn Poseidonův. Po něm ostrov zdědil své nejstarší známé jméno.

Leč brzy se ukázal první nájezdník. Nebyl to nikdo jiný nežli proslavený Héraklés, jenž po mnoha dobrodružstvích na jihu Evropy zamířil rovněž k Hyperborejcům. Poté, co překročil Gibraltar a postavil tam pověstné sloupy, dospěl hérós až k bílým útesům Doverským. Nepohostinný Albion se na něho s řevem vrhl, avšak Héraklés ho srazil svým mocným kyjem. A potom se vrátil domů. Je třeba zdůraznit, že byl jediným dobyvatelem v historii, který se takto zachoval. Všichni jeho následovníci zde zůstávali na věky, popřípadě byli vypuzeni silou.

Následujícími kolonizátory byli dle pověstí potomci Noemovi. Biblický mořeplavec měl syna Jafeta, ten zase syna Histiona, který zplodil čtyři syny, jenž se prý jmenovali Francus, Romanus, Alemannus a Britto. Každý z nich se usídlil v jiné části Evropy a stal se praotcem národa po něm nazvaného. Britto, jak se už jistě všichni dovtípili, se usadil na ostrově, který byl po Albionově smrti patrně neobydlen. Od bratra Franka jej oddělil průliv nazvaný mnohem později La Manche.

Anglický básník John Milton, opíraje se o Geoffreye z Monmouthu (o němž ještě bude řeč), neguje výše zmíněné verze. Podle Miltona a Geoffreye to bylo tak:

Po pádu Tróje se zachránila hrstka Trójanů, které vedl Aeneas. Jeho osudy jsou známé z vyprávění Vergiliova. Po dlouhém putování se Aeneas usadil v Itálii a stal se předkem Římanů. Jeho syn Askanius čili Iulus měl syna Silvia, ten zase syna Bruta. Dotyčný Brutus nešťastnou náhodou na lovu usmrtil svého otce a byl za to vyhnán z Itálie. Odebral se do Řecka, kde potkal potomky jiné skupiny Trójanů, vyváznuvších z dobytého města. Vedlo se jim krušně, Řekové je zle utiskovali. Brutus, dávaje jim za příklad pradědečka Aenea, rodáky vyzval: „Vydejme se na moře, bratři, najděme si vlastní zemi. Aeneovým lidem se to povedlo, a my nejsme o nic horší. Což je na světě jenom jedna Itálie? Někde nás očekává nová vlast a budeme-li mít štěstí, najdeme si tam i nějaké Sabinky, ať je veselo.“

Trójané jej poslechli a zvedli kotvy. Pluli dlouho a celý ten čas jim bohové nepřáli. Naštěstí se v poslední chvíli Brutovi zjevila bohyně Diana, která mu poradila, ať zamíří k velikému ostrovu na sever od Galie, kde sídlí obři. Tam ať vybudují novou Tróju.

Bohyně nežertovala. Vyhnanci, držíce se určeného kurzu, za nějaký čas dopluli ke břehům země, kterou nazvali podle jména svého vůdce – Británie. Jejich rádkyně měla pravdu i ohledně obrů, skutečně tady ta chamraď žila. „Damned!“ láteřil Brutus. „Pradědeček měl štěstí, Rutulové byli přece jen o chlup menší!“ Nicméně novopečení Britové se do obrů neohroženě pustili a jeden z Brutových druhů, silák Corineus se dokonce vypravil daleko na západ, kde se utkal s největším z obrů Gogmagogem a v zápase ho přemohl a zabil. Hrdina se usadil na dobytém území, kterému se podle něj začalo říkat Cornovia čili Cornwall.

Brutus mezitím založil město Troianova. Jeho název byl postupem času zkomolen na Trinovantum – a to je dnešní Londýn.

Po Brutově smrti si zděděnou zemi rozdělili jeho tři synové. Nejstarší Lokrinus dostal největší část ostrova, dnešní Anglii, tehdy byla podle jména vládce nazvána Logres. Druhorozený Kamberus dostal západní část, pojmenovanou Kambrie či Kymrie, dneska Wales a Cumberland³. Třetímu synovi Albanactovi připadla země na severu, která se od té doby zvala Alba, nyní Skotsko.

Jak vidíme, všechno by bylo prosté a jasné, až na ten drobný háček, že nikomu se jaksi nechce věřit bájím a pověstem. Naopak antropologům a archeologům věří všichni. Poučme se tedy, co o praobyvatelích Britských ostrovů tvrdí vědci.

Nejstarší identifikovaný lid sídlící na Ostrovech prý patřil ke stejnému etniku jako řečtí Pelasgové anebo italští Etruskové. Anglosaští historici říkají těm dávným osídlencům Iberové, neb se domnívají, že přišli z Iberského poloostrova, dnes známého spíše jako Pyrenejský. Odkud připutovali na Iberský poloostrov, kdy vlastně přistáli na Britských ostrovech a zda tam nalezli a ovládli nějaké ještě starší plemeno – to nevíme⁴.

Iberové nezanechali na Ostrovech výrazné stopy (samozřejmě až na megalitické stavby jako Stonehenge či New Grange), podle čehož se soudí, že nerozvinuli kulturu na úrovni Etrusků, nýbrž zůstali na relativně nízkém stupni vývoje až do příchodu nové etnické skupiny, kterou se budeme podrobně zabývat – Keltů.

Ten lid se ze svých původních sídlišť, ať už ležely na horním Dunaji, anebo, jak soudí jiní badatelé, v podhůří Alp, vydal na dlouhé putování a osídlil rozsáhlé oblasti evropského kontinentu. Z historických pramenů známe nejlépe Kelty, kteří se usadili v Galii a nevyhnutelně se dostali do kontaktu s římským impériem. Jak píše Gaius Julius Caesar ve svých Zápiscích o válce galské, dělí se Galie na tři části (Gallia est omnis divisa in partes tres), Caesar je nazývá Aquitania, Gallia Lugdunensis a Gallia Belgica. Ony partes tres byly regiony osídlené kmeny lišícími se jak obyčeji, tak jazykem. V šestém století př. n. l. uskutečnili Galové (identifikovaní s Goidely či Gaely) invazi na Britské ostrovy. Osídlili dnešní Irsko, ostrov Man a Británii po Corwall, Cunberland, Devon a Severní Wales. Zpočátku válčili s domorodci a vytlačovali je z úrodných oblastí, posléze se však s nimi spojili proti novým dobyvatelům, kterými byli ve čtvrtém století př. n. l. jejich keltší příbuzní Belgové (Belgae).

Část iberských praobyvatel Ostrovů se však nenechala ovládnout, nesplynula s Kelty. Byly to kmeny z divokých a nehostinných hor na severu, z Alby, dnešního Skotska. K těmto seveřanům se ještě vrátíme, neboť vzdorovali náporu cizinců ještě velmi dlouho a velmi úporně.

Ovšem na jihu vše probíhalo podle zavedeného schématu. Nájezd, válka, okupace, integrace. Belgové záhy opanovali jihovýchodní nížiny a posléze dosáhli úpatí Grampianů, řeky Tweed. Keltové goidelští (Gaelové) drželi Irsko a Man, jejich enklávy zůstaly na Cornwallu a ve Walesu. Společné keltské kořeny usnadňovaly porozumění a integraci v hraničních oblastech. Postupem času se Belgové smíšení s Goidely rozdělili na další plemena – Římané jedno z nich později nazvou Briganti⁵. A právě po těchto Brigantech, nikoliv po pohádkovém Brutovi anebo Brittovi, získá již zanedlouho obyvatelstvo ostrova název Britové a samotný ostrov Británie.

Římané projevili o Ostrov zájem ještě před zlomem letopočtu. V letech 55-54 př. n. l. se proti Britům vypravil osobně Gaius Julius Caesar. Uskutečnil (podle Roberta Gravese, nikoliv dle historiků, poněvadž jsem koneckonců spisovatel, a ne historik) dvě invaze. Při první kladli Britové pod vedením krále Kassiwellauna (Casswallawna) tak tuhý odpor, že se Caesar dokázal probít stěží deset mil do vnitrozemí. Při druhé posílil své jednotky na dvacet tisíc mužů, prolomil obranu pobřeží a okupoval dnešní Kent. Válečná výprava skončila donucením ostrovanů platit tribut, na což se ovšem už za dva roky vykašlali.

Za panování císařů Augusta, Tiberia a Caliguly (asi 30 př. n. l. – 40 n.l.) nechalo impérium Británii na pokoji a nevyžadovalo ani poplatky. Bylo jasné, že donutit bojovné barbary k poslušnosti a placení poplatků by znamenalo zdlouhavou válku, jejíž ztráty by byly neúměrně vysoké vzhledem k očekávaným ziskům. Nicméně ani v té době Řím nepřestal s Ostrovem udržovat obchodní styky.

Situace se začala měnit, když v jižní Británii vládl Cymbelín (Cunobelinus), král Trinovantů. Jeho synové si s ním očividně příliš nerozuměli, poněvadž upláchli do Říma prosit o vojenskou pomoc proti tatíkovi. Na oplátku slibovali uznat římskou svrchovanost – a opětovně platit tribut. Caligula se pro tento podnik zcela nečekaně nadchl. „Ovládnu,“ zvolal chvástavě, „celou Británii od Scill až po Orkneye!“ Poté vyrazil. Když však dospěl do Boulogne, ani se nepokoušel přepravit přes průliv. Namísto toho rozkázal legionářům sekat meči do mořských vln a sbírat mušle, což vyhlásil za vítězství nad Neptunem a dobytí válečné kořisti. Tím celá výprava skončila a imperátor se slavně vrátil do Říma, kde si už Cassius Cherea brousil nůž.

Cymbelín zemřel ve stejném roce, kdy byl Caligula zavražděn (41 n. l.). Po smrti krále Britů se jeho rodinka ihned pustila do boje o moc. Jeden z jeho synů Karaktak (Caradawg) se prohlásil králem Trinovantů, druhý syn Berik (Verica) v souladu s rodinnou tradicí utekl do Říma a požádal císaře Claudia o pomoc v boji proti bratrovi.

Claudius detailně prostudoval Caesarovy paměti, precizně naplánoval tažení a kvalifikovaně zformoval expediční sbor. V r. 43 překročil se čtyřmi tisíci vojáky Kaletanskou úžinu a zamířil rovnou na Karaktakovo sídelní město Colchester. Karaktak se svým zetěm Kattigernem mu v čele svých bojovníků zastoupili cestu u Brentwoodu, avšak v bitvě byli rozdrceni. V dobyté jižní části Ostrova (Kent, Sussex a Essex) pak císař vytvořil základ pro novou provincii. Zanechal zde vojenský kontingent pod vedením Ostoria a sám uspořádal triumfální vjezd do Říma.

Avšak již r. 45 Karaktak sebral síly a znovu udeřil na římské posádky. Zpočátku dosáhl jistých úspěchů, leč zanedlouho byl zrazen vlastními krajany, zajat a vydán svým nepřátelům. Když byl dopraven do Říma a v řetězech předveden před Claudia, promluvil pozoruhodně dobrou latinou a sám vedl svou obhajobu tak znamenitě, že mu dojatý císař daroval život. Když bylo zajatci umožněno zhlédnout Věčné město, pronesl prý užaslá slova: „Nechápu, jak mohou vládci tak okázalého města ve svých srdcích lačnit po našich nuzných chatrčích.“

Naivní Karaktak. Nepochopil, že vetřelci nebudou mít nikdy dost toho, co mohou vyždímat z jeho porobené země: zlata, stříbra, železa, cínu, olova, kožešin, obilí, dobytka a otroků. Římané si naplánovali ovládnutí celé Británie a vysílali přes Kanál stále další jednotky. V r. 47 byla Británie obsazena až po řeky Severn a Trent.

Nicméně domorodci se snadno nevzdávali, odvahou a vytrvalostí, s jakou hájili svoji vlast, uváděli útočníky v úžas. Pax Romana byl v Británii vyhlášen jen formálně, poněvadž Britové a Keltové dosud nesložili zbraně. V letech 60-69, když byl dobyt už takřka celý Ostrov, povstali proti okupantům pod vedením královny Icénů Boudikky (Boadicey). Bojovná vládkyně porazila několik legií, dobyla několik měst, pobila sedmdesát tisíc Římanů a jejich spojenců. Zajaté legionáře nechala narážet na zaostřené kůly, což dost podstatně oslabovalo bojovou morálku nepřítele.

Boj však skončil porážkou, povstání bylo utopeno v krvi. Boudikka by nesnesla pohanu, která potkala Karaktaka, sama si vzala život. Její pomník stojí dnes ve městě, které během povstání vypálila – v Londýně u Westminsterského mostu.

Záhy nato, v r. 78 římský vojevůdce Julius Agricola v podstatě dokončil obsazení Británie.

Ale pozor: Sever se i tentokrát úspěšně ubránil nájezdníkům. Nehostinné oblasti Caed Celyddon, vrchy a údolí Kaledonie a průsmyky Grampianů, hájené divokými horskými klany, se ukázaly nedobytnou pevností. Jako kdysi Goidelové a Britové, musely nyní i římské legie, jejichž orli přeletěli vítězně přes půl tehdejšího světa, ustoupit před udatností a urputností barbarů. Horalé ze Severu používali válečné malování, Římané je proto začali nazývat Picti (Pomalovaní). Kohorty se stáhly, Sever zůstal svobodný a jeho obyvatelé se neomezili výlučně na obranu. Přešli sami do útoku a zatápěli Římanům tak důkladně, že se proti nim museli pro změnu zase bránit nedávní dobyvatelé. Jak bylo jejich zvykem, vystavěli Římané limes – pohraniční obranný val, jenž měl Pikty udržet na jejich území a zamezit jejich loupeživým nájezdům. V letech 122-127 vznikl první z nich, Hadriánův val, dělící severní část Ostrova na linii dnešních měst Carlisle a Newcastle, v letech 140-142 val Antoninův na úrovni dnešního Edinburgu. Severně od limitu vládli Piktové, jižně Pax Romana.

Nicméně jako ve všech provinciích neznamenal římský mír pouze okupaci, teror a vykořisťování, nýbrž především rozvoj a pokrok: civilizační, kulturní, ekonomický. Británie byla rozdělena na čtyři správní jednotky: Maxima Caesariensis, Flavia Caesariensis, Britannia Prima a Britannia Secunda, jejichž hlavními městy byly: Londinium (Londýn), Lindum (Lincoln), Corinium (Cirencester) a Eburacum (York). V čele každé provincie stál viceprefekt, všechny pak byly pod správou prefekta čili místodržitele. Vojenské velení bylo v rukou dvou praetorů, jeden měl titul Dux Britannianum, sídlil v Eburaku a měl na starosti opevnění na severní hranici, druhý byl Comes Littoris Saxonici, jenž dbal o obranu pobřeží (od Portsmouthu po Wash), ohrožovaného námořními nájezdy Jutů a Sasů.

Na místech starých keltských caers neboli hradišť vznikaly postupně římské tábory, tvrze a nakonec města: Camulodunum, bývalé sídelní město Cymbelína a Karaktaka (Colchester), Dubris (Dover), Venta Belgarum (Winchester), Isca (Caerleon on Usk), Isca Dumnoniorum (Exeter), Glevum (Gloucester), Aquae Sulis (Bath), Corstopitum (Corbridge), Deva (Chester), Segontium (Caernarvon), Venta (Caerwent), Luguvalium (Carlisle) a mnohá další.

Římané zůstali v Británii čtyři sta let. Velmi dlouho. Avšak nakonec museli odejít. Důvod byl prostý: celá staletí okupovali a kolonizovali cizí země, stovky let přinášeli cizím národům Pax Romana a silou jim ho vnucovali. A nakonec se stalo, že někdo zabušil rukojetí meče na jejich vlastní dveře, pod hradby Roma Aeterna přitáhli Vizigóti.

Exodus Římanů z Británie neproběhl náhle, odcházeli postupně. A třebaže poslední legie opustila Ostrov r. 407, mnoho Římanů v Británii zůstalo. Vysloužilí legionáři, kteří zde dostali půdu jako odměnu za dlouholetou službu, ti, kdož se s domorodci spříznili manželskými svazky, kupci, kteří zde provozovali obchody. Asimilovaní představitelé provinční římské aristokracie svázaní sňatky s rodovou aristokracií keltskou dali vzniknout nové vládnoucí vrstvě – šlechtě, která, jak víme, již od časů Karaktaka ovládala stejně dobře latinu jako keltský jazyk.

Pochopitelně byli i tací, kteří s radostí uvítali odchod cizinců. Ohniska protiřímského odporu doutnala v Británii po celá čtyři staletí okupace. Náčelníci klanů po vzoru legendární Boudikky pravidelně vyvolávali revolty a vzpoury. Ačkoliv legie stály na Antoninově valu, rovnou pod nosem Duxe Britanniarum, v horských oblastech Walesu, Dyfedu a Gwyneddu, v Rhegedu a Cornwallu se nadvláda Říma prakticky neuplatňovala – zde stále vládly klany. A sotva Římané odtáhli, klany se neprodleně pustily do sebe navzájem, začala válka o moc.

Odchod římských vojsk a následný rozvrat samozřejmě neunikl pozornosti sousedů. Na západním pobřeží se objevily lodě irských pirátů, tehdy nazývaných Scoti. A na severu se přes opuštěné valy hrnuli nezničitelní Piktové…

Přivrženci Říma se na něj několikrát obraceli s žádostí o pomoc, jen proto, aby se dověděli, že Británie už impérium nezajímá. Bývalá provincie je nyní de facto nezávislá a samostatná, musí tedy řešit své problémy sama. Pomoc z Říma není reálná, Řím má jiné, důležitější starosti. Snadno se domyslíme, že ty starosti připravili Římanům Alarichovi Gótové, chystající se vyplenit město. A to byly smrtelné křeče impéria, které donedávna vládlo půlce světa. V r. 476 Západořímská říše padla a už nepovstala.

Než, vraťme se do Británie. Ve válce kmenů a klanů se zde objevuje (okolo r. 440) zpola historická, zpola legendární postava. Válečník, klanový náčelník, který se nepochybně chopil vlády tím, že si podrobil anebo povraždil ostatní pretendenty. Jmenoval se Vortigern. Nepochybně Briton (stačí si povšimnout podobnosti jeho jména se jménem Karaktakova zetě Kattigerna), ale údajně ženatý s čistokrevnou Římankou, prý dokonce aristokratkou z císařského rodu. Vortigern dosahoval úspěchu za úspěchem: získal na svou stranu britské i římské kruhy, dosáhl vítězství nad irskými piráty a dokonce se mu na čas podařilo zatlačit Pikty za římské valy. Zajisté vyvolený vladař, kterého země potřebovala. Vortigern zavede pořádek, Vortigern povznese Británii.

Leč Vortigern ztrácí Británii – Británii Britů. Jak ukáže historie, natrvalo. Vortigern se stal britským Konrádem Mazovským, či spíše Konrád Mazovský⁶ se nepoučil z Vortigernova omylu.

Vortigern si uvědomil, že nedokáže Pikty trvale udržet za valy, na kterých již nestojí legie, že musí najít zbraň proti odvěkým nájezdníkům. A Vortigern ji nalezl. Okolo r. 403 se na Ostrově vylodili noví spojenci, odvážní bojovníci, kteří se měli bít za Británii a za Vortigerna, ukázat divochům, zač je toho loket. Byly to germánské národy: Anglové, Jutové, Frísové a Sasové od ústí Labe. Za čas se celá ta směsice začne souhrnně označovat jako Sasové či Saxoni⁷.

V jejich čele stáli náčelníci Hengist a Horsa, ve znaku měli Bílého koně.

Nové spojenectví stvrdil Vortigernův sňatek (Římanku otrávil?) s Hengistovou dcerou. Sasům bylo uděleno právo usídlit se na ostrově Thanetu a na pobřeží Kentu. Navíc jim bylo přislíbeno veškeré území, které si vybojují na Piktech, v podstatě vše na sever od Antoninova valu. Sasové se pustili do boje a skutečně Piktům pořádně zatopili. Neútočili pouze přes limes, ale vylodili se i na Orkneyském souostroví, aby odtamtud mohli podnikat výpady do týla nepřítele. A do Británie připlouvaly stále nové lodě s novými bojovníky – a novými osadníky. Osadníci se rozhlíželi okolo. Země na Severu, v divoké Kaledonii? Proč tak daleko? Vždyť je tolik krásné a úrodné země tady kolem, v Kentu a Sussexu, stačí se na ní usadit hned po vylodění. Je to bohatá země, ne jako naše jalové Jutsko, písčité Frísko anebo bažinaté ústí Labe. Všeho je zde dostatek. A bude-li něco chybět, je možno to snadno sebrat hloupým a neschopným Britům, těm Pseudořímanům. Vždyť Piktové to tak dělají po celá staletí, vezměme si z nich příklad.

A tak hořela keltská hradiště i římské vily. Sasové se valili vpřed, Britové ve zmatku prchali. Už pochopili, že si sami pozvali nepřátele, vedle nichž se pomalovaní Piktové náhle jevili jako mírní beránci. Zoufalý Vortigern se pokoušel uzavřít smlouvu, dohodnout se s útočníky, stanovit demarkační linii a hranici. Sto britských vůdců se setkalo na mírové konferenci se stovkou Hengistových thanů. Na znamení míru a přátelství všichni neozbrojeni. Pěnilo se pivo, jehňata a vepři se opékali na rožních. Radujme se, veselme se, ať žije přátelství mezi národy!

A kdeže se konala ta sláva? Inu, na Salisburské pláni, v kamenném kruhu Stonehenge, zvaném Tanec obrů.

Znenadání se však na Hengistovo znamení zablýskly dýky, až doposud nenápadně schované ve vysokých botách saských thanů. Před hrůzou vytřeštěnýma Vortigernovýma očima se odehrála krvavá řež, která vstoupila do dějin jako Noc dlouhých nožů. První Noc dlouhých nožů – historickými příklady inspirované lidstvo jich později uspořádá ještě několik.

Vortigern si jako zázrakem zachránil život, uprchl a skryl se v Kambrických horách. To byl konec jeho politické kariéry. A jak se zdálo, konec keltské Británie. Pryč s předstíráním míru a spojenectví, došlo prostě k novému, rozsáhlému nájezdu! Zakrátko se Británie scvrkla na rozlohu Somersetu, Devonu, Cornwallu a Walesu. Celá východní část Ostrova padla do rukou Sasů, vládl zde Wotan a Bílý kůň.

Tehdy si prozřetelnost vybrala dalšího muže, posledního pravého Římana (třebaže byl určitě Briton jako Vortigern), jenž vstoupil do dějin pod jménem Ambrosius Aurelianus a s titulem Dux Bellorum. Přemohl a odstranil Vortigerna (dozajista energickým šmiknutím nožem přes hrdlo), postavil se Sasům a povedlo se mu je částečně zatlačit zpět na východ. Poté začal opravovat opuštěné římské tvrze a opevňovat keltská hradiště po římském způsobu. Rekonstruoval síť silnic, rozvíjel a posiloval hospodářství země a obchod s kontinentem. Přesto Sasové, i když se jim už nedařilo dobývat opevněná keltská sídliště, nadále a prakticky beztrestně pustošili zemi loupeživými vpády. Jako by se nad nimi nedalo zvítězit.

A zde začíná legenda.

Zestárlý Dux Bellorum Ambrosius Aurelianus vybírá mezi klanovými vůdci svého nástupce. Stává se jím Uther Pendragon, třebaže ne všichni jej uznávají. Například Gorlois, vévoda Cornwallský, pán na hradě Tintagilu, novému vládci otevřeně vypovídá poslušnost. Povídá se ovšem, že jejich nepřátelství nevyvolala výhradně politická rivalizace, Utherovo oko prý zálibně spočinulo na Gorloisově sličné choti Igraině. A tak vzplane válka o krásnou ženu.

Utherův rádce je moudrý a mocný čaroděj (druid) Merlin. Jeho kouzla propůjčí Utherovi Gorloisovu podobu, takže nikdo neodhalí kamufláž, když Uther vnikne v době sokovy nepřítomnosti na jeho hrad. Igraina ho nepozná dokonce ani v manželském loži.

Uther získává ženu a vládu, poráží své nepřátele. Gorlois zahyne v boji, ostatní skládají hold novému vládci. Pendragon se stává Duxem Bellorum a žení se s krásnou vdovou. Ta přivádí na svět syna – plod oné noci na Tintagilu. Leč na scénu opět vstupuje Merlin, který Utherovi připomíná, že za kouzlo, jehož pomocí dostal Igrainu, musí zaplatit. Cenou je tehdy počaté dítě, které musí odevzdat čaroději.

Malého Artuše – tak se jmenuje Pendragonův a Igrainin syn – předává Merlin na vychování rytíři Ectoriovi. Chlapec vyrůstá spolu s Ectoriovým synem Kayem. Roky ubíhají. Uther Pendragon, Dux Bellorum a Comes Brittanorum, umírá (podle jedné verze se udusil kostí z kuřete). Kdo bude nyní vládnout Británii? Kdo převezme Ambrosiovo a Utherovo dílo, kdo zadrží Pikty a Sasy?

Poslední den zimy, na svátek Imbolc, se náčelníci klanů tradičně setkávali v Londiniu, na místě, kde stál veliký balvan. Do něj byla zapuštěna železná kovadlina a v ní byl vetknut meč. Nápis na kameni hlásal:

TEN, KDO MEČ VYTÁHNE, JE PO PRÁVU A RODEM KRÁLEM BRITÁNIE.

Tak, junáci, do toho! Komu se to podaří? Někteří se ani nepokoušejí, možná proto, že neumějí číst – čert ví, co je na tom šutru vlastně napsáno? Jiní, pyšní na své svaly, zkoušku podstupují: „Ufff… Shit! Next, please.“

Mnoho siláků to zkouší, nikdo to nesvede. Až se jílce meče náhodou chopí patnáctiletý schovanec rytíře Ectoria. A uvolněná zbraň se zablýskne v jinochově ruce.

„Pohleďte, Britové!“ volá Merlin. „Toto je právoplatný dědic Uthera Pendragona! Toto je váš král! Král Artuš!“

Před zraky všech britských rodů vyplněné proroctví pohne zemí – kdo může, spěchá do šiků mladičkého vladaře. Artuš udeří na Sasy a svede s nimi jedenáct vítězných bitev. Jedenáctkrát poráží potomky Hengista a Horsy na hlavu, poněvadž jádro jeho armády tvoří kavalerie, v útoku nezadržitelná družina jízdních bojovníků. Sasové, třebaže mají ve znaku Bílého koně, bojují postaru – jako pěchota. A prohrávají.

Ke dvanáctému, rozhodujícímu střetnutí, dojde pod horou Badon. Bitva skončí totálním zničením nepřátelského vojska, morální a militární síla germánských nájezdníků je zlomena. Albion, Británie, kraj Logres si může konečně odpočinout od dlouholeté hrozby, země má perspektivu mnoha let míru a blahobytu pod vládou moudrého a spravedlivého krále. Artuš se usazuje na hradě Camelotu a ze svých jezdců vytváří elitní družinu Kulatého stolu.

Legenda?

K záznamům o Artušovi a jeho činech v letopisech se ještě vrátíme – písemných pramenů je mnoho. Na jistý fakt, týkající se uvedeného období a v podstatě potvrzující autentičnost Artušovy postavy, upozornili taktéž archeologové. V letech 443-505 se saská expanze šířila velmi rychle a dynamicky, ale v letech 505-516 se náhle zastavila. Něco se stalo. Došlo k něčemu, co Sasy pacifikovalo na tak dlouhou dobu, že se z bojovných dobyvatelů změnili v rolníky, obdělávající zemi ve východní polovině Ostrova. Vosadníky, kteří se postupně sžili a smísili s potomky Keltů a dali vzniknout národu Anglosasů (a ti byli zase po čase podrobeni francouzskými Normany přivedenými Vilémem Dobyvatelem). Položme si otázku, jaká mocná pohnutka byla schopna přinutit lupiče a nájezdníky, aby se proměnili v mírumilovné zemědělce? Odpověď je nasnadě: strašlivý výprask, který agresoři dostali. Někdo silnější jim uštědřil takovou lekci, že se z ní po dlouhá léta nevzpamatovali. Archeologické nálezy to potvrzují. V tom poměrně dlouhém období let 505-550 nebyl nalezen sebemenší výskyt nějakého typicky saského reliktu za předpokládanou demarkační čárou, kam vítěz zahnal poraženého nepřítele. Tato linie probíhala přibližně podél východního okraje Salisbury Plain (dnešního Hampshire) na sever přes vrchovinu Hiltern k řekám Trentu a Humberu.

Kdo tedy zadržel Sasy na východě, zastavil jejich expanzi? Musel to být nadaný vojenský velitel, skutečný Dux Bellorum, natolik populární a charismatický vůdce, aby sjednotil a ovládl nesvorné britské kmeny a postavil z nich efektivní armádu. Ale jak porazil početné, v bojích zakalené a dosud neporažené Sasy? Pochopitelně, že použitím strategie a taktiky, které nedokázali vzdorovat. Strategie a taktiky římské. Prameny i výzkumy nám totiž potvrzují, že i když jádro a údernou pěst římské bojové formace tvořil sevřený šik pěchoty, v posádkách na území Británie sloužilo jinde neobvyklé množství jezdců zvaných cataphracti, kteří se dobře osvědčili proti bojovým vozům Keltů, jakož i proti Piktům, používajícím taktiku dnešních speciálních jednotek hit and run. Podle některých historiků bylo na Hadriánově valu umístěno dva tisíce jezdců pocházejících ze Sarmacie. Jak bylo zvykem, nabývali vojáci po skončení dlouholeté služby práva usídlit se v regionu, kde předtím sloužili, proto není vyloučeno, že se pozdější rytíři Kulatého stolu naučili jízdnímu boji od potomků jezdců z východoevropských stepí proškolených v římském způsobu válčení.

Co tedy zmíněný talentovaný velitel použil proti saským pěším hordám? Rychlý manévr a drtivý útok kavalerie podobné římským katafraktům, ale možná ještě zdokonalené, lépe přizpůsobené místním podmínkám. Jezdce ozbrojeného keltským mečem, jenž měl podle znalců starých zbraní podstatně delší čepel než legionářský gladius, a byl proto vhodnější pro boj z koňského hřbetu. Krátkými germánskými saxy se nebylo možno účinně bránit jeho pádným úderům. Ochranná zbroj mohla být dle římského vzoru, jezdce by tak chránil štít (scutum) a pancíř (lorica segmentata), případně košile z železných kroužků (lorica hamata), která je zase většinou vojenských historiků a znalců zbraní považována za keltský vynález. Navíc jezdci jistě ocenili výhody kopí, nikoliv už vrhacího jako římské pilum, ale těžké zbraně použitelné pouze při boji na koni – zbraně, která ještě o tisíciletí později rozhodla bitvy u Kirchholmu a u Vídně⁸.

Máme tedy sice nepřímý, zato logický důkaz existence toho schopného velitele a jeho těžké jízdy, máme logický důkaz jeho vítězství v rozhodující bitvě. Proč tedy nevěřit kronikářům, kteří tu bitvu lokalizovali pod Mount Badon, vítězného velitele nazvali Artuš a jeho jezdce rytíři Kulatého stolu.

Povězme si teď něco o těch kronikářích, co a jak psali o králi Artušovi a jaký vliv měli na konečnou verzi mýtu.

ARTUŠ V KRONIKÁCH, ARTUŠ V POEZII

První zprávy, které by se mohly týkat krále Artuše, se objevují v díle velšského mnicha Gildase (516?-570) De excidio et conquestu Britanniae, kde píše o bitvě pod horou Badon. Uvádí, že k bitvě došlo v době jeho narození – čili kolem r. 516. Ale pozor, Gildas se ani slovem nezmiňuje, kdo – personálně – byl vítězem. Jméno Artuš se nikde neobjevuje.

Jiný Velšan, rovněž mnich jménem Nennius napsal okolo r. 796 dílo Historia Britonum, v níž se již Artušova osoba objevuje – a dokonce i s přívlastky Dux Bellorum a Comes Britanniarum. Nennius vyjmenovává místa všech dvanácti Artušových válečných úspěchů, včetně rozhodujícího vítězství pod Mons Badonicus, kde Artuš „vlastní rukou srazil devět set šedesát (!) protivníků“. Mlčky přejděme ten nevěrohodný rytířský výkon, zato je třeba vzpomenout, že vědci dodnes nemají jasno o místech, kde došlo ke dvanácti Nenniem zaznamenaným bitvám. Teorií je mnoho, vždyť jen hora Badon bývá lokalizována na šest různých míst: Bath, Avon, Badbury, Brentwood, Berkshire a Bathampton.

Ostatních jedenáct bitev dle Nennia (chronologicky):

1) na řece Glein

2-5) na řece Dubglass

6) na řece Bassas

7) v Cait Celyddon, čili v Kaledonském pralese (zřejmě tedy s Pikty)

8) u Caer Guinnion

9) u Města Legií

10) na řece Tribruit

11) pod horou Agned

Okolo r. 956 neznámý autor Annales Cambriae klade bitvu pod Mount Badon přesně do r. 516. Uvádí také okolnosti a rok Artušovy smrti – zahynul v bitvě u Camlannu r. 537.

Období, kdy se artušovská legenda rodila v lidové tradici a začala pronikat do kronik (550-950) nazývá Joseph Campbell „mytogenní moment“ (Joseph Campbell; Creative Mythology – The Masks of Gods; New York 1968). Následovalo období rozvoje ústního předávání (950-1066), v němž se Artušova postava změnila v „naději Británie“, ochránce země, jenž ve skutečnosti nezemřel, nýbrž přebývá na ostrově Avalonu (v jeskyni ve velšských horách, u protinožců, mezi elfy, v kráteru Etny apod.)⁹.

Další období začíná po obsazení Ostrova Vilémem Dobyvatelem, v době mimořádného rozkvětu a oblíbenosti poezie bardů (1066-1140). Frankonormanská šlechta bardy zbožňovala, žádná slavnost na hradě se nemohla obejít bez jejich vystoupení. V té době pronikla do artušovské legendy spousta prvků z keltské mytologie a hrdinských bájí. Normanští páni chtěli slyšet stále nové příběhy rytířů Kulatého stolu, které však chyběly. Pěvci proto začali Artušovým rytířům připisovat činy Cuchulainna, Fionna mac Cumhail, Diarmuida, Taliesina, Gwydiona, Peredura, Lleu Llaw Gyffese, Pwylla, Manawyddana ap Llyr a jiných bohů a héróů, hrdinů místních velšských a irských legend, jež byly už tenkrát sbírány a vkládány do Mabinogi – velšské „příručky“ pro mladé bardy.

K tomu se ještě vrátíme. Nyní ale věnujme opět pozornost letopisům, neboť též v tomto období se legenda rozvíjela i v psané podobě. Z uvedené doby pocházejí Gesta Regum Anglorum učeného mnicha Williama z Malmesbury (1080-1143). Bratr Vilém tradičně popisuje Artušovu udatnost, ale pozor – jeho kniha obsahuje první vědeckou kritiku mýtu. Autor upozorňuje na horu výmyslů a nesmyslů, která zavalila seriózní a chvályhodnou postavu krále Artuše, a tvrdě odsuzuje všechny fabulátory a bajkáře. Vzápětí však učenec smrtelně vážně opakuje, kterak pod Mons Badonicus Artuš vlastnoručně skolil více než devět set Sasů¹⁰.

Nejdůležitějším artušovským dokumentem z té doby je však Historia Regum Britanniae, kterou sepsal Galfridus Monumetensis čili Geoffrey z Monmouthu (1100-1154). Kniha opěvuje nejstarší dějiny Británie (od Bruta Trójana) a v Artušově osobnosti nalézá vyvrcholení slavné minulosti. Hned po svém vzniku r. 1139 způsobila velký rozruch. Učenci ji označili za apokryf a báchorku, zkrátka podvod. Geoffrey všechny ujišťoval, že při psaní čerpal z originálního dokumentu v jazyce Britů, jenž mu prý byl darován arcidiákonem Oxfordu. Onen „originální“ britonský dokument byl jednohlasně označen za padělek a též většina Geoffreyem uváděných „faktů“ za smyšlenky, bajky a fantasmagorie. Tento kritický názor nicméně nijak nezabránil, aby se Geoffreyovo bezesporu apokryfické dílo nestalo bestsellerem – nebylo snad v té době v civilizované Evropě dvora, kde by Historia nebyla předčítána a kde by o ní nebylo disputováno. Dílo totiž bylo zajímavé po stránce literární. Geoffrey chtěl své práci určitě dát vážný a vědecký charakter, avšak neomezil se pouze na suché, nezáživné údaje. Vyprávěl pověst: okolnosti narození budoucího krále, převzetí vlády, získání meče Caliburnu, sňatek s Guanhamarou (Gueneverou) i její zradu s Medrawtem (Artušovým synovcem, ne synem), válka mezi Artušem a Medrawtem ukončená smrtí obou rivalů v bitvě u Cambuly (Camlann), asyl Guanhamary v klášteře a konečně poslední cesta krále Artuše do Avalonu Léta Páně 542. Při tom všem vpletl do Artušových příběhů bezpočtu elementů z pověstí a pohádek. Jmenovitě představil nejdůležitější, později kanonické královy druhy: Walgana (Gawaina), Kaye a Bedivera – a Merlina. Čarodějovy příběhy, včetně toho, kterak magicky přemístil kamenný kruh Stonehenge z Irska na Salisburskou pláň, popsal v samostatné knize Vita Merlini.

Jak vidno, byl to Geoffrey z Monmouthu, kdo položil základní kámen pod budoucí stavbu mýtu a komu by měla náležet autorská práva. Ani jeden z pozdějších autorů se již příliš neodchýlil od Geoffreyovy koncepce. Vliv Historie na anglickou literaturu byl kolosální, je možné, že bez Geoffreye z Monmouthu by nebylo Chaucera a alžbětinského dramatu. A nebýt alžbětinského dramatu…

Další etapu (1136-1230) označil Joseph Campbell za „období literární“, které dělí na čtyři následující úseky:

1. Anglonormanský patriotický epos (1137-1205)

Starodávná legenda získala v Geoffreově podání nečekaný politický podtext. Pověst o „mocném králi Anglie, Walesu, Normandie a Bretaně, jenž navíc dobyl Galii, Akvitánii, Řím a Norsko,“ povzbuzovala imperiální choutky potomků a nástupců Viléma Dobyvatele: Jindřicha I., Štěpána z Blois a Jindřicha II. Plantageneta. Legendu bylo třeba všemožně podporovat a rozvíjet, aby posilovala patriotismus a jednotu národa pod vládou jediného krále a ospravedlňovala teritoriální nároky. Prozaická Historia Regum… byla přeložena do franštiny a zbásněna, neboť kulturní Anglie té doby milovala poezii a hovořila francouzsky. Autorem úpravy se stal mnich Wace (1100-1175), jehož dílo Geste de Bretons známe rovněž pod titulem Brut, poněvadž jako výchozí bod si zvolil nám již známou pověst o původu Britů od Trójanů vedených Brutem, pravnukem Aeneovým.

O půl století později přeložil Waceovo dílo venkovský kněz z Worcestershire Layamon do anglosaského (staroanglického) jazyka a upravil je na aliterační epos. Nechtěně vytvořil dva paradoxy: za prvé se jeho vlastenecký kus objevil v době, kdy královská moc brala za své a země se utápěla v chaosu za panování Jana Bezzemka. Druhý paradox byl ještě komičtější: Layamon opěvoval Artušovy slavné činy v jazyce národa, kterému legendární král připravil zdrcující porážku – a tím se vlastně proslavil.

Oba jmenovaní autoři odvedli v podstatě jen překladatelskou práci, rámec legendy zůstal stejný jako u Geoffreye. Waceovi však vděčíme za jeden atribut pro legendu zásadní, jako první totiž popsal Kulatý stůl a dokonce jeho rozměry – podle něj sedělo kolem stolu padesát rytířů. Probošt Layamon pak vysvětlil význam tvaru zmíněného kusu nábytku – kruh měl zabránit sporům mezi keltskými vůdci o čestné místo u stolu. Obě díla pak Artuše svorně prohlašují „nadějí Británie“. Král nikdy nezemřel, byl jenom odveden elfy do Avalonu, odkud se navrátí, až bude nejhůř. Jak vidíme, legenda neměla podporovat pouze politické cíle mocných, nýbrž i uchovávat naději v srdcích prostých lidí.

A nebyl to zdaleka poslední cíl, jemuž měla posloužit.

2. Francouzský dvorský román (1160-1230)

Pro Francouze s jejich vlastním eposem o Karlovi Velikém a činech jeho paladinů tzv. chansons de geste nebyla osoba Artuše jakožto krále Britů ani poeticky přitažlivá, ani zajímavá. A anglický šovinismus je musel vyloženě odpuzovat. Oblibu však ve Francii získali Artušovi druhové, rytíři Kulatého stolu, protože právě byly v módě příběhy o individuálních hrdinských činech, osamělých výpravách… a o milování. Ideálem a hlavním motivem písní a romancí francouzských truvérů byla dvorná láska – amour courtois – milostné aféry rytířů a jejich činy konané na počest a k oslavě krásných dam. U dvorů, kde vystupovali truvéři a trubadúři (např. v Poitiers u Eleonory Akvitánské), byly velmi populární jak epické rytířské příběhy, jimž se říkalo matière de Bretagne, tak lyrické balady a romance, zvané romans bretons, které opěvovaly životní lásky i přechodná vzplanutí rytířů Kulatého stolu.

Bylo to období mocné expanze artušovského mýtu z Británie na kontinent. Truvérská poezie byla všude známá a oblíbená, vždyť tehdejší francouzský jazyk – langue romaine byl jazykem civilizované Evropy. Starofrancouzštinou se v Británii hovořilo již před invazí Viléma Dobyvatele. V bitvě u Hastingsu se anglosaští a frankonormanští rytíři vzájemně častovali francouzskými nadávkami.

Chrétien de Troyes (1135-1183), dvorní básník Marie z Champagne a nejslavnější z truvérů, začal Camelot využívat jen jako kulisu pro úvodní scénu – zde začínalo dobrodružství, odtud se rytíř vydával na výpravu. Artuš mu pouze dal požehnání a více se v příběhu neobjevil. Hlavním hrdinou byl rytíř.

Chrétien napsal řadu veršovaných románů o „dobrých rytířích“. Většina z nich (Tristan, Erec a Enid, Cliges, Yvain) měla své protějšky v postavách velšských pověstí, jež byly písemně zaznamenávány ve stejné době, avšak dodnes nevíme, kdo od koho opisoval: Chrétien od anonymních Velšanů či naopak. Původ byl evidentně tentýž – keltská mytologie. Písně keltských bardů zpívané (francouzsky!) na hradech anglonormanského panstva se šířily do kontinentální Evropy a byly tam stejně populární jako v Anglii. V historickém románu Křižáci Zofie Kossak-Szczucké je scéna, v níž bard Roberta Normanského zpívá píseň o Keusovi, dobrém podčeším. Scéna se odehrává za první kruciáty v r. 1097, kdy Geoffrey z Monmouthu ani Chrétien de Troyes ještě nebyli na světě, přesto však nemusí být literární licencí. Příhody Artuše a Kaye křižáci pravděpodobně znali z matière de Bretagne. Autorka se v té scéně nicméně dopustila hned dvou anachronismů, ale k tomu se ještě vrátíme.

Nepochybně originálním Chrétienovým dílem zato byl román Lancelot aneb Rytíř na káře (de la Charette). Zajímá nás, neboť šlo o premiéru tohoto veledůležitého rytíře v legendě. Román popisuje známou a později kanonickou historii únosu královny Guenevery ničemným knížetem Meliagansem a jejího osvobození statečným Lancelotem z Jezera. Rytíř přišel o svého oře, a proto pospíchá zachránit královnu na selském dvoukoláku, odtud titul románu. Historka musela v té době po čertech rozčilovat rytíře a k slzám dojímat jejich dámy, poněvadž cestovat na nějakém žebřiňáku by pro urozeného a pasovaného bylo nesmírným ponížením. Někdo z Meliagansova hradu, vida Lancelota přijíždět, zvolal: „Hle, rytíř na káře! Jistě ho vezou pod šibenici!“ Lancelot spolkne v románu i tuto urážku bez mrknutí oka, pro milovanou bytost je totiž schopen obětovat hrdost i šlechtickou čest. Musíme Chrétienovi přiznat, že dokázal upoutat publikum – a to je vlastnost velkých vypravěčů.

Chrétien de Troyes byl velký vypravěč. V jeho podání se artušovská legenda stala poprvé literaturou. Tématika a idea jsou odsunuty do pozadí, důležitá je forma a styl vyprávění – la conte. Voilà le grand conteur!

Poslední Chrétienovo dílo Perceval aneb Legenda grálu bylo opět jeho autorským vkladem do struktury artušovské legendy. Objevilo se v ní něco, co v ní do té doby nebylo – grál.

Titulní Perceval je vesnický mládenec, jenž se touží státi rytířem. Než se dostane k Artušovu dvoru, prožívá rozličné zábavné příhody. Chrétien opět dokázal, jak umí poškádlit své posluchače, frivolní Francouze bavilo zejména to, že Perceval byl pucelle – panic, který soustavně promarňoval všechny příležitosti, to jest dámy, s nimiž se potkával.

A nyní slíbený anachronismus Zofie Kossak-Szczucké. V době první křížové výpravy se v repertoáru normanského barda objevuje Perceval i svatý grál. Jenže postavu Percevala a grál uvedl do legendy Chrétien de Troyes o osmdesát let později. Kdyby zmíněný bard zpíval o velšském Peredurovi, k žádnému anachronismusu by nedošlo.

Vraťme se ale k románu, k prosťáčkovi Percevalovi, který již jako rytíř nalezne cestu na tajuplný hrad krále Rybáře. Spatří tam podivuhodnou nádobu – grál. A také zkrvavené kopí…

A zde nastává neočekávaný zvrat v legendě. Vzniká mystérium, před očima publika se odehrává zvláštní obřad, rodí se veliké tajemství. A příběh se trhá. Perceval nepoložil otázku, na kterou král Rybář čekal. Chrétien nedokončil dílo. Zanechal záhadu.

Záhadu, k níž se ještě vrátíme.

3. Náboženské příběhy o grálu (1180-1230)

Patří sem trilogie Josef z Arimatie, Historie svatého grálu a Merlin a Perceval, kterou napsal v letech 1190-1198 burgundský básník Robert de Boron. Do dnešní doby se zachovala pouze její první část, dvě další neznáme.

Zato se zachoval, a tedy známe tzv. cyklus Vulgáty, který tvoří tituly: Historie svatého grálu, Merlinova historie, Lancelotova kniha, Hledání grálu a Artušova smrt. Cyklus vznikl v letech 1215-1235 jako dílo skupiny anonymních cisterciáckých mnichů. Existuje teorie, že k napsání (a k zreligióznění) artušovské legendy přiměl mnichy jejich veliký opat a zakladatel řádu, samotný Bernard z Clairvaux, jedna z největších morálních autorit té doby. Zdá se, že Bernard dokonale chápal didaktický a etický význam legendy – a její sociologický účinek¹¹.

Cyklus Vulgáty přispěl k dalšímu rozvinutí a obohacení mýtu. Na základě Historie… Geoffreye z Monmouthu a románů Chrétiena de Troyes vytvořili mniši rozsáhlou stavbu, k níž přidali nové prvky. Nejdůležitější z nich jsou:

– exodus Josefa z Arimatie a původ svatého grálu,

– rodokmen a zvýraznění postavy Lancelota z Jezera, povýšení tohoto rytíře na čelního hrdinu legendy,

– hříšný poměr Lancelota a Artušovy ženy Guenevery,

– o něco méně hříšný poměr Lancelota a panenské Elainy, z něhož se zrodí zbožný, ctnostný a jako slza čistý rytíř Galahad,

– nespočetná dobrodružství Artušových rytířů Lancelota, Gawaina, Kaye, Borse, Percevala, Lionela, Ectora de Maris a jiných,

– hledání svatého grálu (marné pátrání hříšníků, úspěšné, když se ho ujal čistý Galahad),

– Mordredova zrada a vzpoura jako výsledek hříchu Lancelota a Guenevery, krveprolití u Camlannu jako varování potomkům, aby nehřešili.

Jak vidíme, začala legenda sloužit novému cíli. Započal frontální útok církve, jenž měl za cíl anektovat veskrze světskou a původně dokonce pohanskou legendu a využít ji jako vlastní nástroj psychologického ovlivňování.

Za prvé měl vzniknout kodex pravověrného křesťanského rytíře, a to nikoli ve formě strohých příkazů a napomínání z kazatelny, nýbrž prostřednictvím všeobecně oblíbeného příběhu. Vulgáta měla dokázat, že rytířské ideály a rytířská etika mají zdroj náboženský, ba evangelický, a rytířstvo nemá být ničím jiným, než zbrojnou paží církve.

Za druhé mělo dojít k radikální změně morálních norem. Láska, amour courtois, donedávna opěvovaná Chrétienem před dojatým publikem zamilovaných párů, prolévajících slzy nad milostným soužením Lancelota anebo Tristana, se v podání Vulgáty stala citem nečistým a hříšným. Ženu, pro truvéry doslova kultovní objekt obdivu a uctívání, označila nová doktrína za instrumentum diaboli.

Přese všechny výhrady ale musíme přiznat, že cyklus Vulgáty je zajímavá, profesionální a novátorská literární práce. Dílo má formu románu-řeky a je napsáno prózou. Od hlasem sdělovaných truvérských balad je odlišoval zejména jeho elitární charakter: próza byla určena k tichému čtení a výhradně pro ty, kdož číst uměli. V próze není místo na zatraktivnění textu rýmem, rytmem, přízvukem anebo důrazem – čili individuálními schopnostmi interpreta. Próza tedy musí mít sama o sobě atraktivní formu a získat čtenáře literárními technikami. Anonymní autoři Vulgáty použili tzv. techniku proplétání – entrelacement, kterou někdy nazývám šuplíkovou metodou – začíná první historie, do ní vstupuje druhá, za čas druhou přeruší třetí, aby po chvíli ustoupila opět té první… Fabule dodnes neztratila nic na čtenářské přitažlivosti, Vulgáta je stále poutavá četba.

4. Německá hrdinná epika (1200-1215)

Význačnými tvůrci tohoto období byli Hartmann von Aue (1168-1210), autor Chrétienem de Troyes (zprostředkovaně tedy i velšskými bájemi) inspirovaných eposů Erec a Ivein, Wolfram von Eschenbach (1170-1220), autor Parzivala, Gottfried ze Štrasburku (1170-1245), autor eposu Tristan a Isolt, jímž navázal na téma zpracované Tomášem z Bretaně, a konečně Ulrich von Zatzikhoven, který po Chrétienovi kontinuoval Lancelotova dobrodružství.

Podobně jako francouzští truvéři odsouvali také Němci osobu krále Artuše a věc Británie do pozadí, aby o to větší pozornost věnovali postavám rytířů.

Přínos německých minnesängrů spočíval hlavně v pokusech o dokončení Chrétienova Percevala a vysvětlení záhady grálu. Největší zásluhy v tomto směru měl rytíř Wolfram von Eschenbach (byl prý skutečně mistrem kopí a meče, vítězem mnoha turnajů).

Německé verze přispěly k ještě širší propagaci artušovské legendy po Evropě – nejen v době jejich vzniku, ale též mnohem později, když nastal čas nového zájmu o Artuše, grál a Kulatý stůl. Z poezie minnesängrů vycházel při komponování svých oper Richard Wagner. Do střední a východní Evropy pronikla legenda rovněž ve své německé verzi. V Německu se totiž britský Arthur nazýval a dosud nazývá Artus, což je forma užívaná dříve v Polsku (např. ve starších překladech Villonovy Závěti), nu a počeštěné jméno Artuš používáme dodnes i my.

Ani ve XIV. a XV. stol. nepolevoval zájem o artušovskou tematiku. V Anglii vznikl román Gawain a Zelený rytíř, pravděpodobně dílo anonymního autora slavné Perly. Thomas Chestre uvedl mezi rytíře Kulatého stolu sira Launfala, což je pouze převzatý rytíř Lanval z balady Marie de France z XII. století. Z Francie pochází dílo Perceforest od neznámého autora, které v osobě titulního rytíře Perceforesta (čili Prodírajícího se pralesem) spojilo historie dvou legendárních králů – Artuše a Alexandra Velikého. Mýtus slavil úspěchy i v zemích historicky nespjatých s legendou. Lancelot z Jezera se stal hrdinou anonymního eposu v Nizozemí. V Portugalsku, možná v Kastilii stvořil tuzemský, leč opět neznámý autor dalšího novopečeného rytíře Kulatého stolu Amadise z Walesu, zvaného též Rytíř Neporazitelného meče. Amadis de Gaula se stal na Pyrenejském poloostrově tak populární, že se o něm zmiňuje i Miguel Cervantes v Donu Quijotovi.

A konečně nadešel čas vzniku nejúplnější a nejznámější verze pověsti o králi Artušovi a jeho rytířích. Léta Páně 1485 dokončil rytíř Thomas Malory svoje životní dílo Le Morte Darthur – Artušova smrt (nemýlit s názvem jednoho dílu cyklu Vulgáty). Je to vpravdě monumentální pomník legendárního krále Albionu a starých zlatých časů rytířstva. V této souvislosti je kuriózní, že dílo vzniklo ve vězení, v němž dobrý rytíř Malory seděl za přepadení a loupež.

Malory posbíral a využil vše, co vytvořili jeho předchůdci, takže není divu, že Artušova smrt je tak obšírná. Za okny vězení právě zuřila krvavá a nemilosrdná válka Růží, v níž se rytířské ideály rozpouštěly v bahně a krvi bitevních polí Wakefieldu, Bosworthu, Barnetu a Tewkesbury. Opět není divu, že Maloryho dílo je plno smutku a nostalgie – rytířské memento mori.

Artušova smrt je mistrovské dílo, jedno z největších děl anglické prózy. Dosáhlo úspěchu, kterým se může pochlubit málokterá kniha: od r. 1488, kdy ji poprvé vydala věhlasná tiskárna Williama Caxtona ve Westminsteru, až do současnosti nebyla nikdy out of print – nebylo doby, kdy by nebyla vydávána a prodávána. Až na to, že z prvotní Maloryho práce mnoho nezůstalo. Vždyť ani první autorskou verzi nepoznal žádný čtenář, protože Caxton během sazby rukopis zpřeházel, změnil posloupnost kapitol (knih). Od té doby byla kniha neustále přepracovávána: redigována, reredigována, zkracována, přepisována, upravována dle údajně nově objevených originálních manuskriptů, přizpůsobována pro čtenáře věku dětského, dospívajícího i dospělého, zhudebněna na operu, později z opery na muzikál, zfilmována a nakonec zprogramována na počítačovou hru. Takto se Artušova smrt stala uznávanou klasikou a Maloryho představa se stala závaznou podobou artušovské legendy.

Ano, závaznou. Literatura kompletně nahradila reálnou historii – uznáme-li, že Artuš byl reálnou historickou osobností. Připomínky „realistů“ a „historiků“ posloucháme neradi, s nechutí. Ať si umíněně tvrdí, že Camelot, pokud vůbec stál, nemohl mít vysoké hradby a pyšné, korouhvemi dekorované věže, ale že šlo s největší pravděpodobností o zemní val s palisádou, za níž se krčily dřevěné, došky kryté chýše. Ať si dokazují, že Artuš a Lancelot a Gawain nemohli v V.-VI. stol. nosit plátové zbroje a přilbice se sklopným hledím, že mohli používat nanejvýše primitivní kroužkové košile anebo po několik generací děděné římské loriky navlečené přes beraní kožichy a vlněné kilty. Souboj na kopí, tak oblíbený způsob rytířského klání, se nemohl uskutečnit, protože žádný jezdec v Evropě v té době ještě nepoužíval třmeny, bez nichž je takový způsob boje nemožný. Rytířský turnaj byl tehdy absolutně neznámou věcí a žádný z rytířských obyčejů či ceremoniálů, které dnes známe (jako např. pasování), ještě také neexistoval. A konečně, že sir Lancelot a sir Gawain nemohli být žádnými siry, protože dokonce i ten titul přinesli do Anglie Normané Viléma Dobyvatele.

Nechme „realisty“ mluvit, my to musíme vědět lépe. Literatura má vždy pravdu. Nebýt Homéra, netušili bychom, jak probíhalo obléhání Tróje – ba, neměli bychom ani tušení, že nějaká Trója vůbec existovala. Žádný vědec nám nikdy nepopsal starý Řím za Augusta, Caliguly a Claudia tak živě jako Robert Graves. A kupříkladu o tom, co se dělo na Rusi v zimě roku 1812, jsme se nedověděli z učebnic, nýbrž od Lva N. Tolstého.

Stejné je to s artušovským mýtem. Bylo to tak, jak jsme si přečetli v Malorym anebo přesněji v některém přepracování Maloryho.

Žerty stranou. Je jasné, že historici mají pravdu, kdežto Chrétien de Troyes a Thomas Malory si vymýšleli a přibarvovali. Artur byl Briton, Kelt. Jeho skutečný obraz se skrývá pouze a výlučně v původních keltských bájích, jejichž kořeny tvoří keltská mytologie. Ještě předtím, než Malory napsal první řádku, okolo r. 1400, spatřil světlo světa první psaný soubor základních velšských mýtů a legend. Na překlad do angličtiny si musel, pravda, ještě dlouho počkat: teprve r. 1849 lady Charlotte Guestová soubor přeložila a dala mu název Mabinogi. V mnoha pověstech tam Artuš vystupuje – jak jinak? Jenže je ho obtížné identifikovat, neb je to Artuš velšský, tedy relativně autentický. Též jeho druhy poznáváme pod autentickými, ještě nepřekroucenými jmény: Kei, Bedwyr, Gwalchmei, Gwalchfaved, Peredur, Owein ap Urien Rheged, Trystan ap Tallwch, Gereint ap Erbin. Poznáváme tam skutečné Artušovy rodiče pod jmény Uthr Bendragon a Eigr ferch Amlawdd a manželku, královnu Gwenhwyfar ferch Orgyrvran¹².

Králi radí moudrý druid Taliesin Pen Berydd. A kouzelný meč? Král ho má, jmenuje se Caledvwlch. Zkuste to vyslovit a bude vám rázem jasné, proč Geoffrey z Monmouthu zvolil název Caliburn a Thomas Malory Excalibur.

Jak již víme, v letech 1066-1230 byly v módě písně keltských bardů. Můžeme směle předpokládat, že všichni anebo skoro všichni autoři nových verzí artušovského mýtu znali velšské pověsti a triády¹³.

Víme, že všechny pověsti a legendy každého národa mají svůj původ v mytologii, víře. Abychom tedy porozuměli základům artušovského mýtu, musíme se trochu seznámit s mytologií a vírou starých Keltů.

PANTEON DÁVNÝCH BRITŮ – KOŘENY LEGENDY

Panteon britských Keltů je bohatý a vzhledem k rodinným svazkům mezi bohy a hrdiny značně komplikovaný. Navíc nám jeho poznání ztěžuje velmi těžká selekce bohů, polobohů a héróů. Bohové i smrtelní hrdinové jsou rovnoprávnými postavami bájí a pověstí a v Británii (stejně jako v Irsku) byli uctíváni a oslavováni hlavně písněmi bardů. Náboženství zprostředkovávané poezií bylo charakteristické pro ostrovní Kelty: proto máme tak málo ikonografického materiálu, z něhož bychom mohli čerpat znalosti o víře toho lidu.

Základní pár britských solárních božstev tvoří matka bohů Dôn (Dona) a její muž Beli (Bel). Dôn byla totožná s irskou (goidelskou) Danu a její potomstvo odpovídalo irským Dětem Danu – Tuatha Dé Danann. Beli byl zase uctíván na kontinentě, v Galii jej zvali Belinus.

Děti Dôn a Beliho byli Nudd Stříbroruký (lunární božstvo) a Govannon (božský kovář, keltský Hefaistos), ale především Arianrod (Stříbrná Obruč) a moudrý Gwydion (druid bohů), keltský Prométheus, jenž ochraňoval smrtelníky a všemožně jim pomáhal. Gwydionovým vychovatelem a učitelem byl božský mudrc Math ap Mathonwy, bratr Dôn.

Mytologie spojila Arianrod a Gwydiona v milostném vztahu, jehož plodem byl nejdůležitější bůh starých Britů, velšský Apollo Phoebus, bůh slunce a světla, úrody, rozličných řemesel a umění Lleu Llaw Gyffes, varianta irského Luga (Lugh Lamhfada). Jedním z nejvýznamnějších center jeho kultu bylo Lugudunum, Caer Lial čili Lleův Hrad, dnešní Carlisle.

Poněvadž ale není světla beze stínu, měla Arianrod s Gwydionem ještě druhého potomka Dylana, zlověstného, temného Syna vln (Keltové spojovali mýtické síly temnoty s mořem).

Syn lunárního Nudda se jmenoval Gwynn. Navzdory svému jménu, které znamená Bílý, byl bohem války a smrti, vládcem Tylwyth Tęg, velšských zlých duchů. Gwynn (v Cornwallu zvaný Melwas a v Somersetu Avallach) byl Lovec duší mrtvých, jenž cválal nocí na svém přízračném hřebci. Předpokládá se, že byl prototypem z pozdějších legend známého Herna Lovce.

Druhá skupina bohů (rovněž lunárních) pocházela od vládce moří Llyra. Hlavním místem jeho kultu bylo Caer Llyr, později zvané Ratae Coritanorum, ještě později Llyr-Cestre a v současnosti Leicester. Llyr měl dvě ženy: první se jmenovala Penarddun a byla dcerou Dôn (symbolický svazek jasného slunce a temného moře), druhá byla neméně symbolická Iweridd (Eriu čili Irlandie). Penardunn porodila Llyrovi dceru Creudyladd a syna Manawyddana, Iweridd mu povila obra Brana (Havrana) a dceru Branwen.

Keltskému podsvětí, krajině kouzel zvané Annwvn vládl chtonický bůh Arawn, jehož později nahradil smrtelník Pwyll, vládce dyvedský, manžel krásné Rhiannon. Jejich syn se jmenoval Pryderi ap Pwyll. Božstva Annwvnu nevražila na děti Dôn, naopak udržovala přátelství s potomky Llyrovými. Velšský Annwvn byl na rozdíl od starořeckého Hádu krásnou krajinou, která se dodnes zachovala v pohádkách jako Země víl, Faërie, Fairy Land. Další, ještě výraznější rozdíl byl, že hranice mezi naším světem a zemí stínů byla u Keltů velice tenká – její překročení nestanovilo žádný problém. Žádný Cerberos nestřeží bránu podsvětí, řekou Styx může být jakýkoliv potok v blízkém lese. Stávalo se však, že opustit Annwvn nebylo tak snadné, jako do něj vstoupit, čas zde plynul jinak než ve světě živých a místní se neradi loučili s hosty.

V podstatě celá keltská mytologie vypráví o láskách bohů a hrdinů, jejich soupeření a bojích (jako ostatně každá mytologie). Dovídáme se z ní o Pwyllově boji s vládcem země stínů, o jeho vítězství, získání krásné Rhiannon a titulu Pen Annwvn – Vládce podsvětí. Známe příběh lásky Gwynna ap Nudd a Creudylad, dcery Llyrovy¹⁴.

Dovídáme se o střetnutí sil světla a temnoty zosobněných dvěma bratry Lleu a Dylanem. Dylan nakonec zahynul rukou svého strýce Govannana a mořské vlny oplakávaly jeho smrt (Velšané dodnes říkají mořskému příboji „Dylanův nářek“).

Jedním z nejpodstatnějších mytologických motivů (se značným vlivem na pozdější artušovský mýtus) je příběh Gwydiona a Arianrod. Jejich milostný vztah byl krátký a nezůstaly na něj příjemné vzpomínky (podle některých podání se Gwydion zmocnil Arianrod násilím). Syna, kterého Arianrod porodila, budoucího boha slunce, matka tak nenáviděla, že na něj seslala tři nejhroznější kletby, které mohly Kelta postihnout: chlapec nesměl mít jméno, nesměl nosit zbraň a nesměl dostat ženu z krve a kostí. Chytrý Gwydion svými triky docílil, aby Arianrod sňala první dvě kletby – sama dala synovi jméno Lleu Llaw Gyffes (Obratná Ruka) a sama ho ozbrojila. Se třetím prokletím si Gwydion a Math ap Mathonwy poradili sami – kouzly stvořili dívku… z květin. Žena Blodeuwedd se stala Lleuovou chotí, leč málem způsobila jeho zhoubu. Nevěrná a zrádná, skutečná keltská Dalila, úskokem vylákala na manželovi tajemství jeho životní síly a vystavila ho vražednému útoku svého milence. Avšak moudrý čaroděj Gwydion dával pozor, syna zachránil a snachu krutě ztrestal – proměnil ji v sovu odsouzenou na věčnou noc a věčnou osamělost mezi jinými ptáky.

Jiné pověsti vyprávějí o urputných válkách bohů. Obr Bran, syn Llyrův, padl při tragické, krvavé výpravě proti Irům. Jeho uťatá hlava se stala jakýmsi talismanem a nástrojem věštby. Jeho sestře Branwen, ženě irského krále, puklo srdce žalem nad tím, kolik statečných bojovníků přišlo kvůli ní o život. Je zajímavé, že kult Branovy useknuté hlavy se stal silnější než kult samotného boha. Teprve po dekapitaci se Bran začal titulovat přídomkem Bendigeid (Blažený) a jeho hlava byla zvána Urddawwl Ben (Ctná hlava) anebo Uther Ben (Zázračná hlava). Byla prý zakopána na místě, kde dneska stojí Londýn, aby ochraňovala zemi před nepřáteli, neúrodou a všemi pohromami¹⁵.

Pwyllův syn Pryderi, dědic podsvětí, neustále intrikoval (jeho jméno znamená Potíž) a kul pikle s Manawyddanem, synem Llyrovým. V pověstech vystupují jako záporná dvojice (unie temna a moře), přesto se zdají být oblíbenými hrdiny starých Velšanů. Pryderi si vzal za ženu Kigvu a svou ovdovělou matku provdal za svého druha Manawyddana. Od té doby tvořili Pryderi, Kigva, Manawyddan a Rhiannon nerozlučnou čtveřici.

Jiní bohové si brousili zuby na čarodějný předmět, který Pryderi s Manawyddanem vlastnili – Kotel Vnuknutí. Gwydion se vkradl na Caer Sidi – Vířící Hrad, aby kotel ukořistil, ale byl odhalen, zajat a uvězněn. A však nakonec osvobozený Gwydion v symbolickém souboji světla a tmy porazil a zabil Pryderiho.

Ve zkratce jsme probrali pantheon Keltů z Albionu, ovšem jejich náboženství bylo mnohem bohatější, nebylo snad žádného, sebezapadlejšího koutu Cornwallu či Walesu, kde by nesídlil a nebyl ctěn nějaký specifický genius loci. Posvátné a personifikované byly prameny, řeky, jezera, dubové háje i horské vrcholy – nelze ani všechno vyjmenovat. Kromě toho mnoho božstev přinesli a na britské půdě zasadili Římané s celým svým antickým Olympem, obohaceným v pozdějších dobách o exotické kulty Kybelé, Isidy či Mithry. V Británii byli uctíváni též bohové galští: Epona, Nemetona, Belinus, Silvanus, Cernunos a Ceriddwen. Zachovaly se a do víry starých Keltů pronikly i pozůstatky neznámých kultů praobyvatel Ostrovů – Iberů, např. kult strašlivého Cromm Cruacha v Irsku.

O spojení mezi světem bohů a lidí se starala pro Kelty charakteristická kasta – druidové. Kdo četl Roberta Gravese, pamatuje si, jak byl druidy fascinován Claudius během britského tažení, jak obdivoval jejich nesmírný vliv na společnost, tajemná mystéria, vědomosti a znalosti oněch lidí dubu a jmelí. Druid ve své osobě spojoval funkci kněze a teologa, právníka a soudce, rádce, proroka, lékaře, vědce, historika a kronikáře. Jako duchovní vůdcové keltských kmenů měli druidové ohromný vliv – nepodléhali žádné světské moci, nebyli nijak podřízeni náčelníkům a vládcům. Naopak žádný keltský vůdce by se neodvážil neuposlechnout rady anebo nařízení druida, hrozil by mu trest vyobcování, postavení mimo pospolitost, naprostá společenská smrt.

Druidové tvořili hermeticky uzavřenou kastu, o jejíchž vnitřních záležitostech nevíme v podstatě nic. Také smysl jejich obřadů a mystérií (včetně zvířecích i lidských obětí) je pro nás dodnes hádankou – a prostorem k tisícům spekulací. Víme o nich, že se dělili na tři základní skupiny: druidy čili mudrce a soudce, filidy, které Strabón nazývá vates čili věštci, a bardy, kteří museli znát všechny základní pověsti a mýty a ovládat umění jejich interpretace. Tyto tři skupiny si mezi sebe rozdělily obory jako právo a obyčeje (druidové), tajné vědy včetně prorokování a jasnovidectví (filidé) a poezii spojenou s propagandou a kronikářskou prací (bardové)¹⁶.

Nejslavnější britští bardové (filidé?) byli Myrddin Emrys, Taliesin Pen Berydd a Aneurin. Jim je připisováno autorství mnoha heroických písní a bájí – včetně nejstarších památek velšské literatury: Černé Knihy z Caermarthenu (XII stol.), Knihy Taliesinovy (XIV stol.), Knihy Aneurinovy (XIII stol.) a bezpočtu triád. Tito bardové měli pochopitelně žít a tvořit mnohem dříve, ve staletích pátém až šestém.

Vážnější zájemci o keltskou mytologii si mohou podrobnější informace vyhledat v odborné literatuře, z níž jsem sám čerpal (Thomas Bulfinch Mythology; Charles Squire Celtic Myth and Legend, Poetry and Romance), a hlavně v Mabinogi. Existuje rovněž fantasy na toto téma, Evangeline Waltonová napsala cyklus románů odpovídajících větvím Mabinogi: Prince of Annwn, The Children of Llyr, The Song of Rhiannon a The Island of the Mighty. Několik fragmentů jedné z větví Mabinogi takřka doslova opakuje Stephen R. Lawhead ve své „pendragonské“ trilogii (Taliesin, Merlin, Arthur) a téma neopouští ani v následujícím cyklu (The Song of Albion, The Paradise War, The Silver Hand a The Endless Knot). Patricia Keneally-Morrisonová napsala čtyřdílnou ságu inspirovanou keltskými legendami The Copper Crown, The Throne of Scone, The Silver Branch a The Hawk’s Grey Feathers a Alan Garner román The Owl Service, věnovaný legendě o Blodeuwedd. Goidelské Děti Danu a britští bohové vystupují v sáze o vyhnancích Juliany Mayové The Many-Coloured Land, The Golden Torc, The Non Born King a The Adversary.

Avšak i zde uvedený zkratkovitý informační materiál by měl stačit k lepšímu pochopení některých aspektů artušovské legendy. Jako každá legenda, rovněž ona sahá kořeny do dávné mytologie – tak hluboko, že ani za celá staletí se ji žádným silám odtamtud nepodařilo vytrhnout.

V letech 1100-1500, když pukly ledy, se lokální keltská legenda rozšířila do Evropy ve stovkách verzí a úprav. Matière de Bretagne se stala universální hodnotou zrcadlící tehdejší stav myšlení a začala vyjadřovat tehdejší názorový neklid Evropy. A tři základní, avšak vzájemně si konkurující zájmy: náboženství, rytířství a láska.

ARTUŠ – KŘESŤAN ANEBO POHAN? NÁBOŽENSKÝ ASPEKT MÝTU

V co věřil Artuš?

V dávných dobách ovládali duše Keltů ve jménu domorodých božstev druidové. Pak přišli Římané, kteří, jak je všeobecně známo, byli nábožensky tolerantní – a přizpůsobiví. Keltové uctívají Beliho? Proč ne, vždyť je to vlastně Jupiter. Klaní se Dôn, Brigit, Morrigan, Eponě a Ceriddwen – vtělením Veliké Matky? V pořádku, vždyť jsou to naše bohyně Juno, Minerva, Diana a Venuše, my, Římané, je rovněž ctíme a nezapomínáme ani na Kybelé a Isidu. A bůh moře Llyr je přece Neptun, kdo jiný?

Ovšem vůči keltským duchovním byli Římané mnohem méně tolerantní. Za prvé druidové rozdmýchávali neustále doutnající uhlíky vzpoury a mnohdy se jim podařilo vznítit i plameny. To oni povzbuzovali Cymbelina, Karaktaka, Boudiccu a Katrimanduu, jimi vedení válečníci upadali do proslulého keltského bitevního šílenství. Za druhé byli Římané „civilizovaní“. A druidové čas od času upletli z proutí velikou figurínu, hrůzného Wicker Mana, zavřeli dovnitř lidi a zaživa je upálili jako oběti bohům. Tito druidové, jak píše Tacitus v Letopisech, byli „bráni pod meč“. Nejznámější z pogromů na druidy byla krvavá řež na ostrově Mona (Anglesey) v r. 61. Tak se rodila tradice, kterou lidstvo udržuje do dnešních časů: necivilizované barbary, kteří vraždí, je nutno civilizovaným způsobem vyvraždit. Ať žije civilizace!

Jak jsme již uvedli, Římané se na Ostrově udrželi čtyři staletí. Za tu dobu se nutně musel změnit i jejich Řím. Za Nerona byli křesťané předhazováni hladovým lvům a apoštol Petr byl r. 64 ukřižován hlavou dolů, o čtvrt tisíciletí později r. 313 vyhlásil Konstantin Veliký svobodu vyznání a za panování Theodosia (rovněž Velikého) se křesťanství stalo státním náboženstvím. A již v r. 392 vydal týž Theodosius zákaz všech polyteistických praktik v celém impériu – včetně všech provincií. Tedy i v Británii.

Samozřejmě, že i v Británii, i když zákaz určitě nebyl dodržován hned a úplně. Ani v Římě nebyly kostely postaveny ze dne na den. Staří bohové nevyklízeli pozice snadno, vždyť po Konstantinovi a před Theodosiem vládl též Julianus Odpadlík (Apostata). Předpoklad, že všichni římští občané a asimilovaní místní obyvatelé v provincii Britannia přijali ochotně kříž, je zcela nepravděpodobný. Daleko od centra říše a aparátu, který vynucoval přijetí nového náboženství, musel proces christianizace probíhat značně pomaleji. Nezapomínejme, že druidská a keltská opozice nikdy zcela nezanikla. Přívrženci starých obyčejů v horách Walesu a Cornwallu, kteří si nenechali vnutit ani Jupitera, ani božské Cézary, jistě nevítali s otevřenou náručí ani misionáře s křížem.

A po odchodu Římanů? Ortodoxní Keltové a druidové bezpochyby složili děkovnou oběť Belimu a možná s radostí rozpálili oheň pod lidmi naplněným Wicker Manem. Nicméně „opravdoví“ Římané, jako třeba Ambrosius Aurelianus, zůstali křesťany, a proto nesl např. i vychovatel budoucího krále Artuše křesťanské jméno Ectorius.

Pokud se samotného Artuše týče, většina anglických historiků soudí, že o něj středověká církev zpočátku příliš nestála. Důkaz spatřují v tom, že ani Gildas, čelní církevní kronikář té doby, ani Beda Ctihodný (673-735) autor díla Historia Ecclesiastica Gestis Anglorum se o něm ani slůvkem nezmínili. Přitom oba psali o vítězství Britů pod Mount Badon a v jejich (jakož i v pozdějších) dobách bylo vítězství vždy záležitostí personální, nikdy hromadnou. Proč tedy mniši-kronikáři zamlčeli jméno vítěze? Proto, tvrdí vědci, že byl nežádoucím a nepohodlným hrdinou. Dnes bychom řekli, že neměl správný ideový postoj a vstřícný poměr k církvi.

S jakým válečným pokřikem tedy Artušovi rytíři útočili na saské uctívače Wotana? Volali: „Stůj při mně, Jezu Kriste!“ anebo „Veď můj meč, Veliká bohyně!“? Možná jedni křičeli tak a druzí onak, kdopak ví? Nennius i William z Malmesbury popsali, že při bitvě pod Mount Badon, kde měl Artuš vlastnoručně pobít devět set mužů, nesl na svém štítě podobiznu „Nejsvětější Panny Marie, Matky Boží“. Ovšem Nennius a William psali v dobách, kdy Wotanovi ctitelé, zvaní již Anglosasové, dávno přijali křest (r. 597), a jiný obraz na štítě legendárního krále prostě nebyl přípustný. Ale co když duchovními vůdci Britů v boji s germánským Wotanem byli druidové s Merlinem (Taliesinem) v čele. Nebyla náhodou na Artušově štítě namalována Veliká matka Dôn? Anebo hrozivá bohyně války a smrti Morrigan? Či snad Epona, panenské vtělení Veliké bohyně? Podle Vulgáty všichni Artušovi spojenci válčili pod bílou korouhví s červeným křížem (znak udělený r. 1095 po synodu v Clermontu papežem Urbanem II. křižákům, později, od r. 1146 znak templářského řádu), ovšem prapor krále zdobil kromě uvedeného kříže ještě červený drak, tedy symbol pohanský.

Nepídím se po nezvratném důkazu, že Artuš byl pohan. Nenašel bych jej, ani kdybych o to velmi stál. Misionáři Palladius, Patrick, Germanus a Ninian se přičinili o to, že v V. a VI. stol. bylo do značné míry christianizováno jak Irsko, tak Británie. Sv. Patrick začal misijní činnost v Ulsteru v r. 432 a sv. Columba (Crinthan), jenž křtil Pikty, byl takřka Artušův současník. Britská církev měla již v III. stol. své mučedníky sv. Albana, sv. Julia, sv. Aarona. Ve IV. stol. byla tak silná a uznávaná, že r. 314 vyslala své zástupce na synodu v Arles. Do stejného roku se datuje založení biskupství v Eburaku (York), patrně nejstaršího v Anglii. Historici uvádějí, že křesťanství bylo v Británii šířeno uvážlivě a důvtipně, způsobem, který byli pohanští Keltové schopni bez větších obtíží přijmout. Misionářům staří bohové nepřekáželi, byli ochotni kázat třeba z kromlechu. Ukázku jejich nenásilného přístupu můžeme demonstrovat na příkladu sv. Columby, působícího v letech 563-590 mezi Pikty. Když viděl, že Piktové chovají nábožnou úctu k pramenům a studánkám, svatý muž nekřičel, nehrozil tresty a neničil posvátná zřídla. Tiše a nenápadně je pokropil svěcenou vodou a vypudil z nich ďábla. Jeho hagiografové uvádějí, že takto pokřtil tři sta vodních zdrojů. Piktové i nadále uctívali studánky, ty však již nebyly pohanské, nýbrž posvěcené.

Chytré.

Podobnou metodou asimilace staré víry se z Brigit, goidelské bohyně ohně, stala sv. Brigita z Kildare, z Brana se stal sv. Brian a z jeho sestry Branwen lidová světice Brynwen, ochránkyně zamilovaných. Podobných lidových světců byla spousta: Collen, Dyfan, Eigam, Dunstan, Teil, Cilgeran, Llawdog, Cynidr, Teulyddog a jiní. Beatifikace (byť jen mezi lidem) se dočkali dokonce dva z rytířů krále Artuše: Geraint a Mabon. Škoda, že jenom ti dva, jak hezky by zněl svatý Lancelot.

Žerty stranou, je prostě neoddiskutovatelným historickým faktem, že šíření křesťanství v Británii probíhalo mírně, trpělivě, nenásilně – a nadmíru efektivně. Připomínaný mnich Gildas psal již v VI. stol. o pohanských idolech a rituálech jako o věcech dávno minulých, bezvýznamných a takřka zapomenutých. Podle kronikáře byla v VI. stol. Británie zcela křesťanská. Už v nejstarších známých velšských verzích legendy měl Artuš vlastního biskupa jménem Bedwini. Podle Geoffreye z Monmouthu se Artušův biskup jmenoval Dubricius, jehož identifikoval se sv. Dyfrigem, autentickou postavou. Takže Artuš mohl – opakuji mohl – být křesťan, dokonce vzorný. Jeho válka se Sasy by v tom případě byla skutečnou kruciátou – bojem Krista s Wotanem. Gildas a Beda, navzdory domněnkám historiků, mohli Artušovu postavu ignorovat z jiných, nenáboženských důvodů.

Pravdu neznáme a nikdy znát nebudeme. Zůstávají nám pouze dohady – a o ně se opírají také spisovatelé artušovské fantasy, např. Marion Zimmer Bradleyová a její Mlhy Avalonu. O této knize ještě bude řeč.

Pakliže budeme vycházet z Vulgáty a Artušovy smrti, nebudeme mít žádné pochybnosti. Artuš a jeho rytíři všechny své činy konají ve jménu Božím, Boha prosí, Bohu děkují, Bohem se zaklínají (až to skoro hraničí s porušováním druhého přikázání). V jednom kuse běhají do kaple a padají na kolena. O rady v nesnázích žádají arcibiskupa z Canterbury, což je komické hned ze dvou důvodů: geografického a historického. Canterbury (Durovernum Cantiacorum) leží v Kentu kousek od Doverské úžiny, v Artušově době tedy na území Sasů. Pokud tam tehdy existovala nějaká svatyně, tak nejspíše Wotanova. Prvním arcibiskupem z Canterbury byl vysvěcen sv. Augustin okolo r. 600, půl století po Artušově smrti¹⁷.

A proslulá katedrála byla postavena teprve r. 1017 křesťanskými Anglosasy – není vyloučeno, že na místě dávného Wotanova chrámu.

Dalším důkazem zbožnosti krále Artuše a jeho rytířů, který můžeme najít ve Vulgátě a u Maloryho, je tvrzení, že všechny důležité události se odehrály během církevních svátků – dominuje mezi nimi Den Matky Boží Hromničné a Zelené Svátky. Jenže Hromnice nahradily keltský Imbolc, svátek blížícího se konce zimy, a Zelené Svátky (Pentekost čili Den Sestoupení Ducha Svatého) je keltské mystérium Beltaine – oslava rozkvětu jarní přírody. Imbolc a Beltaine, podobně jako Samhain (začátek listopadu aneb Den Všech Svatých) a Lammas či Lughnasad mají v keltské víře symbolický význam: k většině závažných mytologických a legendárních událostí došlo v tyto dny. Proto se (bez ohledu na skutečné datum korunovace) podle originálních písní velšských bardů Artuš stal králem o svátku Beltaine. O způsobu křesťanských misionářů měnit pohanská mystéria v církevní svátky, jsem se už zmiňoval. Je to metoda „patentovaná“ sv. Columbou.

Lze namítnout, že to možná Malory trochu přehnal s arcibiskupem, že si spletl Canterbury s Glastonbury, že smíchal církevní svátky a pohanské oslavy, ale v tom, že pravý rytíř byl pobožný, si Malory nevymýšlel. A pokud ano, tedy jen trochu, a měl k tomu své důvody. S nostalgií vzpomínal na časy, když krásný, šťastný, kvetoucí Albion křižovali na svých ořích pravověrní rytíři.

Tesknil, ach, jak tesknil. Měl k tomu důvody.

IDEÁL PRAVÉHO RYTÍŘE

Zmínil jsem se již, že Artušova smrt vznikala v době úpadku do níž Anglii zavedla krvavá, bratrovražedná válka mezi Lancastery a Yorky. Malory vzpomíná na ušlechtilé, pravé rytíře, neboť před jeho očima se odehrával horor války Růží: královražda, smrt ze zálohy, smrt na popravišti, smrt na bitevním poli, věrolomnost, prodejnost a zrada, hanobení pozůstatků padlých protivníků, porušování čestného slova, přísahy, válečných pravidel, práva asylu v kostelích a nepředstavitelné ukrutnosti.

O nic lépe nebylo v době vzniku balad Chrétiena de Troyes či německých minnesängrů. Kontinentální Evropa se zmítala ve válkách a zločinech. Papežové vylupovali oči protipapežům a zmrzačené rivaly nechávali vozit městem, aby si je mohl každý prohlédnout. Na jihu Francie si tažení proti albigenským vyžádala statisíce obětí, změnila Provence a Languedoc v kouřící spáleniště a naprosto zruinovala kulturu toho regionu. Evropa se změnila v kotel, v němž vřely boje papežských vojsk, armád guelfů a ghibellinů, Friedricha Barbarossy, Filipa Švábského a čerti vědí, koho ještě. Armády bojovaly mezi sebou, ale nefalšovanou hrůzu šířily mezi obyvatelstvem vesnic a měst.

Na to všechno musel vzniknout psychický protijed – idealizovaný obraz pravověrného rytíře bez bázně a hany, s relikviářem na prsou a Bohem v srdci. Rytíře, jenž se před bojem modlí a po boji leží celou noc v kapli na tváři. Který ponechá čest poraženému nepříteli, nevztáhne ruku na bezbranného, neublíží ženě ani dítěti… K tomu, aby rytíř byl právě takový, vyzývali Bernard z Clairvaux, John Wycliff i Jan Hus. A mnohem dříve lál nehodným rytířům nám již známý kanovník Gildas, oni byli tou „zhoubou Británie“ v titulu jeho díla.

Gildas měl na mysli přece jen poněkud jiný typ rytíře. Za jeho časů bylo rytířstvo v Anglii chápáno jinak. Prvky jako obyčej, kodex a ceremoniál rytířství vrcholného středověku byly tehdejšímu pojetí artušovské legendy na hony vzdáleny, dostaly se do ní až během přepracování po normanské invazi. Artušovi bojovníci přestali být keltskými patrioty, hrdiny boje za svobodu svého národa a záchranu rodné země před cizími vetřelci. Stávají se z nich „univerzální rytíři“ a celá idea je postavena na hlavu – Artušovi bojovníci neválčí proto, že je země potřebuje, nýbrž proto, že musí – jsou rytíři. A rytíř – aby byl dobrým rytířem – musí být poslušen vůli boží, rozkazům svého seniora a zákonům svatého rytířského práva. Jeho národnost a osobní zájmy nemají žádný význam. Má být dobrým rytířem, toť vše.

Na objednávku Bernarda z Clairvaux byl o „dobrých rytířích“ napsán cyklus Vulgáty, truvéři a minnesängři o nich skládali písně. Jenže všichni tvůrci museli unikat do světa bájí a legend, protože ve skutečnosti by takové rytíře nenašli. Rytíři z armád Yorků či Lancasterů, rytíři Barbarossy či Filipa Švábského, rytíři od Tewkesbury anebo Bosworthu, Legnana anebo Bouvines byli většinou tupí, arogantní hrdlořezi. A ti, kdož táhli s Šimonem z Montfortu a Dominikem Guzmánem na kruciátu proti albigenským, byli prachsprostí vrazi.

Umělci psali o rytířích, které dámy v nesnázích prosily o pomoc, ve skutečnosti dámy před neznámými rytíři panicky prchaly, psali o věrných vazalech na jejichž slovo bylo spolehnutí, ve skutečnosti byla věrolomnost a zrada považována za základ taktiky a strategie, psali o rytířích bohabojných a zbožných, ve skutečnosti…

V r. 1170 arcibiskup z Canterbury Thomas Becket horlil z kazatelny proti tzv. clarendonským konstitucím, jimiž král Jindřich II. Plantagenet omezoval církevní privilegia. Král si na „drzého kněžoura“ postěžoval před svými věrnými rytíři. Čtyři z nich: Reginald Fitzurse, William de Tracy, Hugh de Morville a Richard Brito správně pochopili a splnili závazky rytířů vůči suzerénovi – krátce po Božím hodu, 29. prosince, zavraždili arcibiskupa přímo před oltářem.

V r. 1208 dobyli pasovaní křižáci sira Šimona de Montfort město Béziers v Languedoku, jedno ze středisek heretických katarů čili albigenských. Jeden z rytířů se otázal papežského legáta Arnolda Amauryho, který na akci dohlížel, jak mají odlišit „naše“ od „odpadlíků“. „Zabíjejte všechny,“ zněla odpověď, „Bůh už rozpozná svoje ovečky“. Bylo povražděno patnáct tisíc lidí – vesměs žen a dětí.

V r. 1327 byl král Edward II. Plantagenet sesazen a uvězněn na hradě Berkeley. Pro ty, kdož jej svrhli: manželku Isabellu, jejího favorita Mortimera a winchesterského biskupa Orletona, by byl živý král na překážku. Dva šlechtici a rytíři baron John Maltravers a sir Thomas Gournay dostali rozkaz: Edward musí zemřít, avšak na jeho těle se nesmí najít stopy násilné smrti. Věrní rytíři rozkaz splnili: vrazili vězni do konečníku rozžhavený železný prut.

V r. 1369 Edward, zvaný Černý princ, vnuk zavražděného Edwarda II., anglický Bruncvík, hrdina nesčetných pohádek o rytířích pro děti, jehož kronikář Froissard označil za „nejušlechtilejšího a nejlaskavějšího rytíře, jaký žil od časů krále Artuše“, válčil ve Francii. Když dobyl město Limoges, zachoval se rytířský Černý princ dle kodexu zavazujícího k solidaritě mezi rytíři a daroval život a svobodu všem pasovaným. Ostatní obránce a obyvatele města v počtu asi šesti tisíc dal pobít. Opět včetně žen a dětí.

V r. 1427 rytíř Stefan de Vignolles, známý pod přízviskem La Hire, jeden z velitelů v armádě Johanky z Arku, požádal před útokem na Angličany kněze o odpuštění hříchů. Zpověď odmítl, poněvadž na ni neměl čas ani chuť. „Alespoň se pomodli,“ vyzval ho kněz. A La Hire, aniž by sesedl z koně, zvedl tvář k nebi. „Pane Bože!“ zahulákal. „Chci, abys mi pomohl v bitvě! Na zásadě vzájemnosti, protože kdybychom si vyměnili místa, já bych tobě pomohl!“

Je to jen pár příkladů. Ale typických, velmi typických.

Přesto je v našich časech slovo rytíř vnímáno pozitivně. Hovoříme o rytířském jednámí, rytířském slově, rytířském duchu. Muži, který se dokáže ve společnosti chovat vybraně a zdvořile, se říká kavalír (chevalier). V mnoha státech (a to nejen v monarchiích) nositelé vysokých státních vyznamenání získávají dodnes titul rytíře a absolventi vojenských škol jsou přijímáni do důstojnického sboru slavnostním úderem na rameno plochou šavlí. A koneckonců spící rytíři čekají pod Blaníkem, aby vyjeli bránit vlast, až bude nejhůř.

Jací tedy ti rytíři opravdu byli, tážete se? Jestli byli tak hrozní, jak se nám autor snaží namluvit, odkud se dostaly všechny rytířské prvky do naší kultury a do našeho jazyka – a do všech evropských jazyků?

Odpověď je jednoduchá: z rytířských románů a zejména z přepracovaného artušovského mýtu. Pronikly nejen do literatury, poezie a běžného jazyka, ale i do historie. Totiž všechny ty nepočetné, nicméně historicky nezpochybnitelné příklady rytířského chování pocházejí z časů, kdy legenda o Artušovi a jeho věrných rytířích byla již všeobecně známá a oblíbená. Pár „dobrých rytířů“ se prostě snažilo napodobovat své literární vzory. Vesměs se při tom omezovali pouze na účast na turnajích v přestrojení za Lanceloty, Tristany či Gawainy a dekorování helmic šátky a stuhami svých Guenever a Isold. V každodenním životě – a zvláště ve válce – to bylo s napodobováním ideálů mnohem horší.

Artušovský mýtus nevyjadřoval pouze nostalgii za starými dobrými časy, kdy na světě ještě žili čestní, věrní a zbožní rytíři, netruchlil jen nad dekadencí rytířské kultury, protože (jak píše profesor Henryk Samsonowicz ve studii Dziedzictwo średniowiecza) o dekadenci rytířské kultury lze hovořit již od jejího vzniku. Ve skutečnosti zašel mýtus ještě dále: stvořil rytířskou utopii. Stvořil veskrze fiktivní ideál, ideál rytíře, jaký nikdy neexistoval.

Došlo k tomu, když výhradně keltský mýtus začal aspirovat na to, aby se stal univerzální a vydobyl si význačné místo v evropské kultuře. Je pozoruhodné, že dosažená univerzálnost nedokázala smazat zbytky keltství, které nějakým způsobem přetrvaly v každé, sebevíce upravené a „zmodernizované“ verzi legendy.

NÁRODNOSTNÍ ASPEKT MÝTU

Artuš byl Kelt. Po otci, po dědovi, po pradědovi. Co více – Artuš byl idealizovaný Kelt. Prostě takový být musel. Když to nepřiznáme, nikdy neporozumíme legendě.

O keltských svátcích a obřadech a o velšských pověstech jsem již psal, k některým hrdinům a osobám se ještě vrátím. Nyní se chci věnovat jistému keltskému fenoménu, který se vztahuje bezprostředně k ústřední postavě Artuše jakožto vládce Keltů.

Dokonce i v tom nejznámějším, kanonickém zpracování nám nemohou uniknout fakta, nastolující otázky: proč Artuš, syn Uthera Pendragona, aby se stal vládcem, musí tahat meč z kamene? Proč se klanoví vůdci setkávají, aby se usnesli, kdo z nich se stane tím nejhlavnějším – tedy králem? Není-li titul dědičný, proč se tedy moci nechopí nejsilnější anebo nejbohatší z nich?

Totiž spravování vlády bylo u Keltů chápáno a prováděno unikátním způsobem mezi tehdejšími společnostmi. Rodový vladyka, chcete-li král, nebyl vlastníkem země – země náležela všem, byla společná. Králi byla vláda svěřena – vládl jménem svého lidu, ne svým vlastním. To je velmi důležité, neboť nám, kteří známe mýtus v jeho středověké (evropsky středověké) formě, se Artuš jeví jako král suzerén, jeho rytíři jako vazalové či leníci a lidé jeho země jako poddaní. Omyl, keltský vládce nemohl vládu zdědit a nemohl ji vykonávat absolutisticky. Vláda mu byla svěřena cestou konsensu a při jejím vykonávání se měl řídit prospěchem země a lidu. Dobro bylo chápáno symbolicky a nábožensky – za dobrého krále byla země zdravá a šťastná, kvetla a plodila, zatímco špatnou vládu či bezvládí doprovázel hlad, neúroda a jiné pohromy. Země pod špatnou vládou – ten motiv se mnohokrát vracel v pozdější literatuře – se stávala Pustou zemí, La Terre Gaste, The Wasted Land (Eliot).

V mytologiích evropských národů se zhusta opakuje motiv krále, jenž svými hrdinskými skutky získá oddanost svého lidu a jemuž lid jako uznání osobních vlastností a zásluh svěří vládu ku prospěchu země a národa. Tyto pověsti ale vznikly pouze jako reakce na skutečné vládnoucí osoby a jejich obvykle pramálo hrdinské činy, na fakt, že král vládu prostě zdědí nebo se jí silou zmocní, že se stává pánem nad životem a smrtí svých poddaných podle zavedených sociálních norem a protože má k dispozici nátlakový aparát. Přestane vládnout, jedině když zemře nebo ho někdo, nejspíše jiný král, svrhne.

Stejné legendy měli i Keltové, vycházely však z tradice i skutečnosti. Aby keltský král obdržel vládu, musel být skutečně hrdinou, veškerým svým jednáním si ji musel v očích svého lidu zasloužit. Keltský král vykonával pro svou zem a pro svůj lid službu – nic více. Lidé poslouchali jeho rozkazy, pokud měl jejich důvěru, k ničemu více jej vláda neopravňovala – a zejména neměl právo na zemi a nakládání s ní dle své libosti. Země byla společným majetkem všech Keltů. Zde je příčina urputného vzdoru, který po staletí kladli normanským a anglickým okupantům Velšané, Skotové a Irové. Feudální systém, který jim chtěli Normané a Angličané vnutit, stavěl na hlavu celý jejich keltský svět.

Proto je Artuš králem všech Britů a nadějí země, proto je prvním hrdinou mezi hrdiny a proto vyrve meč z kamene. Artuš, jako bůh Lleu, dostane meč Excalibur, symbol vlády, z rukou jezerní panny (bohyně Arianrod). Jako hérós Cuchulainn, který sám brání Ulster před armádou královny Medb z Connachtu, tak i Artuš v obraně země vlastní rukou skolí v bitvě bezmála tisíc Sasů.

Samozřejmě, že by Cuchulainn neporazil armádu a Artuš sám nepobil tisícovku nepřátel – to je legenda. Legenda zrozená keltským steskem po neporazitelném králi-hrdinovi, ozbrojeném magickou zbraní, jež mu věnovala bohyně, Velká matka. Po králi, který je symbolem země a bude ji také ve jménu lidu statečně bránit. Po králi, kterého všichni přijmou a který všechny sjednotí, aby země byla zdravá, šťastná, úrodná…

Samozřejmě, že takový král nikdy neexistoval. Proto vznikl mýtus. Zrodil se v dobách, kdy se svět britských Keltů již hroutil pod údery cizích nájezdníků, v dobách, kdy se ukázalo, jak slabá je proti tvrdému feudalismu naivní keltská demokracie.

Mýtus o králi Artušovi.

Po Keltech mnoho nezbylo, ale zůstal po nich ideál, poněvadž byl – na rozdíl od Keltů samotných – nezničitelný.

A zůstala legenda. Ze stejného důvodu.

GRÁL – MYSTÉRIUM

A když byl večer, přišel člověk bohatý z Arimate, jménem Josef, kterýž také byl učedník Ježíšův. Ten předstoupil před Piláta a prosil za tělo Ježíšovo. Tedy Pilát rozkázal dáti tělo.

A vzav tělo Josef, obvinul je v plátno čisté. A vložil do svého nového hrobu, kterýž byl vytesal v skále; a přivaliv kámen veliký ke dveřům hrobovým, odšel.

Evangelium sv. Matouše, 27, 57 – 60

~

Josef neodešel. Ano, vím, že všichni ostatní evangelisté: Jan, Lukáš i Marek, rovněž apokryfický Nikodém, tvrdí totéž, co Matouš. Že Josef odešel a u hrobu zůstaly pouze dvě Marie: Maří Magdalena a Marie, žena Kleofášova. Jenže artušovská legenda to popisuje jinak.

Josef z Arimatie neodešel, nejdříve se mu zjevil Kristus s krvácející ranou od římského kopí. Josef vzal nádobu a zachytil do ní posledních pár kapek Spasitelovy krve. A teprve potom odešel, opustil Jeruzalém, odebral se do města Sarrasu a odtamtud odplul do Británie. Jeho přičiněním se vší lid té pohanské země obrátil na křesťanskou víru. Nádoba obsahující krev Kristovu, krev královskou (le sang réal, Sangréal, Gréal, Grail, Graal) byla ukryta a Josefovi potomci se stali dědičnými strážci tajemství. Grál zmizel z tohoto světa, ale moudrý Merlin předpověděl, že jednoho dne se vrátí. A grál se vrátil…

Jak už víme, první se o grálu zmínil Chrétien de Troyes, který však svůj román nedokončil, a tak v něm není ani zmínka o Josefovi z Arimatie. Dále pak byl Chrétienův grál něco jako mísa anebo miska ( éscuelle), nádobí užívané při hostinách.

Celá záležitost se vrátila v náboženské verzi legendy Roberta de Boron Joseph d’Arimathie. Zde již máme kompletní historii o krvi sebrané Josefem do nádoby (poprvé je to pohár, tentýž, z něhož Kristus pil při Poslední večeři), Josefově exodu do Británie, předávání tajemství grálu mezi Josefovými potomky až po posledního z nich, krále Rybáře, který střežil zázračnou nádobu, dokud nepřišel jeho právoplatný nástupce…

Nevíme, zda Robert de Boron byl první, kdo se snažil vtisknout artušovské legendě náboženský charakter, anebo se církev již dříve snažila zmocnit legendy pro své účely. Nevíme ani, jak se do keltské legendy, v níž se mísily tradice, mytologie a polozapomenuté historické události, vkradly elementy evangelia. Robert de Boron (stejně jako Chrétien de Troyes) se odvolává na jisté tajemné prameny, které mu dovolily obeznámit se s pravdivým příběhem evangelického Josefa a zázračného poháru svázaného s událostmi Poslední večeře, Ukřižování a Zmrtvýchvstání. Takové tajemné prameny jsou motiv starý jako literatura sama, vždy živý a moderní, přece jsme již hovořili o „autentickém britonském dokumentu“ Geoffreye z Monmouthu. Ještě o stovky let později zprefabrikuje James Macpherson Ossianovy písně a čeští vlastenci se budou hádat o pravost Rukopisů. Tajemné prameny, z nichž se Robert de Boron dověděl pravdu o svatém grálu můžeme směle zařadit do stejné kategorie. To ovšem není na překážku, aby posloužily k šokujícím závěrům a hypotézám¹⁸.

Na Robertovo dílo navázali cisterciáci v cyklu Vulgáty, který, jak jsem se již zmínil, inspiroval Bernard z Clairvaux. Zde je již všechno jasné. Žádné tajuplné prameny, pouze politika.

Je zajímavé, že Robertem de Boron vymyšlený kalich ve Vulgátě opět mizí a grál je znovu mísou jako u Chrétiena. Ostatní věci, jako původ a význam grálu, zůstávají v podstatě stejné. Nicméně mniši uvádějí do akce postavu, která nikdy a nikde dříve nebyla, svůj autorizovaný vynález – Galahada, syna Lancelota a panenské Elainy, dcery krále Pellesa, vnučky krále Pellama, v přímé linii potomka Josefa z Arimatie.

Cyklus Vulgáty, část La Queste del Saint Graal popisuje, že grál se zjevil na Camelotu přesně v den příchodu Galahada ke dvoru. Stalo se to při večeři, po večerních modlitbách. Zahřmělo, zablýsklo se, a před očima všech přítomných se zjevila nádoba zahalená rouškou, nesená neviditelnýma rukama. Palác se prý naplnil nejomamnějšími vůněmi a před rytíři se objevily nejvybranější krmě. Potom grál zmizel stejně náhle, jak se objevil.

Iniciátorem velkého hledání je (ve Vulgátě i u Maloryho) člověk, od něhož bychom to nejméně čekali: ne Galahad, ne Perceval, ne Artuš, ale… Gawain. Právě Gawain vyzývá své druhy, aby objasnili tajemství a zjistili, co se skrývá pod rouškou. „Nechť každý z nás,“ volá Gawain, „složí rytířský slib, že se již nazítří vydá na výpravu, která bude trvat rok a den…“

Král Artuš je sklíčen – autoři Vulgáty dávají jednoznačně najevo, že král již ví, že přichází konec jedné epochy. Blíží se soumrak bohů. Soumrak veškerých božstev, mravů a ideálů odlišných od těch, které ustanovila usnesení lateránská. Neméně zdrcené jsou jistě i dvorní dámy – hříšné dcery Eviny. I ony již tuší, že je konec hedvábí a šperků, konec amour courtois, čeká je růženec, klekátko a žaltář.

Je pravda, že několik dam chce rovněž složit slib a vydat se hledat grál, ale znenadání se na Camelotu objeví starý poustevník Nacien a volá hlasem velikým, že by to bylo rouhání a smrtelný hřích, aby grál hledaly takové ničemné bytosti. Hříšní rytíři se z hříchu mohou vyzpovídat, avšak dcerám Eviným žádná zpověď nepomůže, jsou a navždy zůstanou hříšnými nádobami.

Dámy tedy zůstanou a rytíři odcházejí. Družina Kulatého stolu se rozpadá. Všechno musí jít stranou: zlí obři a nebezpeční draci, loupeživí rytíři a lapkové, Sasi, Irové, Piktové. Rytíři mají důležitější úkol. Každý jede sám, rozhodli se rozdělit. Každý si vybere vlastní cestu. A přede všemi jede ten jeden vyvolený, nejdůstojnější a nejctnostnější, speciálně pro tento účel vymyšlený Galahad. Každý čtenář už ví – ze všech cest, které si rytíři zvolili, jen jedna vede k cíli – cesta Galahadova.

Kdo je Galahad?

Joseph Campbell odvozuje jeho jméno od biblického Gileádu či Gál Edu, třebaže to podle Písma není osoba, nýbrž úrodná krajina v Zajordánsku. Nicméně je to symbolické místo – svědek smlouvy a příměří (Genesis, 31, 47-52). Dále Campbell vyvozuje, že vysvětlení je též možno hledat v biblickém citátu: „Což není v Gileádu balzám, což tam není lékař?“ (Jeremiáš, 8, 22). Artušovský Galahad měl tedy být současně symbolem příměří a balzámem, který mírní všechny bolesti. Utěšitelem a vykupitelem. Inspirace pro cisterciáky a Bernarda z Clairvaux vyšla podle Campbella z rozhodnutí přijatých na čtvrté synodě lateránské, svolané papežem Inocencem III. r. 1215. Kromě oficiální výzvy k vražedné kruciátě proti albigenským a valdenským ustálila také následující dogma: během mše svaté je při pozdvihování hostie a kalicha vždy přítomen Kristus. Osobně, tělem a krví. Je současně obětníkem i obětí. In qua idem ipse sacerdos, et sacrificium Iesus Christus, cuius corpus et sanguis in sacramento altaris sub speciebus panis et vini veraciter contentur…

A ještě jedno dogma bylo na čtvrté synodě lateránské přijato. Nezměněno platí dodnes: je pouze jedna pravá víra a jedna církev. Pouze jedna, jediná. A jediná je i pravá cesta, z níž sejít či odbočit znamená věčné zatracení. Una vero est fidelium universalis ecclesia, extra quam nullus omnino salvatur…

Je tedy jen jedna cesta, cesta Galahadova. Grál a Kristus jedno jsou. Najít grál po dlouhém, obtížném a nebezpečném putování znamená totéž, co proplout životem a vyhnout se úskalím hříchu – dosáhnout spásy.

Proč mniši vymysleli Galahada? A proč ho učinili synem Lancelota, jenž je přece nejhříšnějším z hříšníků, neboť setrvává v hříšném milostném poměru s Gueneverou? Dokonce i když počal Galahada s Elainou, byl přesvědčen, že se miluje s královnou, cizí manželkou. Galahad je tedy plodem hříchu. Lancelot podlehl a požádal ženy bližního svého. Ještě horší je, že tím bližním je jeho král, senior, suzerén. Lancelot porušuje nejsvětější přikázání středověkého rytíře – zrazuje svého pána. Proč je tedy Galahad synem takového hříšníka?

Dítě, syn, symbolizuje znovuzrození, obrození v lepší, ideální formě. Syn vykupuje viny otce. Pro mnichy je Galahad druhým vtělením Lancelota, který přece původně nosil rovněž jméno Galahad, než je odložil a nahradil dočasným, světským nom de guerre. Galahad je tím, kým by mohl být Lancelot, kdyby…

Pochopitelně, že Lancelot grál nenajde, i když jej usilovně hledá. Nemůže jej najít, protože je stále Lancelotem, nikoli Galahadem. Neuspějí ani Gawain a Lionel, protože zůstavají pyšní, zabývají se pomíjivými věcmi tohoto světa, zůstávají obyčejnými, a ne ideálními rytíři.

Grál nacházejí tři čistí rytíři: Galahad, Perceval a Bors. Avšak Perceval a Bors, přes svou čistotu (sexuální, aby bylo jasno), přes svou zbožnost a pokoru, mohou být ve Vulgátě pouze Galahadovými společníky. Dokonce i Perceval, který nalezl grál v předchozí verzi, musí ustoupit stranou. Proč? Protože může a musí zůstat jen jeden. Je jen jedna správná cesta. Galahad je varování všem albigenským, všem kacířům. Una vero est fidelium universalis ecclesia!

Galahad dosáhne nejvyššího cíle a odchází se zázračným pohárem z tohoto slzavého údolí. Perceval svléká zbroj, stává se poustevníkem a zakrátko umírá. Na Camelot se vrací pouze Bors, jen proto, aby předal Artušovi zvěst: s grálem odešla i naděje. Zmizel symbol, bez něhož se dočasný svět, svět rytířů a králů obrátí v prach a popel…

Křesťanské ideály naroubované na Artušovskou legendu jsou dodnes považovány za vznešené a ušlechtilé a křesťanský grál (vždy již jako kalich či pohár) zaujímá v současné kultuře exponované místo jako symbol nejvyššího, posvátného ideálu. Nezapomeňme však, že v době vzniku Vulgáty měla tato proměna mýtu velmi konkrétní, morální a politický cíl. Za prvé bylo nutno vyhlásit nelítostný boj ideálům amour courtois, tolik protichůdným církví doporučované askezi a programové averzi vůči veškerým formám tělesné lásky. Amour courtois znamenala pro tehdejší církev vzpouru a odpor, rouhačsky našeptávala, že láska muže k ženě a ženy k muži dokáže lidské jednání ovlivňovat stejně silně jako láska k Bohu. Podle kánonu amour courtois byl přece rytíř ve službách paní svého srdce, byl jejím leníkem a stavěl tak ženu, nádobu hříchu, na roveň krále pomazaného Bohem. To bylo nepřijatelné!

Nejzajímavější je, že ze všech verzí legendy je Vulgáta nejpodrobnější při popisu tělesné lásky. Dílo prostě čiší erotikou a sexem. Tam, kde se Malory při popisu dámy omezuje na větu: „Byla to panna vzácné krásy,“ Vulgáta nás neváhá informovat, že „Její ňadra, nevelká, bělostná a pevná byla jako dvě jablíčka.“ Když Malory píše o Lancelotovi a Gueneveře, decentně naznačuje: „Zda byli té noci spolu na loži či ne, to nevím a neodvážím se hádati, neboť v oněch časech měla láska často jinou podobu nežli dnes.“ V podobných situacích Vulgáta uvádí, že: „Milenci leželi nazí a něžně se objímali, laskali se navzájem a oddávali se tělesné rozkoši.“ Jak je vidět, mniši si dobře uvědomovali, že účel, který chtějí dosáhnout, vyžaduje… atraktivní podání. Navíc evidentně považovali za vhodnější, aby se rytíř nakrátko „oddal tělesné rozkoši“, než aby planul láskou a vzdával paní svého srdce úctu, které žena není hodna.

Druhý cíl církevní verze byl veskrze praktický: šlo o to, změnit rytířstvo a jeho ideály, respektive stvořit nové. Rytíř měl přestat myslet na přízemní nicotnosti, ale od svého pasování, které záhy získalo charakter církevního obřadu, měl zbožně a oddaně čekat na vyvrcholení svého pozemského žití. Očekávat, až se mu zjeví grál – třebas v podobě výzvy ke křížové výpravě¹⁹.

Uznejte, jak rafinovaně si Bernard z Clairvaux počínal. Nezatracoval nehodné, nehřímal z kazatelny. Namísto toho nechal stvořit vlastní verzi legendy, navíc tak silnou a cílenou, že dokázala vytlačit verze předchozí. Verzi náboženskou, tendenční, avšak v mnoha aspektech závaznou dodnes. Chtě nechtě ji tedy musíme považovat za klasiku.

Tato klasika byla však již ve své době do jisté míry zastíněna jinou verzí hledání grálu, kterou bychom dnes mohli označit za opoziční, disidentskou. Jedná se o Parzivala, jehož autor, proslulý minnesänger Wolfram von Eschenbach stojí spolu s Chrétienem de Troyes a truvéry na pozicích proti Robertovi de Boron a cisterciákům.

Ve Wolframově verzi je grál… kámen. Žádná mísa, žádný pohár, žádný mešní kalich, ale kámen. Jistě, ne obyčejný, nýbrž zázračný – jeho magická síla dává věčné mládí, z popela se vznáší Fénix. Nicméně kámen (mudrců?) není kalich. Kámen vytlačuje z legendy její liturgický podtext a vztah k eucharistii, kámen je bližší Kabale…²⁰

Pochopitelně bychom ve Wolframově verzi zbytečně hledali Galahada. Není v ní žádný chevalier sans peur et sans reproche, který se zrodil a stal hrdinou jen za jediným účelem. Je zde jenom Parzival – a Parzival ideální rytíř v žádném případě není. Jenže touží jím být a usiluje o to.

Jak jsem se již zmínil, Wolfram von Eschenbach byl sám chrabrý rytíř, vítěz turnajů. Snáze pochopíme jeho přístup k církevní verzi legendy, když si připomeneme, jak se církev vícekrát pokoušela prosadit zákaz pořádání turnajů. Rytíř Wolfram chápe rytířské ideály jinak než opat Bernard. Jeho román dýchá optimismem a radostí ze života. Parzival nachází grál, aby poznal krásu a náplň života – podstatu humanismu. Odhaluje tajemství, aby mohl zbavit utrpení Amfortase, krále Rybáře. Parzival neodchází s grálem z tohoto světa, ale zůstává, aby se nyní, když poznal největší duchovní hodnoty (které grál ani u Wolframa nikdy nepřestal symbolizovat), mohl životem těšit dvojnásob. Odkaz rytíře Wolframa zní: nečekejme na zjevení, na příkaz shůry, na žádné Deus vult, hledejme grál v sobě. Protože grál je šlechetnost, láska k bližnímu, soucit. To jsou pravé rytířské ideály, k nimž je nutno hledat cestu, „probíjet se hvozdy, kde není ni stezky, ni pěšiny“. Každý si musí svoji stezku najít sám. A vůbec není jen jedna, jediná. Takových stezek je mnoho.

Parzival soucítí s králem Rybářem, Parzival je blázen, který ví, že král trpí. A o tom bláznovi, jak si můžete pamatovat z filmu Král Rybář (The Fisher King), vypráví jeden blázen, Parry, druhému bláznovi, Lucasovi, když oba uprostřed noci leží na trávníku v Central Parku a pokoušejí se silou vůle rozehnat mraky. A později, když jeden z těch bláznů trpí, leží v komatu na newyorské klinice, druhý blázen riskuje život, aby získal grál – pohár, na němž je nápis To Lannie Carmichael, Christmas 1932. Nápis není důležitý, důležitá je lidskost.

Ačkoliv chápu jejich pohnutky, nesdílím idiosynkrazii zahořklých mnichů Bernarda z Clairvaux, a dávám přednost humanismu Wolframa von Eschenbach i Terryho Gilliama.

Léta a staletí míjela, kultura „dozrávala“ a artušovský mýtus se rozvíjel a sloužil novým cílům. O jednom z nich píšu s nechutí, pouze z povinnosti. Stalo se, že osm set let po vzniku cyklu Vulgáty se pokusil Reichsführer Heinrich Himmler připasovat legendu o Artušovi a Kulatém stolu na míru ideologie a kodexu svých „černých rytířů“ z SS. A Hitler (což je historicky potvrzený fakt, nikoli výmysl z filmů o Indiana Jonesovi) vyslal zvláštní pátrací jednotku, aby v Languedoku a v Pyrenejích hledala Montsalvat a grál²¹.

Zázračná nádoba z legendy o králi Artušovi měla posloužit hnědým dědicům Niebelungů a árijských rytířů jako Wunderwaffe proti „perfidnímu Albionu“. Grál měl být použit jako zbraň proti Britům, kteří jej přece vynalezli.

Britové, britští Keltové, třebaže to přívržencům kanonické verze legendy bude připadat jako svatokrádež, grál skutečně vynalezli. Předlohou, archetypem grálu je legendární keltský artefakt – kotel.

Zázračný kotel, obyčejně majetek některého boha anebo skupiny bohů, se v keltských pověstech objevuje poměrně často. Irský bůh Dagda, jeden ze synů bohyně Danu, vlastnil kotel zvaný Undry. Každý Dagdův host v jeho kotli našel jídlo dle svých činů a zásluh, největší hrdinové a bohatýři si z něj vždy vylovili nejlepší a nejchutnější sousta. Od Undry nikdo neodcházel hladový. Chcete další příklady? Prosím:

Hérós Cuchulainn si při výpravě na místo stínů Dún Scaith vydobyl na bozích temnoty čarovný kotel, v němž bylo neustále dost jídla. A v mytologii britonské a velšské měl bůh Bran kotel, který navracel lidem vitální sílu, uzdravoval je a dokonce oživoval mrtvé. Bohyně Ceriddwen měla kotel, v němž vařila nápoj vědění a moudrosti. Nápoj byl určen pro jejího syna, avšak náhodou jej ochutnal bohynin mladý sluha Gwion Bach. Nápoj účinkoval – když chlapec vyrostl, proslul jako Taliesin, největší bard Británie. A konečně Pwyll, vládce země Annwvyn, měl kotel, ke kterému se nemohl přiblížit ani zbabělec, ani zrádce, ani křivopřísežník… Nic vám to nepřipomíná?

Ve velšské báji byl Pwyllův kotel ukryt na nedostupném, neustále se otáčejícím hradě Caer Sidi, předchůdci hradu na hoře Montsalvat. Pokoušelo se ho získat mnoho hrdinů, avšak podařilo se to jen tomu nejzdatnějšímu – samotnému králi Artušovi za pomoci moudrého Taliesina.

Jak již víme, prvním kontinentálním nálezcem grálu byl Chrétienův Perceval. Jenže Perceval je zase převtělení mýtického velšského hrdiny Peredura. Ten po dlouhém putování a hledání našel tajuplný, neobyčejný předmět – uťatou krvavou hlavu, nesenou na míse dvěma pannami. Badatelé identifikují ten makabrózní ostatek jako hlavu boha Brana Blahoslaveného, která varovala Brity před útoky nepřátel. Vědci navíc tvrdí, že staří Keltové měli ve zvyku uchovávat lebky a mumifikované hlavy svých nepřátel, ale i vážených předků. Jméno v Irsku uctívaného boha Cromm Cruacha se překládá jako Krvavá Hlava. Takže Peredur je vlastně hrdinou keltského mystéria, které bylo postupem času jen jinak vysvětleno.

V jedné větvi Mabinogi najdeme ještě jednu legendu podobnou hledání grálu. Je to příběh o lásce hrdiny Kulhwcha k Olwen, dívce, jež byla tak krásná, že všude kam vstoupila, rozkvétaly čtyři bělostné květy jetele (její jméno znamená Bílá Stopa).

Bohužel její otec byl krutý obr Yspadden Penkawr, který měl podle předpovědi zahynout téhož dne, kdy se jeho dcera provdá. Nic divného, že Yspadden se s možnými kandidáty na zetě nemazlil – každého rovnou zabil. Proto Olwen zůstávala pannou a Yspadden se těšil dobrým zdravím a měl v úmyslu žít dlouhý život.

Kulhwch se s žádostí o pomoc obrátil na krále Artuše a jeho rytíře. Zanedlouho se na hradě Yspaddena Penkawr objevil houfec po zuby ozbrojených starosvatů. Ani obr se očividně nechtěl pouštět do nerovného boje, proto se uchýlil ke lsti. Položil si podmínky: Olwen si vezme Kulhwcha, teprve když ženich přinese svatební dary. A začal ty dary vypočítávat.

Seznam byl dlouhý a šel z něj strach. Zloduch žádal za svou dceru splnění úkolů hodných Herkula, rovněž obstarání mnoha magických předmětů a artefaktů. Získání byť jen jednoho z nich vyžadovalo nadlidské úsilí celé skupiny hrdinů. Jenže skupina hrdinů už tady byla…

Začal dlouhý a namáhavý quest. Rytíři museli bojovat s obry, netvory a dokonce s bohy. Naštěstí jim v tom zase jiní bohové pomáhali. Nakonec měl Yspadden skoro všechno, co požadoval, včetně (pozor!) zázračného Diwrnachova kotle, jediné nádoby, v níž bylo možno připravit svatební hostinu. Artušovi rytíři přinesli všechno kromě tří čarodějných předmětů: břitvy, nůžek a hřebene. Ty byly ukryty v hlavě příšerné bestie – olbřímího kance Trwch Trwytha.

Celá Artušova družina se rozdělila na skupiny, každá skupina se vydala na jinou světovou stranu, protože k ulovení kance potřebovali další magické předměty. Rytíři dlouho putovali a prožili mnoho dobrodružství, až nakonec shromáždili všechno, co potřebovali. Jenže nevěděli, kde kance hledat.

Posléze divočáka vystopovali a obklíčili v Irsku. Sám Artuš s ním zápasil devět dní a devět nocí, ale obludu nezdolal. Zato se rozzuřený Trwch Trwyth vydal přes moře, aby škodil v rodné zemi troufalých lovců. Dlouho se navzájem naháněli po celém Walesu (pověst je zatraceně podrobná a zatraceně dlouhá). Množství udatných rytířů zahubily ostré kančí tesáky, než se konečně Artušovi, bohu Manawyddanovi, lovci Mabonovi a několika dalším odvážlivcům podařilo netvora zahnat do řeky Hafren (Severn). Násilím mu vyrvali z hlavy břitvu a nůžky. Než však stačili vzít hřeben, Trwch Trwyth dosáhl nohama na dno, vytrhl se jim a utekl do Cornwallu.

Před nebezpečenstvím a délkou popisu honitby po Cornwallu bledne celá dosavadní část legendy. Zkraťme to tedy, kanec byl dohoněn, hřeben mu byl sebrán, Trwch Trwyth skočil do mořských vln, odplaval neznámo kam a nikdo už o něm nikdy neslyšel.

Artuš a přeživší rytíři šli za Yspaddenem a ukázali mu svou kořist. Než se obr stačil podivit, usekli mu hlavu. Kulhwch si vzal krásnou Olwen za ženu, ještě než tchán vystydl.

Jaké je poučení?

Hmmm… Nechtěl bych vám předhazovat teorii, že prapůvodní inspirací pro hledání grálu byl lov na velké divoké prase, až tak triviální být nechci. Chci grál identifikovat se skutečným cílem nadlidské námahy mýtických hrdinů. Zosobněním grálu je Olwen, v jejíchž stopách rozkvétal bílý jetel. Jiným zosobněním grálu je Lydie, kterou miloval nešťastný Parry. I like New York in June… How about you?

Myslím si, že grál je žena. Aby ji muž našel a získal, aby jí porozuměl, musí obětovat nesmírně mnoho času a námahy. A to je poučení.

MYSTÉRIUM LÁSKY

And therefor all ye that be lovers, calle unto youre remembraunce the monethe of May…

sir Thomas Malory

~

Píše se rok 1275. Florencie. Mladík Dante Alighieri si na procházce všimne mladé dívenky, brodící se v potůčku. Je to Beatrice Portinari, dcerka florentského šlechtice. Mladinká Beatrice si všimne upřených očí mladého básníka. Nemůže vědět, že právě v tom okamžiku se všechno rozhodlo, že se stane slavnou na celém světě, že získá nesmrtelnost, že její jméno bude navždy symbolem čisté, dokonalé, nedostižné lásky. Beatrice Portinari to netuší, avšak Dante už ví.

Broceliandský les. Čaroděj Merlin přichází na procházce ke studánce, u níž sedí překrásná dívka. A Merlin poznává, má jistotu, že se o všem rozhodlo. Ví, že pro tu dívku obětuje všechno: svou moc, slávu, závazky vůči Artušovi a Británii. „Kdo jsi, krásko?“ ptá se. „Jsem Nimue,“ odpoví dívka. „Právě ses odsoudil.“

Je máj (the monethe of May). Lancelot přichází k Artušovu dvoru a spatří Gueneveru…

Tristan připlouvá do Irska a spatří Isoldu…

Celá světová milostná literatura.

Camelot, dvůr krále Artuše. Den sváteční. Před očima rytířů shromážděných v síni Kulatého stolu se zjevuje zázračná nádoba, zahalená rouškou…

Záhada. Mystérium.

Grál jako žena.

Bohů je mnoho a mají mnoho jmen. Leč jen jedna je Bohyně. Veliká, Bílá, Trojjediná. Ta, která byla, je a bude.

Veliká, Bílá, Trojjediná.

Britové měli svoji Dôn, Goidelové svou Danu a její děti, Tuatha Dé Danann. Ale kdo a proč postavil okolo r. 1800 př. n. l. Stonehenge? Kdo a proč postavil v Irsku kamennou hrobku Newgrange čili Brugh na Boinne, dříve než byla v Egyptě vybudována první pyramida?

Nebyli to Keltové, jejich expanze na Britské ostrovy započala teprve v VI. stol př. n. l. Takže budovatelé megalitů byli Iberové? Nebo ještě starší, neznámé, snad skutečně původní obyvatelstvo Ostrovů? Proč vznikly megality? Nepřesvědčil mne ani Däniken, ani fantazie o kalendářích, observatořích a signalizacích pro mimozemšťany. Domnívám se, že monumenty měly vyjadřovat jen jedno – úctu. Byly postaveny pro bohy.

Bohů je mnoho a mají mnoho jmen. Leč jen jedna je Bohyně. Ta, jejíž podoba byla ryta do stěn jeskyní, jejíž sošky byly vyřezávány z mamutích klů ne dva tisíce, ale již dvacet pět tisíc let před Kristem. Trojjediná – Panna a Matka a Stařena. Ta, jež se zrodila z Chaosu, ještě předtím než vznikl Čas. Ta, jež zvedla nebeskou klenbu nad vodami a tančila na ní, a z jejího tance se zrodil vítr – svět začal dýchat… Ta, která život dává i odnímá – aby mohl znovu vzniknout. Veliká Bílá Bohyně, které bylo později dáno mnoho jmen: Mut, Anat, Ištar, Tiamat, Astarte, Inanna, Kybelé, Isis, Shakti, Gaia, Artemis, Terra Mater, Bona Dea, Minerva, Diana, Lilith, Danu, Dôn, Arduin, Epona, Ceriddwen, Arianrod, Morrigan… Ta, jejíž kněžkou mohla být Marie z Magdaly, kterou později zvali Magdalena. Ta, na jejíž počest tančili na Krétě na rozích býků, pro níž byly vztyčeny menhiry a kromlechy – Stonehenge, Avebury, Brugh na Boinne.

Ta, kterou Keltové ctili jako Velkou Matku. Ta, jejíž obraz byl na Artušově štítě v bitvě pod horou Badon.

Ta, která byla, je a bude.

Marion Zimmer Bradleyová učinila v Mlhách Avalonu z kultu Veliké Bohyně centrální prvek před i raně křesťanské kultury Británie – a podařilo se jí tak rozehnat mlhy halící artušovský mýtus. Vážní zájemci o artušovskou legendu si nemohou dovolit ignorovat tuto knihu, třebaže to není vědecká studie, nýbrž román fantasy. Autorka neobyčejně obratně propletla kult Veliké Matky s Artušem, Excaliburem, grálem, Merlinem – Taliesinem a zejména s postavami Vivien a Morgaine. Přesvědčivě zobrazila konflikt starého (Veliká Matka) a nového (křesťanství se svým monopolem na pravdu). O úspěchu knihy rozhodlo kromě nezpochybnitelného talentu paní Bradleyové ještě něco – hluboká znalost kultu, který existuje dodnes.

V autorském úvodu románu děkuje Marion Zimmer Bradleyová jistým osobám za zpřístupnění pramenů a informací, z nichž čerpala. Tyto osoby jsou teoretici, ideologové a vůdci dnešních vyznavačů Veliké Bohyně, spojených v novokeltském a novodruidském (a dost feministickém) hnutí zvaném Wicca. Jmenovitě Gerald Brosseau Gardner, faktický zakladatel a čelní teoretik hnutí. Margareth Murrayová, britská antropoložka, autorka prací The Witch Cult in Western Europe (1921) a The God of the Witches (1931). Dokazuje v nich, že reje a sabaty čarodějnic byly ve skutečnosti pokračování pradávných, snad ještě paleolitických náboženských obřadů ke cti Veliké Bohyně. Starhawk, spisovatelka, autorka knihy The Spiral Dance. Allison Harlowová, wikkanská kněžka z lóže Covenant of the Goddes.

S hnutím Wicca je blízce spjatá autorka fantasy Diana Paxsonová a ve wikkanských knihovnách vždy najdeme knihy J. R. R. Tolkiena, Ursuly Le Guinové, Marion Zimmer Bradleyové a dalších prominentů žánrů.

Vyznavače hnutí Wicca můžete samozřejmě považovat za podivíny – jistě trochu podivínští jsou. Avšak nelze popřít, že víra ve Velikou Bílou Bohyni je nejstarší kult lidstva, odkazuji na knihu Roberta Gravese Bílá Bohyně. Více už neřeknu ani slovo.

Přece jen. Základními kultovními předměty, bez nichž se neobejde žádné wikkanské mystérium jsou číše a meč.

Grál a Excalibur.

A to je vše.

WHO IS WHO?

Postavy, předměty a místa, objevující se v legendě, zasluhují několik slov vysvětlení. Je to tím, že jmen a termínů je v ní prostě příliš mnoho. Zvláště Thomas Malory, když zkompiloval všechny známé a dostupné verze legendy, učinil doslova zázračné rozmnožení názvů a postav. Chyby v rozdílných jazykových mutacích a transkripcích způsobily hrozný zmatek. Původní jazyk mýtu – velština – nepatří ke snadným ani v mluvené, ani v psané podobě, proto jsou původní velšské termíny obvykle k nerozeznání znetvořeny pozdějšími přepisy.

Krom toho proběhlo též zmíněné zázračné rozmnožení. U zrodu mnoha postav stáli samozřejmě bohové keltského panteonu a dávní bohatýři. Někteří z nich dali později vzniknout celým sériím hrdinů.

Vládce Země Kouzel Pwyll se v pozdějších přepracováních stal Pellesem, Pellamem, Pelleasem anebo Pellinorem. Bůh Gwyn syn Nuddův se stal Gwinasem, Guinasem či Gwenbausem. Cornwallský Melwas se stal Meliasem, Meliotem, Meliodasem, Meleausem, Maelgwynem a konečně Meleagantem neb Meliagransem – zlosynem, jenž unesl královnu Gueneveru. Bůh Bran Blahoslavený dal vzniknout Brianovi, Breunisovi, Breunorovi, Brannovi z Gore, Brandelovi, Brandegorisovi a Brandilesovi.

Kromě bohů se rozmnožili i smrtelníci. Král Uriens z Rhegedu vystupuje v legendě pod vlastním jménem, ale rovněž jako král Rience, sir Rayons a král Nentres. Velšské jméno otce královny Guenevery (Gwenhwyfar) je Orgyrvran. Překládá se jako Leodegrans, avšak zároveň z něj vznikla jména Colgrevauns, Clarivaus a Gouvernail.

Zmatek se snaží napravit (s proměnlivými úspěchy) literatura fantasy. The Once and Future King T. H. Whitea se pevně (byť postmodernisticky a posměvačně) drží Maloryho, stejně tak M. Z. Bradleyová v Mlhách Avalonu, ovšem se zjevnou inklinací ke keltskosti. Stephen R. Lawhead se v cyklu Pendragon opírá o velšský originál a zpracování Williama z Malmesbury a Geoffreye z Monmouthu – neobjevuje se u něj např. postava Lancelota. Podobný způsob zvolila Gillian Bradshawová v trilogii Hawk of May, Kingdom of Summer a In Winter’s Shadow.

O některých dalších spisovatelích se zmíníme u jednotlivých hesel.

Artuš

The noble Arthur, whose noble acts I purpose to wryte in this present book here for followyng.

sir Thomas Malory
předmluva prvního vydání Le Morte Darthur

~

O této postavě víme v podstatě všechno, omezme se tedy alespoň na dva body: genealogii a jméno.

Zdá se, že král Artuš byl původně bůh Gwydion, že se zrodil způsobem charakteristickým pro keltskou mytologii – přeměnou božstva v lidského hrdinu. K tomuto názoru se kloní také několikrát zmíněná M. Z. Bradleyová, v její knize pravé královo jméno zní Gwydion.

Velšané milovali genealogii a rodokmeny. Artuš je potomkem legendárního Custennina (Konstantina) Gorneu. Custennin měl mnoho synů, mezi jinými Uthera a Meirchyawna, otce krále Marka z Cornwallu. Ve velšských pověstech měl Artuš sourozence, bratra Madoga a sestru Gwyar.

Artušův otec se jmenoval Uther, Pendragon je titul, nikoli součást jména. Pen je velšsky hora, vrch, tedy Pendragon (velšsky Pendaran) zněl titul vrchního vojenského velitele odpovídající římskému Dux Bellorum. Podobně irské slovo ard (hora) bylo součástí titulu Ard Rhi, který nosili králové Tary. Některé přepisy uvádějí podobu Bendragon, v níž je možno vyčíst též souvislost s bohem Branem, jehož uťaté „divotvorné hlavě“ se říkalo Uther Ben.

Leč vraťme se k Artušovi. Někdy se jeho jméno odvozuje od velšského Gwyrthur. Pravděpodobný původ jména je ze slova arth, které ve velštině znamená totéž co v galštině artos a v latině ursus – medvěd. Již jsem uvedl, že mnich kronikář Gildas ve svém De excidio et conquestu Britanniae neuvádí Artušovo jméno, zato se nevlídně zmiňuje o nějakém náčelníku Medvědovi, který navzdory počátečním úspěchům nakonec zavinil titulní zhoubu Británie.

Existují též pokusy odvodit královo jméno z latinského označení obrněného jízdního bojovníka cataphractus – arctarius – artorius, což mi ale nepřipadá moc pravděpodobné. Nějaký historik si dokonce povšiml, že v Galii byl uctíván bůh Mercurius Arctaius, ovšem zde je už asi přání otcem myšlenky.

A na závěr jedna málo známá zajímavost z životopisu krále Artuše. Ten pravý rytíř a šlechetný panovník by měl vystupovat ruku v ruce s jiným známým monarchou – krutým Herodem. Podobně jako Herodes byl prý i Artuš hubitelem neviňátek. Když se obeznámil s Merlinovou předpovědí, že přijde o život rukou dítěte, které se narodilo o svátku Beltaine, rozkázal Artuš, aby mu vydali všechny děti, které toho dne přišly na svět. Nechal nemluvňata naložit na loď a pustit ji napospas větru a vlnám. Když loď ztroskotala, všechna nešťastná neviňátka zahynula, až na Mordreda, který byl také na palubě, ale zázrakem se zachránil. Merlinova věštba se vyplnila na bitevním poli u Camlannu.

Dítě z proroctví a vraždění neviňátek najdeme v mnoha dílech fantasy, připomeňme si třebas film Willow Rona Howarda.

Excalibur

Byl to, jak všichni víme, Artušův kouzelný meč, který mu jako symbol vlády darovala Jezerní panna. Samotný skutek obdarování je hluboce symbolický a vychází z víry starých Keltů, povíme si o tom u hesla „Jezerní panna“.

V Mabinogi a jiných velšských bájích nosí Artuš meč zvaný Caledvwlch. Lady Charlotte Guestová překládá jeho název jako Drtící, jiní jako Lamocel. Jeho čepel byla ozdobena dvěma zlatými hady, takže když král tasil zbraň z pochvy, zdálo se, že z hadů šlehá živý oheň, který oslňuje zraky nepřátel. Král vlastnil i další výzbroj: kopí Rhongomynyad, dýku Carnwenan a štít Wynebgwrthucher. Kněz Layamon používá namísto toho absolutně nevyslovitelného názvu pro králův štít označení Pridwen. Ve velšské tradici se tak ale neříkalo štítu, ale název Prithwen nesla Artušova loď, poněvadž král bojoval nejen na souši, nýbrž i na moři.

Kromě zbraní disponoval velšský Artuš různými magickými předměty, včetně kotlů, a rovněž pláštěm neviditelnosti.

Geoffrey z Monmouthu udělal z Calelvwlchu Caliburn, cisterciáci a Malory Excalibur. Vulgáta uvádí, že název meče znamená hebrejsky Roztínající železo a ocel, což by nebylo vzdáleno velšskému výrazu. Název Excalibur se dá rovněž odvodit z latinského ex calce liberare – osvobodit z kamene. Vysvětlení je to elegantní, leč nesmyslné, poněvadž, jak víme, Excalibur nebyl týž meč, jenž Artuš vytáhl ze skály.

Pochva na Excalibur byla rovněž darem Jezerní panny a byla rovněž kouzelná – chránila svého nositele před jakýmkoli zraněním. Pochvu i meč jednou ukradla zrádná Morgana a obojím vyzbrojila svého milence a společníka Accolona, syna Uriensova. Takto vybavený Accolon měl Artuše bez námahy porazit, králi se však podařilo získat meč zpět a atentátníka přemoci. Jen pochvu už Artuš nikdy nedostal zpátky, mstivá Morgana ji utopila v jezeře. Jasná analogie velšského mýtu o ženě z květů Blodeuwedd, která vymámila na svém manželovi Lleu Llaw Gyffesovi tajemství jeho života, aby ho mohl její milenec usmrtit. Její milenec Goronwy však byl poražen a zabit stejně jako Accolon, Blodeuwedd byla odhalena a potrestána – na rozdíl od Morgany, které se podařilo vyváznout.

V závěru legendy se Excalibur vrací k Jezerní panně – než umírající Artuš odpluje do Avalonu přikáže hodit zbraň do vody. Podle lidové tradice k tomu došlo poblíž Glastonbury v hrabství Somerset, na místě zvaném Pomparles Bridge.

Merlin

… the most famous man of all those times,

Merlin, who knew the range of all their arts,

Had build the King his havens, ships and halls,

Was also Bard, and knew the starry heavens,

The people called him wizard Tennyson

For Merlin had in magic more insight

Than ever him before or after living wight

Spenser

~

Ke vzniku této nejznámější podoby jména slavného čaroděje se váže historka anekdotického rázu. Merlina stvořil Geoffrey z Monmouthu podle legendární, kvazihistorické postavy velšského barda Myrddina. Protože však Geoffrey psal pro frankonormanské panstvo, chtěl se vyhnout možnému pejorativu na základě podobnosti s neslušným francouzským slovem merde – snad ani není třeba překládat, že to znamená hovno. Proto byl velšský Myrddin zromanizován a zrodil se Merlinus.

Čaroděj Merlin, původce Artušova zrození, jeho opatrovník, mentor a rádce, je kompilací čtyř mýtických postav. První je poněkud tajuplný bůh Math, syn Mathonwyův, strýc, učitel a pomocník moudrého Gwydiona. Druhou samotný Gwydion, druid bohů a otec Lleu Llaw Gyffesa. Třetí je Myrddin Emrys, polobůh známý z písní a triád, básník, mág, mudrc a věštec, někdy nazývaný Ambrosius. Čtvrtou postavou je Taliesin, pravděpodobně skutečně žijící druid a bard z VI. stol., historická postava, která je však obestřena legendami k nepoznání.

K Merlinovým největším čarodějným výkonům patřilo přenesení kamenného kruhu Stonehenge z Irska do Anglie, proroctví příchodu nového krále a aktivní podíl na této události, podpora téhož při získání trůnu, dále poskytnutí pomoci, rady i varování při budování království, organizaci vlády a založení rytířstva Kulatého stolu, jak se na druida slušelo. Druidovu pomoc a radu nemohl Artuš, keltský král, ignorovat. Pokud tak učinil (Guenevera!) výsledek byl neslavný…

Některé pozdější církevní verze (Robert de Boron) nemohly Merlinovi odpustit čarodějnictví a označily ho za vyvrhele, syna ďábla a padlé jeptišky. Možná proto potkal druida smutný osud – trest za jeho hříchy. Navzdory vší své moudrosti se nakonec Merlin zachová jako poblázněný výrostek, když se bezhlavě zamiluje do krásné čarodějky Nimue, prozradí jí všechna svá magická tajemství a nechá se uvěznit v křišťálové jeskyni (v jiné verzi v kmeni starého dubu). Opět průhledná proměna velšského mýtu, analogie Gwydionova uvěznění zlým Pryderim ap Pwyll.

Pochopitelně žádná uznávaná artušovská fantasy nemohla Merlina vynechat. V Mlhách Avalonu jich vystupuje hned několik, M. Z. Bradleyová činí z „merlina“ druidský titul anebo úřad a Nimue je u ní dcerou Lancelota a Elainy, mladší sestrou Galahadovou. T. H. White nechá Merlina „žít pozpátku“, čaroděj postupem času mládne (nejspíš proto se s Nimue chová jako adolescent). U S. R. Lawheada je Merlin synem Taliesina a princezny z Lyonesse, dcery Atlantů. V knize Křišťálová jeskyně M. Stewartové je zase Merlin synem Ambrosia Aureliana, nástupce Vortigernova. C. S. Lewis nechal v knize That Hideous Strength vstát Merlina z hrobu, aby mohl zasáhnout do boje Světla a Temnoty. Hlavním hrdinou své knihy učinil Merlina anglický spisovatel, autor známého Falstaffa Robert Nye. Jeho Merlin je výborná literatura. Postmodernistická, inteligentní, rafinovaná, obscénní… Mňam, mňam. Doporučuji.

S mýtem si pohrál R. Zelazny v druhé sérii Amberu. Jméno Merlin dal synovi Corwina z Amberu, vnukovi krále Oberona (jméno vládce elfů ze Snu noci svatojánské). Matkou a dlouhou dobu jedinou vychovatelkou tohoto Merlina je Dara z Chaosu. Třebaže podání o synovi jeptišky a ďábla je zde obrácené, nikoho neudivuje, když se chlapec takového původu stane čarodějem. Již v první části uvězní Zelazny svého Merlina v klasické křišťálové jeskyni. A i když se od té chvíle autor ze všech sil snaží děj zašmodrchat, pozorný čtenář ihned ví, kdo za tím stojí: ctižádostivá adeptka magických věd, které Merlin důvěřoval, protože se do ní zamiloval. Klasická Nimue.

V Královských idylách lorda Tennysona čarodějka, která zahubí Merlina, není Nimue, nýbrž Vivien – Jezerní panna. Stejný názor zastává Vulgáta, v níž Merlina svede a uvězní stejná Jezerní panna, která vychovala Lancelota.

Merlinův hrob je dodnes ukazován naivním turistům ve známém Brocelianském lese v Bretani, v tzv. Údolí víl nedaleko Quintinu.

Kulatý stůl

Když se král Leodegrans dověděl, že se Artuš hodlá ucházet o ruku jeho dcery Guevenery, vyhlásil, že jako její věno dá mladému králi Kulatý stůl, který přechovává na svém hradě Cameliardu. Ten neobyčejný kus nábytku kdysi vyrobil za pomoci magie Merlin pro Uthera Pendragona. Tak se stalo, po svatbě byl stůl postaven na Camelotu a tchán navíc Artušovi poskytl sto rytířů. Aby však byla všechna místa obsazena, musel si dalších padesát rytířů král obstarat sám.

Merlinovým kouzlem se na každém stolci okolo Kulatého stolu objevilo zlatým písmem napsané jméno rytíře, který na něm seděl. Pouze jedno místo nebylo takto označeno.

„Můj pane,“ řekl čaroděj. „Na těchto místech budou sedět ti, kdož si zaslouží svrchované úcty. Leč na tomto volném stolci bude moci usednout pouze jediný muž, bude-li kdo jiný tak odvážný a posadí se tam, zhoubu na sebe uvalí. Pročež je to Záhubný stolec. Ten pak, jenž naň bude mít právo zasednout, nebude mít sobě rovného.“ Hovořil pochopitelně o Galahadovi.

První použil motiv Kulatého stolu mnich Wace, autor Bruta. Aby nikdo nezaujímal čestné místo v jeho čele ani poslední na jeho konci, měl stůl okrouhlý tvar vyjadřující rovnost a bratrství všech rytířů, jenž kolem něho zasedali. Pozdější autoři se přičinili o rozkošatění ideologie Stolu. Byla mu připsána dlouhá tradice, podle níž byl třetím Kulatým stolem v pořadí, nositelem odkazu předchozích dvou. První byl stůl Poslední večeře, u něhož seděl Kristus s apoštoly. Druhý byl stůl grálu, u něhož sedával dědic Josefa z Arimatie Bron se svými druhy a do jehož středu stavěl posvátný kalich. U tohoto stolu získal Bron titul krále Rybáře, který poté nosili všichni jeho následovníci, strážci grálu. Podle legendy Bron nakrmil všechny své spolustolovníky jedinou malou rybou, kterou zázračně rozmnožil. Rybářem byl rovněž Kristus a také jeho apoštolové, jimž řekl: „Pojďte za mnou, učiním z vás rybáře lidí.“ (Marek, 1, 17).

Hlubší význam a symboliku dostal též Záhubný stolec – Siege Perilous, který musel zůstat neobsazen až do příchodu Vyvoleného. Představoval místo, na němž při Poslední večeři seděl Jidáš. Když na Camelot přibyl Galahad a usedl na Záhubný stolec, symbolicky vykoupil vinu a zcelil zradou rozlomený Kristův stůl.

V pozdější Anglii se snažili legendu o Artušovi využít např. Plantageneti, kteří se hlásili k dědictví po velikém králi a snažili se napodobovat artušovskou šablonu a její atributy. Z jejich doby pochází Kulatý stůl z Winchesteru, vyrobený za vlády Edwarda I. někdy kolem r. 1300. Zachovala se jeho deska. Má osmnáct stop v průměru a je rozdělena na díly pro krále a čtyřiadvacet stolovníků. Původní Kulatý stůl krále Artuše, aby poskytl místo sto padesáti rytířům, by musel být mnohem větší. Pokud teoreticky – a úsporně – poskytneme jednomu rytíři metr stolu, musel by mít v průměru přinejmenším padesát metrů. To není málo, nemluvě o technických možnostech tehdejších řemeslníků a problémech s umístěním takového giganta v jakémkoli sále, rytíři by stěží viděli své protějšky a kdyby se chtěli dorozumět, museli by řvát jako tuři.

Někteří autoři našli řešení: na Camelotu stálo prý několik Kulatých stolů. Nejdůležitější byl pochopitelně ten, u něhož zasedal sám Artuš s elitou svých rytířů – v počtu dvanácti. Takže klasický stůl Ježíše Krista a dvanácti apoštolů.

Jiní králové

Po smrti Uthera Pendragona, jak praví legenda i literatura fantasy, soupeřilo o postavení Duxe Bellorum několik rodových vladyků čili králů. Někteří z nich mají pravděpodobně historický původ, neboť se jejich jména v různých verzích opakují.

Jedním z nich byl král Lot, vládce Lothian a Orkney, který byl s Artušem spřízněn manželstvím s jeho nevlastní sestrou Morgawsou, dcerou Igraininou. Přesto stál proti švagrovi v opozici a v jedné z bitev, které s Artušem vzbouřenci vedli, byl zabit mečem krále Pellinora. Vulgáta a Mlhy Avalonu to popisují jinak: Lot padl v boji proti Sasům, když hrdinně bránil zemi před jejich nájezdem. Proto byli všichni jeho synové uznávanými rytíři Kulatého stolu, jejich jména najdete v přiloženém rodokmenu.

Jméno Lot, jakož i dodnes používaný název jeho království Lothian se odvozuje od Ludda, mýtického zakladatele Londýna. A Ludd je zase přejmenovaný bůh Nudd Stříbroruký z velšského panteonu.

Lotův přemožitel král Pellinor byl panovníkem Listinoise aneb králem Ostrovů (King of the Isles). Nevíme, o které ostrovy šlo, u pobřeží Británie je jich bezpočtu. Rovněž on byl předkem důležitých postav legendy a rovněž jeho genealogie je zde uvedena. Zahynul rukou Lotova syna Gawaina, jenž pomstil otcovu smrt. Gawainova msta, jak si ještě povíme, měla pokračování.

Na Cameliardu sídlil Leodegrans (Orgyrvran) otec Guenevery (Gwenhwyfar). M. Z. Bradleyová, která ke Gueneveře zjevně nechová příliš sympatií, naznačuje, že šlo o manželství z rozumu, z ekonomických a politických důvodů. Leodegrans měl podle ní rozsáhlý a vyhlášený chov jezdeckých koní, které Artuš nezbytně potřeboval pro své rytíře. A jak již víme, byl to Leodegrans, kdo Artušovi věnoval Kulatý stůl.

Král Uriens, vládce Rhegedu čili Cymrie (dnes Lancashire a Cumbrie) vystupuje už v nejstarších velšských pověstech jako jeden z vladyků, kteří zpočátku Artuše neuznával a válčil proti němu. Podle těch pramenů Uriens sjednotil Starší lid – britské kmeny, které vzdorovaly jak Římanům, tak později christianizaci. Když se konečně Artuš s Uriensem smířil, provdal za něj svou nevlastní sestru Morganu. Ženich byl tehdy již pokročilého věku a měl dva syny: Accolona a Iwaina. Morgana navázala s Accolonem milostný poměr a společně zosnovali spiknutí proti Artušovi. Nicméně král Accolona v souboji zabil a na zbytek rodiny se urazil.

Uriens, podobně jako Orgyrvran-Leodegrans a níže uvedený Ban z Benwicku bývá v raných verzích legendy identifikován s bohem Branem, synem Llyrovým.

Uriensův bratranec byl král Bagdemagus, jenž vládl v Gore (Gower čili Swansea).

Pellam, král Rybář, sídlil v Kraji Jezer (pravděpodobně Yr Wyddfa čili Snowdonie). Byl v přímé linii potomkem Josefa z Arimatie a dědičným strážcem grálu. Trpěl nevyléčitelnou „strastiplnou ránou“, kterou mu zasadil Balin Divý, a z níž ho vyléčil teprve jeho pravnuk Galahad. Pellamův syn byl totiž král Pelles, jehož dcera Elaina se stala milenkou Lancelotovou a matkou Galahadovou. Nepleťte si krále Pellesa a rytíře Pelleasa – jsou to dvě rozdílné, spolu nesouvisející postavy, byť se obě odvozují od mytologického vládce Annwvynu Pwylla.

Král Bernicie a Deiry se nazýval Clarivaus.

V Cornwallu vládl král Mark, jenž sídlil na Tintagilu, dědičném hradě vévody Gorloise a původních vladařů tohoto území. Marka znají velšské legendy pod jménem March ap Meirchyawn, jeho žena se jmenuje Essyllt Fynwen (Bílá Šíje). U Maloryho se choť krále Marka – a milenka jeho synovce Tristana – nazývá Krásná Isolda (La Beale Isoud), je dcerou irského krále a sestřenicí rytíře Marhause.

Na kontinentu, v Galii panovali dva bratři: králové Ban z Benwicku (Boulogne?) a Bors z Ganisu (Wissant?). Oba, stejně jako později jejich synové, byli vždy Artušovými věrnými spojenci. Artuš je na oplátku podporoval proti jejich mocnému nepříteli, králi Claudasovi. Potomstvo Bana a Borse má v legendě význačné postavení, proto jsem i jim vytvořil rodokmen. Nicméně dějiny o Banovi a Borsovi nic neví, v Artušových časech (asi 500-550) se na území bývalé římské provincie Galie rozkládala Franská říše, v jejímž čele stáli králové z dynastie Merovejců v pořadí: Childerich, Chlodvík a Childebert.

V Malé Británii neboli Armorice (dnešní Bretaň) vládl král Hoel (Howel). Legendě byl otcem Isoldy Běloruké (Isoud la Blanche Mains), s níž se oženil Tristan. Rovněž vládce Armoriky byl vždy Artušovým spojencem – se svým vojskem mu pomáhal ve všech dvanácti bitvách. Podle bájí vznikla keltská kolonie v Armorice po ovládnutí Bretaňského poloostrova velšským vůdcem Conanem. Není jisté, zda je to historický fakt, avšak Bretaň byla nepochybně keltskou enklávou na evropské pevnině a zůstala jí do současnosti. Bretoňci a Velšané si dodnes vzájemně rozumí, když mluví rodnými jazyky – oba jazyky se zachovaly v málo změněné podobě.

V některých verzích legendy se objevuje ještě král Irska, jenž se jmenuje Angwisans (Aguissace, Anguish, Angwist, Augustan anebo Augusel), otec Isoldy Krásné. Irští velkokrálové sídlili v Taře, odkud však z té doby zná historie pouze krále Nialla, Loegaira a Tuathala, a po nich Diarmuida Mac Cearbhaill. Ten poslední bývá identifikován s králem Gurmunem, vystupujícím v legendě o Tristanovi a Isoldě. Jenže někdy bývá Angwisans označován za pána Skotska (Alby), což by znamenalo, že nebyl vládcem Tary, nýbrž Dal Riady, Iry kolonizované oblasti Strathclyde v jihozápadním Skotsku. Královo jméno by tomu skutečně mohlo nasvědčovat, neboť legendární vládce Dal Riady se zval Angus Mac Erc.

Guenevera

Leodogran, the King of Cameliard,

Hat one fair daughter, and none other child,

And she was fairest of all flesh on earth,

Guenevere, and in her his one delight Tennyson

Whyle she lywed she was a trew lover,

and therfor she hat a good ende

sir Thomas Malory

~

Ve velšských bájích vystupuje jako Gwenhwyfar (Bílý Duch), přičemž Artuš měl tři ženy stejného jména. Všimněte si toho počtu. Jinak řečeno, Guenevera či Ginewra z nejstarší verze artušovské legendy není opět nikdo jiný než Veliká, Bílá, Trojjediná. Postupem času byla však Gwenhwyfar ferh Orgyrvran označována jako Wenhaver, Guanhamara, Ganhumara či Gvenour, ve francouzské verzi Guenievre anebo Guinevere, v Maloryho originálu Gwenyvere.

Jestliže Odysseova žena Penelopa vstoupila do literatury jako symbol manželské věrnosti, Guenevera proslula pravým opakem.

Její mimomanželská milostná aféra s Lancelotem, lyrická osa mýtu, má pravděpodobně původ u Geoffreye z Monmouthu, který popsal, jak Ganhumara, choť historického Artuše, podlehla zrádci Medrawtovi. Již předtím však postava nevěrné ženy prošla mytologickou genezí. Z Mabinogi přece známe nevěru a zradu ženy z květů Blodeuwedd. Najdeme tam i příběh nějakého Gwawla, který svedl Pwyllovu manželku Rhiannon.

Přesnou předlohu Gueneveřina jednání ale můžeme najít v klasických velšských a irských pověstech. Velšská vypráví o lásce Tristana ap Tyllwch a Essylt Fynwen, ženy krále Marcha. V Bretani byla později převyprávěna na romanci o Tristanovi, Isoldě a králi Markovi.

Irských verzí je několik, tvoří dokonce skupinu pověstí, která nese název aithed, což znamená příběh o únosu ženy. Jedna z nejznámějších vypráví o lásce krásné Gráinne, manželky Finna Mac Cumhail, k Diarmuidovi O’Duibhne, Finnovu synovci. Podobný je příběh o útěku milostnice krále Conchobara Deirdre s Naoisim, synem Usnachovým.

Nejstarší a patrně výchozí variantou je irská pověst o tom, kterak hérós Mider svedl a unesl z Tary spanilou Étaín, ženu Eochaida Airema, nejvyššího krále Irska, což se stalo příčinou války. Zajímavý je fakt, že Eochaid znamená irsky kůň. Stejný význam má jméno krále, kterému svedl ženu Tristan, velšsky se kůň řekne march²².

Motiv odvedení královy ženy má evidentně základ ve víře a obyčejích starých Keltů. Manželka keltského krále symbolizuje během zásnubní ceremonie (i později) zemi, kterou král ovládne. Je-li mu žena odebrána, podrývá to nejen autoritu krále jako muže (paroháč, paroháč!), ale zpochybňuje i jeho schopnost vykonávat vládu. Tato motivace je zcela zjevná již u Geoffreye z Monmouthu, jakmile Medrawt svede Artušovi manželku, okamžitě sahá i po trůnu. Stejný motiv najdeme v ještě jedné části legendy: Artuše se snaží připravit o vládu kníže Meliagans, když předtím unesl Gueneveru, která se vypravila na májové slavnosti, což bylo původně bez nejmenších pochyb mystérium Beltaine.

V triádách se (jak jinak?) příběh lásky vždy popisuje jako milostný trojúhelník v sestavě: starý král – královna – mladý nápadník. Finn – Gráinne – Diarmuid, Conchobar – Deirdre – Naoisi, Eochaid – Étaín – Mider, Pwyll – Rhiannon – Gwawl, Lleu – Blodeuwedd – Goronwy, Artuš – Guenevera – Lancelot, Mark – Isolda – Tristan. Dva muži soupeří o ženu. Jde o zosobnění ročních období, cyklů přírody. Mladý hrdina symbolizuje léto, rození, rozkvět vitálních sil. Proti němu stojí zima, ochabující síla starého krále. Jenže vládce nesmí být chladný, slabý, neplodný anebo impotentní – vždyť je zaslíben zemi, Veliké Matce, kterou zastupuje jarní královna během mystéria Beltaine, kdy má být milována – fyzicky, eroticky. Sexuální nemohoucnost manžela bohyně je nepřípustná – zavinila by neplodnost a úpadek země. Bohyně prostě musí dostat někoho jiného, konkurenta starého krále. Ve všech mýtech je to svým způsobem test, prověrka síly krále. Vládce v ní buď zvítězí a získá svou ženu nazpět (Pwyll, Eochaid), nebo se jí i svůdci pomstí (legenda o Blodeuwedd). Novější pověsti jsou romantičtější, královna mladého pretendenta tak miluje, že umírá láskou, když mladík (Diarmuid, Naoisi) zahyne rukou starého, ale pořád ještě silného krále. Tento tragický konec mívá v mýtech nostalgické pokračování: při takovém vývoji okolností království (Ulster krále Conchobara) stejně upadá. Legenda dává jednoznačně najevo, že by bylo lepší, aby starého dědka čert vzal a místo po boku královny-bohyně zaujal mladý junák. Tyto varianty zrodily Gueneveru i Isoldu – a rozporuplný vztah, který k těmto postavám mají autoři pozdějších verzí legendy. Obě dámy jsou nevěrné svým mužům, což je zavrženíhodné a nemravné. Přesto je čtenáři nepřestávají mít rádi… A ospravedlňují je. Guenevera sice není věrná manželka, ale aspoň je věrná milenka ( trew lover).

Proč máme rádi Gueneveru a Isoldu? Není to náhodou tím, že nepopíratelná keltskost obou ženských postav je nám blízká, nám, lidem emancipovaného dvacátého století, kterým se protiví (ne všem, ne všem) šovinismus a diskriminace? U Keltů byla žena – a zvláště královna – svobodná a plnoprávná ve všech směrech a měla stejná privilegia jako muž – a král. Jestliže si král přivedl na lože konkubínu a nikdo ho za to neodsuzoval, ani královně nemohl nikdo zakázat milence. Královna personifikovala Velikou Bohyni a úradky bohyně si přece nikdo nesmí dovolit kritizovat. Dochovaly se nám zvěsti o milostných avantýrách slavné Boudikky, jakož i neméně slavné královny Brigantů Katrimanduy. O bájné Medb z Connachtu, ženě krále Aililla, irské pověsti vyprávějí, že často a bez skrupulí obdařovala pohledné bojovníky „přízní svých stehen“.

Pochopitelně, že pro středověké vypravěče legendy byla tak velkoryse pojatá svoboda ženy nemyslitelná – a nepochopitelná. Proto se mimomanželské aféry Guenevery a Isoldy staly „smrtelnými hříchy“ a časovanými bombami, jež nakonec musely vybuchnout a způsobit tragédii a katastrofu. A protože zejména v názorech na rovnoprávnost pohlaví středověké názory leckdy a leckde přetrvávají, je středověká forma legendy stále považována za klasickou a její ženské postavy jsou podle toho klasifikovány. Guenevera s Isoldou jsou „nevěrné zrádkyně“, Morgana je „zlá čarodějnice“ a Nimue „bezostyšná svůdkyně“.

V artušovské fantasy vystupuje Guenevera vždycky. Jak jsem se už zmínil, M. Z. Bradleyová není její příznivkyní, v Mlhách Avalonu královna nepatří mezi sympatické postavy. Robert Nye (Merlin) zpodobnil Gueneveru jako nymfomanku se slepičím mozečkem – navíc koktavou. S náklonností popisuje Gueneveru spisovatelka Persia Wooleyová. Nejzajímavější a nejpěknější portrét královny ale vykreslil Parke Godwin v románu The Belowed Exile, v němž je Guenevera ženou silné vůle, leč citlivou a moudrou. Jako taková je reálným obrazem keltské ženy, mnohém přesvědčivějším než středověká zobrazení ženských postav legendy jako mdlých, slabých a hříchu podléhajících bytostí, omdlévajících střídavě strachem a láskou a bez pomoci mužného rytíře zcela bezradných.

U Thomase Maloryho vstoupila v epilogu Guenevera do kláštera, aby se kála ze svého hříchu – a tam v tichu a klidu posléze dokonala (… had a good ende). Podobný způsob zvolila nositelka Nobelovy ceny Sigrid Undsetová, autorka jednoho z nejlepších literárních přepracování artušovského mýtu.

Morgana

Ivi e una fata nomata Morgana

Che a le genti diverse dona l’oro…

Boiardo, Orlando Innamorato

~

V nejstarší velšské verzi mýtu měl Artuš sestru jménem Gwyar, kterou však Geoffrey z Monmouthu přejmenoval na Annu – chrčivé velšské jméno zřejmě připadalo Geoffreyovi dobré leda tak pro koně anebo chrta.

Podle klasické, a tedy závazné verze měl Artuš sestry dvě: Morganu a Morgawsu.

Morgana (Morgaine, Morgiana, Morgan la Fée či Le Fay) byla čarodějka, zlá čarodějka. Její jméno (a rovněž jméno její sestry) můžeme odvodit od jména strašlivé Morrigan, bohyně války a smrti, právě té, jež v irských bájích sužovala statečného Cuchulainna.

Morgana byla Artušovou nevlastní sestrou. Ona a Morgawsa byly dcery Igrainy s Gorloisem Cornwallským. Ani jedné ze sester se pochopitelně nelíbil nový sňatek jejich matky s Utherem Pendragonem, vrahem jejich otce. Tím méně plod jejich manželství – Artuš.

Morgana dostala do vínku mimořádný půvab a talent. Vulgáta uvádí, že: „měla roztomilou povahu, krásně zpívala, ruce měla jemné, paže dokonalé, pleť hladkou jako hedvábí. Postavy byla přímé a dokonale rostlé, spanilá, jak si jen lze představit. Zároveň to však byla nejneřestnější a nejprostopášnější žena v celé Británii…“

V klasické verzi legendy Morgana neustále proti Artušovi konspiruje. Jakmile ji provdal za krále Uriense z Rhegedu, naplánovala s nevlastním synem (a současně milencem) Accolonem spiknutí a pokusila se Artuše zavraždit. Lest se nezdařila, Accolon zahynul a Morgana uprchla do kraje Gore. Protože Accolona vášnivě milovala, nemohla Artušovi odpustit, že ho zabil. Vymyslela tedy ďábelskou pomstu – poslala bratrovi krásný šat, který však otrávila. Měl Artuše spálit zaživa, podobně jako Deianeiřin plášť Hérakla, král však díky varování Jezerní panny vyvázl.

Nicméně Morgana neustávala v pokusech, jak nenáviděnému bratrovi ublížit a uškodit. Unášela a věznila jeho rytíře (včetně Tristana a dokonce Lancelota, do kterého se zamilovala) a na Camelotu si vydržovala celou armádu špehů.

Vrcholem jejich piklů byl záludný manévr, kdy věnovala Tristanovi štít, na němž bylo následující vyobrazení: dole král a královna a nad nimi rytíř, jak šlape na královu korunovanou hlavu. Tristan se zachoval jako patentovaný idiot, s darovaným štítem se zúčastnil turnaje – a Camelotem hýbaly klevety. Všichni si ihned domysleli smysl obrázku – Guenevera, Artuš a hanobící jej Lancelot. Na to, až Morgana podnítí Agravaina a Mordreda ke spiknutí, která vyvolá válku a zničí království, už nebylo třeba dlouho čekat²³.

Pozoruhodné je, že se v závěru legendy Morgana s Artušem smířila. Když král umíral na bojišti u Camlannu, sestra držela jeho hlavu v klíně a promlouvala k němu účastnými slovy. Ona byla rovněž jednou ze čtyř královen, které doprovodily krále na poslední plavbě do Avalonu.

V literatuře fantasy nejpěknější (protože vzdálený všem klišé) obrázek Morgany najdete opět v Mlhách Avalonu. Je zbytečné o tom vyprávět, přečtěte si to sami.

Domnívám se, že u všech pokračovatelů legendy je atraktivita této postavy (coby černého charakteru) podnícena slovním základem mor (mors, la morte, smrt). Totéž se týká i Morgawsy a Mordreda. Nicméně ve velštině se slovní základ mor nespojuje se smrtí, nýbrž s mořem.

Morgawsa

Morgawsa (Morgas, Morgause), rodná sestra Morgany a rovněž čarodějka. Stala se ženou krále Lota z Orkney a Lothian a porodila mu čtyři syny. Všichni, z nich nejslavnější Gawain, se stali rytíři Kulatého stolu. Pokud se týče otcovství, můžeme mít o jejích synech jisté pochybnosti, poněvadž i když Lot byl známý nemrava, Morgawsa za ním v tomto ohledu nikterak nezaostávala – nedbala o řeči a se značným zalíbením manželovi nasazovala parohy, kde a s kým se dalo.

Když jednou zavítal do Lothian rytíř Ectorius s mládenci Kayem a Artušem, mladší z jinochů vzplál touhou po manželce jejich hostitele (která, jak píše Vulgáta, byla švarná a tlustá), aniž by tušil, že je to jeho nevlastní sestra. Když král Lot vyšel v noci z komnaty za tělesnou potřebou, Artuš vklouzl do jeho lože k Morgawse. Vulgáta popisuje, že mu „udělala pomyšlení, jakož i on jí“. Z toho lze vydedukovat, že Lot musel strávit na záchodě zatraceně dlouhou dobu.

Tak byl počat Mordred, neštěstí pro Artuše i Camelot.

Když král Pellinor zabil Lota v bitvě, vdova si nadále užívala dle svého temperamentu a nyní již bez jakéhokoli omezování. Její poslední velká láska, která ji zahubila, byl rytíř Lamorak.

Některé verze legendy (a některé knihy fantasy) si Morgawsu s Morganou pletou nebo z obou sester činí jedinou osobu, zejména jde-li o zásadní věc: která z nich spala s Artušem a zplodila s ním Mordreda. Ve všech případech je však jedno jisté – zavinily to buď čáry, anebo nečistý chtíč vyvolaný temnými mocnostmi. Slušný král musel být posedlý zlým démonem, jinak by přece neobcoval se svou sestrou a už vůbec jí „nedělal pomyšlení“. Rozhodně ne křesťanský král v křesťanském středověku. V keltské mytologii se to stávalo nejen králům, ale i bohům.

Mordred

Již od nejranějších verzí hlavní záporná postava legendy. Můžeme tedy předpokládat, že je historickou osobou stejně jako Artuš. Králův synovec a současně syn. Využil každé příležitosti, aby se mohl sám chopit vlády. Podle kroniky Williama z Malmesbury provedl Mordred (Medrawt, Medraut, Modred) během královy nepřítomnosti palácový převrat a při té příležitosti se zmocnil i královny. Spojil se se Sasy a ovládl zemi. Artušovi se však podařilo shromáždit armádu přívrženců „starého režimu“ a střetl se s uzurpátorem u Camlannu. Oba soupeři přišli v bitvě o život a v zemi zavládl chaos.

To byla, jak jsem již naznačil, možná historická skutečnost. Ovšem není vůbec vyloučeno, že Mordred hraje v legendě úlohu, kterou mu určila velšská mytologie. Medrawt není nikdo jiný než Dylan, zlý bratr dobrého Lleu. Zabil ho jeho strýc, kovář Govannan. Podle jiného pohledu je Medrawt vlastně Pryderi ap Pwyll, známý intrikán, vládce Temnoty, který byl přemožen v symbolickém boji jasným Gwydionem…

Co na to říká tolikrát vzpomínaná paní Bradleyová? V Mlhách Avalonu píše jasně: Gwydion je pravé jméno jak Artuše, tak jeho syna. Mordred je saská přezdívka znamenající Zlá Rada. Nic více, nic méně.

Medrawt znamené velšsky „Ten, který udeří“, případně „Ten, který rozhoduje“.

Jak již víme, v klasické legendě byl Mordred Artušovým nemanželským synem, ke všemu zlému zplozeným nevlastními sourozenci. V církevních podáních se tedy král dopustil dvojnásobného smrtelného hříchu a přivolal tak na svou zemi prokletí. Nevěra i incest pochopitelně pocházely z původní velšské báje, ale tam pravděpodobně nikoho tolik nepohoršovaly. Vždyť velšský Prométheus Gwydion zplodil s vlastní sestrou Arianrod slunečního Lleu, nejuctívanějšího boha britského panteonu. Nemanželského potomka měla rovněž Artušova sestra Gwyar, jmenoval se Gwalchmei a byl to oblíbený hrdina válečnických příběhů – velšský Gawain.

V klasické legendě (a ve fantasy) je Mordred jediným Artušovým potomkem, neboť manželství s Gueneverou bylo bezdětné. Zato ve velšských legendách měl Artuš čtyři syny, kteří se jmenovali Llacheu, Amr, Cydfan a Archfedd. Neuvádí se, zda všichni pocházeli z manželského lože – ovšem všichni užívali patronimikum „ap Arthur“.

Malory popisuje scénu Mordredovy smrti dost morbidně. Artuš v boji probodl syna kopím, až z Mordredových zad vyšel hrot a na sáh dlouhý kus dřevce. Smrtelně raněný Mordred z posledních sil nalehl na kopí, zachytil se záštity chránící ruku a z této pozice udeřil otce do hlavy, až rozťal jeho helmici i lebku.

Jezerní panna

Bývá zvána Viviana, Vivienne, Vivien, Nimue, Nimiane anebo Niniane. Všechna ta jména jsou prostě variantou jména Rhiannon, krásné choti Pwylla, vladaře Annwvynu, později manželky Manawyddana, syna Llyrova.

V legendě zastává Jezerní panna hned dvě vážné role. Za prvé: ona dává Artušovi symbol vlády, kouzelný Excalibur. Pozoruhodné je, že žádná z pozdějších verzí, dokonce ani církevní Vulgáta, se nepokusila z textu odstranit evidentně pohanskou čarodějku a zaonačit to tak, aby Artušovi dali zbraň andělé nebeští anebo některý z křesťanských světců. Přitom nás tato událost zavádí opět rovnou do keltské mytologie – k bohyni Arianrod, jež podobným způsobem ozbrojila svého syna Lleu.

Za druhé: Jezerní panna (v cyklu Vulgáty) vychovává mladého Lancelota, kterého unesla coby nemluvně. Právě ona dala Lancelotovi jméno, které, jak pamatujeme, znělo Galahad. A znovu máme podobnost s Arianrod, která synovi dala nejen zbraň, ale i jméno Lleu Llaw Gyffes.

Předpokládá se, že úloha ženy v keltské společnosti byla velmi významná. V mnoha mýtech (Cuchulainn) musí hérós absolvovat školení a výcvik u ženy – vědmy anebo bojovnice. V mnoha pověstech měla matka, vychovatelka anebo kněžka privilegium dát jinochovi „dospělé“ jméno a zbraň. Zajisté to má opět vztah s kultem Veliké Trojjediné. Z pradávných keltských obřadů si M. Z. Bradleyová vypůjčila způsob iniciace mladého Artuše – symbolický milostný akt, kdy na sebe vladař bere povinnosti milence, manžela a ochránce Země, kterou při rituálu zastupuje panenská kněžka. Podobným způsobem popisuje wikkanka Diana Paxsonová v románu The White Raven svatební noc krále Marka a krásné Isoldy, zastoupené služkou Branghien²⁴.

Thomas Malory potrestal Jezerní pannu za pohanství a čáry, aby mohl v příběhu ukázat vítězství nového nad starým. Jezerní panna přišla jednoho dne na Camelot a za odměnu, že Artušovi věnovala Excalibur, žádala z důvodu jakési osobní pomsty hlavu rytíře Balina. Zatímco se Artuš pohoršoval nad jejím přáním, dobrý křesťanský rytíř Balin, který měl s dotyčnou z dřívějška též nějaké nevyřízené účty, nelenil, popadl meč a „před očima krále a celého dvora uťal vědmě hlavu“. Jakkoli Balin jednal dle litery Písma Svatého „Čarodějnici nenecháš naživu“ (Exodus, 22, 17,), byl jeho čin uznán za hanebný a nízký²⁵. Balin odešel do vyhnanství a další jeho osudy popíšu pod heslem „Balin a Balan“.

Podle tohoto textu lze usuzovat, že Jezerních panen bylo více. Ta, jež dala Artušovi meč a zahynula Balinovou rukou, se jmenovala Lille. Nicméně až do konce příběhu se v něm Jezerní panna (nějaká jiná) objevuje, aby pomáhala králi a jeho rytířům. V některých případech můžeme hádat, že je to Nimue, ta, jež svedla a zaklela Merlina. V závěru legendy doprovodily Artuše do Avalonu čtyři královny: Morgana, královna Northgalis – Severního Walesu (snad druidka z ostrova Anglesey?), královna Pustých zemí (teta Percivalova) a poslední byla právě Nimue²⁶.

Jestli byla Nimue na lodi, komu patřila ruka, kterou spatřil Bediver, ruka, jež chytila do jezera vržený Excalibur. Pomineme-li čáry, zbývá jediné vysvětlení, které použila opět i M. Z. Bradleyová. Z Jezerní panny, podobně jako z Merlina, učinila druidský titul anebo funkci. Jedna druidka „odchází do výslužby“ a odplouvá z Artušem do Avalonu, v jezeře zanechává svou následovnici.

Některé národní verze legendy učinily Jezerní pannu rovněž z Morgany, vystupující též pod jmény Argante, Morgante či Urganda. Tahle její proměna se objevuje v italských rytířských románech z patnáctého století – u Pulciho, Ariosta, Tassa anebo Boiarda. Dala jméno atmosférickým jevům, pozorovaným v Messinské úžině. Optický klam Fata Morgana (doslovně čarodějka Morgana) byl přisuzován kouzlům, které prováděla Morgana, La Donna del Lago.

V Mlhách Avalonu jsou všechny kněžky Veliké Bohyně, Vivien, Niniane a Morgaine, Jezerními pannami, přebývají na mlhami zahaleném ostrově uprostřed jezera, kde se nalézá centrum kultu Veliké Matky. Mladá Nimue, která zahubila Merlina-Kevina, spáchá sebevraždu.

U Tolkiena nalezneme dvě keltské Jezerní panny: Arwen, Večerní hvězdu, jež předává Aragornovi symbol právoplatného krále Elessara, a samozřejmě Galadriel, vládkyni lesa, která spolu s Frodem odplouvá za moře.

Ve Vulgátě a v Tennysonových Královských idylách vystupuje Jezerní panna Vivien (Viviana). Podle Vulgáty pochází její jméno z chaldejštiny a má znamenat „Ani mě nenapadne“. Těmito slovy prý Vivien odpovídala na Merlinovy prosby – dokud jí mág zcela nepodlehl. Takto možná laskavý čtenář snáze pochopí, jakým způsobem níže podepsaný skromný autor fantasy stvořil čarodějku Yennefer.

Lancelot z Jezera

Noi leggevamo un giorno per diletto

Di Lancilotto, come amor lo strinse…

Dante

~

Nejpřednější z Artušových rytířů vystupuje též pod jmény Launcelot, Lanzelet a Lancelett. Jeho francouzský přídomek uvedl do legendy jako první Chrétien de Troyes. Všichni další autoři: Armand Daniel, Gautier Map, cisterciáci, Ulrich von Zatzikhoven i Thomas Malory respektují rytířův francouzský původ a ponechávají mu přídomek „du Lac“. Paradoxem je, že ono lac neznamená žádné jezero, nýbrž jde o Chrétienem přejatý a nepochopený keltský mytologický motiv. Lancelot, výkvět a slunce rytířstva, je postava odvozená přímo od solárního božstva Lugha Lamhfady a personifikuje slunce, léto a rozvoj životní síly.

V kanonické verzi byl Lancelot synem galského krále Bana z Benwicku. Stran jeho původu po přeslici se uvádějí dvě možnosti. Podle první byl rytíř královým levobočkem, jeho matkou byla čarodějka Vivien, Jezerní panna. Podle druhé a častější byla jeho matkou Banova zákonitá manželka Elaina, kdežto Jezerní panna Lancelota jako nemluvně unesla a vychovala ho v Jezeře, v krajině kouzel.

V obou variantách se do jezera dostalo dítě jménem Galahad, ale odešel již mladý muž Lancelot du Lac (symbolika, symbolika). Se svým nevlastním bratrem Ectorem de Maris a příbuznými Borsem, Lionelem, Blamorem a Bleoberisem se přidal k rytířům Kulatého stolu a záhy proslul jako nejlepší a nejudatnější z nich. V důsledcích zhoubná láska Lancelota a Guenevery byla dvojnásobnou zradou – krále a přítele – a stala se hlavní dramatickou osou klasického příběhu. Tato láska – třebaže krásná a často sloužící za vzor zamilovaným párům (např. Paolo Malatesta a Francesca da Rimini u Danteho) – byla citem tragickým a destruktivním. Truchlivé finále proběhlo v legendě následovně:

Po ukončení hledání grálu porušil Lancelot prve učiněný slib čistoty – opět začal po nocích navštěvovat Gueneveru. Jejich poměr však již dávno nebyl tajemstvím. Protože ale Artuš si nevěry své ženy a přítele nevšímal anebo nad ní zavíral oči, situaci využili spiklenci. Mordred a Agraivain navedli dvanáct dalších rytířů a políčili na Lancelota past, hodlali ho přistihnout in flagranti v královnině loži a tímto způsobem přinutit krále k jednání.

Intrikány zaskočený Lancelot tasil meč – a padali mrtví, mezi nimi Agravain, bratr Gawainův. Lancelot prchl a Artuš se dostal do bezvýchodné situace – nevěrná žena byla odsouzena k trestu smrti na hranici. Těsně před exekucí se však Lancelot vrátil, aby ji zachránil, a v nastalé chaotické rvačce jeho přátel a odpůrců zahynulo mnoho rytířů Kulatého stolu – mezi nimi další dva Gawainovi bratři, Gaheris a Gareth.

Vypukla válka, v níž se hlavním „jestřábem“ stal pomstychtivý Gawain. Ani když Lancelot Artušovi vrátil Gueneveru, konflikt neustal, ukončil jej teprve Mordredův komplot. Tehdy Lancelot přispěchal králi na pomoc, avšak přišel pozdě. Artuš a Mordred padli, Guenevera se uchýlila do kláštera. Zdrcený Lancelot se stal poustevníkem, zakrátko se těžce roznemohl a zemřel.

Nejhezčí a psychologicky nejhlubší vykreslení Lancelotovy postavy najdeme u T. H. Whitea, jako tolikrát musím opět užít doporučení: přečtěte si sami. Hodně se Lancelotově postavě věnuje rovněž M. Z. Bradleyová.

Neznámé osudy Lancelota, Guenevery a Elainy po bitvě u Camlannu zpracovává Parke Godwin v románu The Beloved Exile. Informace pro ty, kdož knihu nečetli: tragédie neskončila, tragédie teprve začíná…

Elaina… Elaina… Elaina…

V klasickém Maloryho podání vystupuje několik žen tohoto jména. Zdá se, že všechny měly jediný mytologický vzor. Elaine (Helena) se jmenuje žena krále Bana z Benwicku, matka Lancelotova. Elaina se jmenuje také panenská dcera krále Pellinora, Percevalova sestra, která doprovází (až do své smrti) dobyvatele grálu: Galahada, Percevala a Borse. Jiná Elaina je manželkou krále Nentresa (Uriense?). Některé velšské legendy tvrdí, že Elen se jmenovala, teď se podržte, žena legendárního Myrddina čili Merlina.

Důležitější jsou však dvě jiné Elainy – první byla dcera krále Pellesa, druhá byla zvána Krásná panna z Astolatu (Vulgáta ji nazývá Panna z Eskalotu, Alfred Tennyson Dáma na Shalottu).

Krásná dcera barona Barnarda z Astolatu je smutná a tragická postava. Zamilovala se horoucně, leč jednostranně do Lancelota z Jezera. Samou láskou „ani nespala, ani nejedla, ani nepila a stále jen naříkala,“ – takže, jak se jistě domyslíte, umřela. Jejím posledním přáním bylo, aby její tělo bylo uloženo na černým brokátem potaženou bárku a puštěno po Temži. Když tato smuteční bárka připlula do Westminsteru, všichni ubohou dívku litovali a Lancelot se tvářil dost hloupě.

Elaina z Astolatu je literárně vděčná postava, ale třebaže vystupuje i ve Vulgátě, považuji ji nepochybně za výtvor francouzských truvérů, opěvovatelů amour courtois. Pravý rytíř Lancelot nemůže Elaininu lásku opětovat, neboť miluje Gueneveru. Variantu této postavy nalezneme u Tolkiena. Šlechetný Aragorn musí odmítnout lásku Eowyn, princezny Rohanu, a zcela oprávněně to považuje za jednu z nejbolestnějších ran, která může zasáhnout lidské srdce. Také Eowyn hledá smrt (ale více po keltsku – v boji), leč dobrák Tolkien nedovolí, aby ji potkal osud Panny z Astolatu. Když ale níže podepsaný autor vytvořil v povídce Trochu se obětovat postavu trubadúrky Očko, neměl v úmyslu být takové dobračisko jako pan profesor Tolkien. Stejně jako Elaine, byla i Očko bez šancí.

Druhá důležitá Elaina, dcera krále Pellesa, rovněž beznadějně milovala Lancelota (měl ten chlap štěstí na holky stejného jména). Na rozdíl od Panny z Astolatu však princezna nehodlala nečinně sedět a usychat. Projevila nečekanou aktivitu: když rytíř navštívil hrad jejího otce, nelenila a vlezla mu do postele. V temnotě a s použitím Lancelotovi známých voňavek předstírala, že je Guenevera. Když se rozednilo a podfuk vyšel najevo, oklamaný milovník se tak rozhněval, že popadl meč – a dívčin život visel na vlásku. Jenže Lancelot byl přece rytíř pravý a čestný, záležitost byla už stejně consummatum a nezbývalo, než nést následky. Tím následkem byl Galahad.

Galahad

Mniši, kteří napsali Vulgátu a kteří, jak již víme, vymysleli Galahada, zkonstruovali rovněž vhodnou legendu, podle níž Elaina, dcera krále Pellesa a vnučka krále Rybáře Pellama věděla, že z jejího poměru s Lancelotem se narodí syn, jenž nalezne grál. Uvědomělá Elaina obětovala své panenství (zavřela oči a myslela na Anglii?), neb věděla, že z jejího dítěte vyroste Vyvolený, jenž zastíní nejen svého slavného otce, ale i samotného Artuše a všechny rytíře Kulatého stolu. Skutečně se tak stalo a rozhřešení jí dal dozajista sám arcibiskup z Canterbury, kdo jiný.

Galahad dospěl a přibyl na Camelot. U Kulatého stolu bylo stále volné místo – Siege Perilous. Jak předpověděl moudrý Merlin, mohl na tento Záhubný stolec usednout výhradně Vyvolený, jenž bude předurčen k velikým činům. Galahad přišel a posadil se. Potom se objevil meč v balvanu plovoucím na vodě a na tom balvanu stálo, že kdo meč vytáhne atd. Galahad ho vytáhl. Potom našel grál. A potom umřel.

Malory převzal z Vulgáty Galahada beze změn, Galahad je takový, jak každý vidí. V žádné jiné verzi Artušovského mýtu Galahada nenajdete. Je sice pravda, že ve velšských bájích vystupuje Gwalchaved anebo Gwalhafad (Letní sokol), jeho bratr je Gwalchmei (Májový sokol) čili Gawain. S grálem ovšem tahle postava nemá pranic společného.

Percival

… Sir Percivale,

Whom Arthur and his knighthood called the Pure.

Tennyson

~

Vymyšlen Chrétienem de Troyes, vystupuje ve Vulgátě i u Wolframa von Eschenbach (Parzival) a jako sir Percival de Gales (z Walesu) v Artušově smrti.

Byl synem krále Pellinora, zabitého ze msty orkneyskými bratry, a sourozencem rytíře Lamoraka, který přišel o život podobným způsobem. Matka chtěla mladšího syna uchránit stejného osudu, proto ho vychovala v izolaci a nevědomosti o existenci rytířského stavu. Pochopitelně, že to nepomohlo, Percival se stal rytířem a proslul široko daleko.

U Chrétiena je Percival prvním rytířem, jenž spatří grál. Je však stále ještě příliš prostoduchý a ostýchavý, neodváží se zeptat, co znamená mystérium, jehož je svědkem a ztrácí tak šanci. Ale jen na čas. V některých verzích legendy nakonec grál nachází. Vlastně ve všech verzích, avšak někde už jen jako Galahadův společník. Percival vystupuje v Mabinogi jako Peredur ap Efrawc. Jedna z větví o něm vypráví jako o venkovském prosťáčkovi, který toužil státi se rytířem, a je v podstatě stejná jako vyprávění Chrétienovo – opravdu nevíme, kdo od koho opisoval. Jméno Peredur se však příliš podobá jménu Pryderi, takže tušíme, že za vzor posloužil bardům právě mýtický syn Pwyllův. U Chrétiena má jeho jméno vlastní, výstižný význam – percer à val znamená probíjet se, jít vpřed, rovnou k cíli.

Němečtí básníci, rozvíjejíce tématiku grálu a majíce za vzor Galahada z Vulgáty, opatřili Percivalovi syna (čili alter ego). Je jím populární Lohengrin – Rytíř s labutí. Protože nevíme, kdo tuto postavu vymyslel, bude navždy spojena s operou Richarda Wagnera.

V Německu znali nejen Percivalova syna, ale dokonce i dědečka. Wolfram von Eschenbach po sobě zanechal fragmenty příběhu Der ältere Titurel, Albrecht z Scharfenbergu napsal dílo Der jüngere Titurel. Dotyčný Titurel je Percivalův děd – jeden z dávných strážců grálu.

Dvě další zajímavosti: Wolfram von Eschenbach nazývá Parzivala Syn vdovy, což mnohem později posloužilo jako záminka k hledání spojení mezi legendou grálu a svobodnými zednáři, kteří se oslovovali „děti vdovy“. Druhou zajímavost nalezneme ve středověké genealogii, která Percivala a Lohengrina (tedy i Josefa z Arimatie, s nímž byli oba spřízněni) považovala v přímé linii za předky Gottfrieda de Bouillon, vůdce první křížové výpravy a zakladatele Jeruzalémského království.

Jako archetyp poctivého prosťáčka s čistým srdcem a dobrými úmysly, který chce něčeho dosáhnout a v důsledku do toho něčeho vnáší vlastní prostou lidskost, projíždí Percival světovou literaturou jako donský kozák stepí.

Gawain

Jeden z nejranějších společníků krále Artuše – u Williama z Malmesbury se jmenuje Walwen, u Geoffreye z Monmouthu Walgan, v původních velšských pramenech Gwalchmei ap Gwyar. Gwalchmei znamená Májový sokol a patronimikum je zajímavé, poněvadž v tomto případě je to matronimikum. Gwyar byla sestra krále Artuše a Gwalchmei její nemanželský syn. Proto i v pozdějších verzích legendy byl Gawain (Gawaine, Gawen, Gowan) vždy královým blízkým příbuzným. Byl synem krále Lota z Lothian a Orkney a Artušovy nevlastní sestry Morgawsy. A poněvadž Artuš zplodil s Morgawsou Mordreda, příbuzenství se ještě zkomplikovalo: Gawain slouží králi, který je současně bratrem jeho matky a otcem jeho bratra.

Gawain byl nejstarší syn Lota a Morgawsy, starší bratr Agravaina, Gaherise a Garetha. U T. H. Whitea tvoří bratři i s nevlastním sourozencem Mordredem společnost, která není Artušovi příznivě nakloněna, takzvanou orkneyskou frakci. Podobně popisuje Lotovy syny již Malory.

Gawain je jedním z nejoblíbenějších hrdinů legendy, ačkoliv je dost těžké pochopit proč. Jeho dobrodružství tvoří vlastně nepřetržité zabíjení – jedna dlouhá pomsta. Aby pomstil otce, zabil Gawain Pellinora – a nadále klidně seděl u Kulatého stolu s jeho syny. Zabil Iwaina – a nic se mu nestalo. Byl spolupachatelem vraždy Lamorakovy – a přesto zůstal Artušovým oblíbeným druhem.

A představte si, že právě on, nikdo jiný, podnítil hledání grálu.

To se rozumí, že Gawain neměl právo grál najít. Gawain byl raubíř, rytíř „pozemský“ – abych neřekl rovnou „přízemní“. Kromě toho Gawain příliš často podléhal pokušení, nedokázal odolat krásným dámám, které Malory nazývá damosels (nevím, jak vám, ale mně to slovo připadá hrozně směšné). Nepolepšitelný hříšník Gawain ovšem slouží jako vítaný kontrast neposkvrněného, svatouškovského Galahada, jenž všem pokušením a damoselkám statečně odolá.

Kánon určil Gawainovi roli důležitou, avšak nevděčnou a v konečném důsledku tragickou. Jeho přítel Lancelot se stal nejen královniným milencem, ale posléze zabil i jeho bratry Agravaina, Gaherise a Garetha. Gawain stál vždy na přítelově straně, odmítl Mordredův a Agravainův plán přistihnout Lancelota v Gueneveřině ložnici. Ale smrt bratrů a dokázanou zradu na králi Gawain odpustit nemohl, Lancelota vytrvale a neúprosně pronásledoval – a nakonec podlehl ranám, které mu bývalý přítel zasadil.

U Maloryho se poslední noci před bitvou u Camlannu zjevil Artušovi ve snu Gawainův duch, varoval krále před střetnutím s Mordredem, litoval své neústupnosti a navrhoval králi smíření s Lancelotem i Gueneverou. Avšak bylo již pozdě…

Sir Gawaine ap Lot je hrdina fantasy románu The Kingdom of Summer od Gillian Bradshawové.

A nakonec jedna kuriozita: ještě v patnáctém století bylo možno na hradě v Doveru shlédnout zpráchnivělou lidskou lebku, která prý kdysi patřila Gawainovi.

Gareth

Nejmladší z orkneyských bratrů. Ctižádostivý chlapík, který se objevil na Camelotu incognito, aby neměl žádnou protekci z titulu svého příbuzenství s tehdy již proslulými bratry. Chtěl si místo mezi rytíři Kulatého stolu vydobýt vlastními činy. Jak už to bývá, když někdo špatně odhaduje lidi, králův hofmistr Kay poslal mladého adepta do kuchyně umývat nádobí, znepříjemňoval mu život, jak jen mohl, a vymyslel pro něj dokonce posměšnou přezdívku – Krásnoruček (Beaumains).

Přesto Gareth nerezignoval, nehodlal se vzdát kariéry. Když na Camelot zavítala sličná damosela Lineta, aby poprosila o pomoc pro svou sestru Liones, obléhanou na jejím hradě loupežnými rytíři, Krásnoruček se přihlásil jako dobrovolník. Artuš souhlasil, avšak Lineta byla pobouřena.

„Fuj! Hanba!“ vřískala na celý Camelot. „Přišla jsem žádat o rytíře, a vy mi nutíte nějakého kuchtíka!“ Leč Artuš byl neoblomný: buď si vezme Krásnoručka, nebo nikoho.

Lineta celou cestu Krásnoručka ponižovala a vysmívala se mu: „Co jsi to za rytíře, holobrádku, když páchneš kuchyní. Měl bys držet rožeň, poskoku, a ne meč.“ Gareth snášel všechna příkoří se stoickým klidem a ihned po příchodu na místo se dal do díla. Rytíře, kteří ohrožovali sídlo panny Liones, dílem pobil, dílem přinutil kapitulovat. Hradní paní sledovala jeho udatenství z okna a rázem se do neznámého rytíře zamilovala. Když ji Gareth spatřil, okamžitě její cit opětoval.

Gareth Krásnoruček nebyl ani po otci Lotovi, ani po bratrovi Gawainovi, kteří by se s přístupnou damoselou potěšili způsobem: bam, bam, thank you, ma’am. Gareth se totiž oženil a stal se oddaným a věrným manželem – nakrátko. Jeho přítel Lancelot, který ho vlastnoručně pasoval na rytíře, jej zanedlouho vlastnoručně zabil v obraně cti a života své milenky Guenevery.

Lionesinu sestru, hubatou Linetu si vzal za ženu Garethův bratr Gaheris. Lineta rovněž ovdověla – stejného dne jako její sestra.

La Cote Male Taile

Příběh tohoto rytíře je u Maloryho v podstatě identický s příběhem Garethovým. Též on přišel na Camelot incognito a poněvadž měl na sobě oděv ušitý nějakým mizerným krejčím, dostal od uštěpačného Kaye hanlivou přezdívku Rytíř s křivým kabátcem (La Cote Male Taile). Když na Artušův hrad přišla požádat o pomoc neznámá damosela, Rytíř s křivým kabátcem se rovněž přihlásil jako dobrovolník. Zbytek známe: dosáhl mnoha vítězství, s damoselou se oženil a stal se rytířem Kulatého stolu. Jeho skutečné jméno bylo Breunor Černý, ale nikdy se nestyděl za přezdívku, kterou mu dal Kay, tož se proslavil jako La Cote Male Taile.

Zůstává otázka, proč Malory takřka navlas stejně zopakoval historii rytíře s posměšným přídomkem. Podle mého názoru se pokusil o nápravu nedůslednosti, které se dopustil u Garetha. Panna Lineta byla zpočátku vůči Krásnoručkovi nepřátelsky nastavena a předpojata, zdálo se, že ho nemůže ani vidět. Během společné cesty se ale její nepřátelství pomalu vytrácelo, probouzel se obdiv a mezi Linetou a Garethem se začala rodit náklonnost, která by se už už, jak oprávněně očekáváme, mohla změnit v něco více… Jenže zčistajasna si Gareth namluví Linetinu sestru Liones. A Lineta, pravá hrdinka příběhu, se musí spokojit s Gaherisem a postavením Garethovy švagrové.

V historii Rytíře s křivým kabátcem chtěl možná autor napravit svůj předchozí fabulační přehmat. La Cote Male Taile se nakonec ožení s damoselou, kterou doprovází, když ve vyprávění postupně slábne její nepřátelství a stupňují se sympatie ke statečnému a skromnému rytíři.

Le Bel Inconnu

Postava, třebaže je neuvěřitelně podobná oběma předchozím a nepochybně je jejich prototypem, v klasickém podání vůbec nevystupuje. Je hrdinou románu francouzského truvéra Renauda de Beaujeu asi z r. 1190. Rytíř Guinglain z Walesu přichází na zapřenou k Artušovu dvoru. Protože je velmi pohledný, získá přídomek Le Bel Inconnu – Pěkný neznámý. Fešák přijímá rytířský quest, aby vysvobodil spanilou Esmeraldu. Prožije spoustu nebezpečných dobrodružství, krasavici osvobodí, ožení se s ní atd.

Když Renaud de Beaujeu tvořil Guinglaina, vycházel pravděpodobně opět z nějakého keltského vzoru. Totéž se týká Amadise de Gaula, rytíře vytvořeného anonymním portugalským (španělským?) básníkem ve XIV. stol., jakož i francouzského Perceforesta.

Kay

Artušův vrstevník, syn rytíře Ectoria, jemuž dal Merlin budoucího krále na vychování. Tomuto u Keltů rozšířenému způsobu výchovy se říkalo altram, což se do angličtiny překládá jako fosterage. Tento zvyk se netýkal pouze sirotků, na vychování byly dávány i děti, které měly rodiče a sourozence. Takto dítě získalo dvě rodiny.

Altram vytvářel neobyčejně silná citová pouta, když si to uvědomíme, pochopíme, proč se Artuš choval k Ectoriovi jako k otci a ke Kayovi měl vskutku bratrský vztah. Již od nejranějších verzí mýtu byl Kay vždy po Artušově boku. Na Camelotu zastával význačnou funkci hofmistra (senešala), a byl tak v legendě prakticky jediným významným rytířem Kulatého stolu, který měl úřední titul či hodnost. Vlastně ještě Lucan, bratr Bediverův, ten byl královský podčeší čili číšník.

Ve francouzštině je rytířovo jméno psáno jako Queux. Z této podoby vznikl v románu Z. Kossak-Szczucké Křižáci podčeší jménem Keus (takže autorka mu dala Lucanův titul).

Kay se píše také jako Kai, Keie, Cai anebo Kei. Pod posledním z těchto jmen vystupuje ve velšských pověstech. Jeho patronimikum znělo „ap Kynyr“, tedy syn Kynyrův, ne Ectoriův. Pokud byl Kay přece jen synem Římana Ectoria, mohl se správně jmenovat Kaius anebo Gaius. Ubi tu Gaius, ibi ego Gaia…

Zato neřímský ap Kynyr v britských legendách převzal spoustu vlastností Kelty tolik obdivovaného bohatýra Cuchulainna. Když chtěl, mohl vyrůst, že byl „vysoký jako sosna“ a ze své hlavy mohl nechat „vyšlehnout oheň“, když pršelo, zůstával Kay suchý apod. Podobnost Kayových a Cuchulainnových nadlidských schopností zřejmě způsobila, že se oba hrdinové v románu Křižáci autorce popletli, takže v jejím podání dobrý podčeší Keus zdolal v boji netvora Kuchulina. Takovéhle vyprávění by pro Iry znamenalo hotovou svatokrádež, vždyť Cuchulainn padl v boji s vojsky královny Medb z Connachtu. Nechat ho přemoci Artušovým rytířem Kayem je totéž, jako napsat, že hloupý Honza utloukl u Karlštejna sukovicí draka, který se jmenoval Achilles nebo Ilja Muromec.

Hofmistrovy manýry, jak podle legendy, tak podle literatury fantasy, nepatřily k nejvybranějším, koneckonců jsme si už přečetli, jak se choval ke Garethovi a Breunorovi. M. Z. Bradleyová ho v Mlhách Avalonu popisuje jako morouse a vzteklouna, ani T. H. White ho nelíčí jako oblíbeného společníka Artušových dětských her. Podle Chrétiena i Kossak-Szczucké dokonce Kay veřejně uštědřil políček dámě – a to už je neomluvitelné hulvátství. Ještě štěstí, že ho za to neprodleně ztrestal Perceval: v rytířském souboji srazil Kaye z koně, až mu polámal žebra. Když už se o tom zmiňujeme, Kay nebyl žádný vyhlášený rytíř. Od Maloryho víme, že kdykoliv se hofmistr účastnil turnaje, býval vyhozen ze sedla a skončil na zemi. Osvědčil se spíše jako rádce, Artuš si vážil rad svého „bratra“ a řídil se jimi.

Kay padl u Camlannu, kde až do konce bojoval po Artušově boku. Parke Godwin nám v románu The Beloved Exile nabízí jinou zajímavou verzi: Kay zahyne mnohem dříve, již v bitvě pod Mount Badon, avšak jeho syn Emrys, kníže z Gloucesteru (Glevum) se po Camlannu pouští do boje o Artušovo dědictví čili vládu nad Británií.

Bediver

V mýtech i příbězích fantasy vystupuje též pod jmény Bedwyr ap Pedrawd, Bedwyr ap Gryffyn či Bedwyr ap Bleddyn. Stejně jako Kay, je i Bedwyr jmenován jako jeden z účastníků lovu na kance Trwch Trwytha.

Rytíře Bedivera nalezneme v legendě od samého počátku. Geoffrey z Monmouthu ho uvádí jako jednoho z Artušových nejbližších druhů, účastníka bitvy pod horou Badon. Bediver neopustil Artuše až do poslední chvíle. Masakr u Camlannu přežili podle Maloryho jen dva Artušovi rytíři – bratři Lucan a Bediver. Podčeší Lucan však byl smrtelně zraněn, tak se vykonavatelem královy poslední vůle stal Bediver – měl hodit Excalibur do vln, vrátit meč Jezerní panně. Když se po splnění úkolu Bediver vrátil k umírajícímu králi, uviděl již pouze na obzoru loď, která Artuše odvážela do Avalonu.

Bedwyr ap Bleddyn je jedním z vypravěčů románu Arthur, posledního dílu pendragonské trilogie Stephena R. Lawheada. Bediverovy osudy po bitvě u Camlannu popisuje Parke Godwin v The Beloved Exile.

Tristan

Libo vám vyslechnout, vzácní pánové, pěkný příběh o lásce a smrti? Je o Tristanovi a Isoldě královně. Poslyšte, kterak se k veliké radosti i k velikému žalu milovali a potom v týž den z lásky umřeli, on pro ni a ona pro něho.

Joseph Bédier

~

V nejstarších velšských pověstech je mezi rytíři krále Artuše jmenován Trystan ap Tallwch, u Maloryho vystupuje jako Tristram a je nejlepším rytířem Kulatého stolu hned po Lancelotovi.

Tristan je však především hrdinou samostatné, oddělené legendy o lásce rytíře a krásné Isoldy Zlatovlasé. Legendu známe nejlépe ze zpracování Josepha Bédiera, na základě bretaňské lyrické poezie truvéra Béroula. O Tristanovi a Isoldě psali i další autoři: Chrétien de Troyes, Robert de Beauvais, Tomáš z Bretaně, Gottfried ze Štrasburku, Marie de France anebo Eilhart von Oberge. Na ně navazovali Spenser, Boiardo a Ariosto. Hudební drama o legendárních milencích složil Richard Wagner.

Všechny literární Tristany předchází Drustan, syn Tallorkův, údajně historický král Piktů z jižní Kaledonie. Zda však prožíval milostné problémy jako jeho následovník z keltských balad a rytířských romancí, to nevíme.

Bretaňské pověsti kladou Tristanův původ do mýtické země Lyonesse (Leones, Loonois), kterou pohltily mořské vlny, podobně jako Atlantidu. Posledními zbytky Lyonesse mají prý být ostrovy Scilly.

Osudy keltských milenců Drustana a Esseilt pěkně popisuje Diana Paxsonová v románu The White Raven.

V Artušově smrti je Tristan hrdinou několika knih. Jak jsem již uvedl, byl jedním z nejudatnějších bojovníků, avšak zároveň rytířem značně netypickým a lišícím se od svých druhů u Kulatého stolu. Nebyl to jenom vyhlášený rváč, nýbrž i vzdělaný čtenář, znalec poezie, virtuózní hráč na harfu a nadaný zpěvák – opravdový předchůdce renesančního člověka. U Maloryho ale nenajdeme poetickou a žalostnou pověst o Tristanově pomalé smrti v bolestech a o černých plachtách, kterou jsem sám použil v povídce Maladie. V Artušově smrti zahynul Tristan rovněž tragicky, leč rychle – zákeřnou ranou do zad, kterou mu zasadil jeho strýc král Mark. V okamžiku zločinu Tristan právě sváděl Isoldu hrou na harfu. Schopný advokát by u soudu dozajista dosáhl toho, aby obvinění z vraždy bylo Markovi změněno na zločin v afektu, jenže my víme své – byl to podlý útok a dávno plánovaná úkladná vražda.

Zoufalá Isolda Zlatovlasá umřela na Tristanově hrobě. Klasicky.

Marhaus

Postava známá jak z legendy o Tristanovi a Isoldě, tak z Artušovy smrti. Marhaus (Morholt, Morold, Moraunt) byl rytířem Kulatého stolu pocházejícím z Irska a znamenitým bojovníkem, v jednom vyprávění srazil bez obtíží jediným kopím ze sedel Gawaina i Iwaina.

Jako švagr a přední rytíř irského krále Agwisanse byl vyslán do Cornwallu, aby od tamějšího krále Marka vybral poplatek. A však ve známém souboji na ostrově podlehl Tristanovi. Právě díky svému vítězství získal Tristan nominaci na rytíře Kulatého stolu. Na každém stolci bylo čarodějným písmem uvedeno jméno rytíře, který měl právo naň usednout. Po Marhausově smrti jeho jméno zmizelo a místo něj se objevilo jméno Tristanovo.

Zajímavější pověst se váže ke zbrani, kterou Tristan irského rytíře skolil. Věřilo se, že ceremoniální korunovační meč anglických králů zvaný Curtana, patřící kdysi Edwardovi Vyznavači, byl původně zbraní legendárního Isoldina milence. Meč Curtana byl tupě ukončen, což bylo vysvětlováno tak, že jeho hrot zůstal v lebce zabitého Ira.

Velšsky značí marchawg bojovníka na koni čili takového keltského rytíře, jakým Marhaus byl. Avšak označení bojovníka přešlo do legendy jako vlastní jméno a to již nic nezmění. Ani já jsem se o to v povídce Maladie nepokoušel.

Lamorak

Syn Pellinorův, bratr Percivalův. Rovněž vynikající rytíř, podle Maloryho byl na třetím místě po Lancelotovi a Tristanovi. Navíc byl prý ohromný fešák, všimla si ho i jedna hezká vdova – Morgawsa, královna Lothian a Orkney. Byla tehdy určitě starší než Lamorak, přesto k ní rytíř zahořel velikou a rozhodně ne platonickou láskou.

Jejich milostný poměr však vzbudil značnou nelibost královniných synů, proslulých „orkneyských bratří“. Gawain, Agravain, Gaheris a Mordred si již sice na matčiny avantýry zvykli, avšak Lamoraka tolerovat nedokázali. Nešlo ani tak o to, že Morgawsa svůj vztah nijak netajila a vyvolala skandál. Horší bylo, že její milenec byl synem krále Pellinora, který zabil jejich otce Lota a který byl posléze sám zabit Gawainem.

To, co se stalo, nám může říci mnoho o rytířských ideálech a morálce doby, v níž vznikla Vulgáta a Artušova smrt. Jedné noci, když spolu Morgawsa s Lamorakem leželi v posteli, s proklínáním vtrhl do ložnice Gaheris a svoji nemravnou matku na místě zabil. Na Lamoraka křikl, že ho nezabije, protože se nehodí, aby rytíř zaútočil na jiného rytíře, když je ten druhý nahý. „Počkám,“ zahrozil, „až budeš mít zbroj!“ Potom opustil místo činu.

Skutečně počkal. Za pár dní si na matčina milence počíhal v záloze spolu s bratry Gawainem, Agravainem a Mordredem (Gareth se akce nezúčastnil). Všichni čtyři Lamoraka napadli a v přesile ho zabili. Protože však Lamorak měl tou dobou na sobě zbroj, mohli svoji zákeřnou vraždu vydávat za rytířský boj.

Honi soit qui mal y pense?

Tor

Tato méně známá postava si zaslouží naši pozornost. Tor byl nejstarším synem krále Pellinora, a tedy bratrem Aglovala, Dornarda, Percivala a právě zmíněného Lamoraka. Byl však jejich bratrem nevlastním, Pellinor Tora zplodil se ženou z lidu – manželkou pastýře Ariese.

Tor vyrůstal v Ariesově chýši, ale pasení dobytka ho vůbec nebavilo. Zato jezdit na koni, házet oštěpem, případně dát někomu do zubů, to mu šlo náramně. Ariesovi nakonec došlo, že tady něco nehraje: Tor se příliš lišil od jeho ostatních synů, než aby spoléhal na věrnost své ženy. Manželce tedy svědomitě napráskal (na rozdíl od králů řešili sedláci podobné případy rychle a rázně) a jinocha odvedl na Camelot. „Vezmi si, pane králi, toho nepovedeného kluka,“ řekl Artušovi. „Zdá se mi, že tady na hrad se hodí líp. A jestli někdy načapám nějakého rytíře u své chalupy, zpřerážím mu hnáty!“

Artuš mladíka přijal, protože podle postavy a tváře hned poznal, že je z krve rytířské. A poněvadž šídlo v pytli neutajíš, záhy vyšla pravda najevo: Artušův host král Pellinor si připomněl, jak si jednou před lety zašpásoval s jistou mladou pastýřkou. Tor se stal rytířem Kulatého stolu a vykonal spoustu hrdinských činů. Zahynul spolu se svým nevlastním bratrem Aglovalem v boji s Lancelotem a jeho přívrženci, kteří zachraňovali Gueneveru před upálením.

V Maloryho době bylo nepřijatelné, aby se někdo s bastardským pružcem v erbu, a zvláště tak nízkého původu po přeslici, dostal do elitního rytířského bratrstva. V postavě Tora nacházíme spíše ozvěnu dávné keltské demokracie. Historický Artuš nejspíše pramálo dbal na urozený původ, důležité bylo, zda jeho rytíř dobře bil Sasy a Pikty.

Bors, Lionel, Ector de Maris

Nejbližší příbuzní Lancelota z Jezera (viz. rodokmen králů Benwicku a Ganisu). Všichni byli dobrými rytíři Kulatého stolu.

Ector de Maris byl Lancelotovým nevlastním bratrem, nemanželským synem krále Bana z Benwicku a dcery krále Agrawadena de Maris. Došlo k tomu při jednom hodokvasu na Agrawadenově hradě, kdy Merlin zpozoroval, že se do sebe hostitelova dcerka a Ban zahleděli. Dobrák Merlin použil trochu své magie a umožnil těm dvěma strávit spolu noc. Tak přišel na svět Ector de Maris, panchart jako Tor, ale přece jen lepšího původu: královského po meči i po přeslici.

Nejslavnějším Lancelotovým příbuzným byl však Bors (Bohors, Bohort) z Ganisu, syn krále Borse, jeden ze tří rytířů, kteří nalezli grál a jediný z nich, který se vrátil na Camelot. Bors si grál opravdu zasloužil, poněvadž je popisován jako rytíř nesmírně ctnostný. Svědčí o tom událost, kterou popisuje Vulgáta a kterou vám hodlám popsat, protože mne náramně pobavila.

Při hledání grálu Bors zabloudil na hrad jisté krásné dámy a přenocoval u ní. V noci jej někdo probudil – jeho hostitelka za ním přišla jen v košilce. „Udělej mi místo,“ požádala krasavice, „abych si k tobě mohla lehnout.“

„Rád ti přenechám celé lože, paní,“ odvětil zdvořile Bors. Noční návštěvnice mu ale vysvětlila, že o to jí nejde. Odvolala se na rytířský zákon, podle něhož nesmí dobrý rytíř odmítnout žádnou dámu, která ho potřebuje. „A já,“ dodala a svlékla košilku, „tě velmi potřebuji. Hádej k čemu.“

Bors chtěl utéci, leč potřebná dáma ho chytila za košili a začala líbat. Bors ji tedy popadl, znehybněl a držel ji tak dlouho, dokud se neuklidnila. Sotva však jeho mužné sevření povolilo, okamžitě se na něho znovu sápala. Bors se rozčílil a pohrozil jí, že vezme meč a usekne jí hlavu. Ani to nepomohlo. Dobrý rytíř Bors pochopil, že tohle není turnaj, že se může zachránit jen útěkem. Uprchl až na vrchol hradní věže, ale i tam ho jeho hostitelka dostihla, navíc v doprovodu dalších dvanácti dam. „Jestli naši paní nevyhovíš a nesplníš její přání,“ oznámily Borsovi dámy, „jedna po druhé skočíme z téhle věže dolů. Vyber si, nedobrý rytíři, svoji ctnost anebo naši smrt!“

„Lituji vás,“ odvětil Bors soucitně, „leč slib čistoty neporuším.“ Načež dámy počastovaly neústupného rytíře neslušným výrazem a vrhly se do hlubiny. Bors se přežehnal křížem a v tu chvíli všechno zmizelo: dámy, věž a celý hrad… Pochopil tedy dobrý rytíř Bors, že to nebyly žádné dámy, leč sukkuby – démoni v ženské podobě.

Bors pouze jednou v životě porušil slib čistoty – s dcerou krále Brandegorise. Z toho spojení se narodil jeho syn Helin Bílý (Le Blanc), chrabrý rytíř, který nedělal slavnému otci ostudu.

Ve finále legendy se všichni příbuzní postavili na Lancelotovu stranu, když vypukla aféra s Gueneverou a začalo být horko – přeneseně i doslovně, neboť oheň na hranici už plápolal a připaloval královně střevíčky. Ector de Maris, Bors a jeho bratr Lionel pomohli Lancelotovi odsouzenou osvobodit a zúčastnili se touto akcí rozpoutané „trojské války“ proti Artušovi a Gawainovi. Když se však dověděli o Mordredově vzpouře, neprodleně přišli Artušovi na pomoc. Třebaže dorazili pozdě, stihli ještě rozdrtit zbytky vzbouřenců a s nimi spojených Sasů. V boji zahynul Lionel. Ector de Maris, Bors a bratranci Blamor a Bleoberis, když viděli, že Kulatý stůl přestal existovat, vypravili se do Svaté země bojovat proti „Turkům“ – a tam také padli, jak se sluší na pravé křesťanské rytíře, přesně o Velkém Pátku.

Balin a Balan

Balina, zvaného Divý, jsme už trochu poznali – a ne z nejlepší stránky. To on ukrutně zamordoval Jezerní pannu a ještě předtím, dříve než se stal rytířem, seděl u Artuše pod zámkem – rovněž za vraždu. Jak je vidět, stát se rytířem Kulatého stolu bylo tenkrát snadnější, než dneska dostat zbrojní průkaz.

Po vyhnání z Camelotu se Balin potloukal zemí, až zabloudil na hrad krále Pellama. Vyvolal tam rvačku a při ní bodl pána hradu kopím, které náhodně nalezl v jedné komnatě. Byla to sakramentská smůla, že šlo o posvátnou relikvii – zbraň, kterou římský centurion Longinus probodl na Golgotě bok ukřižovaného Krista. Pellamova rána byla nevyléčitelná – až do doby, kdy jeho pravnuk Galahad přinesl grál.

V německých verzích (také ve Wagnerových operách) zůstává děj zachován, jenom postavy jsou jiné: místo Pellama je král Amfortas, místo Balina zlý černokněžník Klingschor a místo Galahada Parzival.

Vraťme se však k našemu mordýři Balinovi, postavě tak agresívní a nesympatické, že si ani nezaslouží významnou roli v legendě. Naštěstí už jeho příběh končí a spravedlnosti se stane zadost. Brzy po konfliktu s Pellamem se Balin Divý utkal s vlastním bratrem Balanem. Sourozenci se v plné zbroji nepoznali a navzájem se zabili. Merlin je pochoval ve společném hrobě.

Zajímavě popisuje historii obou bratrů M. Z. Bradleyová v Mlhách Avalonu. Balan, vlastní syn Jezerní panny Vivien, byl dán na vychování do Balinovy rodiny – keltský obyčej altram. Když druidka Vivien provedla eutanazii na Balinově nevyléčitelně nemocné matce, Balin ji za to v pomstě zabil. Balan, který s eutanazií souhlasil a byl vlastní matce vděčný, že zbavila nevlastní matku utrpení, zase pomstil Vivien. Zabil nevlastního bratra, ale sám rovněž zahynul.

Iwain

Syn krále Uriense z Rhegedu známý z velšských bájí jako Owein ap Uryen. V Mabinogi vystupuje ve větvi Rhonabwyův sen.

Ve Vulgátě se jmenuje Ivein Veliký, u Maloryho Iwain. Kvůli příbuzenství se zrádcem Accolonem, Morganiným milencem, byl na čas vyhnán z Camelotu, třebaže s jejich spiknutím neměl nic společného – naopak, zmařil vražedný útok na Uriense, jehož se Morgana také chtěla zbavit.

U Chrétiena de Troyes se zval Yvein a zabloudil dokonce i do chansons de geste – mezi paladiny Karla Velikého se objevuje nějaký Iven.

Byl mu udělen přídomek Rytíř se lvem, poněvadž kdysi pomohl králi zvířat v boji s drakem a zachráněný lev jej od té chvíle věrně doprovázel.

Dalo by se říci, že Iwain byl úzce specializovaný rytíř – jeho profesí bylo pomáhat damoselám v nesnázích. Jak praví legenda, osvobodil tři sta dam. S jednou takto zachráněnou vdovou (manžela zabil) se Iwain oženil – a začaly potíže. Jeho choť Laudine (Paní pramene) hleděla s nelibostí na Iwainovy výpravy a rytířské questy, neboť pojala podezření, že některá z nově zachráněných damosel se může Iwainovi zdát atraktivnější než zákonitá manželka. Jednoho dne se zařekla, že pokud se Iwain nevrátí přesně do roka z rytířského vandru, pustí ho k vodě. Manžel se opozdil. Ne o moc – jenom o dva roky. Laudine dodržela slib. Dlouho, dlouho trvalo než Iwain opět získal její náklonnost. Ale získal. Žili potom dlouho a šťastně.

Malory kompletně vypustil výše zmíněnou velšsko-francouzsko-německou verzi osudů Uriensova syna. Nezmiňuje se o Laudine ani o jejím prameni a příhodu se lvem připisuje Percivalovi. Z Artušovy smrti a Vulgáty však známe okolnosti rytířovy smrti. Během hledání grálu svedl Iwain zbytečný boj s Gawainem (rytíři se vzájemně nepoznali), byl těžce zraněn a zemřel v blízké poustevně. Tento čin Gawaina definitivně vyloučil ze společnosti hledačů grálu.

Gereint

Kníže Dyfneintu (Devon). U Chrétiena de Troyes a Hartmanna von Aue vystupuje jako Erec, Marie de France jej ve svých lais – bretaňských baladách pojmenovala Graelent a jeden z paladinů Karla Velikého se jmenuje Gerin.

Podle Černé knihy z Caermarthenu, souboru velšských balad z XII. stol., padl Gereint ap Erbin v boji se Sasy, konkrétně v deváté ze dvanácti Artušových bitev, vyjmenovaných kronikářem Nenniem. V tom případě se Gereint nedočkal ani triumfu pod horou Badon, ani založení Camelotu a Kulatého stolu.

U Maloryho se tento rytíř vůbec neobjevuje, zato je jeho příběh prakticky stejně popsán v Mabinogi, Chrétienově románu a Hartmannově poematu. Gereint (Erec) získal srdce a ruku spanilé Enid a zdálo se, že nic nezkalí jeho rodinné štěstí, leč jeho vyvolená mu po nějakém čase začala vyčítat, že zapomněl na rytířské povinnosti, nevydává se na výpravy a nevyhledává dobrodružství, sedí jenom doma za pecí a bohatýrem je leda v posteli. Jak vidíme, Enid vyčítala Gereintovi pravý opak toho, co Laudine Iwainovi.

Uražený Gereint se tedy rozhodl vyrazit na rytířskou výpravu – spolu se ženou. Přikázal Enid obléci si nejhorší rozedrané šaty a jet před ním. Navíc jí zapověděl ozvat se byť jen slůvkem a sám cestou rovněž mlčel. Enid si začala zoufat.

Vpředu jedoucí Enid každou chvíli potkávala lotrovské rytíře, kteří měli zlé úmysly. Vždy Gereinta varovala, Gereint útočníky hravě zlikvidoval – a dále prohluboval manželskou krizi, když Enid pokaždé vyspílal za porušení příkazu mlčení. Ale nakonec všechno dobře dopadlo, láska se vrátila, Gereint a Enid se usmířili, vrátili se k Artušovu dvoru a žili dlouho a šťastně.

Není vyloučeno, že Gereint, změněný pozdějšími normanskými a francouzskými verzemi (Le Loheren Gerin), stál u zrodu postavy Rytíře s labutí – Lohengrina.

Pelleas a Ettarda

Pelleas z Ostrovů se vášnivě zamiloval do krásné panny Ettardy. Vyhrával pro ni turnaje, dával jí dárky, prosil a vyznával lásku na kolenou – všechno marně, Ettarda měla srdce z kamene. Ke všemu ještě vysílala různé rytíře, aby se potýkali s Pelleasem, který se neustále zdržoval poblíž jejího hradu. Aby ji mohl alespoň spatřit, nechal se Pelleas, i když byl mistrem v boji na kopí, přemoci a v poutech dopravit před paní svého srdce. Necitelnou Ettardu však nedojal, k všeobecnému pobavení ho nechala přivázat ke koňskému ohonu a vyhnat z hradu.

Jednou se v okolí objevil Gawain, poslechl si Pelleasovy stesky a navrhl mu, že vezme jeho zbroj, zanese ji Ettardě a oznámí jí, že zamilovaného rytíře zabil v souboji. Tato nevinná lež by měla obměkčit její srdce.

Jak se dohodli, tak učinili. Gawain se s Pelleasovou výzbrojí objevil před Ettardiným stanem (asi byla právě na výletě). Ettarda bez emocí vyslechla zprávu o Pelleasově smrti, ale se zalíbením se zahleděla na urostlého Gawaina. Po krátkém rozhovoru vešli do stanu, kde strávili dva dny a dvě noci v milostných hrátkách.

Třetího dne to už Pelleas nevydržel a vydal se zjistit, co se děje. Nahlédl do stanu a zkoprněl. Pochopil, že v milostných záležitostech nemá žádat ani nejlepší kamarády o pomoc. Než odjel, položil na spící, vysílené milence svůj meč.

Když se Gawain s Ettardou probudili, uviděli Pelleasovu zbraň. Ettarda se ulekla a Gawain si připomněl, že má velmi naspěch. Pelleas bloudil po lesích a lkal, dokud nepotkal čarodějku Nimue. Ta se právě vracela z návštěvy u uvězněného Merlina, ke kterému čas od času zašla, aby v zakletí neměl dlouhou chvíli. Vyslechla si Pelleasovu stížnost, dlouze se na mladého rytíře zahleděla a nevinně se zeptala: „Má snad ta tvoje Ettarda něco, co já bych neměla?“ Pelleas si ji pozorně prohlédl a musel přiznat, že nic, ba naopak. Po krátké, nezávazné rozmluvě „ukojili svoje touhy“ k takové oboustranné spokojenosti, že se to rozhodli dělat pravidelně. Pelleas musel zanechat svých povinností rytíře Kulatého stolu, poněvadž Nimue si nepřála, aby její milenec riskoval zdraví a život a ztrácel čas nějakými nesmysly na úkor uspokojování jejích potřeb. V Artušově smrti stojí, že Pelleas žil po jejím boku až do konce svých dní jako král a vždy měl dostatek dobrého jídla, pití i milování.

A Ettarda? Když se o tom dověděla, zoufala si, chřadla, ochořela a umřela žalem. Střezte se osudu Ettardy, děvčata.

Sagramor

Rytíř tohoto jména často vystupuje u Maloryho i ve Vulgátě. Neodlišuje se od ostatních ničím zvláštním a nevěnoval bych žádnou porornost, nebýt jeho přídomku. Důsledně je totiž nazýván Sagramor Žádostivý (Le Desirous).

Jakým způsobem si rytíř vydobyl svou přezdívku nevíme. Nikde o tom nepadlo ani slůvko. Aby to šlak trefil! Lot z Orkney nenechal na pokoji žádnou sukni – a žádný přídomek nenosil. Jeho syn Gawain ukojoval touhy různých damosel dny i nocemi – a nikdo mu nedal odpovídající nom de guerre, či spíše nom d’amour. Zato Sagramor byl Žádostivý. Dovedete si představit jeho milostné výkony? Dozajista byly srovnatelné s válečnými činy krále Artuše pod Mount Badon (devět set kusů!).

To není pěkné, sire Thomasi a bratři cisterciáci, ukázat takový kanón a ani jednou z něj nevystřelit. To se nedělá.

Podle Vulgáty Sagramor Žádostivý padl hrdinskou smrtí v boji s Mordredovými spojenci – Sasy.

Tarquin a jiní padouši

Ničemný rytíř renegát Tarquin neustále vyhlížel ze své věže, zda kolem nejede nějaký „dobrý rytíř“. Když takového spatřil, napadl ho, přemohl, odzbrojil, okradl, zmrskal a uvrhl do sklepení. Nebyl žádný slaboch – bez obtíží zdolal a uvěznil „třikrát dvacet a čtyři“ rytíře – mezi jinými Lionela, Ectora de Maris, Kaye, Brandilese, Galihuda (neplést si s Galahadem), Aliduka, Briana z Listenois a dokonce Marhause, jednoho z desítky nejlepších. Ale nakonec padla kosa na kámen – Tarquin se obořil na Lancelota z Jezera.

Dokonce ani Lancelot si s bídákem dlouho nedokázal poradit. Když oba zlomili kopí a svým koním přerazili hřbety, pokračovali v pěším boji na meče ještě déle než dvě hodiny a Lancelot krvácel z mnoha ran. Konečně ale Tarquin zeslábl a Lancelot mu strhl z hlavy helmu. Tarquin padl na kolena a Lancelot jej mocným úderem připravil o hlavu.

Tarquin, podobně jako jiní „nepraví rytíři“ (Breunis Nelítostný, Colgrevauns z Gore, prznitel panen Peris z Pustého lesa, Carados, Sup z Maupasu, Rytíř z Černé pláně, Zelený rytíř, Červený rytíř, Persant Indický) jsou fabulačně nenahraditelné postavy. S kým by bojovali dobří, kdyby nebyli zlí? Zloduši však věrně zobrazují pravou povahu rytířstva a rytířské éry. Tarquinů a jiných loupeživých rytířů bylo v dějinách nesrovnatelně více než Lancelotů a Galahadů.

Meliagans

Další lotr, navzdory tomu, že byl rytíř Kulatého stolu a dokonce princ, syn krále Bagdemaga z Gore. Meliagans (Meliagrans, Meleagant) tajně toužil po královně Gueneveře, až se jeho touha vystupňovala v nezvladatelný chtíč. Když se Guenevera s doprovodem vydala do lesa, aby oslavila Beltaine, Meliagans ji přepadl, velkou přesilou zdolal její doprovod a královnu unesl. Klasický keltský aithed – únos ženy.

Gueneveru uvolnil Lancelot (který přijel na káře) a podlému rytíři velkomyslně daroval život. Hanebník se mu ale pěkně odvděčil, obratem donesl králi Artušovi, že vysvoboditel Lancelot využil příležitosti a než vrátil unesenou královnu zákonitému manželovi, ještě na Meliagantově hradě ji v noci navštívil a „hleděl si svého potěšení a své libosti až do rána“. Což byla mimochodem čistá pravda.

Věc mohla mít pro neopatrné milence osudné následky, nebýt rytířského kodexu a obyčeje. „Lžeš, psí synu!“ řekl Lancelot Meliagansovi. „Dokáže to boží soud. Budeme se bít.“ V souboji pak Lancelot, neporazitelný mistr šraňků, rozťal slabšímu protivníkovi hlavu vedví a tím činem nezvratně dokázal, že pravda byla na jeho straně, nebožtík lhal a královna je čistá jako lilium.

Případ Meliagans je opět příkladem klasické keltské triády, avšak v milostném trojúhelníku je tentokrát Lancelot „starým králem“, jehož sílu zkouší „mladý pretendent“ Meliagans – neúspěšně.

Ve starší velšské verzi příběhu byl únoscem královny Gwenhwyfar zlý obr a osvoboditelem samotný král Artuš.

Palomides

Pozoruhodný rytíř – zámořský. Původem pohan, Saracén. Ptáte se, jak se dostal vyznavač Machometa mezi elitu a výkvět rytířstva? Mezi hrdiny, jejichž hlavním úkolem byla obrana křesťanské víry? K jednomu (kulatému) stolu s Galahadem a Percivalem? Něco tady nesedí!

Sedí. Inspiraci k vytvoření postavy tohoto rytíře získal Thomas Malory pravděpodobně z francouzských románů o rytířích Karla Martela, kteří v VIII. stol. zadrželi arabskou invazi a paladinech Karla Velikého, kteří o sto let později sváděli boje s vojsky kordóbského emíra. V rytířských románech byli Saracéni a Maurové zprvu líčeni obvykle jako divoká tlupa lačnící po křesťanské krvi. Později však byli individualizováni a postupně popisováni jako důstojní a čestní protivníci – jako rytíři dodržující kodex a zásady rytířského boje. Historie to nepopírá. Muslimští bojovníci, zejména z řad španělských Maurů používali podobné vnějškové atributy (zbraně, zbroj) a kodex jako ďaurští rytíři. Kronikáři Richarda Lvího Srdce zase v době křížových výprav popisovali sultána Saladina jako úctyhodného, vpravdě rytířského protivníka svého krále – a jejich legenda se v podstatě traduje dodnes.

Muslimský rytíř Kulatého stolu sir Palomides mohl mít sice jako osoba jistou historickou inspiraci, ale přihlédneme-li k předpokládané době jeho působení u dvora krále Artuše, poznáme nereálnost jeho existence. Mohamed se narodil r. 571 v Mekce, Alláhovým Prorokem se prohlásil r. 611 a z Mekky do Medíny uprchl r. 622 – od té doby se počítá muslimský letopočet – hidžra. Učinit tedy z vyznavače islámu rytíře Kulatého stolu v letech 515-540 je stejně komické, jako postavit biskupa s křížem na hradby obléhané Tróje.

Leč legenda má svá práva a saracénský rytíř je v ní natolik zajímavou postavou, že se sluší věnovat mu pár slov. Sira Palomida poznáváme u dvora irského krále Agwisanse. Když do Irska přišel Tristan, začala mezi ním a Saracénem rivalizace, poněvadž oba se zamilovali do Isoldy. Na turnaji stanuli proti sobě. Saracén, třebas byl znamenitým bojovníkem, byl poražen druhým po Lancelotovi. Tristan si chtěl od poraženého protivníka vynutit rytířský slib: Palomides se měl odříci lásky k Isoldě, přísahat, že se k ní už nikdy nepřiblíží a že na ni navždy zapomene.

Od toho dne oba soky spojovalo prazvláštní pouto – směs nepřátelství, nenávisti, závisti, obdivu – a přátelství. Čas od času se spolu oba rytíři potýkali, čas od času jeden druhému zachránil život. Jednou dokonce spolu seděli ve vězení u „zlého rytíře“ – a solidárně se podporovali v nouzi²⁷.

Saracén se však necítil být zavázán vynuceným slibem a dále se Isoldě dvořil. Je to pochopitelně další triáda, kde Tristan je „starý král“ a Palomides „pretendent“. Jedenkrát se Saracén dokonce pokusil svou milovanou unést (viz. výše zmíněný Meliagans), avšak Tristan byl stále rytířem léta a jeho vitální síla byla na vrcholu, takže si nenechal svou „bohyni“ vzít. Konfrontace se tenkrát obešla beze zbraní, Tristan se nechopil meče, nýbrž harfy. Jeho hudbou a zpěvem okouzlená Isolda upadla téměř do transu a Saracén pochopil, že prohrál. Isoldino srdce patřilo Tristanovi, Palomides neměl naději.

Přesto rivalizace pokračovala. Rytíři se několikrát dohodli na termínu souboje na život a na smrt, ale vždy jim v něm něco zabránilo. Když Tristan sledoval Palomidovu nehasnoucí lásku k Isoldě, vyčetl mu neupřímnost a zradu. Avšak Saracén mu odpověděl:

„Nenazývej mne zrádcem. Láska je právem každého muže. Ty miluješ La Belle Isoud, já rovněž. Ty sis vydobyl její přízeň, její srdce i lože. Já jsem její náklonnost nezískal a nikdy nezískám, avšak snažit se nepřestanu až do konce svých dní, stejně jako ty ji nikdy nepřestaneš milovat.“

Nakonec se oba dva rozhodli: ať nás spojil Bůh či ďábel, je nutno se rozpojit! Svedli spolu urputný a dlouhý souboj…

Ale o tom za chvíli.

Štěkající zvíře

Saracén Palomides byl rytíř statečný a čestný, slavný a uznávaný, leč stále se zdráhal přijmout křesťanskou víru. Jednou došlo k boji, v němž Palomides přemohl a zabil jiného Saracéna. Když poražený vypustil duši, ucítili všichni přítomni zápach, jako kdyby otevřeli hrobku – tak smrděla pohanská duše. Všichni se divili, proč nechce Palomides přijmout křest. „Nebojíš se,“ ptali se, „že i ty budeš po smrti tak vonět?“

„Zaručuji vám,“ odvětil Palomides, „že skonám jako pravý křesťan. Nenechám se však pokřtít dříve než ulovím štěkající zvíře.“

Štěkající zvíře (Beast Glatisant anebo Questing Beast) je jedna z největších záhad v Artušově smrti, v lese je zahlédl dokonce i král Artuš. Byla to hrůzostrašná bestie: měla hlavu hada, trup levharta, zadek lva a nohy jelena. Když uháněla, vydávala zvuky, jako kdyby štěkalo dvakrát třicet psů – odtud její jméno.

Polovinu svého života stíhal zvíře Percivalův otec Pellinor. Když byl zabit Gawainem, pustil se po stopě netvora Palomides. Čtenář nechápe, oč vlastně jde: zvíře běhá po lesích a štěká jako šedesát psů – nic více. Neunáší panny, nepožírá lidi, dokonce ani do studny se nevydělá. Nic. Běhá a štěká. Proč se tedy Pellinor a po něm Palomides za tím zvířetem honí jako blázni?

V textu je sice narážka na nějakou Merlinovu předpověď, která se týká štěkajícího zvířete a toho, kdo je uloví, avšak žádné vysvětlení, co v té předpovědi bylo. Absolutní záhada.

Vysvětlení mohou být dvě: buď tiskař Caxton ztratil nějaké stránky z Maloryho rukopisu, které obsahovaly odpověď, anebo Malory žádné vysvětlení nepodal. Třeba se chtěl jen vysmát nesrozumitelným rytířským slibům a honbě za neskutečnými ideály.

Nyní se vraťme k Palomidově souboji s Tristanem. Boj byl dlouhý, neúprosný a krvavý. Nakonec vyčerpaný Saracén klesl k zemi, avšak Tristan zadržel smrtící ránu. Oba šlechetní rytíři uzavřeli věrné přátelství a odebrali se do nejbližší kaple, protože se Palomides, třebaže neulovil štěkající zvíře, odhodlal přijmout křesťanskou víru. Po křtu, při němž byl kmotrem, odjel Tristan na Camelot. Novopečený křesťan Palomides se pustil opět po stopě štěkajícího zvířete…

V závěru legendy Palomides se svým bratrem Saferem bojovali na Lancelotově straně ve válce o Gueneveru. Když se Lancelot vrátil do Francie, jmenoval pokřtěného Saracéna knížetem Provence. Více se o Palomidovi nepíše.

Ani o štěkajícím zvířeti.

Pořadí rytířů

Množství v legendě popisovaných bojů, ať už při turnajích, nebo naostro, dovolí stanovit top ten – nejlepších deset rytířů v boji na kopí či na meče.

První tři šampióni jsou po pořadí Lancelot z Jezera, Tristan z Lyonesse a Lamorak z Walesu. Těm se nikdo nevyrovnal a pokud stanuli proti sobě navzájem, skončilo klání obvykle remízou. Jednou spolu bojovali Tristan s Lamorakem na koni i na zemi celkem čtyři hodiny – bez výsledku. Nakonec Lamorak, pln obdivu k protivníkovi, se čestně rozhodl uznat sám sebe za poraženého. Šlechetný Tristan nabídku nepřijal a prohlásil, že Lamorak je vítězem. Lamorak nesouhlasil atd.

Jedenkrát však oba zmíněné rytíře vyhodil ze sedla jediným kopím Saracén Palomides a dokázal tak, že žebříček nejlepších není neohrozitelný. Nicméně nikdy se nikomu nepodařilo přemoci Lancelota v rovném boji. Výjimkou byl jeho syn Galahad – ale o této výjimce jsme se již zmiňovali. Jeho vítězství nad Lancelotem (a Percivalem) mělo symbolický charakter.

Ačkoliv, jak jsem se zmínil, pořadí bylo pohyblivé, na dalších místech by bylo možno umístit tyto rytíře: Bors z Ganisu, Palomides Saracén, Percival z Walesu, Marhaus z Irska, Pelleas z Ostrovů, Gareth z Orkney a jeho bratr Gawain.

Tato desítka musela často dokazovat svou rytířskou zdatnost, neboť o ctižádostivé vyzyvatele nebyla nikdy nouze. Umístění na žebříčku pochopitelně vyvolávalo závist: uvádí se, že když jednou Tristanova vítězství začala zastiňovat Lancelotův věhlas, chystali se Ector de Maris a Lionel rytíře z Lyonesse zabít. Šlechetný Lancelot jim v tom samozřejmě zabránil.

Došlo k tomu, že obyčejní rytíři se na turnajích odmítali klát se šampióny, neboť věděli, že je čeká jistá porážka a posměch publika. Proto se mezi mistry ujala móda vystupovat incognito, měnit si štíty apod. Lancelot se na jednom turnaji převlékl dokonce – za děvče.

Z celé desítky pouze Marhaus a Gawain padli v čestném rytířském souboji. Gareth zahynul v chaotické potyčce, která se rozpoutala při záchraně Guenevery před upálením. Neměl tehdy na sobě zbroj. Tristan a Lamorak byli zákeřně zavražděni, Lancelot a Percival zemřeli přirozenou smrtí, Bors z Ganisu zahynul ve Svaté zemi, bezpochyby v boji s přesilou pohanů. Pelleas odešel na odpočinek – před rizikem ho chránila kouzla zamilované čarodějky Nimue. Jak skončil Palomides, nevíme. Možná ho sežralo štěkající zvíře?

Ogier Dán

Byl jedním ze slavných paladinů Karla Velikého, takže bychom mohli předpokládat, že patří do chansons de geste, a ne do artušovské legendy. Leč není tomu zcela tak.

Ogier Dán, hrdina mnoha bitev se Saracény, se kdysi vydal na mořskou plavbu. Koráb ztroskotal a paladin byl vyvržen na břeh jako Robinson. Okolí mu připadalo divoké a neobydlené, tím větší byl jeho údiv, když se před ním najednou objevila žena nadzemské krásy. Pozdravila paladina milými slovy a vložila mu na hlavu věnec z květů. Od tohoto okamžiku Ogier zapomněl na svět. Věnec byl kouzelný, krásná žena byla čarodějka Morgana.

Dvě stě let, o nic více, o nic méně, držela čarodějka omámeného rytíře v milostném zajetí, ale rytíř si nestěžoval. Jenže jednoho dne mu kouzelný věnec náhodou spadl z hlavy a zakletý Ogier opět získal paměť. „Ježíši!“ zalamentoval. „Král Karel… Saracéni… Co já tady, k čertu, dělám?“

Nic nebyly Morganě platny prosby ani slzy, rytíř ji opustil. Vrátil se do světa. Dost se podivil, poněvadž místo Karla nyní panoval Hugo Kapet, protože však Saracéni dosud ohrožovali království, paladin měl stále co dělat. Ogier válčil dlouho a udatně.

Hugo Kapet umřel a po vší zemi proslavený Ogier už začal uvažovat, že se ožení s jeho vdovou. Právě se chystal na námluvy, když se nečekaně zjevila rozhněvaná Morgana. Beze slova zahalila Ogiera mračnem a odnesla ho do Avalonu.

Legenda tvrdí, že v Avalonu se Ogier spřátelil se samotným králem Artušem, u kostek, plného džbánu a ve společnosti roztomilých Jezerních panen. Nakonec legenda prorokuje, že až nadejde čas a Artuš se vrátí do Británie, Ogier Dán půjde s ním a zaujme čestné místo u Kulatého stolu.

Hans Christian Andersen učinil z Ogiera rodilého Skandinávce Holgera Danske – ve skutečnosti ale paladin žádným Dánem nebyl. Jeho přídomek de Denemarche byl ve skutečnosti překrouceným de les Marches (de Maris). Velkého pohádkáře Andersena si vzal za vzor Poul Anderson, rovněž původem Dán, když učinil Holgera Danske (Ogiera le Danois) hlavním hrdinou svého románu fantasy Tři srdce a tři lvi.

Místa a lokalizace

Legendární geografické názvosloví je ďábelsky komplikované. Nejznámější, Maloryho verze mýtu je přeplněna názvy, ale jen málo z nich se dá historicky lokalizovat. Malory umístil děj na místa symbolická pro Angličany, avšak absolutně neodpovídající politickým reáliím V.-VI. stol. v Británii. Artuš a jeho rytíři nemohli prožívat svá dobrodružství v Londýně, Westminsteru, Canterbury anebo Doveru, poněvadž tato místa ležela na území nepřátelských Sasů²⁸.

Nepřesné je vymezení kraje Logres (Logru, Logris, Leogria), tak se v legendě nazývá celá země, kde vládne král Artuš. Jak si vzpomínáme, dal té zemi jméno mýtický Lokrinus, syn Brutův. Právě v legendě o Brutovi, předkovi Britů, se uvádí, že země Logres se rozkládá v celé jihovýchodní a střední Anglii – od Kentu po vrchovinu Chiltern a ústí řeky Humberu. V Artušově době však většinu tohoto území ovládali Sasové, Artušovo království zabíralo Salisburskou planinu, Somerset, Devon a Wales, území jeho přátel a spojenců se rozkládala v Cornwallu a na severu v kraji Rheged až po Strathclyde a Antoninův val, dále v kraji Lothian a podél Humberu v Bernicii a Deiře.

Jiné Maloryho názvy byly, jak předpokládám, překrouceny při překladu z francouzštiny do angličtiny patnáctého století. Země Gower ve Walesu (Swansea u Bristolského zálivu) je v Artušově smrti nazývána různě: Gore, Gorre, Goris anebo Strangore. Samotný Wales je nazýván Gales či Galls a Lotovo království na ostrovech Orkneyích Orkania.

I když budeme považovat za absolutně prvotní verzi mýtu velšské pověsti, nesmíme zapomenout, že i ony byly zapisovány teprve v X.-XII. stol. na základě ústního podání. Přitom pochopitelně také docházelo ke zkreslením, i když se Velšanům snáze pracovalo s originálním materiálem. Jejich mytologické názvosloví obsahuje slovní základy, které dodnes nacházíme na mapě Walesu. Hrad byl a je caer, hora je pen, jezero se píše llyn, brod rhyd, ostrov ynys atd. Takže najdeme-li ve francouzských verzích anebo u Maloryho různé karboniky či karbeneky, je jasné, že šlo původně o velšské hrady.

Zmatek se ještě stupňuje, když se začnou geografii věnovat autoři fantasy a dávají do svých románů mapy. Mapu artušovské Británie se na první pohled nezdá být těžké nakreslit. Většina historických sídlišť má již své římské názvy a často jsou i dnešní názvy odvozeny z latinských. V některých případech je dokázaný historický fakt, že Římané postavili své město na zeleném poli, kde dříve nebyla žádná keltská praosada. Například Londinium vzniklo jako říční přístav pro transport cínu. Archeologové tvrdí, že před Římany na místě dnešního Londýna nebylo nic: Trinovantum anebo Caer Ludd anebo Caer Lundein jsou všechno bájné osady.

Ovšem jiná římská města vznikla na místech starých britských osad. Luguvalium, Venta, Isca, Eburacum, Segontium se dnes jmenují Carlisle, Caerwent, Caerleon on Usk, York, Caernarvon. Leč můžeme jen hádat, zda je dávní Britové nazývali Caer Llial, Caer Went, Caer Llion, Caer Ebrauc a Caer Seind yn Arvon. A už vůbec nemůžeme vědět, jestli se po odchodu Římanů vrátili ke starým názvům.

Někteří autoři fantasy se důsledně drží právě této poslední teze – všechno je pro ně keltské: Londinium je pro ně Caer Lundein, Isca Dumnoniorum je Caer Esk, Glevum či Gloucester je Caer Gloiu.

Jiní spisovatelé míchají skutečný Molotovův koktejl – jejich postavy cestují mezi Glevem a Caer Wisc, mezi Caer Llial a Londiniem, navštěvují Eburacum i Din Eidyn. Devon je jednou Dyfneint, podruhé Dumnonia, Gwynedd bývá Venedotia, Rheged Demetia anebo naopak, jak autora napadne. Místa, která jsou s legendou spojena nejtěsněji si ponechávají jména dnešní: Glastonbury namísto Ynys Gwydrin, Winchester namísto Venta Belgarum, Salisbury namísto Sarum, Tintagil namísto keltského Din Tagell anebo latinského Durocornovium.

Další fabulátoři přihazují do toho koktejlu vlastní olivy – názvy vymyšlené a fantastické. Kreslí do svých map místa důležitá pro legendu, avšak s neurčeným názvem ani lokalizací. Nevíme například, kde hledat místa dvou Artušových nejdůležitějších bitev: Mount Badon a Camlann²⁹.

To se rozumí, že na žádné mapě nesmí chybět Camelot. Ať se zeptáte kohokoliv, kde sídlil král Artuš, každý bez váhání odpoví: „kde jinde, než na Camelotu“. Odtud král vládl, tady stál Kulatý stůl, odtud se rytíři vydávali na nebezpečné výpravy.

Dlouhá léta se soudilo, že Camelot stál na místě římského města Venta Belgarum, což je dnešní Winchester v hrabství Hampshire, který byl od VI. stol. hlavním městem Wessexu a do X. stol. sídelním městem anglosaských králů. Až nedávno byla zveřejněna teorie, že legendární hrad stál na vrchu Cadbury v Somersetu, nedaleko městečka South Cadbury. Byly tam nalezeny stopy dávné tvrze. Avšak jistotu nemáme…

Nevíme ani, kdo vymyslel anebo pozměnil ten název, netušíme ani, jak mohl znít keltsky, případně latinsky – pokud byl Camelot postaven na místě keltského hradiště anebo římského castra. Autoři fantasy se to nedopatření usilovně snaží napravit a vymýšlejí rádoby keltské názvy: Caer Cam, Camlan, Caer Camiliot apod.

Druhým Artušovým sídlem byl Caer Lleon či Caer Llion – v současnosti Caerleon na řece Usk, v římském období Isca. Ve Vulgátě je Caer Lleon přejmenován na Karduel. Existuje hypotéza, že za římských dob nesla Isca rovněž název Urbs Legionum – Město Legií. Zde se tedy mohla odehrát devátá z Nenniem zaznamenaných bitev se Sasy.

Další Artušova sídla (Chrétien de Troyes) byla v Cardiganu ve Walesu, v ústí řeky Teifi, v římské pevnosti Deve (Chester) a v Caerdyvu (Cardiff).

Podle legendy se v Glastonbury v hrabství Somerset nacházelo v Artušově době symbolické centrum britského křesťanství. Dnešní opatství Glastonbury Abbey stojí prý na místě dávného kláštera založeného Artušem. Bylo to posvátné místo, neboť právě v Glastonbury na Ynys Witrin – Skleněném Ostrově zapíchl Josef z Arimatie do země svou poutnickou hůl, z níž poté vyrostl keř hlohu. Na úpatí kopce Glastonbury Tor skutečně kdysi rostl druh hlohu, který se nikde jinde v Anglii nevyskytoval. Rostl, ale už neroste, poněvadž ho Cromwellovi puritáni vysekali a spálili v rámci kampaně proti „papeženským bludům“. Ach, historie, historie, ty černá diskotéko…

V opatství Glastonbury nalezla klid a místo pokání královna Guenevera, zde byl údajně pochován král Artuš. Hrobka (kenotaf) krále a královny byl „objeven“ r. 1190 na popud krále Jindřicha II. – měla to být propagační akce na podporu jeho nároku na dědictví po králi Artušovi. Paradoxní situace: falešný hrob údajně historického krále jako záminka nároku na trůn zcela bájného impéria.

V lidové tradici byl pahorek Glastonbury Tor místem čarodějných rejdů. Scházeli se na něm elfové, jimž vládl Gwyn ap Nudd, se kterým se utkal lidový světec Collen.

Někdy se okolí Glastonbury identifikuje s kouzelnou krajinou Avalonem, ten názor prezentují někteří spisovatelé žánru fantasy, jako Marion Zimmer Bradleyová anebo Stephen R. Lawhead.

Jiné důležité lokality a regiony jsem se snažil zanést do map, které jsem nakreslil podle různých pramenů – rovněž podle literatury fantasy.

Avalon

… uz Avalun, der Feinen Land…

Gottfried ze Štrasburku

~

Mýtická Země víl (Faërie, Land der Feinen), místo odpočinku dočasným životem znavených hrdinů. Krajina věčného štěstí a mládí odpovídá z irské mytologie známému Tir nan Og, keltskému Ostrovu Blažených (Isle of the Blest) a homérskému Elysiu.

Ve velšských pověstech se ta země nazývá Ynis Avalon (Ynys yr Afallon) čili Ostrov Jabloní anebo Ostrov Jablek – aval znamená jablko. Avalon prý leží v oceánu daleko na západě (jako mýtické Hy Brasil), jindy se uvádí, že je zatopen vodami (jako Lyonesse anebo Ys), a nejčastěji, že je to ostrov zahalený mlhami, nejspíše někde blízko Glastonbury. Do těch míst se klade jak legendární Ynis Witrin – Skleněný Ostrov, na němž byl nejstarší křesťanský kostel a klášter, tak nedaleký, avšak obyčejným smrtelníkům nedostupný Ynis Avalon. Byla to symbolická konfrontace starého a nového.

Avalon byl kladen rovněž na ostrovy Mona (Anglesey) a Manau (Man). Poblíž Anglesey, na ostrůvku Puffin Island se měl nacházet předchůdce hradu svatého grálu a hory Montsalvat – legendární Caer Sidi, Vířící hrad postavený z lidských kostí.

Podle Wartona byl Avalon údolím (The Fair Vale of Avalon). U Tolkiena odplouvají elfové ze Středozemě přes moře na západ, samozřejmě do Avalonu, analogie je nasnadě. Jack Vance v trilogii Lyonesse strčil všechny Avalony do jednoho pytle: vymyslel Staré Ostrovy (Hybras čili Hy Brasil), na nichž leží království (např. Lyonesse) a hrady (kromě jiných též Ys a Avallon). Ys se v poslední části cyklu (Madouc) klasicky ponoří do mořských hlubin.

Co bylo dál?

Abychom vyplnili mezeru mezi mýtem o králi Artušovi a následujícím historickým obdobím, můžeme nahlédnout jak do starých kronik, tak do literatury fantasy.

Artušova vláda trvala zhruba pětadvacet let. Když padl, bylo mu pravděpodobně něco okolo čtyřicítky.

Chaos, který nastal po bitvě u Camlannu (A. D. 537? 540? 542?) trval jistě déle než rozvrat po smrti Ambrosia Aureliana či Uthera Pendragona. Nevíme, jestli měl Artuš kromě Mordreda ještě nějaké potomky – a nemá to žádný význam. Připomeňme si, že se jednalo o Kelty, kterým byl cizí pojem dědičné monarchie. U Keltů neplatilo: král je mrtev, ať žije král! Keltský král musel být akceptován většinou obyvatelstva, čehož byl po Artušovi určitě málokdo schopen dosáhnout, třebaže o kandidáty nebyla nouze. Legenda praví, že novým Duxem Bellorum se stal Konstantin, syn Kadorův (Custennin ap Cador). Podle probošta Layamona odkázal Konstantinovi svůj trůn sám umírající Artuš.

Co na to literatura fantasy? Parke Godwin v The Beloved Exile rovněž činí z Konstantina Artušova následníka, ne však bez boje. Jeho konkurenti, uchazeči o trůn jsou kromě jiných: Emrys, syn Kayův, král Mark z Cornwallu a… královna Guenevera.

Kronika De excidio et conquestu Britanniae učeného mnicha Gildase uvádí, že po Artušově smrti se Británie rozpadla na pět království: Gwynedd, Powys, Dyfedd a Gwent ve Walesu a Dumnonii na území dnešního Cornwallu, Devonu a Somersetu. Tato království ovládali „tyrani“, jak je označil Gildas, a jejich panování bylo příčinou titulní zhouby Británie. Tři z oněch tyranů znal kronikář jménem: Maelgwyna z Gwyneddu, Vortipora z Dyfeddu a již zmíněného Konstantina, vladaře Dumnonie. Zdá se, že toho posledního Gildas obzvláště nesnášel, protože ho nazval „prašivým štěnětem nestoudné dumnonské lvice“.

Na severu Ostrova se podle Gildase udržela ještě tři keltská království: Clyde, Rheged a Elmet.

Jako protiklad Gildasových „tyranů“ vyzvedl jiný kronikář Beda Ctihodný „moudré a spravedlivé“ saské krále, zvané „Bretwaldas“. Byli to Ælle ze Sussexu, Cerdik, Cynrik a Cæwlin z Wessexu, Æthelbert z Kentu a Rædwald z Východní Anglie. Nic tedy divného, že „tyrani“ byli potřeni a „moudří a spravedliví“ Bretwaldas postupně ovládli jejich země. V tom období Sasové bleskově dokončili okupaci britských území. Již r. 550 obsadili oblast dnešního Hampshire a Wiltshire, a tak se do jejich rukou dostala mnohá místa spojená s osobou krále Artuše: Winchester, Salisbury a Stonehenge. Po porážkách Britů u Beranburhu (r. 556) a Dearhamu (r. 577) pronikli Sasové hluboko do Somersetu a obsadili další Artušovy hrady: Gloucester, Cirencester, Bath, Glastonbury… a Camelot. Zakrátko obsadili ústí řeky Severn, dnešní Gloucestershire, a tak odřízli Dumnonii od keltských království ve Walesu. Když brzy nato padl Devon, Dumnonie se zcvrkla pouze na území Cornwallského poloostrova a jako politická síla přestala existovat. Mezitím na severu ovládli Sasové Northumbrii – britská království Elmet, Deiru a Bernicii.

Tímto způsobem už r. 600, sotva půl století po Artušově smrti, prakticky celá Británie od Kentu po Edinburg a od Sussexu po Devon patřila Sasům, Britové se udrželi pouze ve Walesu, Cornwallu a v severním Rhegedu. Podstatně jich ubylo, protože souběžně probíhal velký exodus, při němž se mnoho z nich vrátilo na kontinent, odkud před věky přišli jejich předkové. Přestěhovali se do oblasti, která zůstala keltská, do Malé Británie čili Armoriky, dnešní Bretaně.

Vítězní Sasové založili tzv. heptarchii – sedm království: Kent, Essex, Sussex, Wessex, Východní Anglie, Mercie a Northumbrie. Ale jak už to chodí, záhy začalo sedm království bojovat mezi sebou navzájem. Mercie porazila dosud nejsilnější Northumbrii a získala hegemonii. Paradoxní je, že saského krále Mercie Pendu podporoval v boji proti jeho saským rodákům keltský král Gwyneddu Cadwallon.

Ovšem sasko-britské spojenectví netrvalo dlouho. Nový král Mercie zatlačil Kelty dále na západ a na nové hranici nechal navršit zemní val, který byl podle něj nazván Offova hráz (Offa’s Dyke), táhl se od ústí řeky Wye do Bristolského zálivu na jihu po ústí řeky Dee na severu. Offova hráz se stala hranicí, demarkační linií mezi dvěma kulturami, dvěma jazyky… a dvěma legendami. Už v té době totiž ve Walesu psal Nennius o Artušovi, ochránci Britů a postrachu Sasů. Naopak Sasové, třebaže nakonec zvítězili, stále nezapomněli na masakr pod Mount Badon.

Krom toho měli Sasové vlastní problémy. Mercie ztratila vůdčí postavení, když podlehla Wessexu. Jeho král Egbert sjednotil r. 827 heptarchii v jeden stát a stal se tak prvním historickým vládcem něčeho, co již můžeme nazývat Anglickým královstvím. Egbert vládl z Winchesteru, již tehdy považovaného za sídlo legendárního Artuše.

Poslední bašta dumnonských Britů se udržela do r. 838. Tehdy padl Cornwall a do rukou Sasů se dostal hrad Tintagil, místo narození krále Artuše, místo zrození jeho legendy.

Vítězná Anglie však v té době už válčila s novými vetřelci – Dány. Po jistou dobu byla v držení Vikingů celá země, dokud se Alfrédovi Velikému nepodařilo zorganizovat národní odpor a Dány r. 878 porazit. Ale to nebyl konec nájezdů.

Nadešel r. 1066, přes Kanál se přeplavil Vilém, vévoda normandský. Bastard, jak ho nazývali, rozdrtil u Hastingsu anglosaské vojsko krále Harolda II., získal slavný přídomek Dobyvatel a Anglii ovládli jeho Normané³⁰.

Směsice saské řeči a francouzštiny dala časem vzniknout angličtině, jazyku, kterým psal o Artušovi probošt Layamon. Zatím už Normané pronikali do Walesu, aby si podrobili slabá a neustále rozhádaná knížectvíčka Powysu, Dyfedu, Gwyneddu, Gwentu, Tywi, Gwyru a Arwystlu…

Keltové se snadno nevzdávali. Válčili dlouho. Teprve r. 1282, po bitvě u Builth Wellsu, v níž padl velšský kníže Llewellyn, po pacifikaci (čti: řeži) uchystané Edwardem I. uznala velšská knížectví anglonormanskou nadvládu. Legenda hlásá, že i když byli Artušovi potomci poraženi, opovažovali se klást vítěznému anglickému králi podmínky: „Neuznáme vládce, který se nenarodil ve Walesu a který mluví francouzsky!“

„Dobrá,“ odvětil Edward a rozvinul z plenek svého syna, který se narodil během válečného tažení. „Zde je váš nový pán. Narodil se ve Walesu, v Carnarvonu, a neumí francouzsky ani slovo!“ Od té chvíle nosí každý následník britského trůnu titul princ waleský.

Na znamení holdu a poddanství dostal Edward I. od poražených Velšanů korunu krále Artuše. Koruna legendárního vládce se vrátila do Londýna, města, kde byl korunován Uther Pendragon i Artuš… Co na tom, že to byl falzifikát, šlo přece o symbol.

A co staří známí, neporazitelní Piktové ze Severu? Udrželi se déle, ale poněkud pozměněni. Nejprve zopakovali Vortigernovu chybu. Tlačeni od jihu Sasy, požádali o pomoc Kelty z Irska. Ti se usadili v Dal Riadě a byli známi jako Scoti. Postupem času tito přistěhovalci ovládli celou zemi, která od té doby (844) nese název Skotsko. Piktské a skotské obyvatelstvo se zintegrovalo v jeden národ.

Tentýž Edward I., který ovládl Wales, si chtěl podrobit i Skotsko. Podařilo se mu to r. 1296, ale už r. 1314 utrpěl jeho syn Edward II. od Skotů u Bannockburnu porážku, rovnající se Hastingsu. Skotsko si udrželo nezávislost a svébytnost, která navzdory pozdějším porážkám a unii z r. 1707 v podstatě trvá do současnosti.

A Edward III., syn ve Skotsku poraženého Edwarda II., složil r. 1344 ve Westminsteru slavnostní přísahu: „Budu věrně kráčet ve stopách velikého krále Artuše a z mých dobrých a pravých rytířů znovuzrodím družinu Kulatého stolu…“ Rodilý Norman Edward složil tu přísahu francouzsky, protože anglicky neuměl. Z velštiny, Artušovy řeči, neznal ani slovo. A skutečně, v r. 1348, po vítězstvích u Calais a Kresčaku, měl Edward skutečně svůj Kulatý stůl. Usedali k němu jeho rytíři Podvazkového řádu.

Zatím Velšané ještě jednou povstali proti anglickým pánům. Do čela jejich vzpoury se r. 1400 postavil Owain Glyndwr, zvaný Angličany Owen Glendower. Pod heslem „Svobodný Wales svobodným Velšanům“ rozpoutal partyzánskou válku, pustošil anglická sídla a útočil i na normanské hrady, které byly již od časů Edwarda I. symbolem cizí okupace. Tváří v tvář anglické přesile žádal Glyndwr o pomoc Kelty z Irska a Skotska, o intervenci prosil i francouzského krále. Avšak pomoc nepřišla. Povstalci byli r. 1403 poraženi u Shrewsbury a r. 1410 byla vzpoura definitivně potlačena. Byl to konec snů o samostatném a nezávislém státě, Wales se stal součástí Anglického království, později Velké Británie³¹.

Heslo: „Nezávislý Wales Velšanům“ se čas od času vrací dodnes. Ačkoli Wales není Ulster a nikdy nevznikla žádná velšská republikánská armáda, došlo v r. 1966 k několika bombovým útokům. Kultovními hrdiny velšských nacionalistů a separatistů byli Llewellyn Veliký a Owain Glynwr…

Ale vraťme se opět do minulosti. Vítěz nad Glendowerem král Jindřich V. vzkřísil bojovou tradici krále Artuše, slavně zvítězil u Azincourtu a podle smlouvy z Troyes se oženil s francouzskou princeznou.

Tato Francouzka, nyní již ovdovělá královna Kateřina, se r. 1422 podruhé vdala – tajně si vzala jistého šlechtice. Její ženich nebyl ani Norman, ani Sas, nýbrž Velšan, Kelt. Pocházel ze starého rodu Tudorů, jenž odvozoval svůj původ od legendárního krále Artuše. Šlechtic nosil stejné jméno jako velšský národní hrdina Glyndwr a jako jeden z Artušových rytířů – Owain.

V r. 1485 sir Thomas Malory, rytíř z Newbold Revell ve Warwickshiru, dal do tisku svoje životní dílo Le Morte Darthur.

V tomtéž roce se potomek Owaina Tudora a královny vdovy Kateřiny Jindřich Richmond stal vládcem Anglie. Jakožto Artušův potomek v přímé linii se oficiálně prohlásil dědicem slavného krále³². Do boje proti Richardovi III. z rodu Yorků vytáhl Jindřich pod korouhví, na níž byl červený drak – stejně jako na Artušově praporci v bitvě pod horou Badon. A stejně jako Artuš pod Mount Badon, zvítězil také Richmond u Bosworthu, v bitvě, ve které poražený Richard III. nabízel „království za koně“. Toto vítězství ukončilo krvavou válku Růží.

Potomek Owaina Tudora nastoupil na anglický trůn jako Jindřich VII. a již při své korunovaci oznámil návrat k artušovským tradicím. Svého prvorozeného syna nechal pokřtít jménem Artuš a slavnostní křest se uskutečnil ve Winchesteru – na Maloryho Camelotu.

Artuš Tudorovec, jenž se měl stát Artušem II., však umřel mlád a nikdy neusedl na trůn. Proroctví o návratu krále Artuše se neuskutečnilo… Nicméně velští Tudorovci, potomci legendárního krále, zůstali u moci. Jindřich VIII. nechal opravit a vymalovat Kulatý stůl z Winchesteru, navíc jej dekoroval tudorovskou růží. A jeho dcera Alžběta, která usedla na anglický trůn r. 1558, byla nazývána Veliká. Básníci o ní psali, že „jediný pohled na ni prozrazuje, že z pravých Britů rod svůj béře“.

V r. 1859 Alfred lord Tennyson napsal Královské idyly…

V r. 1958 Terence Hanbury White dokončil své Svíce ve větru posledním dílem The Once and Future King (Král dnes, král budoucí) …

V r. 1982 natočil John Boorman film Excalibur…

V témže roce dopsala Marion Zimmer Bradleyová Mlhy Avalonu…

V r. 1991 natočil Terry Gilliam film The Fisher King…

Arthurus, Rex quondam, Rexque futurus.

Legenda žije. Grál je stále možno nalézt. Avalon existuje.

Ale dosud jej halí mlhy.

MALADIE

Tajemnou a zakletou, já zrcadlovou chodbu zřím,

v podsvětí mých snů zdá se vyhloubena,

pustá je, nohou lidskou nikdy nedotčena,

roku běh nezná, nehybná bezčasím.

Znám pověst zrcadlovou, v níž namísto slunce

nad ostatky prabytostí bdí jen řada svící,

ta pověst sama ze sebe se odvíjející

však nikdy, nikdy nedojde do konce…

Boleslaw Leśmian

~

Armorika – vždy mi na paměti vytane mrholení a hukot vln valících se na rozeklané kamenité břehy. A barvy Bretaně, vzpomínám, šedá a bílá – a samozřejmě aqua marina, jak jinak.

Dotkl jsem se ostruhou koňského boku a zamířil směrem k dunám. Drobné kapičky, tak jemné, že ani nevsakovaly, usazovaly se jako jemný, hustý poprašek na sukně mého pláště, na koňské hřívě. Orosené kovové součásti výstroje ztratily lesk. Nad obzor vyplouvala těžká, potrhaná, šedobílá mračna a hnala se oblohou nad pevninu.

Vyjel jsem na návrší porostlé trsy tuhé, šedavé ostřice. Tam jsem ji spatřil – černou siluetu na pozadí nebe, nehybnou jako sochu. Popojel jsem blíže. Kůň kráčel s námahou: déšť ještě neprosákl moc hluboko a tenká vrstva pevnějšího vlhkého písku se bortila pod kopyty.

Seděla na sivém koni, po žensku, zahalena v tmavošedém splývavém plášti. Kapuci měla shrnutou na zádech, plavé vlasy mokré, zkroucené, přilepené na čelo. Nepohnula se, jen si mne prohlížela klidnýma, zamyšlenýma očima. Její kůň potřásl hlavou, kovové přezky postroje zacinkaly.

„Bůh s tebou, rytíři,“ předběhla mne s pozdravem. Hlas měla tichý, vyrovnaný.

Takový, jaký jsem u ní čekal.

„I s tebou, paní.“

Měla souměrný, oválný, příjemný obličej, plné, půvabně vykrojené rty a nad pravým obočím znamínko anebo jizvičku ve tvaru obráceného půlměsíce. Rozhlédl jsem se. Okolo nás byly jen a jen duny. Nikde žádný průvod, vozy, jezdci. Byla sama.

Stejně jako já.

Sledovala očima můj pohled a usmála se.

„Jsem sama,“ potvrdila nepopiratelnou skutečnost. „Čekám zde na tebe, rytíři.“

Aha. Čekala na mne. Zajímavá věc, poněvadž já jsem neměl ani tušení, co je zač. A rozhodně jsem se nenadál potkat na této liduprázdné pláži někoho, kdo by na mne čekal. Tak se mi alespoň zdálo.

„Tedy pojedeme, rytíři,“ obrátila ke mně klidnou, chladnou tvář. „Jsem Branwen z Cornwallu.“

Nebyla z Cornwallu. Ani z Bretaně.

Jsou důvody, pro něž si často nevzpomínám ani na to, co se událo celkem nedávno. V mé paměti zejí černé mezery. A naopak, občas si vzpomenu na události, o nichž si nejsem zdaleka jist, zda se doopravdy staly. Divné věci se dějí v mojí hlavě. Leč irský přízvuk, přízvuk z Tary, si nemohu splést s žádným jiným. Nikdy.

Mohl jsem jí to říci. Ale neřekl jsem.

Sklonil jsem před ní helmici, pěstí v rukavici jsem se dotkl zbroje na prsou. Nepředstavil jsem se. Měl jsem právo zůstat nepoznán. Obrácený štít, visící u mého kolena, byl zřetelným a výmluvným znamením přání zachovat in cognito. Rytířský mrav se již začal stávat obecně přijímaným pravidlem chování. Nebylo na tom zhola nic potěšitelného, vezmu-li v potaz, že rytířský obyčej zvolna pozbýval smyslu, stávaje se nezřídka donebevolajícím podivínstvím.

„Pojeďme,“ zopakovala.

Pobídla koně dolů se svahu. Jel jsem za ní, dohonil jsem ji a pokračovali jsme bok po boku, brodíce se pískem a řídkou, pichlavou trávou. Chvílemi jsem dokonce já jel vpředu, takže někdo nezúčastněný by se mohl domnívat, že to já ji vedu. Nestaral jsem se. Směr, kterým jsme se ubírali, připadal mi víceméně správný.

Protože moře zůstalo za námi.

Nemluvili jsme. Branwen, údajně z Cornwallu, ke mně několikrát obrátila tvář, budíc dojem, jako by se mne chtěla na něco zeptat. Avšak nezeptala se na nic. Byl jsem jí vděčen. Cítil jsem, že bych mnoho jejích otázek nedokázal zodpovědět. Mlčel jsem a přemítal – dá-li se tak nazvat proces namáhavého skládání všech obrazů a dějů, honících se v mé hlavě, do smysluplného řádu.

Cítil jsem se mizerně. Velmi zle.

Ze zamyšlení mne vytrhl dívčin zdušený výkřik a pohled na zubatý železný hrot těsně před mou hrudí. Zvedl jsem hlavu. Hrot patřil k oštěpu třímanému chlapem v rohaté šaškovské karkuli a potrhané kroužkové košili. Druhý chlap, šeredný, zamračený otlemenec, držel Branwenina koně za uzdu hned při udidle. Třetí, stojící pár kroků za nimi, na mne mířil kuší. Nesnáším, když na mne míří kuše. Kdybych byl, u všech čertů, papežem, zakázal bych výrobu samostřílů pod hrozbou exkomunikace.

„Klid, rytíři,“ promluvil ten s kuší. „Nezabiju tě. Jestli nebudu muset. Ale jestli se jenom dotkneš meče, budu muset.“

„Potřebujeme žrádlo, teplý hadry a nějakej groš,“ řekl zamračený. „Nechceme vaši krev.“

„Nejsme žádní vrahouni,“ přidal se ten v šaškovské čepici. „Jsme solidní, počestní zbojníci. Máme svoje zásady.“

„Určitě taky bohatým berete a dáváte chudým,“ doplnil jsem.

Lapka v karkuli se široce usmál. Měl černé vlasy a snědou pleť jižana, na bradě a tvářích ježaté strniště.

„Tak daleko naše poctivost nesahá,“ řekl. „Obereme každého. Ale že jsme sami chudí, máš pravdu aspoň zpolovic. Hrabě Orgellis rozpustil svoji družinu a nás poslal do pekel. Dokud nás nenajme někdo jiný, musíme se nějak živit, ne?“

„Co mu to povídáš, Beku de Corbin?“ zeptal se zamračený. „Proč mu to vysvětluješ? Dělá si z nás srandu, nevidíš? Chce nás urazit.“

„Jsem nad to povznesen,“ odvětil nadutě Bec de Corbin. „Nemůže mě urazit. Nu, rytíři, neztrácejme čas. Odepni sedlové brašny a hoď je na zem. Přidej k ním svůj měšec. A plášť. Všimni si, nežádáme koně ani zbroj. Známe meze.“

„Bohužel,“ připojil otlemenec s chlípným úšklebkem. „Musíme tě taky požádat o tuhletu krasotinku. Jenom na chvíli.“

„Ach, málem bych zapomněl,“ vycenil opět zuby v úsměvu Bec de Corbin. „Potřebujeme tu dámu. Pochop, rytíři, pustina, samota… Už jsem skoro zapomněl, jak vypadá nahá ženská…“

„To já zapomenout nedovedu,“ ozval se kušovník. „Vidím to noc co noc, jen co zavřu oči.“

Musel jsem se zřejmě bezděky usmát, poněvadž mi Bec de Corbin bleskurychle zvedl ozubený hrot k obličeji a střelec přiložil zbraň k líci.

„Ne,“ promluvila Branwen. „To není třeba.“

Pohlédl jsem na ni. Bledla postupně odspodu tváře, od úst. Nicméně její hlas zůstal klidný, chladný, netečný.

„Není třeba,“ zopakovala. „Nechci, abys kvůli mně zahynul, rytíři. Nestojím ani o to, abych byla samá modřina a moje šaty na cáry. Koneckonců o tolik nejde… Nežádají příliš.“

Nepodivil jsem se o nic méně než lapkové. Já jsem se ovšem mohl domyslet předem. To, co jsem považoval za klid, chlad, sebeovládání, byla prostě jen rezignace. Znal jsem to.

„Dej jim svoje brašny,“ pokračovala Branwen, „a jeď. Prosím. Nedaleko odtud stojí na rozcestí kříž. Počkej tam na mne. Předpokládám, že to nebude trvat moc dlouho.“

„Ne každý den se setkáváme s tak rozumnými lidmi,“ poznamenal uznale Bec de Corbin a sklonil oštěp.

„Nedívej se tak,“ zašeptala Branwen. Bezpochyby něco vyčetla z mého pohledu, jakkoli jsem se domníval, že se obstojně ovládám.

Sáhl jsem za sebe a předstíral, že povoluji řemen sedlových brašen. Mezitím jsem nenápadně vytáhl nohu z třmene. Bodl jsem koně ostruhou a kopl Beka de Corbin do obličeje. Odletěl pozpátku, pokoušeje se oštěpem udržet rovnováhu jako nějaký kejklíř-provazochodec. Tasil jsem meč a zároveň sklonil hlavu, takže šíp určený pro mé hrdlo třeskl o přilbu a neškodně po ní sklouzl. Zamračeného jsem ťal shora, pěkným klasickým obloukem, a skok koně mi usnadnil vytržení ostří z jeho lebky. Není to vůbec těžké, pokud víte, jak se to má udělat.

Bec de Corbin, kdyby chtěl, mohl utéci do dun. Nechtěl. Domníval se, že než dokážu otočit koně, vrazí mi oštěp do zad. Špatný dohad. Sekl jsem ho přes napnuté paže svírající ratiště a ještě jednou přes břicho. Chtěl jsem níž, ale nevyšlo to. Nikdo není dokonalý.

Ani střelec z kuše nebyl zbabělec. Místo aby se dal na útěk, znovu napjal tětivu a chystal se zamířit. Zadržel jsem koně, uchopil meč v půli čepele a hodil. Zasáhl jsem. Padl tak pěkně, že jsem ani nemusel dolů ze sedla, abych si sebral svou zbraň.

Branwen sklonila tvář na koňskou šíji a dusila se křečovitým vzlykotem. Neřekl jsem ani slovo, neučinil ani pohyb. Neudělal jsem nic. Nikdy jsem nevěděl, co je zapotřebí udělat, když žena pláče. Jistý bard, kterého jsem kdysi poznal v Caern Aranhrod ve Walesu, tvrdil, že nejlepším řešením je rozplakat se taky. Žertoval anebo mluvil pravdu – nevím.

Pečlivě jsem otřel zkrvavenou čepel. Pod sedlem mívám hadřík, který mi v podobných situacích slouží právě k tomuto účelu. Čištění zbraně uklidňuje ruce.

Bec de Corbin sténal, chroptěl a snažil se umřít. Mohl jsem sesednout a lapku dobít, ale bylo mi špatně. Kromě toho, proč bych ho měl litovat? Život je krutý. Mne, jak jsem si připomněl, rovněž nikdo nelitoval. Tak se mi tenkrát alespoň zdálo.

Sundal jsem helmici, drátěnou kápi i plátěnou kuklu. Skrznaskrz promočená. Zpotil jsem se jako kůň. Cítil jsem se bídně. Víčka mne tížila, jakoby byla z olova, v ramenou a pažích jsem cítil bolestivé trnutí. Ženský pláč ke mně doléhal jako přes stěnu z dřevěných klád, důkladně utěsněných mechem. Hlavu mi svírala tupá, pulzující bolest.

Kde jsem se vzal na těchto dunách? Odkud přicházím a kam jdu? Branwen… To jméno jsem už přece někde slyšel. Ale nemohl jsem… Nedokázal jsem si vzpomenout…

Ochromenými prsty jsem se dotkl hrbolatého šrámu na své hlavě, staré jizvy, stopy po tamté strašlivé ráně, která mně rozštípla lebku a vrazila do ní zkroucené okraje rozťaté helmy.

Co je na tom divného, uvažoval jsem, že nosím-li na hlavě něco takového, mívám v ní časem zmatek? Co je pak divného na tom, jestliže černou chodbou, vedoucí do pustých a temných krajin mých snů, putuji i když bdím?

Popotahováním nosem a odkašláváním mi Branwen dala na vědomí, že už… Polkl jsem, abych zahnal suchu v krku.

„Jedeme?“ zeptal jsem se úmyslně stručně a stroze, abych zamaskoval vlastní slabost.

„Ano,“ odvětila stejným tónem. Otřela si oči hřbetem ruky. „Rytíři?“

„Poslouchám, paní.“

„Pohrdáš mnou, mám pravdu?“

„Nemáš pravdu.“

Prudce se otočila a pobídla koně cestou z dun, směrem ke skalám. Následoval jsem ji.

Bylo mi špatně. Cítil jsem vůni jablek.

*

Nenávidím zavřené brány, spuštěné mříže, zvednuté padací mosty. Protiví se mi stát jako žebrák nad zapáchajícím hradním příkopem. Přivádí mne k zuřivosti, když si musím drát hrdlo a odpovídat knechtům nesrozumitelně hulákajícím z cimbuří – a nevědět přitom, zda si ze mne utahují, nadávají mi anebo se prostě jen ptají na jméno.

Nenávidím, když se musím představovat, nemám-li na to chuť.

Bylo dobré, že brána byla otevřená, mříž zvednutá a o kopí opření zbrojnoši neprojevovali přílišnou horlivost. Ještě lepší bylo, že člověk v sametovém oděvu, který na nádvoří pozdravil Branwen, se spokojil s několika jejími slovy a mne se na nic nevyptával.

Dvorně podal Branwen ruku a přidržel jí třmen, decentně odvrátil zrak, když se jí při sesedání z koně vyhrnula sukně a odhalila její lýtko i koleno. Pak pokynul, ať jdeme za ním.

Hrad se zdál strašidelně pustý. Jako po vymření. Bylo velmi chladno a při pohledu na vyhaslé, černé krby běžel mráz po zádech. Čekali jsme, já a Branwen, ve velkém studeném sále, v šikmých pásech bledého světla, padajícího dovnitř úzkými okny. Nečekali jsme dlouho. Vrzly nízké dveře.

Nyní, napadlo mne a ta myšlenka mi zableskla v hlavě jako chladný, bílý, oslnivý plamen, jenž na okamžik osvětlil nekonečnou hlubinu temné chodby. Nyní, napadlo mne, nyní vejde ona.

Vešla. Ona.

Iseult.

Něco se ve mně sevřelo, když se objevila, když bíle zazářila v černém rámu dveří. Věřte mi nebo ne, na první pohled byla k nerozeznání od tamté irské Iseult, od mé krajanky, Zlatovlasé Iseult z Baile Átha Cliath. Teprve druhý, pozornější pohled nalezl rozdíly: vlasy maličko tmavšího odstínu, a méně vlnité, oči zelené, nikoliv blankytně modré, a ne toho neopakovatelného mandlového tvaru, poněkud odlišný obrys rtů. A ruce…

Ruce měla, věřte mi, úžasně krásné. Soudím, že uvykla nesčetným lichotkám, přirovnávajícím je k alabastru či slonové kosti. Mně nicméně barva a hladkost těch rukou připomněly takřka průsvitné voskové svíce, zářící v šeru glastonburské kaple Ynis Witrin.

Branwen se hluboce uklonila. Já jsem poklekl, schýlil hlavu a oběma rukama jsem k ní pozvedl svůj meč v pochvě. Jak bylo zvykem, nabídl jsem svou zbraň k jejím službám. Ať už to mělo v budoucnu znamenat cokoli.

Odpověděla mírnou úklonou, přistoupila blíž a konečky štíhlých prstů se dotkla meče. Mohl jsem vstát, ceremoniál to dovoloval. Podal jsem zbraň tomu v sametovém oblečení. Rovněž to kázal obyčej.

„Vítám vás na hradě Carhaingu,“ promluvila Iseult. „Paní…“

„Jsem Branwen z Cornwallu. A zde, můj průvodce…“

To jsem zvědav, pomyslel jsem si.

„…rytíř Morholt z Ulsteru.“

U Luga a Lira! Vzpomněl jsem si. Branwen z Tary. A později samozřejmě Branwen z Tintagelu. Byla to ona.

Iseult si nás mlčky prohlížela. Sepjala své pověstné sněhobílé ruce a stiskla propletené prsty, až jí zapraskaly klouby.

„Přišli jste od ní?“ otázala se konečně tichým hlasem. „Z Cornwallu? Jak jste se sem dostali? Den co den vyhlížím loď. Vím, že žádná dosud nepřistála u našich břehů.“

Branwen mlčela. A já jsem nevěděl, co mám odpovědět.

„Mluvte,“ pokračovala naléhavě Iseult. „Kdy připluje loď, na niž čekáme? Koho bude mít na palubě koráb z Tintagelu? Jakou barvu budou mít jeho plachty? Bílou? Černou?“

Branwen neodpovídala. Iseult Běloruká sklonila hlavu na znamení, že rozumí. Záviděl jsem jí to.

„Můj pán a choť, sir Tristan z Lyonesse,“ řekla, „je těžce raněn. V boji s námezdníky hraběte Estulta Orgellise mu kopí probodlo stehno. Rána hnisá a nechce se hojit…“

Iseultin hlas se zlomil, krásné ruce se rozechvěly.

„Již mnoho dní spalují mého manžela horečky. Často omdlévá, nikoho nepoznává. Bdím u jeho lože, ošetřuji ho, léčím, tiším bolest. Leč sir Tristan vyslal mého bratra na Tintagel. Bezpochyby za to může moje nešikovnost, neschopnost, můj pán si jistě myslí, že v Cornwallu lze najít lepší ranhojiče.“

Mlčela Branwen, mlčel jsem já.

„Stále nemáme zprávy od mého bratra. Stále není ani vidu po stěžni jeho korábu,“ řekla Iseult Běloruká. „A znenadání, místo té, kterou Tristan očekává, objevuješ se ty, Branwen. Co tě sem přivádí? Tebe, služebnou a důvěrnici zlatovlasé královny z Tintagelu? Přivezla jsi snad čarodějný nápoj?“

Branwen zbledla. Přepadl mne nečekaný pocit soucitu. Ve srovnání s Iseult, štíhlou, vysokou, důstojnou, tajemnou a krutě krásnou, vypadala Branwen jako obyčejná irská venkovanka, prostá, lněná, plné tváře a trochu příliš oblých boků, s vlasy stále ještě rozcuchanými větrem a mokrými deštěm. Věřte mi, pocítil jsem k ní lítost.

„Už jednou přijal Tristan z tvých rukou čarodějný nápoj, Branwen,“ pokračovala Iseult. „Nápoj, jenž stále působí a pozvolna jej zabíjí. Už tehdy přijal z tvých rukou svou smrt. Přišla jsi snad nyní, abys mu darovala život? Bože, Branwen, pokud ano, spěchej. Zůstalo jen málo času. Příliš málo.“

Branwen se ani nezachvěla. Tvář měla nehybnou jako socha. Pohledy obou žen se setkaly a jejich planoucí oči se střetly. Cítil jsem v povětří napětí, praskající jako kroucené lano. Nečekal jsem to, ale byla to Iseult, která se ukázala být silnější.

„Paní Iseult,“ padla Branwen na kolena a sklopila hlavu. „Máš právo mi vyčítat. Neprosím tě však o odpuštění, ne vůči tobě je má vina největší. Tebe prosím o slitování. Chci ho vidět, krásná Iseult Běloruká. Chci spatřit Tristana.“

Její hlas byl tichý, měkký, klidný. V Iseultině pohledu byl pouze smutek.

„Dobrá,“ rozhodla. „Uvidíš ho, Branwen. Třebaže jsem sama sobě přísahala, že nepřipustím, aby se ho dotkly cizí ruce. Zvláště její ruce – té z Cornwallu.“

„Není jisté, zdali sem z Tintagelu připluje,“ zašeptala klečící dívka.

„Vstaň, Branwen,“ zvedla Iseult Běloruká tvář a v jejích očích se zatřpytily vlhké perly. „Není jisté, říkáš. Tak já ti povím… Já bych běžela bosa sněhem, trním, rozžhaveným uhlím, kdyby… Kdyby jen zavolal. Jenže mne nevolá, přestože o tom dobře ví. Volá tu, kterou si nemůže být jist. Život, Branwen, život nás nikdy nepřestane udivovat svou ironií.“

Branwen se postavila. její oči, viděl jsem teď jasně, byly rovněž plné perel. Ach ty ženy…

„Běž tedy za ním, má milá,“ řekla hořce Iseult. „Běž a nabídni mu to, co vidím v tvých očích. Připrav se však na nejhorší. Protože až poklekneš u jeho lože, Tristan ti vmete do tváře jméno, které nebude tvé. Vmete ti je do tváře jako urážku. Běž, Branwen, služebník ti ukáže cestu.“

Branwen se sluhou odešli. Já jsem s ní zůstal sám – pokud nepočítám kaplana s lesknoucí se tonsurou, skloněného na klekátku a drmolícího pod nosem latinské modlitby. Předtím jsem si ho nevšiml. Byl zde po celou dobu? K čertu s ním! Nepřekážel mi.

Iseult, neustále svírajíc ruce s propletenými prsty, si mne zkoumavě prohlížela. Hledal jsem v jejím zraku nepřátelství, nenávist. Musela přece vědět… Když se provdala za živoucí legendu, musela ji poznat do nejmenších podrobností. A já, k čertu, jsem v té historii úplně zanedbatelnou úlohu nezastával.

Sledovala mne a v jejím pohledu se objevilo něco zvláštního. Pak si přidržela sukni a usedla do vyřezávaného křesla. Bílé ruce stiskla na opěradlech.

„Posaď se, Morholte z Ulsteru,“ vyzvala mne.

Sedl jsem si.

O mém souboji s Tristanem z Lyonesse se traduje množství neuvěřitelných, často od začátku do konce vylhaných báchorek. V jedné z nich jsem se dokonce proměnil v draka, kterého Tristan přemohl, a tak získal údajně právo na Iseult Zlatovlasou. Dobré, což? A romantické. A ospravedlňující. Skutečně jsem nosil na štítě znak černého draka, zřejmě odtud se vzala ta zkazka. Každý soudný člověk přece ví, že draci se v Irsku neobjevili od Cuchuláinnových časů.

Jiná pověst uvádí, že jsme se spolu bili v Cornwallu, ještě než Tristan poznal Iseult. Ani to není pravda, jen výmysl bardů. Je to tak, že král Diarmuid mne posílal za králem Markem na Tintagel, byl jsem tam několikrát vymáhat poplatek cornwallských vazalů králi Diarmuidovi. Hrom ví proč, nikdy jsem se o politiku nestaral. Avšak nikdy v té době jsem se s Tristanem nesetkal.

Nesetkal jsem se s ním, ani když byl poprvé v Irsku. Poznal jsem ho až během jeho druhé návštěvy, když přišel žádat o ruku Zlatovlasé pro svého pána. Jako obvykle při podobných příležitostech, rozdělil se Diarmuidův dvůr na dva tábory: jedni chtěli vyhovět Markovu poslu, druzí byli proti. K těm druhým se patřil i já. Upřímně řečeno, neměl jsem příliš jasno, oč vlastně šlo, jak jsem již vzpomínal, nestaral jsem se ani o politiku, ani o intriky. Bylo mi srdečně lhostejné, koho si Iseult vezme. Zato jsem se uměl bít. Bil jsem se dobře a rád.

Měl jsem se stát hlavním článkem plánu, který, jak jsem tomu rozuměl, byl příliš prostý, než aby jej bylo možno nazývat intrikou. Chtěli jsme zhatit Markovy námluvy a překazit spojenectví s Tintagelem. Jaký způsob by byl vhodnější než zabití starosvata? Počkal jsem na vhodnou příležitost, pohádal jsem se s Tristanem a urazil ho. A on mne vyzval. On mne, chápete? Ne naopak!

Potýkali jsme se v Dun Laoghaire, na břehu zátoky. Domníval jsem se, že s ním budu brzy hotov. Na první pohled jsem byl mnohem těžší a zcela určitě daleko zkušenější. Tak se mi alespoň zdálo.

Svůj omyl jsem poznal už při prvním střetu, při kterém jsme rozbili dřevce na třísky. Div mne nepřelomil v kříži, jak mne srazil na opěradlo sedla, nechybělo mnoho a složil by mne i s koněm. Když se obrátil, nedožadoval se nového kopí, rovnou vytasil meč. Zaradoval jsem se. Kopí má tu nevýhodu, že při troše štěstí a s dobrým koněm může leckterý holobrádek porazit doslova na hlavu i zkušeného rytíře. Meč, řekl bych, je spravedlivější.

Drobet jsme si otloukli štíty. Byl silný jako býk, silnější než jsem čekal. Šermoval klasickým stylem – dexter, sinister, nahoru, dolů, rána, rána – velmi rychle. Ta jeho rychlost mi nedovolovala využít mé převahy, mých zkušeností, vnutit mu svůj méně klasický styl. Začal mne unavovat, a tak jsem ho při první příležitosti sekl do stehna, nečestně, pod spodní okraj štítu ozdobeného vztyčeným lvem Lyonesse.

Kdyby to bylo na zemi, neudržel by se na nohou. Než, bylo to na koni. Ani si nevšiml, že krvácí jako podřezaný vepř, že barví temným šarlatem sedlo, kropíř a písek. Diváci okolo vyváděli jako smyslů zbavení. Byl jsem si jist, že ho ztráta krve oslabí a poněvadž i já jsem byl už úplně vyčerpán, prudce jsem zaútočil – netrpělivě a neopatrně – abych to ukončil. To byla moje chyba. Držel jsem štít nízko, podvědomě jsem čekal, že mi oplatí podobným nečistým, spodním seknutím. Pak se mi náhle v očích zablýsklo – a nevím, co bylo dál.

Nevím. Nevím, co bylo dál, uvažoval jsem, dívaje se na Iseultiny bílé ruce. Je to možné? Copak byl pouze ten záblesk v Dun Laoghaire, temná chodba a hned nato šedobílé pobřeží a hrad Carhaing?

Je to možné?

A okamžitě, jako hotová odpověď, nezvratný důkaz, nepopiratelné tvrzení, se objevily obrazy, odněkud se vynořily tváře, jména, slova, barvy, vůně. Všechno, každý, každičký den. Dny zimní, krátké a temné za okénky z rybích měchýřů, i ty vlahé, vonící deštěm, v okolí Pentecostu, i letní, dlouhé a žhavé, žluté sluncem a slunečnicemi. Všechno: cesty a boje, cesty a lovy, hostiny, ženy a znovu boje a znovu cesty a znovu ženy. Všechno. To, co se událo od onoho dne v Dun Laoghaire až po den dnešní, deštivý den na pobřeží Malé Británie.

To všechno bylo. Událo se. Proto mi nešlo do hlavy, proč mi to všechno připadalo tak…

Těžce jsem vydechl. Ta vzpomínka mne unavila, cítil jsem se vyčerpán téměř jako tehdy, při tom souboji. Jako tehdy jsem cítil sucho v hrdle, tíhu vlastních ramen. Jizva na hlavě mi tepala pronikavou bolestí.

Iseult Běloruká, celou tu dobu zahleděná z okna k zamračenému obzoru, ke mně zvolna obrátila tvář.

„Proč jsi sem přišel ty, Morholte z Ulsteru?“

Co jsem jí měl odpovědět? Nechtěl jsem jí prozradit, jaká černá prázdnota zeje v mé paměti. Nemělo smysl vyprávět jí o nekonečné temné chodbě. Zbýval, jako obvykle, rytířský mrav, všeobecně uznávaná a ctěná pravidla chování. Vstal jsem.

„Jsem zde k tvým službám, paní Iseult,“ řekl jsem s úklonou. Tuhle úklonu jsem odkoukal od Kaye na Camelotu, vždy mi připadala uctivá, uměřená, následováníhodná. „Přišel jsem splnit každý tvůj rozkaz. Nasadit pro tebe život, paní.“

„Morholte,“ řekla potichu. „Obávám se, že je už příliš pozdě.“

Sledoval jsem slzu, úzkou lesklou stružku, stékající dolů z koutku jejího oka a zastavující se na chřípí. Cítil jsem vůni jablek.

„Legenda končí, Morholte.“

*

U večeře nám Iseult nedělala společnost. Zůstali jsme s Branwen sami, nepočítám-li hradního kaplana. Ten nám ale nevadil, zamumlal krátkou modlitbu, přežehnal stůl a pak se už věnoval výlučně jídlu. Brzy jsem si ho přestal všímat docela, jako kdyby patřil k zařízení hodovní síně. Jako by byl odjakživa součástí vybavení.

„Branwen?“

„Ano, Morholte?“

„Odkud jsi věděla?“

„Pamatuji si tě z Erinu, ode dvora. Dobře si vzpomínám. Ale nečekám, že by ses rozpomněl na mne. Nevěnovals mi nikdy pozornost, ačkoliv dnes ti to už mohu prozradit, Morholte, dost jsem se tehdy snažila, aby sis mne všiml. Chápu to, kde byla Iseult, neviděli muži žádnou jinou.“

„Ne, Branwen. Pamatuji si na tebe. Dneska jsem tě nepoznal, protože…“

„Ano, Morholte?“

„Tehdy v Baile Átha Cliath… Stále ses smála.“

Mlčení.

„Branwen?“

„Ano, Morholte?“

„Jak je na tom Tristan?“

„Špatně. Rána je zanícená, nehojí se. Myslím, že se do ní dala sněť. Vypadá to ošklivě.“

„Myslíš, že on…“

„Dokud věří, žije. A on věří.“

„V co?“

„V ni.“

Mlčení.

„Branwen?“

„Ano, Morholte?“

„Iseult Zlatovlasá Královna Připluje z Tintagelu?“

„Nevím, Morholte, avšak on věří.“

Mlčení.

„Morholte?“

„Ano, Branwen?“

„Řekla jsem mu, že jsi tady. Chce tě vidět. Zítra.“

„Dobře.“

Mlčení.

„Morholte?“

„Ano, Branwen?“

„Víš… Tam v dunách…“

„To nic, Branwen.“

„Ale ano. Zkus to pochopit, prosím. Nechtěla jsem, nemohla jsem dovolit, abys zahynul. Nemohla jsem připustit, aby šíp z kuše, směšný kousek dřeva a kovu, změnil… Nemohla jsem. Za žádnou cenu. Dokonce ani za cenu, že mnou budeš opovrhovat. A tam v dunách… Cena, kterou žádali, mi nepřipadala tak vysoká. Víš, Morholte…“

„Branwen… Dost, prosím. Stačí.“

„Už se mi stávalo, že jsem musela platit sama sebou.“

„Branwen, už ani slovo.“

Dotkla se mé ruky. Její dotek, věřte mi, byl paprskem slunce vycházejícího po dlouhé a studené noci, vůní jablek, skokem koně ženoucího se do útoku. Pohlédla mi do očí a v tom jejím pohledu jsem uviděl korouhve vlající ve větru. Branwen. Rozesmátá a veselá Branwen z Irska. Vážná a smutná Branwen z Cornwallu s očima, které vědí. Bylo snad něco ve víně, které jsme pili? Jako v tom, které Tristan se Zlatovlasou vypili na moři.

„Branwen…“

„Ano, Morholte.“

„Nic. Chtěl jsem jen uslyšet zvuk tvého jména.“

Mlčení.

Hukot moře, neustálý a hluchý – a v něm šepot, protivný, nesnesitelný, zarputile opakující stále svou. Mlčení.

*

„Morholte.“

„Tristane.“

Změnil se. Tenkrát v Baile Átha Cliath to byl jinoch, veselý mladík se zasněnýma očima, vždy se svým neodmyslitelným milým úsměvem, vyvolávajícím u dívek dychtivé křeče v podbřišku. Stále stejný úsměv, dokonce i tehdy, když jsme se bili na meče v Dun Laoghaire. A nyní…

Nyní měl tvář sinanou, vychrtlou, lesklou potem, křečovitě staženou, s černými stíny pod očima a popraskanými, bolestí zkřivenými rty.

A páchl. Páchl svou chorobou. Smrtí. Strachem.

„Žiješ, Ire?“

„Žiju, Cornwallane.“

„Když tě odnášeli z pole, říkali, že jsi mrtev. Měls…“

„Měl jsem rozťatou lebku a byl mi vidět mozek,“ doplnil jsem. Snažil jsem se, aby to znělo nenuceně a lhostejně.

„Zázrak. Někdo se za tebe velmi modlil, Morholte.“

„Pochybuji,“ pokrčil jsem rameny.

„To je osud,“ svraštil čelo. „Ty a Branwen. Žijete oba. A já… V nesmyslné potyčce… Dostal jsem kopím do stehna, prošlo na druhou stranu a zlomilo se. Asi se odštíplo něco z dřevce, rána se nehojí. To je boží trest. Trest za všechny moje viny. Za tebe, za Branwen. A především za… Iseult…“

Znovu svraštil čelo, zkřivil rty. Věděl jsem, kterou Iseult má na mysli. Přišlo mi to náhle líto. V jeho grimase bylo všechno: temné kruhy po jejíma očima, bezmoc jejích rukou, chvějící se prsty, hořkost v hlase. Jak často, napadlo mne, musela tohle vídávat? To nepotlačitelné, mimovolné zkřivení úst, když řekl „Iseult“ a nemohl dodat „Zlatovlasá“. Litoval jsem ji – ženu, provdanou za žijící legendu. Proč souhlasila s manželstvím? Proč svolila sloužit jen jako jméno, jako prázdný zvuk? Což neslyšela pověsti o něm a té z Cornwallu? Možná jí připadalo, že to není nic důležitého. Možná se domnívala, že Tristan je stejný jako ostatní, jako muži z Artušovy družiny: Gawain, Gaheris, Bors či Bedivere, ti, kteří začali s tou pitomou módou – ctít jednu, souložit s druhou, ženit se s třetí – a všechno bylo v pořádku, stěžoval si snad někdo?

„Morholte?“

„Jsem tady, Tristane.“

„Poslal jsem Caherdina na Tintagel. Loď…“

„Stále o ní není zpráv, Tristane.“

„Jenom ona…“ zašeptal. „Jen ona mne může zachránit. Stojím na okraji propasti. Její oči, její ruce, pohlédnout na ni a uslyšet její hlas. Není pro mne jediné naděje. Proto… Jestli bude na palubě, má Caherdin vytáhnout na stěžeň…“

„Já vím, Tristane.“

Mlčel, zahleděn do stropu, jen těžce oddychoval.

„Morholte? Ona… přijede? Vzpomíná?“

„Nevím, Tristane,“ odvětil jsem a vzápětí zalitoval svých slov. K čertu, proč jsem nemohl horlivě a bez rozmýšlení přisvědčit? Copak i před ním jsem musel odkrývat svou nevědomost?

Tristan obrátil obličej ke stěně.

„Promarnil jsem lásku,“ zasténal. „Zničil jsem ji. Proto jsem uvrhl kletbu na naše hlavy. Proto umírám a nemohu ani zemřít v jistotě, že ona sem přijde, až se doví… Třebas pozdě, ale přijde.“

„Nemluv tak, Tristane.“

„Musím. Je to všechno moje vina. Nebo vina mého prokletého osudu? Možná jsem byl už od počátku odsouzen. Já, který jsem byl počat v lásce a neštěstí. Blanchefleur mne porodila v zoufalství, dostala bolesti, když jí přinesli zprávu o Rivelinově smrti. Porod nepřežila. Nevím, zda to ona posledním dechem anebo později Foytenant… Kdo mi dal to jméno, jméno jako prokletí, jako zatracení… Jako rozsudek. La tristesse. Příčina i následek. La tristesse, obklopující mne jako mlha… Stejná mlha, jako ta, která ležela nad ústím Liffey, když poprvé…“

Umlkl, malátně bloudil dlaněmi po kožešinách, jimiž byl přikryt.

„Všechno, všechno, co jsem učinil, se obrátilo proti mně. Představ si sebe na mém místě, Morholte. Představ si, že přijíždíš do Baile Átha Cliath a tam nacházíš dívku… Od prvního pohledu, od prvního setkání cítíš, jak se ti chvějí ruce a srdce chce rozbít hrudník. Neuléháš na lože. Celou noc prochodíš, třeseš se jako v horečce a myslíš jen na jedno – abys ji nazítří zase spatřil. A co? Namísto radosti – la tristesse.“

Mlčel jsem, nebylo mi jasné, o čem mluví.

„A potom,“ pokračoval, „první rozhovor. První dotek vašich rukou, který tebou otřese jako rána dřevcem při turnaji. První úsměv, její úsměv, který způsobí… Ech, Morholte. Co bys na mém místě udělal ty?“

Mlčel jsem. Nevěděl jsem, co bych udělal na jeho místě. Protože nikdy jsem na jeho místě nebyl. Protože, u Luga a Lira, nikdy jsem nic takového nezažil. Nikdy.

„Vím ale, co bys neudělal, Morholte,“ řekl Tristan, přivíraje oči. „Nenabídl bys ji Markovi, nevzbudil bys jeho zájem neustálým vzdycháním po ní v jeho přítomnosti. Neplul bys do Irska žádat o ni cizím jménem. Nepromarnil bys lásku, která tam začala. Už tam, ne na lodi. Branwen se zbytečně trápí pro ten čarovný nápoj. Ten dryák s tím neměl pranic společného. Když nastoupila na loď, patřila už mně. Morholte… Kdybys byl na té lodi s ní, plavil by ses na Tintagel? Odevzdal bys Iseult Markovi? Ne, jistě ne. Utekl bys s ní třebas na kraj světa: do Bretaně, Arábie, Hyperborey či do samotné Ultima Thule. Mám pravdu, Morholte?“

Nemohl jsem na ty otázky odpovědět. A i kdybych mohl, nechtěl bych.

„Jsi unaven, Tristane. Potřebuješ spánek. Odpočívej.“

„Vyhlížejte… loď…“

„Jistě, Tristane. Přeješ si něco? Mám ti sem poslat… Bělorukou Paní?“

Zkřivení rtů.

„Ne.“

*

Stojíme na hradbách, já a Branwen. Jak už to v Bretani chodí, mrholí. Zvedá se vítr, cuchá Branwen vlasy, lepí její vlhkou sukni ke stehnům. Svými poryvy nám krade slova od úst. Vhání slzy do očí zahleděných na obzor.

V dohledu žádná loď.

Dívám se na Branwen. U Luga, dělá mi radost jen se na ni dívat. Snad bych se na ni mohl dívat věčně. Když si pomyslím, že oproti Iseult se mi nezdála dost hezká. Musel jsem mít na očích vlčí mlhu.

„Branwen?“

„Poslouchám, Morholte.“

„Čekalas na mne na pláži. Vědělas, že…“

„Ano.“

„Odkud?“

„Ty nevíš?“

„Ne. Nevím… Nepamatuji se… Branwen, dost těch hádanek. Moje hlava, moje rozťatá hlava…“

„Legenda nemůže skončit bez nás. Bez naší účasti. Tvé a mojí. Netuším proč, ale jsme důležití, nezastupitelní v tomto příběhu. Příběhu o veliké lásce, která jako vír pohlcuje všechno a všechny. Což nevíš, Morholte z Ulsteru, jak strašlivou silou je takový cit? Cit, který je schopen zvrátit přirozený řád věcí? Necítíš to?“

„Branwen… Nerozumím. Tady, na hradě Carhaingu…“

„Něco se stane. Něco, co závisí pouze na nás. Proto jsme zde. Musíme tu být, nezávisí to na naší vůli. Proto jsem nemohla dovolit, abys padl tam v dunách.“

Nevím, co mne k tomu přimělo. Snad její slova, snad náhlá vzpomínka na oči Zlatovlasé. Snad něco, na co jsem zapomněl na cestě tou dlouhou, nekonečnou, temnou chodbou. Avšak udělal jsem to bez rozmýšlení, bez vypočítavosti.

Objal jsem ji.

Přivinula se ke mně, dychtivě a poddajně, a mne napadlo, že cit může být skutečně strašnou silou. Ale že stejnou silou může být i jeho dlouhý, zoufalý, bolestný nedostatek.

Trvalo to jen chvíli. Tak se mi alespoň zdálo. Branwen se pomalu vyprostila z mého objetí a otočila se. Poryv větru jí rozevlál vlasy.

„Něco musíme vykonat, Morholte. Ty a já. Bojím se.“

„Čeho?“

„Moře. A lodi, jež nemá kormidlo.“

„Jsem s tebou, Branwen.“

„Buď, Morholte.“

*

Dnes je zvláštní večer. Úplně jiný. Nevím, kde je Branwen. Možná sedí společně s Iseult u jeho lože. Tristan je opět v bezvědomí, zmítá se v horečkách. V mrákotách šeptá: „Iseult…“ Iseult Běloruká ví, že Tristan nevolá ji, přesto se chvěje, když slyší z jeho úst to jméno. A zatíná prsty bílých rukou. Branwen, je-li tam s ní, má v očích mokré perly. Branwen… Škoda, že… Ech, aby to čert…

A já? Já piju s kaplanem. Nevím, odkud se tu vzal. Možná tady byl odjakživa.

Pijeme. Pijeme rychle. A hodně. Vím, že mi to škodí. Neměl bych, moje rozbitá hlava to špatně snáší. Když se opiju, mívám halucinace, ukrutné bolesti hlavy. Někdy omdlévám. Naštěstí jen někdy.

Ale co, pijeme. Musím v sobě ztlumit neklid. Zapomenout na roztřesené ruce. Na hrad Carhaing. Na Branwen a její oči plné strachu z neznáma. Chci v sobě utišit vytí vichru, hukot vln, skřípání lodní paluby pod nohama. Chci v sobě ohlušit to, nač si nevzpomínám. A zahnat vůni jablek, která mne pronásleduje.

Pijeme, kaplan a já. Dělí nás vínem politý dubový stůl. Dělí nás nejen stůl.

„Pij, kněže.“

„Na zdraví, synu.“

„Nejsem tvým synem.“

Jako mnozí jiní, rovněž já od bitvy pod Mount Badon nosím na odění kříž, leč nepodlehl jsem náboženskému mysticismu, jako mnoho jiných. K náboženství jsem spíše lhostejný. Ke všem jeho projevům. Keř, který prý v Glastonbury zasadil Josef z Arimatie, se podle mého vůbec neliší od kteréhokoli jiného křoví – leda tím, že je olámanější a oškubanější než okolní keře. Samotné opatství, o němž někteří Artušovi muži vyprávějí v nábožném zanícení, ve mně žádné svaté vytržení nevyvolává, jakkoli uznávám, že je na ně pěkný pohled v tom malebném okolí na břehu jezera mezi lesem a návrším. Tamní zvony jsou slyšet zdaleka. Když padne mlha, vyzvánějí pravidelně – to usnadňuje nalezení cesty. A mlhy tam bývají, že není vidět na krok.

Soudím, že to římské náboženství, třebaže se již značně rozšířilo, nebude mít u nás na Ostrovech trvalý úspěch. V Irsku, Cornwallu či Walesu se na každém kroku setkáváš s věcmi a jevy, které mniši paličatě popírají. Kdejaký venkovský hlupák u nás viděl sylfy, puky, elfy, korrigany, leprechauny či sidhe, ba dokonce beán sidhe. Ale nikdo, pokud je mi známo, jaktěživ nezahlédl anděla. Bedivera nepočítám, ten tvrdí, že kdysi před bojem anebo během něj spatřil samotného archanděla Gabriela, jenže Bedivere je hňup a lhář – kdo by mu věřil.

Slyšeli jste mnichy kázat o zázracích, jaké prý vykonal Kristus? Buďme spravedliví, vedle toho, co dokázala Vivien z Jezera, Morgana le Fay anebo Morgause, žena Lota Orkneyského, se Kristus nemá celkem čím chlubit – a to jsem se ještě ani nezmínil o Merlinovi. Mniši, říkám vám, přišli a zase odejdou. A druidové zůstanou. Ne, že bych byl přesvědčen, že druidové jsou lepší než křesťanští mniši, to tedy ne. Jenomže druidové jsou naši, vždycky byli. Kdežto mniši jsou přivandrovalci. Jako tenhle můj kněžour, můj dnešní kumpán u stolu. Čert ví, jaký vítr ho přivál sem, do Armoriky. Užívá divná slova a má divný přízvuk, jakoby akvitánský nebo gavojský. Aby ho šlak trefil.

„Pij, kněže!“

U nás v Erinu, na to dám krk, bude křesťanství přechodnou záležitostí. My Irové nepodléháme tak snadno tomu římskému nesnášenlivému a tvrdošíjnému fanatismu, jsme na to příliš střízliví, příliš přímočaří. Náš ostrov tvoří hranici Západu – Poslední Břeh. Dále za námi, a přesto svým způsobem blízko, leží Staré Země: Huy Braseal, Ys, Mainistir Laitreach, Beag-Arainn. To, stejně jako před věky, tak i dnes, řídí úmysly lidí, ne kříž, ne latinská liturgie. A vůbec, My Irové jsme tolerantní, ať si každý věří, čemu chce. Ve světě, jak se mi doneslo, si už začaly rozdílné sekty křesťanů vzájemně srážet hlavy. To se u nás nemůže stát. Lze si představit leccos, ale žeby se, dejme tomu, Ulster stal dějištěm náboženských bojů, pokládám za zhola nemožné.

„Pij, kněžoure!“

Pij, protože snad již zítra budeš mít práci. Kdo ví, snad již nazítří si budeš muset odpracovat vše, cos tady zhltal a prolil hrdlem, ty jeden vyžírko. Protože ten, kdo má odejít, musí odejít se vší parádou, dle rituálu. Umírá se snadněji, když je dodržen rituál – a je docela jedno, jestli při tom někdo kňourá Requiem Aeternam a smradí kadidlem anebo vyje jako pes a tříská mečem o štít. Lépe se odchází. U ďasa, jaký je rozdíl kam: do ráje, do pekla či do Tir Na Nog? Vždy se odchází do tmy. Něco o tom vím. Odchází se temnou chodbou, která nemá konce.

„Tvůj pán umírá, kněže.“

„Sir Tristan? Modlím se za něj.“

„Modlíš se o zázrak?“

„Vše je v rukou Hospodina.“

„Všechno ne.“

„Rouháš se, synu.“

„Nejsem tvým synem! Jsem synem Flanna Úarbeóila, kterého posekali Normani v bitvě na břehu řeky Shannon. To byla smrt hodná muže, kněže. Umírající Flann nekvílel: Iseult, Iseult!, Umírající Flann se smál a častoval normanského jarla takovými jmény, že tomu zůstala huba údivem dokořán tak dlouho, že bys mezitím odříkal třikrát otčenáš.“

„Umírat, synu, je třeba se jménem Páně na rtech. Krom toho je jistě snazší padnout v bitvě, mečem, než dohořívat na loži, stravován la maladie. Boj s la maladie je osamělý boj. Těžko je samotnému bojovat a ještě těžší umírat.“

„La maladie. Žvaníš, kněžoure. Vylízal by se z toho škrábnutí se zpěvem a smíchem, stejně jako z tamté rány… Ale tehdy v Irsku byl plný života, plný naděje. Nyní, jako by z něj naděje unikla spolu s krví. K čertu, kdyby na ni dokázal přestat myslet, kdyby zapomněl na tu prokletou lásku!“

„Láska, synu, pochází rovněž od Boha…“

„To zrovna. Všichni kolem rozumují o lásce a podivují se, odkud se láska bere. Tristan a Iseult… Prozradím ti, kněžoure, odkud se vzala ta jejich láska – nebo jak to mám nazvat. Mám ti prozradit, co je spojilo? Byl jsem to já, Morholt. Než mi Tristan rozsekl lebku, probodl jsem mu stehno a na pár týdnů jsem ho upoutal na lůžko. A on, sotva se trochu vzpamatoval, zatáhl do toho lůžka Zlatovlasou. Udělal by to každý chlap, jen kdyby měl čas a příležitost. A potom bardové zpívali o Moroiském hvozdu a obnaženém meči mezi jejich těly. Hovno pravda, tomu nikdy neuvěřím. Tady vidíš, kněže, odkud se bere láska. Ne od boha, nýbrž od Morholta. A proto má takovou cenu, chachacha, tahle láska, tahle tvoje la maladie.“

„Rouhači! Vysmíváš se věcem, jež ani nedokážeš pochopit. Bylo by lepší, kdyby ses o nich vůbec nezmiňoval.“

Nepraštil jsem ho mezi oči cínovým korbelem, který jsem se pokoušel rozmačkat v ruce. Divíte se proč? Povím vám to. Poněvadž měl pravdu. Nechápal jsem.

Jak bych mohl chápat? Já, který jsem nebyl počat v neštěstí a zrozen v bědách. Flann s mou matkou mě zřejmě počali někde na seně a nepochybuji o tom, že z té činnosti měli docela prostou, zdravou radost. Dávajíce mi jméno, nevkládali pak do něj zhola žádný skrytý význam. Pojmenovali mne tak, abych se dal snadno zavolat: „Morholte, večeře!“, „Přines vodu, Morholte!“, „Morholte, ty darebáku!“. La tristesse? Hovno!

Copak se mohu s takovým jménem oddávat snění? Hrát na harfu? Věnovat své milé každou chvilku, každičkou myšlenku, která mne napadne přes den, v noci pak přecházet komnatou a nedokázat usnout? Ještě jednou hovno! S takovým jménem můžu chlastat pivo a víno a potom zvracet pod stůl, rozbíjet nosy pěstí, rozbíjet lebky mečem či sekerou a občas sám po lebce schytat. Láska? Když se někdo jmenuje Morholt, trhá sukni a šoustá, potom usíná, případně někdy, má-li něco na duši, prohlásí: „Hrome, ty jseš ale kus ženský, Maire O’Connell. S chutí bych tě sežral, zvlášť ty tvoje kozy.“ Ať už o tom přemítám, jak dlouho chci, nenacházím v sobě ani náznak la tristesse, ani stín. Co na tom, že se rád dívám na Branwen? Na spoustu hezkých věcí se rád dívám.

„Pij, kněže. A nalévej, nezdržuj. Co si to tam huhňáš?“

„Vše je v rukou Božích, sicut in coelo et in terris. Amen.“

„Možná, že všechno in coelo, ale určitě ne všechno in terris.“

„Opět se rouháš, synu. Cave!“

„Čím mne chceš vystrašit? Bleskem z čistého nebe?“

„Nestraším tě, bojím se o tvou duši. Tím, že odmítáš Boha, odmítáš naději. Naději, že opět neztratíš to, co jednou získáš. Naději, že když přijde okamžik volby, zvolíš dobře, učiníš správné rozhodnutí. A že v té chvíli nebudeš bezbranný.“

„Život, kněže, s bohem či bez něj, s nadějí anebo bez ní, to je cesta bez počátku a bez konce, cesta po kluzkém okraji obrovského trychtýře. Většina lidí si ani neuvědomuje, že chodí neustále dokola, nesčíslněkrát míjejíce jeden a tentýž bod na úzkém hladkém kruhu. A pak jsou ti, kdož uklouznou, spadnou. To je jejich konec, už nikdy se nevrátí zpět na okraj, nebudou pokračovat v cestě. Kloužou dolů. Do chvíle, kdy se všichni setkají v ústí trychtýře. Setkají se tam, ale jen na okamžik – a ještě níže, pod trychtýřem, je čeká propast. Tento hrad na skále bičované vlnami je právě tím místem. Ústím trychtýře. Rozumíš, kněže?“

„Ne. Avšak nemyslím, že zrovna ty bys znal příčinu, proč tomu nerozumím.“

„K čertu s příčinami i následky, sicut in coelo et in terris. Pij, kněže!“

Pili jsme dlouho do noci. Kaplan to snášel pozoruhodně dobře. Se mnou bylo hůř: zpil jsem se, přiznávám, do němoty. Ohlušil jsem v sobě… Všechno.

Tak se mi alespoň zdálo.

*

Dnes má moře barvu olova. Dnes je moře rozhněvané. Cítím jeho hněv a mám z něj obavy. Rozumím Branwen, rozumím jejímu strachu. Nerozumím jen příčinám. A slovům.

Dnes je hrad pustý a strašidelně tichý. Tristana stravuje horečka. Iseult s Branwen jsou u něj. Já, Morholt z Ulsteru, stojím na hradbách a hledím na moře.

A v dohledu žádná plachta.

*

Nespal jsem, když vešla. Nebyl jsem zaskočen. Jako kdybych to tak trochu čekal. To podivné setkání na pláži, cesta přes duny a slané louky, hloupá potyčka s Bekem de Corbin a jeho kumpány, večer při svíčkách, teplo jejího těla, když jsem ji objímal na hradbách a nade vším ta aura lásky a smrti vyplňující Carhaing – to vše nás sblížilo, připoutalo nás k sobě navzájem. Už jsem se dokonce přistihl při myšlence, že se mi bude těžko loučit…

S Branwen.

Neřekla ani slovo. Rozepnula brož spínající její šat na rameni, spustila těžkou tkaninu na podlahu. Rychle svlékla košili – prostou, nijak jemnou, stejnou, jaké nosí irská děvčata ve všední den. Otočila se ke mně bokem, zalita světlem ohně, který olizoval polena v krbu a blýskal po nás rozžhavenýma rudýma očima. Ani já jsem nepromluvil, jen jsem se posunul, abych jí udělal místo po svém boku. Lehla si, zvolna, odvracejíc tvář. Přikryl jsem ji kožešinou. Mlčky a nehybně jsme leželi vedle sebe a pozorovali po stropě běhající stíny.

„Nemohu usnout,“ promluvila. „Moře…“

„Vím. Taky to slyším.“

„Bojím se, Morholte.“

„Jsem s tebou.“

„Buď.“

Objal jsem ji nejjemněji, nejněžněji, jak jsem byl schopen. Ovinula mi šíji pažemi a přitiskla obličej k mé tváři. Cítil jsem na kůži její horký dech. Dotýkal jsem se jí opatrně, přemáhaje prudkou chuť sevřít ji vší silou v náručí, přemáhaje touhu po drsném laskání, s jakou bych čechral peří loveckého sokola, hladil chřípí plachého koně. Dotýkal jsem se jejích vlasů, ramen a paží, plných, překrásně tvarovaných ňader s drobnými bradavkami. Dotýkal jsem se jejích boků, o nichž jsem si ještě nedávno myslel, považte, že jsou příliš oblé, zatímco byly nádherně oblé. Dotýkal jsem se jejích hladkých stehen a pak i jejího ženství – toho nepojmenovaného místa, neboť ani v myšlenkách bych se neodvážil nazvat je u ní tak, jak jsem byl zvyklý, ať už gaelsky, velšsky anebo sasky. Bylo by to stejné, jako bych řekl o Stonehenge, že je jen hromadou kamení, či o Glastonbury Tor, že je to prachobyčejný kopec.

Chvěla se, netrpělivě vycházela vstříc mým dlaním a řídila je vlastními pohyby. Domáhala se, žádala němým jazykem těla, prudkým, přerývaným dechem. Prosila chvilkovou poddajností, teplou a hebkou, aby se v následujícím okamžiku napjala, celá se změnila ve tvrdý, vibrující krystal. Šeptala:

„Vezmi si mne, Morholte. Vezmi si mne.“

Byla smělá a vášnivá a nedočkavá. Leč bezbranná a slabá v mém objetí musela přijmout moje něžné, citlivé, ohleduplné milování. Takové, po jakém jsem toužil, poněvadž takové jsem jí toužil dát. Protože z takového, jež se mi pokoušela vnutit, jsem cítil strach, obětování a rezignaci; a já jsem za žádnou cenu nechtěl, aby se něčeho bála, aby cokoliv obětovala, aby z čehokoli rezignovala. A prosadil jsem svou.

Cítil jsem, jak se celý hrad otřásá v rytmu vln bijících o skály.

„Branwen.“

Přitiskla se ke mně, horká a vlhká, a její pot voněl jako mokré peří.

„Morholte… Je to dobré…“

„Co, Branwen?“

„Je dobré žít.“

Dlouho jsme mlčeli. A potom jsem jí položil otázku. Tu, kterou jsem radši neměl vyslovit.

„Branwen? Ona… Iseult… Připluje z Tintagelu sem?“

„Nevím.“

„Nevíš? Ty? Její důvěrnice? Ty, která…“

Zarazil jsem se. U Luga, jsem to ale vůl. Tupé hovado.

„Netrap se, Morholte,“ řekla. „Jen se zeptej.“

„Na co?“

„Na svatební noc mé paní a krále Marka.“

„Ach, na to. Představ si, Branwen, že mě to ani nezajímá.“

„Myslím, že teď lžeš.“

Neodpověděl jsem. Měla pravdu.

„Bylo to tak, jak se povídá,“ začala tichým hlasem. „Když zhasly svíce, nenápadně jsem Iseult zastoupila v Markově loži. Nevím, zda to vůbec bylo zapotřebí. Marc byl Zlatovlasou natolik okouzlen, že by se smířil i s tím, že nebyla panna. Nebyl až tak malicherný. Avšak stalo se, co se stalo. Rozhodly o tom moje výčitky kvůli tomu, co se přihodilo na cestě z Irska. Byla jsem přesvědčena, že jsem vše zavinila já. A ten nápoj, který jsem jim na lodi podala. Sama jsem si namluvila vinu a sama jsem ji chtěla odčinit. Teprve později jsem se dozvěděla, že Iseult spala s Tristanem už v Baile Átha Cliath. Nebyla jsem ničím vinna.“

„To stačí, Branwen. K čemu podrobnosti. Nech to být.“

„Ne, poslechni si to do konce. Poslechni si, o čem balady mlčí. Iseult mi přikázala, abych ihned poté, co předložím důkaz panenství, vyklouzla z lůžka a znovu si s ní vyměnila místo. Možná se bála odhalení, možná prostě nechtěla, abychom si na sebe zvykli, král a já, kdož ví. Čekala s Tristanem v sousední komnatě a vůbec tam spolu nezaháleli. Vyklouzla z jeho náruče a šla ke svému manželovi, nahá jak vstala, ani vlasy si neupravila. A já jsem zůstala, nahá jak jsem vstala, s Tristanem. Až do rána. Sama nevím jak a proč.“

Mlčel jsem.

„To není všechno,“ pokračovala Branwen, obracejíc tvář směrem k ohni v krbu. „Následovaly líbánky, během nichž se král od své nevěsty nevzdaloval ani na krok. Tím pádem se k ní Tristan vůbec nemohl přiblížit. A ke mně mohl. Nebudu zabíhat do podrobností, prostě jsem ho po těch pár týdnech milovala na život a na smrt. Chápu, že se divíš. Spojovala nás výhradně postel, v níž se Tristan, to mi bylo jasné už tehdy, pokoušel utišit touhu po Iseult, žárlivost na Marka, pocit viny… Mne přijímal jen jako náhražku. Leč to, že jsem si toho byla vědoma, mi ani za mák nepomohlo.“

„Branwen.“

„Vydrž, Morholte. Ani to ještě není konec. Líbánky skončily, Marc se vrátil ke svým královským povinnostem a Iseult poznenáhlu začala mít dostatek příležitostí. A Tristan… Tristan si mne přestal úplně všímat. Co víc, začal se mi vyhýbat. Zatímco já jsem šílela láskou k němu.“

Přestala vyprávět, nahmatala pod kožešinou moji ruku a silně ji stiskla.

„Zkoušela jsem na něho zapomenout,“ řekla, hledíc upřeně do stropu. „Na Tintagelu bylo dost hezkých, mladých, bezstarostných rytířů. Nic z toho nebylo. Jednoho jitra jsem tedy vyplula ve člunu na moře. Když se mi zdálo, že jsem dostatečně daleko od břehu, vyskočila jsem z něj.“

„Branwen,“ promluvil jsem a objal ji tak silně, abych přemohl chvění, jež se jí zmocnilo. „To je minulost. Zapomeň na to. Spadlas, jako mnoho jiných, do víru jejich lásky, která je samotné přivedla do neštěstí a někoho až do hrobu. Vždyť i já… Mám díru v lebce, třebaže jsem se k nim sotva přiblížil a o jejich lásce ani nevěděl. V Dun Laoghaire mě Tristan přemohl, přestože jsem byl silnější i zkušenější. Protože on se bil o Iseult, o svou lásku. Netušil jsem to, schytal jsem přes hlavu a podobně jako ty vděčím za svůj život těm, kteří stáli poblíž a rozhodli se mi pomoci. Zachránit mne. Vytáhnout mne z propasti beze dna. Vrátili jsme se do života, ty a já. Žijeme – a všechno ostatní ať vezme čert!“

Vsunula mi paži pod hlavu, přejela dlaní po vlasech, prsty se dotkla toho, co se mi táhne od temene k uchu. Lehce jsem sebou trhl. Vlasy okolo jizvy mně rostou v prapodivných směrech a někdy mi pouhý dotek způsobí nesnesitelnou bolest.

„Vír jejich lásky,“ zašeptala. „Vtáhl nás vír jejich lásky. Tebe a mne. Ale jsme skutečně navráceni životu? Co když klesáme do hlubiny spolu s nimi? Co nás čeká, Morholte? Moře? Loď, co nemá kormidlo?“

„Branwen…“

„Miluj mne, Morholte.“

Snažil jsem se být citlivý. Snažil jsem se být něžný. Snažil jsem se být současně Tristanem, králem Markem i všemi těmi hezkými, mladými, bezstarostnými rytíři z Tintagelu. Ze změti tužeb, které ve mně zbývaly, jsem zachoval jednu – touhu, aby zapomněla. Zapomněla na všechno. Snažil jsem se, aby v mé náruči myslela pouze na mne. Snažil jsem se, věřte mi nebo ne. Zbytečně.

Tak se mi alespoň zdálo.

*

V dohledu žádná plachta. Moře…

Moře má barvu očí Branwen.

Přecházím komnatou jako vlk v kleci. Srdce mi bije, jako by chtělo rozbít hrudník, polámat žebra. Něco mi svírá hrdlo, něco divného, co sedí ve mně. Oblečený se vrhám na lože. K čertu!

Zavírám oči, až vidím ve tmě zlaté jiskry. Její tvář. Křivku líce, drobný, maličko ohrnutý nos. Oblouk ramene. Vidím ji… Nosím její podobu…

Nosím ji na vnitřní straně víček.

*

„Morholte…“

„Ty nespíš?“

„Ne. Nemohu. Moře mě nenechá usnout.“

„Jsem u tebe, Branwen.“

„Na jak dlouho? Kolik času nám zbývá?“

„Branwen…“

„Zítra… Zítra připluje loď.“

„Jak to víš?“

„Vím to.“

Mlčení.

„Morholte?“

„Ano, Branwen.“

„Jsme uvězněni. Zakuti v okovech, spoutáni řetězem, vtaženi do víru. Zítra, zde na Carhaingu, řetěz praskne. Uvědomila jsem si všechno, když jsem tě potkala na pobřeží. Když se ukázalo, že žiješ. A že já také žiju. Jenže my nežijeme sami pro sebe, už dávno ne, jsme pouze součástí příběhu Tristana z Lyonesse a Zlatovlasé Iseult ze Zeleného ostrova. A zde, na hradě Carhaingu, jsme se nalezli jen proto, abychom se sobě zanedlouho opět ztratili. Jedinou věcí, která nás spojuje, je legenda o lásce, jež však není naší legendou. My v ní hrajeme pouze role, kterým ani příliš nerozumíme. Naše role možná nakonec z příběhu zmizí, možná je legenda změní a překroutí, vloží nám do úst slova námi nikdy nevyřčená, přisoudí nám činy námi nikdy nevykonané. My nejsme, Morholte, je pouze nekončící legenda.“

„Ne, Branwen,“ namítl jsem. Snažil jsem se, aby můj hlas zněl pevně, rozhodně a nesmlouvavě. „Nesmíš tak mluvit. Ta slova ti napovídá smutek, nic jiného. Protože víme, že Tristan umírá, a i když Zlatovlasá bude na lodi z Tintagelu, obávám se, že stejně přijde pozdě. Ale třebaže i mne zarmucuje ta myšlenka, nikdy, nikdy nebudu souhlasit s tvrzením, že jejich legenda je to jediné, co nás spojuje. Nikdy to nepřipustím, Branwen. Když ležím vedle tebe a objímám tě, v té chvíli není Tristana a Iseult, není legendy, není hradu Carhaingu. Jsme jenom my.“

„I já tě objímám, Morholte. Aspoň se mi to zdá. Jenže vím, že my nejsme my. Je pouze legenda. Co nás čeká? Co se přihodí zítra? Jak se budeme nuceni rozhodnout? Co se s námi stane?“

„Stane se to, co určí osud. Náhoda. Celá ta legenda, které se tak křečovitě držíme, je dílem náhody. Řady náhod. Nebýt slepého osudu, nebylo by legendy. Nebýt slepého osudu, uvaž jen, Branwen, tenkrát v Dun Laoghaire… Tehdy přece on, a ne já, mohl…“

Zarazil jsem se. Polekán slovem, které mi samo přišlo na jazyk.

„Morholte,“ zašeptala Branwen. „Osud s námi učinil, co chtěl. Ano, zbytek může být dílem náhody. Jenomže my už náhodě nepodléháme. To, co končí, končí rovněž pro nás. Vždyť je možné…“

„Co, Branwen?“

„Je možné, že tenkrát v Dun Laoghaire…“

„Branwen!“

„Že tvoje rána byla smrtelná. Je možné, že já jsem… utonula v zátoce.“

„Branwen! My přece žijeme!“

„Jsi si jist? Odkud jsme se vzali tam na pobřeží? Oba nejednou, ta a já? Pamatuješ si? Co když jsme připluli na lodi bez kormidla? Na téže lodi, jež kdysi přinesla Tristana do ústí řeky Liffey, z mlhy se vynořující lodi vonící jablky, lodi z Avalonu? Co když jsme museli vstoupit na její palubu, neboť legenda nemůže skončit bez nás, bez naší účasti? Máme to být my, nikdo jiný, kdo ukončí legendu? A až ji ukončíme a vrátíme se na pobřeží, bude tam na nás čekat loď, co nemá kormidlo? Budeme muset nastoupit a odplout, rozplynout se v mlze? Morholte?“

„My žijeme, Branwen.“

„Jsi si jist?“

„Dotýkám se tě, Branwen. Jsi. Ležíš v mém objetí. Jsi krásná, hřeješ a máš hebkou kůži. Voníš, jako voněl sokol sedící na mé rukavici, když jsem se vracíval z lovu a déšť šuměl v listí bříz. Žiješ, Branwen.“

„Dotýkám se tě, Morholte. Jsi. Ležím v tvém objetí. Hřeješ a tak silně ti tluče srdce. Voníš mořskou solí. Žiješ.“

„Tedy… Žijeme, Branwen.“

Usmála se. Neviděl jsem to. Ucítil jsem to z pohybu rtů, přitisknutých k mému rameni.

*

Později. Uprostřed hluboké noci. Ležel jsem s ramenem zdřevěnělým tíhou její hlavy, ale nepohnul jsem se, abych ji neprobudil z neklidného spánku. Ležel jsem a poslouchal hukot moře. Poprvé v životě mě ten zvuk znepokojoval, vadil mi, nedovoloval mi usnout. Bál jsem se. Bál jsem se moře. Já, Ir vychovaný na pobřeží a již v kolébce slýchávající hučení příboje.

Ještě později, když jsem konečně usnul, spatřil jsem ve snu loď, zmítající se ve vlnách, loď, co nemá kormidlo, loď s vysoko zvednutou přídí a stěžněm ověšeným girlandami květin.

A cítil jsem vůni jablek.

*

„Paní Branwen…“ popadalo dech páže. „Paní Iseult tě volá do světnice sira Tristana. Tebe i sira Morholta z Ulsteru. Pospěšte.“

„Co se stalo? Tristan…“

„Ne, paní. To ne. Ale…“

„Mluv, chlapče.“

„Loď z Tintagelu… Sir Caherdin se vrací. Přiběhl posel z mysu. Viděl…“

„Jaké barvy má plachta?“

„Neví. Loď je ještě moc daleko…“

Teprve vyšlo slunce.

*

Když jsme vešli, stála Iseult Běloruká zády k pootevřenému oknu. Lesknoucí se kulatá sklíčka, zasazená do olověného mřížoví, způsobila, že žena zářila zvláštním, odraženým, mlžným světlem. Tristan dýchal těžce, trhaně, chraptivě. Tvář měl lesklou potem a oči zavřené.

Iseult na nás pohlédla. Její tvář byla stažená, zošklivělá dvěma hlubokými rýhami, které vyryla bolest po obou stranách úst.

„Ztrácí vědomí,“ oznámila nám. „Blouzní.“

Branwen ukázala k oknu.

„Loď…“

„Daleko, Branwen. Teprve obeplouvá mys. Příliš daleko.“

Branwen pohlédla na Tristana a vzdychla. Věděl jsem, na co pomyslela.

Ne, nevěděl.

Slyšel jsem.

Věřte mi nebo nevěřte, slyšel jsem jejich myšlenky. Myšlenky Branwen: neklidné a plné strachu, zpěněné jako vlny mezi pobřežními útesy. Myšlenky Iseult: měkké, rozechvělé a vyplašené jako pták chycený do dlaně. Myšlenky Tristanovy: neuspořádané, roztrhané jako cáry mlhy.

Všichni, myslela Iseult, všichni jsme u tebe, Tristane. Branwen z Cornwallu, která je Paní mořských řas, Morholt z Ulsteru, ten je Rozhodnutím. A já, která tě miluji, Tristane, miluji tě stále více, každou chvílí, která míjí, která mi tě zvolna odebírá. Odebírá mi tě bez ohledu na barvu plachet lodi, která pluje k bretaňským břehům, Tristane…

Proč, myslel Tristan, proč nikdo nevyhlíží z okna? Proč se všichni dívají na mne? Proč mi nepoví, jakou barvu má ta plachta? Já to přece musím vědět, musím, v této chvíli, jinak…

Usne, myslela Branwen, usne a už nikdy se neprobudí. Je v tom místě, odkud je stejně daleko na sluncem ozářenou hladinu jako do stínu zelených, na dně rostoucích řas. V místě, kde se přestává bojovat. Pak už je jen klid a pokoj.

Vím, myslela Iseult, vím už, Tristane, že jsem s tebou byla šťastná. Přese všechno. Přesto, že po celou dobu, cos byl se mnou, jsi myslel jen na ni. Přesto, že jsi mne tak zřídka nazýval mým jménem. Obvykle jsi mne oslovoval: „paní“. Tak ses snažil, abys mne neranil. Tak ses snažil, tolik úsilí tě to stálo, že právě tou snahou a tím úsilím jsi mne ranil nejvíce. A přesto jsem byla šťastná. Dal jsi mi štěstí. Dal jsi mi zlaté jiskry míhající se pod víčky. Tristane…

Branwen se dívala do okna. Na loď obeplouvající mys.

Rychleji, myslela, rychleji, Caherdine. Naber vítr. Nezáleží na tom, jakou plachtou, ale naber vítr. Pluj, Caherdine, pluj s pomocí. Zachraň nás, Caherdine…

Leč vítr, jenž tři dny dul, studil a šlehal deštěm, nyní utichl. Svítilo ranní slunce.

Oni, myslel Tristan, oni všichni. Běloruká Paní, Branwen, Morholt… A já… Iseult, moje Iseult… Jakou barvu má plachta té lodi… Jakou barvu…

Jsme stébla trávy, která se zachytí o okraj pláště při chůzi přes louku, myslela Iseult, jsme jen stébla trávy na tvém plášti, Tristane. Za chvíli otřepeš svůj plášť a my budeme volní… A sebere nás vítr. Nechtěj po mně, abych se podívala na plachtu té lodi, Tristane, můj muži. Prosím, nechtěj to po mně…

Škoda, myslel Tristan, škoda, že jsem tě nepoznal dříve. Proč mě osud zavál zrovna do Irska? Z Lyonesse je blíž do Armoriky. Mohl jsem tě poznat dřív… Škoda, že jsem tě nemohl milovat. Škoda… Jakou plachtu má ta loď? Škoda… Přál bych si být schopen projevit ti lásku, paní. Dobrá Iseult Běloruká… Ale nemohu. Nemohu…

Branwen se obrátila tváří ke gobelínu. Rameny jí otřásal pláč. Tedy slyšela také.

Objal jsem ji. U všech Lirových mořských duchů, proklínal jsem svou medvědí neohrabanost, svoje těžké tlapy a rozpukaná bříška prstů, zachytávající se jemné látky jako rybářské háčky. Avšak Branwen, tulící se do mé náruče, vyplnila sebou všechno, napravila vady, ohladila hrany – jako vlna vyhlazující kopyty koní rozrytý písek na pláži. Náhle jsme byli jedním tělem. Náhle jsem si uvědomil, že ji nesmím ztratit. Za nic. Za žádnou cenu. Nad její hlavou přitisknutou k mé hrudi jsem viděl okno. Moře. Loď.

Projev mi trochu lásky, Tristane, myslela Iseult, než tě ztratím, projev mi trochu lásky. Jednou, jedenkrát. Tolik po tom toužím. Nechtěj po mně, abych se podívala na tu plachtu. Nežádej po mně, abych ti řekla, jaké je barvy. Nenuť mne, abych ve tvé legendě odehrála úlohu, kterou nechci.

Nemohu, myslel Tristan, nemohu. Zlatovlasá… Jak je mně zima… Iseult… Iseult… Moje Iseult…

To není mé jméno, pomyslela si Iseult. To není mé jméno.

„To není mé jméno!“ vykřikla nahlas.

Tristan otevřel oči, otočil hlavu na polštáři, rozhlédl se.

„Paní…“ zašeptal sípavě. „Branwen… Morholte…“

„Jsme tady všichni,“ řekla Iseult velmi tiše.

Ne, pomyslel si Tristan, není tady Iseult. To je… jako kdyby tu nebyl nikdo.

„Paní…“

„Nechtěj to…“ zašeptala.

„Paní… Prosím…“

„Nechtěj, abych se podívala, Tristane. Nenuť mne, abych ti řekla…“

„Prosím tě…“ napjal se. „Prosím…“

A najednou to řekl. Jinak. I Branwen v mé náruči sebou trhla.

„Iseult.“

Usmála se.

„Přála jsem si změnit legendu,“ řekla velmi mírně. „Šílený nápad. Legendy nelze měnit. Nic nelze měnit. Nebo téměř nic…“

Zarazila se, pohlédla na mne a na Branwen. Stále ještě jsme se objímali na pozadí jabloně z Avalonu utkané na gobelínu. Usmála se. Věděl jsem, že na ten úsměv nikdy nezapomenu.

Pomalým, pomaloučkým krokem přešla k oknu a stanula v něm, opírajíc do jeho klenby natažené ruce.

„Iseult,“ zasténal Tristan. „Jaké… Jaké jsou…“

„Bílé,“ odvětila. „Bílé, Tristane. Jako padlý sníh. Sbohem.“

Otočila se. Nepohlédla ne něho, nepohlédla na nikoho, vyšla z ložnice. Ve chvíli kdy vyšla jsem přestal slyšet její myšlenky. Slyšel jsem zase jenom hukot moře.

„Bílé!“ zvolal Tristan. „Iseult Zlatovlasá! Konečně…“

Hlas mu uhasl v hrdle jako sfouknutý plamínek kahanu. Branwen vykřikla. Přiskočil jsem k loži. Tristan slabě pohyboval rty. Pokoušel se zvednout. Přidržel jsem ho, lehkým tlakem dlaně jsem ho přinutil klesnout opět na podušku.

„Iseult,“ šeptal. „Iseult, Iseult…“

„Lež, Tristane. Nevstávej.“

Usmál se. U Luga, věděl jsem, že na ten úsměv nikdy nezapomenu.

„Iseult… Musím vidět sám…“

„Lež, Tristane.“

„…tu plach…“

Branwen stojící v okně na místě, kde ještě před chvílí stála Iseult Běloruká, vzlykla:

„Morholte. Ta loď…“

„Vím,“ řekl jsem. „Branwen…“

Otočila se.

„Už nežije.“

„Cože?“

„Tristan zemřel. V této chvíli. To je konec, Branwen.“

Pohlédl jsem z okna. Loď byla blíž než předtím. Ale pořád byla ještě příliš daleko.

Příliš daleko, aby bylo možno rozeznat barvu její plachty.

*

Potkal jsem je ve velkém sále, v tom, kde nás uvítala Iseult Běloruká při našem příchodu na hrad. Na místě, kde jsem do jejích služeb nabídl svůj meč – a svůj život. Ať už to mělo znamenat cokoli.

Hledal jsem Iseult a kaplana a zatím jsem nalezl je.

Byli čtyři.

Jistý velšský druid jménem Hwyrddyddwg, bystrý stařík, mně kdysi vysvětloval, že tajné úmysly člověka, byť nevímjak rafinovaně skrývané, vždy prozradí dvě věci – oči a ruce. Pozorně jsem si prohlédl oči a ruce rytířů stojících v sále.

„Jsem sir Marjadoc,“ představil se nejvyšší z nich. Na tunice nosil erb, v děleném modročerveném poli dvě kančí hlavy ozbrojené stříbrnými tesáky. „Toto jsou dobří rytíři Gwydolwyn, Anoeth a Deheu op Owein. Přibyli jsme z Cornwallu s poselstvím pro sira Tristana z Lyonesse. Uveď nás k němu, rytíři.“

„Přišli jste pozdě,“ řekl jsem.

„Kdo jsi, pane?“ zamračil se Marjadoc. „Neznám tě.“

V té chvíli vstoupila Branwen. Marjadokova tvář se zkřivila, zloba a nenávist se na ni vplížily jako jedovaté zmije.

„Marjadoc.“

„Branwen.“

„Gwydolwyn, Anoeth, Deheu. Nečekala jsem, že vás ještě někdy spatřím. Slyšela jsem, že vás Tristan s Gouvernalem pobili tenkrát v Moroiském hvozdu.“

Marjadoc se ohavně zasmál:

„Nevyzpytatelné jsou cesty osudu. Ani já jsem si nemyslel, že tě ještě někdy uvidím, Branwen. Zvláště ne tady. Nuže, veďte nás k Tristanovi. To, kvůli čemu jsme přišli, nesnese odkladu.“

„Nač ten spěch?“

„Veďte nás k Tristanovi!“ opakoval zlověstně Marjadoc. „Přišli jsme za ním. Ne za bezvýznamným slouhou. Ne za děvkou od cornwallského dvora.“

„Odkud jste přišli, Marjadoku?“

„Z Tintagelu, jak jsem řekl.“

„Zajímavé,“ usmála se Branwen, „protože koráb dosud nepřistál. Avšak je už blízko. Chceš vědět, pod jakou plachtou pluje?“

„Nechci,“ odvětil lhostejně Marjadoc.

„Přišli jste pozdě,“ opřela se Branwen o dveře a zastoupila jim cestu. „Sir Tristan z Lyonesse nežije. Umřel před chvílí.“

Výraz Marjadokových očí se nezměnil ani na okamžik. Poznal jsem, že o tom věděl. Všechno jsem pochopil. Světlo, jež jsem viděl na konci chodby, bylo stále jasnější.

„Odejděte,“ zavrčel Marjadoc a sevřel jílec meče. „Opusťte hrad. Okamžitě!“

„Jak jste se sem dostali?“ zeptala se Branwen se záhadným úsměvem. „Nepřipluli jste náhodou lodí, co nemá kormidlo? S potrhaným černým cárem namísto plachty? S vlčí lebkou přibitou na zvednuté přídi? Proč jste přišli? Kdo vás poslal?“

„Ustup z cesty, Branwen. Nesnaž se nás zadržet, nebo toho budeš litovat.“

Její tvář byla klidná. Tentokrát to nebyl klid bezmoci a rezignace. Byl to klid neochvějné pevné vůle. Ne, nemohl jsem ji ztratit. Za žádnou cenu.

Za žádnou? A legenda.

Cítil jsem vůni jablek.

„Divné máš oči, Marjadoku,“ promluvila Branwen. „Oči, které nepřivykly světlu dne.“

„Běž z cesty!“

„Ne, nepůjdu vám z cesty, Marjadoku. Nejdřív mi odpovíš na otázku. Ta otázka zní: Proč?“

Marjadoc se nepohnul. Díval se na mne.

„Nebude legendy o velké lásce,“ řekl, ačkoliv jsem již věděl, že to nemluví on. „Byla by to zbytečná a škodlivá legenda. Zbytečným bláznovstvím je keř, vyrůstající z berylové hrobky, aby větvemi opletl hrobku chalcedonovou. Nepřejeme si, aby byly takové hrobky. Nepřejeme si, aby na příběh Tristana a Iseult lidé vzpomínali, aby se jim stal příkladem a vzorem, aby se mohl v budoucnu opakovat. Nedovolíme, aby si kdekoliv a kdykoliv mladí lidé říkávali: ‚Jsme jako Tristan a Iseult‘.“

Branwen mlčela.

„Nedovolíme, aby takové šílenství, jako byla láska těch dvou, ještě v budoucnu obluzovalo mysli určené k vyšším cílům. Aby ochromovalo paže, mající drtit a zabíjet. Aby oslabovalo vůli, jež musí třímat vládu v ocelovém stisku. A především, Branwen, nepřipustíme, aby to, co bylo mezi Tristanem a Iseult, vstoupilo do legendy jako láska vítězná, triumfující, překonávající překážky a spojující milence dokonce i po smrti.

Proto musí Iseult Cornwallská umřít daleko odtud a jako ctnostná manželka, nejlépe při porodu dalšího potomka krále Marka. Tristan zase, když už stačil pojít před naším příchodem, musí skončit na mořském dně s kamenem na krku. Anebo shořet. Ano, nejlepší bude, když shoří. Hrad Carhaing bude spálen s ním. A to hned, dříve než loď z Tintagelu vpluje do zálivu. Tak to musí být, tak se stane.

Místo hrobky z berylu páchnoucí spáleniště. Místo krásné legendy ošklivá pravda. Pravda o zaslepenosti, samolibosti, cestě přes mrtvoly, pošlapání citů jiných lidí, křivdách… Branwen? Chceš stát v cestě nám, bojovníkům za pravdu? Opakuji, běž nám z cesty. Nic proti tobě nemáme, nechceme tě zničit. A proč taky? Odehrála jsi svou úlohu, chlubit se s ní moc nemůžeš. Smíš odejít, vrátit se na pobřeží. Jsi očekávána. Totéž se týká i tebe, rytíři… Jaké je tvé jméno?“

Sledoval jsem jejich oči a ruce a uvažoval jsem, že starý Hwyrddyddwg neobjevil nic tak mimořádného. Samozřejmě, že oči a ruce prozrazovaly jejich záměry. Poněvadž v očích měli krutost a nemilosrdnost – a v rukou meče. A já neměl svou zbraň, meč, který jsem dal do služeb Iseult Běloruké. Nu což, pomyslel jsem si, koneckonců co je na tom, padnout v boji? Bude to poprvé?

Jsem Morholt. Ten, kdož je Rozhodnutím.

„Tvoje jméno?“ zopakoval netrpělivě Marjadoc.

„Tristan,“ řekl jsem.

Kaplan se zjevil čert ví odkud, snad vyskočil ze země jako skřítek Puk. Hekl úsilím, jak mi hodil přes celý sál veliký dvouruční meč. Marjadoc ke mně skočil se zvednutou zbraní, připraven seknout. Zlomek okamžiku se nahoře vznášely dva meče, Marjadokův a ten, který letěl k mým nataženým rukám. Zdálo se, že nemohu být rychlejší. Ale byl jsem.

Sekl jsem Marjadoka pod paži vší silou z půlobratu. Ostří se zaťalo až k přímce, dělící barvy na jeho erbu. Dokončením obratu jsem vytrhl meč a Marjadoc se svalil pod nohy těch tří, kteří se na mne hnali. Anoeth klopýtl o jeho tělo, zavrávoral – a já jsem mu mohl bez překážek rozpoltit lebku. Udělal jsem to.

Gwydolwyn a Deheu na mne zaútočili ze dvou stran. Vrhl jsem se mezi ně s vířícím mečem. Museli couvnout, jejich čepele byly mnohem kratší. Šel jsem do podřepu a ťal Gwydolwyna do stehna. Slyšel jsem, jak ocel skřípe po kosti a drtí ji. Deheu se na mne rozpřáhl z boku, ale uklouzl na krvi a upadl na jedno koleno. V jeho očích jsem uviděl strach a prosbu, avšak nenalezl jsem v sobě žádné slitování. Ani jsem je nehledal.

Bodnutí obouručákem zblízka nelze odrazit. Pokud není možno uskočit, čepel pronikne do těla a zarazí ji až dva zuby, které jsou na ní právě k tomuto účelu vykovány. Lze ji zabodnout do dvou třetin její délky. Zabodl jsem ji tak.

Věřte nebo nevěřte, nikdo z nich ani nevykřikl. A já… Já jsem necítil nic. Naprosto žádný pocit.

Hodil jsem meč na zem.

„Morholte!“ přiběhla Branwen a přitiskla se ke mně. Ještě se třásla prožitým, nyní už přecházejícím zděšením.

„Už je to v pořádku, děvčátko. Je po všem,“ chlácholil jsem ji. Hladil jsem ji po vlasech, ale očima jsem sledoval kaplana klečícího vedle umírajícího Gwydolwyna.

„Děkuji ti, kněže, za ten meč.“

Kaplan zvedl hlavu a podíval se mi do očí. Odkud se tu vzal? Byl tady stále? A pokud ano… co byl vlastně zač? Kdo to byl, k čertu?

„Vše je v rukou Božích,“ pravil a znovu se sklonil nad dokonávajícím Gwydolwynem. „…et lux perpetua luccat ei.“

Nicméně mne nepřesvědčil. Nevěřil jsem prvnímu ani druhému tvrzení.

*

Později jsme našli Iseult.

V lázni, s tváří přitisknutou ke hrubému zdivu. Puntičkářská, čisťounká Iseult Běloruká by to snad ani nemohla provést jinde, než na vydrhnuté kamenné dlažbě, u koryta, kterým se vypouštěla voda. Nyní se po celé délce lesklo jasným, ještě neztmavlým šarlatem.

Přeťala si žíly na obou rukou. Důkladně, nešlo by ji zachránit, ani kdybychom ji nalezli dřív. Po celé délce předloktí, po jeho vnitřní straně. A napříč přes zápěstí. Jako kříž.

Ruce teď měla ještě bělejší.

A v té chvíli jsem si uvědomil, že loď, co nemá kormidlo, loď vonící jablky, odplouvá od břehu. Bez nás. Bez Morholta z Ulsteru, bez Branwen z Cornwallu. Avšak ne s prázdnou.

Sbohem Iseult. Sbohem navždy. Ať už v Tir Na Nog, ať v Avalonu, navždy přetrvá bělost tvých rukou. Navěky.

Sbohem, Iseult.

*

Opustili jsme Carhaing dříve než se objevil Caherdin. Nechtěli jsme s ním hovořit. Sním ani s kýmkoliv, kdo mohl být na palubě lodi, která připlula z Cornwallu, z Tintagelu. Pro nás legenda skončila. Nezajímalo nás, co s ní provedou minstrelové.

Opět se zatáhlo, začalo mrholit. Jak už to v Armorice chodí. Měli jsme před sebou cestu. Přes duny k tamté kamenité pláži. Nechtělo se mi přemítat, co bude dál. Nemělo to význam.

„Miluji tě, Morholte,“ řekla Branwen, nedívajíc se na mne. „Miluji tě, ať si to přeješ nebo ne. Ať si to přeji nebo ne. Je to jako choroba, jako nemoc, jež mi odnímá možnost volby, stahuje mne pod hladinu. Zabloudila jsem v tobě, Morholte, už nikdy nenajdu cestu, už nikdy nenajdu sebe – takovou, jaká jsem byla dřív. Jestli odpovíš citem na můj cit, rovněž zabloudíš, ztratíš se, ponoříš se do hlubiny a nikdy nenajdeš dávného Morholta. Proto se dobře rozmysli, než mi odpovíš.“

Koráb stál u kamenného přístaviště. Posádka vykládala náklad. Někdo poháněl nosiče, velšsky při tom nadával. Plachta byla skasána.

Plachta…

„Láska je hrozná choroba,“ pokračovala Branwen, rovněž se dívajíc na kotvící koráb. „La maladie, říkají ti z jihu, z vnitrozemí. La maladie d’espoir – nemoc naděje. Sobecká zaslepenost ubližující všem okolo. Miluji tě, Morholte, sobecky a zaslepeně. Nedbám o osud jiných, které mohu vtáhnout do víru, ukřivdit jim a ublížit. Není to hrozné? Jestli odpovíš citem na můj cit… Dobře se rozmysli, Morholte, než mi odpovíš.“

Plachta…

„Jsme jako Tristan a Iseult,“ řekla Branwen a hlas se jí zlomil. „La maladie… Co s námi bude, Morholte? Co se s námi stane? Spojí nás nakonec také jenom keř hlohu či plané růže, jenž vyrůstaje z jednoho hrobu, dotkne se ratolestmi hrobu druhého. Stojí to za to? Morholte, rozmysli se dobře, než mi odpovíš.“

Nemusel jsem se rozmýšlet. Soudím, že to Branwen věděla. Když se ke mně obrátila, viděl jsem to v jejích očích.

Věděla, že jsme přibyli na Carhaing, abychom zachránili legendu. Udělali jsme to. Nejjistějším způsobem.

Začínajíce novou.

„Vím, co cítíš, Branwen,“ promluvil jsem, dívaje se na plachtu lodi. „Protože já cítím totéž. Ano, je to nemoc. Strašná, nevyléčitelná la maladie. Vím, co cítíš. Protože i já jsem onemocněl.“

Branwen se na mně usmála a mně se zazdálo, že slunce v tu chvíli proniklo nízko visícími mračny. Takový to byl úsměv, věřte mi nebo ne.

Pobídl jsem koně ostruhami.

„A ať jdou k čertu všichni ti zdraví!“

Plachta byla špinavá.

Tak se mi alespoň zdálo.

TANDARADEI!

„Nejsem hezká,“ konstatovala Monika Szrederová polohlasně při pohledu do zrcadla.

Monika Szrederová měla pravdu. Co víc, v tomto případě byl názor Moniky Szrederové zcela v souladu s míněním jejího okolí.

Ne, Monika nebyla ošklivá. Nebyla prostě hezká. Byla prototypem nepěknosti, vyzařovala z ní taková absence půvabu, že byla schopná zakrýt vše, co by každou jinou, možná ještě méně přitažlivou dívku zkrášlilo. Jakýmsi zcela nepochopitelným způsobem se konglomerát jednotlivých prvků, samých o sobě docela hezkých a dokonce atraktivních a krásných, stával v Moničině případě nijakým a mdlým. Její vlasy, jež měly být tmavě blond, byly ve skutečnosti matně šedé. Ač byly od přírody jemné a hebké, po použití hřebenu a kartáče vypadaly nepořádně a zanedbaně. Snaha nějakým způsobem to změnit byla zcela marná. Nepomáhal ani sebedražší a sebedokonalejší make up, ani nejdražší oční stíny nic nesvedly s očima, které vypadaly skrze tlustá skla brýlí bledě a bezvýrazně. Na její celkem normální postavě veškeré vkusné a elegantní věci pouze dotvářely celkový dojem, který v žádném případě nemohl být pokládán za lahodící oku.

To, že Monika Szrederová o všech těchto nesporných faktech dobře věděla, všechno ještě více zhoršovalo. Monika jakoby si uvědomovala, že se není za žádnou cenu schopna zkrášlit, proto od doby svého dospívámí cíleně a velice pečlivě dělala vše pro to, aby nijak nevynikala, ničím se neodlišovala od okolí, aby s ním dokonale splynula a stala se šedou, nenápadnou myškou. Tyto zvláštní mimikry, jejichž účelem bylo zamaskovat a skrýt nedostatek půvabu, však měly zcela opačný efekt.

Právě nyní, v pět hodin ráno, před popraskaným zrcadlem, které protínaly stuhy světla rodícího se dne, cítila Monika silněji než kdykoliv předtím skutečnost, že není hezká. Litovala, že nakonec přece jen odjela na tyhle prázdniny naslepo, na tento turnus, do tohoto naprostého nedostatku pohodlí, což mělo být původně romantické, avšak bylo jenom na obtíž. Cestovní kancelář turistických služeb – Rommar Tour, vzpomněla si. ‚Jsi sám? Sděl nám svůj věk, povolání, vzdělání, zájmy. Napiš, o čem sníš a my ti připravíme a zorganizujeme prázdniny tvých snů‘.

Prázdniny mých snů.

Odjela na ně, protože byla sama a nechtěla strávit léto úplně osamocena ve městě. V Rommar Tour v zásadě nepřeháněli, když ve své anketě při výběru účastníků jednoznačně preferovali kolonku „vzdělání“. Na turnusu se to jen hemžilo vyjevenými doktorantkami, staropanenskými doktorkami a rozvedenými docenty.

Prázdniny mých snů.

Odjezd na prázdniny měl být pro Moniku dalším pokusem dokázat sobě samé, že má ráda společnost. Tento pokus, stejně jako všechny předchozí, se nepovedl. Monika si stejně jako už mnohokrát předtím nezdůvodnila nic jiného, než to, že nenávidí samotu.

Přitom byla sama. Neustále sama. Její spolubydlící Elka, z neznámého důvodu přezdívaná Křepelka, která ji během několika prvních dnů turnusu znervózňovala svým neustálým štěbetáním, bezstarostností a úděsným bincem, který šířila všude kolem sebe, v poslední době vždy večer zmizela a vracela se až pozdě v noci. Někdy – jako třeba dnes – až ráno. Monice bylo zcela jasné, co asi Křepelka napsala do kolonky „zájmy“ v dotazníku Rommar Tour.

Zpočátku měla Monika strach, že Křepelka patří k dívkám, které pokládají barvité a detailní vyprávění za určitý druh závěrečné hry, jako přirozené a definitivní zakončení nočních zážitků. Monika by to nesnesla. Ještě štěstí, že Elka nebyla klepna. Právě naopak, byla více než diskrétní. Vůbec jí to však nebránilo v tom, aby zcela spontánně nedemonstrovala své uspokojení z toho, že je lepší, stejně jako ve volné přírodě je povinností vybrané samice demonstrovat svou nadřazenost nad samicí opovrhovanou.

Monika Szrederová se necítila na to, aby jí někdo opovrhoval. Bylo jí dvacet šest let a měla za sebou dva vážné erotické experimenty. Charakter a průběh obou byl natolik negativní, že vůbec netoužila po třetím.

Ale přesto…

„Nejsem hezká,“ řekla do popraskaného zrcadla. Ale nerozplakala se. Byla na to velmi pyšná. Není nic horšího, než začínat den pláčem, pomyslela si.

Den? Těžko to lze nazvat dnem, pomyslela si. Rekreační středisko, kde probíhal prázdninový turnus, ještě spalo, čekalo, až slunce vysuší rosu, rozehřeje vzduch, v tuto dobu ještě ostrý, nemilosrdně útočící na kůži kousanci chladu.

Natáhla se opět na postel, podložila si polštáře vysoko pod hlavu a sáhla po knize. Pokoušela se najít místo, kde večer skončila číst; sama, celá unavená, ospalá a nervózní čekáním na Elku. Místo toho se vrátila na začátek, k místu označenému malým uschlým čtyřlístkem. Ke svému oblíbenému místu. Jen několik veršů, pomyslela si. Jen několik.

~

Unter den Linden

Bei der Heide

Wo unser beider Bett gemacht

Da mogt ihr finden

Wie wir beide

Pfluckten im Grase der Blumen Pracht

Vor dem Wald im tiefem Tal

Tandaradei!

Lieblich sang die Nachtigall

~

„Tandaradei,“ zašeptala zamyšleně a odložila knihu do klína. Zavřela oči.

„Tandaradei…“ promluvil minstrel.

Byl velmi štíhlý, přímo vychrtlý. Jeho plášť se chvěl ve větru. Těsně mu obepínal postavu, což ještě více zdůrazňovalo jeho hubenost. Jeho tenký stín se jako černá stuha plazil po arrasu, na němž se bílý jednorožec vzpínal na zadních nohou, hrabaje přitom předníma nohama v majestátní heraldické póze vysoko ve vzduchu.

„Tandaradei,“ opakoval minstrel. „Ta píseň…“

Tolik vzpomínek. Tolik krásných vzpomínek. Unter den Linden, bei der Heide. Ty, právě ty. Plavovláska…

Monika pohnula rukama, rozhrnula květy, tisíce květů, v nichž ležela. Většinou to byly květy rudé, mokré, rozkvetlé, s opadávajícími okvětními plátky…

„Jako tehdy,“ pokračoval tiše minstrel. Oči měl černé, studené a hluboké jako Rýn pod skálou Lorelei.

Na zámku ve Würzburgu… Anebo ještě později, ve Švábsku, u dvora Filipa… Vzpomínám si na horké rty Beatrix, dcery Berengara von Passau. A pak, o mnoho let později, jsem slyšel tuhle píseň v jedné krčmě nedaleko Wormsu. Vor dem Wald im tiefen Tal… Budíš mne ze sna.

Monika silně sevřela víčka.

Budíš mne ze sna. Ta píseň… Přežila tak dlouho. Vzpomínám si, jak jsme ji zpívali na pochodu z Marienburgu, když jsme se vydali na setkání s komturem Wolframem de Lys u brodu přes říčku Drwec. A ještě později, o mnoho let později, jsem ji zpíval spolu s jinými pod Frankenhausenem, kdy potoky a říčky tekoucí z hory Hausbergu byly rudé krví rolníků, kteří povstali proti vrchnosti.

Budíš mne ze sna.

Monika ležela nehybně na loži z květin. Dívala se přímo do minstrelových očí. Ještě nikdy neviděla oči tak studené. Nikdy předtím neviděla ten obličej. Jen úsměv…

Podej mi ruku.

Ano, ten úsměv už kdysi viděla. Určitě ho už viděla.

Ale nevzpomínala si kde.

Podej mi ruku.

Za minstrelovými zády se pojednou vztyčily další postavy v groteskních kožených maskách s obrovskýma, třesoucíma se ušima. Zazněl tichý, rytmicky recitovaný vícehlasý nápěv, blekotavý chór, jednotlivá, výrazná, ale zcela nesrozumitelná slova…

Tandaradei!

„Moniko!“ zvolala Elka, přezdívaná Křepelka. „Hej, Moniko, nevíš, kde je cukr?“

„Co?“ vyskočila Monika, shodila přitom knihu na podlahu. Zašátrala kolem sebe rukama po povlečení. „Co je? Elo? Usnula jsem?“

„Ne,“ řekla Elka a zavřela skříň s nesnesitelným skřípotem, který zaplašil poslední zbytky podivného snu. „Právě naopak. Probudila ses právě včas. Je devět hodin. Poslouchej, Moniko, nemůžu najít svoji sklenici s kávou. Asi jsem ji někam odnesla. Mohla bych si vzít trochu tvé?“

Monika si přetřela oči klouby prstů a sáhla po brýlích.

„Můžeš, Elko.“

*

Každou noc se opakující signály byly tiché, téměř neznatelné, doslova na samé hranici rozlišitelnosti. Doktorce z domku na vrcholku kopce hned nedošlo, oč jde. Mnohem rychleji to však došlo kocourovi; dal to najevo změnou svého chování, neklidem, nekontrolovanou agresí, kterou si vybíjel na všem, co mu přišlo do cesty. Doktorka si toho všimla, ale nezneklidnilo ji to. Přičítala to na vrub volání matky přírody. Nepodivila se ani tomu, že jezevec, běhající za ní jindy poslušně jako psík, se schoval v pelechu a ve dne z něj ani nevystrčil nos. Doktorka si to vysvětlovala jeho strachem z kocourových nálad.

Další signály však už byly výraznější: náhle a bez příčiny přerušované večerní kuňkání žab, dlouhé přestávky hrobového ticha. Neslyšné ranní lety lelků kozodojů v hejnech vrhajících stín, jakoby se venku opět setmělo. Zcela jiný, hněvivý hukot řeky mezi vyvrácenými stromy.

Něco se chystá, pomyslela si doktorka. Něco se chystá.

Druhého dne našla na kraji lesa roztrhanou sojku. Kapičky krve se na modravých pírkách leskly jako korálky rosy. Doktorka věděla, že tím hříšníkem nebyl kocour. Ten, když přiběhl za ní a sojku uviděl, divoce zaprskal, celý se zježil a vystrašeně hleděl na zabitého ptáka, ležícího na zemi.

„Ve jménu Jezera a Plesa,“ zašeptala. Kocour zamňoukal.

Vrátila se na dvorek, zamyšlená a duchem nepřítomná. A v tom…

Kocour prudce zaprskal a prohnul hřbet.

Na dveřích domu nebyl srp, který tam vždycky visel pod svazkem usušených bylin. Doktorka se otočila. Dostatečně rychle, aby stačila zahlédnout, jak zakřivené železo se svištěním rotuje vzduchem a letí přímo na ni,

„Eth!“ vykřikla, opřená zády o rám dveří.

Srp zavířil ve vzduchu, stočil se jako živá stuha, změnil dráhu letu a s bouchnutím se zabodl do oprýskaných dveří. Vztekle, kovově zadrnčel. Doktorka zaslechla, jak se nad srázem skloněný černý les otřásá zlověstným smíchem.

„Deskathe,“ zašeptala. „Ty… Poznávám tě…“

Kocour stále zlostně prskal.

Ve dveřích zabodnutý srp se chvěl a zpíval.

*

„Ne, Moniko,“ řekla Elka přezdívaná Křepelka. Sundala si sluneční brýle a opatrně si krémem natírala spálený nos. „Tak by to opravdu nešlo. Proč s námi nechceš jet? S námi všemi? Proč pořád jenom sedíš sama tady v tom kutlochu? Co?“

„Necítím se dobře.“

Svým způsobem nelžu, pomyslela si Monika. Už jen ze samého pomyšlení na vás všechny, na celou tu vaši partu, se mi dělá špatně. Nerozumím vašim žertům. Nic mi neříká vaše veselí, právě naopak, vzbuzuje ve mně zmatek. A nejsem si zcela jista, jestli to nakonec není váš záměr.

„Opravdu, Moniko,“ žvatlala Elka dále, stojíc rovnou nad ní u lůžka. „Měla bys jet. Je tam opravdu krásně, je to u řeky, nemáš ani zdání…“

Alexandře, pomyslela si Monika, uhni mi ze slunce.

„Jacek, však víš, ten historik, co bydlí na dvanáctce,“ Křepelka si roztírala zbytek krému po rukou, šíříc kolem sebe vůni pleťového krému Ponds, „kolega toho blonďáka, co měl to tmavomodré audi, víš…“

Já vím.

„On tak zajímavě vypravuje…“

Já vím.

„…o historii zdejšího okolí, o válkách, o putování národů, o sabatech čarodějnic, o kultu jakýchsi démonů, o vykopávkách. Říkám ti, Moniko, že ty bys ho vydržela poslouchat celé hodiny. Víš, že se mě na tebe ptal?“

„Kdo?“ zvedla Monika hlavu.

„No Jacek, ten historik.“

„Na mě?“

„Na tebe. Odkud jseš, co děláš. Padlas mu do oka, Moniko. Můžeš být šťastná, ten kluk je strašně fajn.“

Ach, Bože.

„Nehraj mi tady divadlo, že sis nevšimla, jak se na tebe pořád dívá. Co, Moniko?“

Všimla. Všimla.

„Ne, Elo. Nevšimla jsem si toho.“

„Já si s tebou opravdu neumím normálně promluvit,“ rozzlobila se Křepelka. „Co tě štve, holka? Vypadáš mizerně, víš? Nemáš krámy? Ojej, promiň, omlouvám se, jenom se už, proboha, netvař tak zkroušeně. Tak já běžím. Dohodli jsme se, že se sejdeme za půl hodiny. Vrátíme se na oběd. Anebo na večeři. Tak pa.“

„Ahoj, Elo.“

Mezi větvemi zakrslé borovice utkal pavouk pavučinu, krásné, dokonalé dílo. Krása v přírodě, pomyslela si Monika, má svůj smysl, není to jen čistě estetická záležitost. Má svůj smysl, jestliže je jejím smyslem zabíjení.

Na stránku otevřené knihy usedlo slunéčko sedmitečné. Monika je opatrně setřásla do trávy.

„Leť do nebe,“ řekla polohlasně.

Slunéčko nespadlo na zem, roztáhlo neohrabaně krovky a křidélka a zamířilo – přímo doprostřed pavučiny.

Pavouk – veliký, vypasený křižák – vyskočil ze skrýše ve stočeného listu. Slunéčko vůbec nespěchalo. Soustředěnými nápory svého chitinového těla pomalu trhalo jednotlivá vlákna pavučiny. Ještě chvíli a vyprostí se ven, pomyslela si Monika.

Jenže pavouk byl rychlejší.

Běž pryč, pomyslela si a silně stiskla zuby. Běž pryč, pavouku. A hned!

Pavouk se několikrát zhoupl na vláknech pavučiny a bleskově se schoval ve stočeném listu.

Vystrašila jsem ho, pomyslela si Monika udiveně. Blbost, zamyslela se však vzápětí, je přece známo, že pavouk nemá rád červené brouky v chitinovém pancíři. Má rád šťavnaté a měkké mouchy. To je přece jasné jak facka.

Trhla sebou, když za zády zaslechla kroky.

„Dobrý den, Moniko.“

„Dobrý den, Jacku.“

Ach, Bože.

„Jako obvykle s nosem zabořeným do knihy? Moniko, dovoluji si tě upozornit, že jsou prázdniny. Období, které nastává jen jednou za rok a bohužel hrozně rychle utíká. Opravdu je škoda každé ztracené minuty.“

„Poslouchám tě, Jacku.“

„Křepelka mi řekla, že nechceš jet s námi k řece. Prý jsi rozhodně odmítla. A tak jsem přišel za tebou, abych napravil svoji chybu, že jsem Křepelku poslal jako prostředníka. Měl jsem tě o to poprosit sám. Už dávno.“

Odejdi, prosím tě.

„Ne… Promiň. Možná jindy.“

„Že by snad knížka, které se věnuješ, byla mnohem zajímavější než moje… naše společnost? Co to čteš, Moniko?“

„Ach… Poezii, Jacku. Starou německou poezii.“

„To vidím. Poznám švabach, ale německy neumím, přestože se mi můj učitel němčiny snažil vtlouci do hlavy zásady Goethova jazyka. Čí jsou ty básně?“

„Nemyslím si, že…“

„…že to jsou verše, které by mohl znát obyčejný historik? Ach, vy filologové! Tak často si přisvojujete monopol na veškeré vědění o jazyku a literatuře! Máš v sobě, Moniko, aspoň kousíček odvahy zariskovat?“

Zvedla oči, uvědomujíc si, že zároveň zvedá svou tvář s brýlemi.

„Nechápu…“

„Navrhuji ti malou hru o velkou sázku. Něco jako za Puškinových časů, trojka, sedmička, eso. Jestliže po přečtení dvou, tří řádek poznám, čí to jsou verše, pojedeš s námi. Jestliže se zmýlím, s lítostí odejdu a nebudu tě už obtěžovat.“

Na chvilku se zamyslela. To není možné, pomyslela si. Jsou tak málo známé…

„Dobře…“ souhlasila a chvatně sklonila hlavu, aby si nevšiml jejího úsměvu.

~

Unter den Linden

Bei der Heide

Wo unser beider Bette gemacht…

~

„Walther von der Vogelweide, německý středověký básník a minnesänger žijící ve dvanáctém anebo třináctém století,“ zasmál se Jacek. „Báseň se jmenuje Pod lipami. Prohrálas, Moniko, platí tedy, na čem jsme se dohodli. Přebil jsem vaši dámu, soudruhu Hermane, beru všechny ruble ze stolu. A tebe si také beru, Moniko.“

Usmála se, tentokrát aniž by svůj úsměv skrývala. Nu což, pomyslela si, snad…

„Jenom tak, mezi námi,“ prohlásil Jacek, „moc ti sluší, když se směješ.“

„Prosím?“

„Středověká poezie, písně trubadúrů,“ řekl, dívaje se jí přímo do očí. Na brýle, poopravila se v duchu. „Moc ti to sluší. Poetická povaha, svůdně staromódní, komplikovaná introvertka, samotářka. Kouzelné. Tak, plavovlásko, vstávej. Jedeme.“

„Ano,“ přikývla, stále se vystrašeně usmívajíc. „Inu, co se slíbilo, musí se splnit. Za okamžik budu u vás. Za chvíli.“

„Čekáme na tebe.“

Nevstala hned. Seděla se svěšenou hlavou, s očima vpitýma do gotických písmen, zakroucených a rozevlátých jako praporce na věžích. Slyšela vzdálený, tlumený zvuk loutny.

Bílý jednorožec se vzpínal na zeleném čalounu, hrabaje přitom předníma nohama v heraldické póze.

*

Vrchol pahorku byl plochý a rovný, jakoby seříznutý žiletkou. Domek s bílými stěnami, krčící se mezi zakrslými jabloněmi, ji doslova přitahoval. Zval ji k sobě.

Stále nerozhodně stála, dívala se, jak celá společnost sbíhá po písčitém, sluncem prohřátém svahu dolů k řece. Slyšela pokřik a smích chlapců, vzdálené a tiché cinkání lahví s pivem. Pištění dívek, když vběhly do mokré, studené trávy na břehu.

„Zajímavý kopec, viď? Na první pohled je zřejmé, že nevznikl přirozenou cestou.“

„Prosím, Jacku? Proč myslíš, že nevznikl přirozeně?“

„Podívej se na jeho tvar, jak je dokonale rovný a pravidelný. Na jeho polohu. Moniko, tady mohla klidně stát mohutná tvrz chránící brod. Anebo chrám nějaké bohyně, kterou uctívali lidé z pobřeží. Anebo obětní místo, svaté místo pohanských Prusů, Gótů nebo až sem zabloudivších Keltů. Kolik lidí prošlo touto krajinou, kolik dosud neobjevených věcí skrývá tato země ve svém lůně… No, pojďme. Ještě si o tom spolu promluvíme. Tam, kde budeme dneska stanovat.“

„Počkej… hned za vámi přijdu. Za chvilku.“

„Proč?“

„Chci se projít,“ sklonila hlavu.

„Dovolíš mi, abych…“

„Ne,“ odmítla rychle. „Promiň. Chtěla bych jít sama.“

Proč se na mě tak dívá?

„Dobře, Moniko. Ale nezapomeň, že na tebe čekáme. Chtěl bych, abys byla s námi. Se mnou.“

„Určitě přijdu.“

Kopec. Vzniklý nepřirozeně?

Udělala krok dopředu. Náhle pocítila, že musí jít dál. Protože za zády měla černou stěnu lesa – vlhkého, temného a nepřátelského, před sebou slunce a dole mezi olšemi se třpytící stuhu řeky. Les dýchal, šeptal hlasem nahánějícím hrůzu, hlasem, v němž cítila hrozbu i zlost. Bílý domek nad srázem byl světlý, teplý a přátelský. Zval ji k sobě, táhlo ji to k němu, přemlouval ji.

„Dobrý den… Je tu někdo?“

Tmavá síň. V šeru visící paprsek světla se zatetelil zvířeným prachem. Vstoupila jsem dovnitř nepozvána. Každou chvíli někdo vejde, nevraživě se na mne podívá a já se budu cítit provinile. Budu si připadat zavržená a ukřivděná. A bude mi to strašně líto, i když za to budu moci poděkovat jen sama sobě. Jako obvykle.

Pokojík plný tmavého nábytku. Těžká, mdlá vůně bylin.

„Dobrý den. Promiňte…“

Na stole sklenice v kovovém košíčku, lžička v hrníčku s kávovou sedlinou, brýle s drátěnou obroučkou.

A knihy.

Aniž by věděla, proč to dělá, přistoupila blíže. Knihy v ohmataných těžkých vazbách byly velmi staré. Zlatem vytištěná písmena svědčící o tom, že je to Orgelbrandova encyklopedie, byla již téměř nečitelná. Otevřela první svazek v pořadí.

Nebyla to Orgelbrandova encyklopedie. Toto gotické písmo nevyvolávalo zvuk loutny. Toto gotické písmo bylo zlověstné a černé, doslova křičelo zlem a hrůzou.

Geheymniswißenschaften und Wirken des Teuffels in Preußen, Johann Kiesewetter, Elbing 1792. Na titulní straně pentagram, znamení zvěrokruhu a ještě jiné, podivně zneklidňující symboly.

Druhá kniha. A opět se pod falešnou vazbou skrývaly tuhé, drsné, prachem zažloutlé stránky a skutečný název knihy: „Dwymmermorck“. Jen tolik. Nic víc.

Další kniha. Jiné písmo, jiný tisk. Člověk s kozlí hlavou a s dlouhýma, na prsou zkříženýma rukama. La lettre noire – Historie de la Science Occulte, Jules de Bois, Avignon 1622.

Následující kniha, takřka se rozpadající a do očí bijící jediným údajem – velikou muří nohou umístěnou uprostřed roztřepené stránky. „Gondelman, Tractatus de Magis.“

A další.

Když sáhla po dalším falešném dílu encyklopedie, zachvěla se jí ruka. Uvázla v neviditelné překážce, v auře bránící přístupu ke knize. Na druhé straně ji ale jiná síla přitahovala ke svazku jako silný magnet.

Zrcadlo Czerney Maggie Bissurmanskey, napsané Abdulem z Hazredu. Zpolštil Iedrzey Śleszkowski, jezuita A.D.M.G. Krakov, v Tiskárně Mikolaie Zborského JKM Ord. Typograf, Léta Páně 1696.

Těžké, slepené a potrhané listy, vybledlé, takřka nečitelné písmo. Chtěla obrátit stránku. Něco ji zadrželo. Něco jí uvízlo v krku, přilepilo se jí k patru. Něco hrozného, odporného, k mdlobám nutící hnus. Zdálo se jí, že se lepivý prach ze zažloutlých stránek začíná zvolna plazit po její ruce. Zavřela knihu a otřásla se. Vuších a hlavě jí náhle zcela nečekaně explodoval vícehlasý chorál – nesrozumitelné blekotání, křik i jednotlivá slova.

Odejít, pomyslela si. Musím odtud pryč.

Navzdory svému rozhodnutí však sáhla po další knize. Phänomene, Dämone und Zaubereysunden, R. Ennemoser, Nürnberg 1613. Obrátila stránku.

Bílý jednorožec stojící na zadních zvedal přední nohy v heraldické póze.

Otevřela knihu někde uprostřed, tam, kam zrovna položila ruku. Rozmazaná gotická písmena se dotěrně vtírala do očí i do vědomí.

„…wie lautet der Name des Dämons? Der Hagre Junge, da er unsrer geheymen Sunden und unare Boshyet frißet und trotzdem hager bleybet. Das Brennende Kind, das mit Haße brennt. Und der echte Name? Der ist unaussprechlich, schrecklich. Deskath, was zugleych Die Wahrheyt oder Der Betrug bedeutet. Zernebock, der Schwartze Wahnsinn…“

Na stránku padl stín, na stůl měkce, byť dost ztěžka, skočil veliký černý kocour. Monika couvla o krok zpátky a potlačila výkřik překvapení. Kocour si ji změřil nepřátelským pohledem zlatožlutých očí, protáhl se, seskočil se stolu, aby se vzápětí vyhoupl na postel.

Stařenka byla malá, ale ne shrbená. Její vráskami rozrytý obličej byl nesmírně vážný a soustředěný. Měla neobyčejně světlé oči, tak světlé, že byly takřka průhledné jako skleněné čočky, jako broušené drahokamy.

„Promiňte mi, paní,“ vykoktala Monika. „Dveře byla otevřené. Vím, že jsem neměla…“

Jako obvykle si dala ruce za záda a začala si lámat prsty.

„To nevadí,“ řekla stařenka, přicházejíc pomalu ke stolu. Zavřela knihu, když se předtím zběžně podívala na stránku, kde byla otevřena.

„Ten dům je otevřený všem, kdož chtějí vstoupit,“ řekla. „Poslouchám, dítě.“

„Já… Já jsem tady docela náhodou. Šla jsem kolem a… Jsem tady s těmi, co jsou dole u řeky… Určitě jste viděla auta…“

„Vůbec nejsi s těmi u Řeky,“ zavrtěla hlavou stařenka. „Měla bys být s nimi, ale namísto toho jsi tady. Proč?“

Monika udivem otevřela ústa. Mlčela, nezmohla se ani na slovo.

„Hledala jsi v knize odpovědi na otázky? To není nejlepší způsob, děvenko. Vůbec bych ti neradila, abys k tomu použila knihy, které tady leží.“

„Ještě jednou se omlouvám. Neměla jsem… Už půjdu.“

„Bez toho, abys mi položila svou otázku?“

„Jakou otázku?“

„Tak to, drahé dítě, to já nevím,“ zazářily stařenčiny světlé oči. „Já přece nemohu znát tvé otázky. Znám pouze odpovědi na otázky a ještě zdaleka ne na všechny.“

„Já… Nechápu. Už půjdu.“

„Jak chceš. Kdyby ses chtěla vrátit a položit mi svou otázku, pamatuj si, že dveře staré doktorky jsou ti vždy otevřeny.“

Ježíši, pomyslela si Monika. Narazila jsem na vesnickou babku. Na porodní bábu a andělíčkářku. Ona si myslí, že já…

„Divné myšlenky se ti honí hlavou, děvenko,“ řekla stařenka ostře. „Podivné, šílené, nezodpovědné myšlenky. Nelíbíš se mi. Pojď ke mně blíž.“

Ne, pomyslela si Monika, nepůjdu. A udělala krok dopředu.

„Blíž.“

Ne.

Další krok. Proti své vůli.

„Mluv.“

Monika neslyšně pohnula ústy. Oči, světlé, téměř průzračné oči.

„Zapomenutá,“ zabručela doktorka.

Blábolící chór, ojedinělá, nesrozumitelná, hrůzostrašná slova vykřikovaná ve strašidelném rytmu…

„Ne,“ řekla náhle stařenka. „Nepřibližuj se už ke mně. Ani krok!“

Monika se zachvěla zimou, jež jí najednou přeběhla po šíji a zádech.

„Zapomenutá,“ zopakovala doktorka, mhouříc přitom své světlé oči. „Ano, ovšem… Přitahuje tě Řeka, přitahuje tě pahorek. A jako magnet tě přitahují tyto knihy.“

Na podušce ležící kocour zvedl hlavu a zasyčel.

„Jdi,“ řekla doktorka. „Vrať se k tam těm. Čekají na tebe. Patříš k nim. Ať chceš nebo nechceš, patříš už do jejich světa.“

Monika se chvěla.

„Běž už.“

*

Bolest hlavy, která ji přepadla hned po obědě, krátce po návratu z výletu, stále neustupovala, spíše naopak. Trvala až do večera. Nepolevila ani po dvou gardanech, nepomohly ani dvě tabletky pyralginu. Bolest ji sklátila na lůžko, vtiskla jí tvář do polštáře. Naslouchala tupému bušení tepu a čekala na příchod spánku.

*

Nehnutě stála mezi zakrslými jabloněmi uprostřed rozzuřeného maelströmu šedých, němých ptáků, v samém středu ticha, rozvířeného neslyšitelnými údery ostrých konců křídel, mezi tisíci pohybujícími se šedými půlměsíci, z nichž každý hrozil, že do ní narazí, ale pokaždé v posledním okamžiku změnil směr své dráhy, aniž by se jí dotkl, natož aby ji zranil.

Svíce lemovaná aureolou slzavé záře, osvětlovala místnost plnou tmavého nábytku. Oči, jež se na ni dívaly, byly neobyčejně světlé, průzračné jako skleněné čočky, jako broušené opály.

„Polož mi svou otázku. Zavolala jsem tě, abys mi položila svou otázku.“

Monika přikývla. Pomalu zvedla ruce, dotkla se vlasů, setřásla je z ramenou, přejela si prsty po čele, lících a rtech. Doktorka se na ni nedívala. Nezvedla zrak od knihy položené na kolenou.

Spustila ruce volně podél těla a postoupila o krok dopředu. Kocour zaprskal. Pohlédla dolů, na bílou, nepřerušovanou čáru nakreslenou na podlaze. Doktorka zvedla hlavu.

„Zapomenutá,“ zašeptala. „Jsi Zapomenutá. Nemysli na návrat. Není návratu pro takovou, jako jsi ty. Jsi Zapomenutá. Bude pro tebe mnohem lepší, když zůstaneš takovou, jaká jsi. Pro všechny to tak bude nejlepší.“

Monika zakroutila nesouhlasně hlavou a přejela si rukou dolů po šíji.

„Ne,“ řekla doktorka ostře. „Na to nesmíš ani pomyslet. Taková klamná domněnka tě neprobudí. Může však probudit někoho jiného. Toho, kdo je současně Pravdou i Zradou. Stále jej krmíš, věčně Vychrtlého, svými sny. Probouzíš ho svým zpěvem. Měj se na pozoru. On přichází ve snech, které si nezapamatuješ. On si je však pamatuje. Buď opatrná.“

Na okenní tabuli zaťukala můra. Velká, šedá, třepotavá.

„Měj se na pozoru, Zapomenutá. Pravda a Zrada jsou jedno a totéž, jsou navzájem spojeny. Obě přijdou současně na tvé zavolání. A pak se z temnoty vynoří ruka a natáhne směrem k tobě. Dotkneš-li se jí, nebude již pro tebe cesty zpátky. Opět se narodí Planoucí dítě a spolu s ním žár, jenž sálá nenávistí. Na oltáři z květin se znovu probudí Černé šílenství – Zernebock.“

Doktorka se odmlčela, sklonila hlavu a vztáhla k Monice ruce.

„Střez se ruky, která se k tobě vztahuje z temnot. Dotkneš-li se jí, nebude pro tebe návratu. Va sivros onochei! Jestli se vrátíš tmou, shoříš! Jestli se vrátíš plamenem, zhasneš. Jestli se vrátíš ostřím, rozežere tě rez. Odejdi.“

Na tváři ucítila tekoucí slzu. Svědící, dotěrnou. Nechtěnou slzu.

„Odejdi.“

Otázka?

„Ne. Neodpovím.“

Náhlé osvícení, erupce síly…

„Ne!“ Strach ve světlých očích. „Ne…“

Otázka.

„Dobrá, dobrá, Zapomenutá. Jestliže to tak hodně chceš…“

Chci.

„Odpověď zní – ano. Budeš. Ale výlučně v očích jiných lidí. A teď už běž. Nech mě. Běž už.“

*

„Mám pocit, že se mi vyhýbáš, Moniko.“

Ano, vyhýbám, pomyslela si odvážně, nemohouc se rozhodnout, kam se má dívat. Po chvíli váhání nakonec zvítězily špičky jejích tenisek.

„Ale kdež,“ vysoukala ze sebe. „Vůbec ne.“

„Dovolíš, abych ti dělal společnost?“

Přikývla, celá vystrašená, zda do toho přikývnutí nevložila příliš mnoho zápalu.

Šli pomalu lesní pěšinou, špalírem bílých břízek a tmavě zelených trsů vřesu, které jim značily cestu. Samozřejmě, že zakopla; nebylo třeba na to dlouho čekat. Zachytil ji. Vzal ji pod paží. Dotek jeho ruky jí doslova otřásl, jako kdyby byla zasažena elektrickým proudem. Příjemným proudem.

„Léto je u konce,“ přerušil ticho. „Prázdniny končí.“

„Mhm.“

„Musíme se vrátit. Do města. Ke knihám, ke kandidatuře. Škoda.“

„Napřesrok budou prázdniny zase,“ vysoukala ze sebe. Uvažovala nad tím, jak má uvolnit paži z jeho sevření, aby to nepokládal za upjaté, nepřístupné a netaktní gesto.

„Jistě, budou,“ usmál se hezky a pevně jí stiskl paži. „Ale to, že léto končí, mě rozesmutňuje. Nemám rád zakončení. Zakončení je konec děje. A já na ději nejvíce oceňuji jednotlivé epizody. Pěkné epizody zachraňující slabý děj, nudný scénář, jakým je náš život. Filozofuji. Nenudím tě, Moniko?“

Neodpověděla. Dívala se na trsy vřesu, aby o ně mohla zakopnout a utéct tak před teplem, které z něho vyzařovalo.

„Moniko?“

„A… no?“ zakopla, jenže příliš okatě, příliš neuměle. Bez větší námahy ji podržel, aniž by pustil její ruku.

„Stále myslím na… Na ty verše, které jsi četla. Na ‚Unter den Linden‘ od Walthera von der Vogelweide. V té baladě je něco zvláštního, co si neumím vysvětlit… Moniko, chtěl bych tě o něco poprosit. Neodmítni mne, jestli je to možné.“

„Poslouchám tě, Jacku.“

„Přečti mi ty Vogelweidovy verše. Prosím.“

„Teď?“

„Ne, teď ne. Po večeři, až bude ticho a klid, až zapadne slunce a nastane soumrak. Zdá se mi, že ty verše mohou dobře znít jen večer, za večera stejně chladného a ponurého, jako je raubritterský hrad. Přijdu k tobě hned po večeři a budeme se chvíli věnovat minnesängu a trubadúrským písním.“

„Jacku, já…“

Monika se zastavila, rozhodně, ale zase ne příliš rázně a vyprostila paži z jeho sevření.

Pohlédla mu rovnou do očí. Směle, i když ne vyzývavě. Přirozeně. Upřímně. Odvážně.

Řekni mi, co ode mne očekáváš. Co po mně chceš, právě po mně, když kolem se to jen rojí děvčaty, krásnými a pestrými jako kolibříci, veselými, štěbetavými a ochotnými, když ne flirtovat, tak zcela jistě si hrát na svádění. Všechna se na tebe dívají a žádná z nich by se necítila nesvá, kdyby se mohla s tebou procházet po lese a poslouchat tvoje slova. Každá z nich by se těšila představou večera, stráveného s tebou četbou veršů. Žádná z nich by se netřásla tak, jak se právě teď třesu já. Řekni mi upřímně a otevřeně – proč právě já? Vždyť já…

Nejsem hezká!

Sklopila zrak a schovala hlavu v ramenou. Jako želva, pomyslela si. Bojím se.

„Moniko?“

„Dobře, Jacku.“

*

Co to dělám, pomyslela si, skloněná nad knihou. Co to, proboha, dělám? Vždyť jsem se přece klidně mohla vymluvit na to, že mě bolí hlava, hned po večeři jsem se mohla ztratit, vrátit se pozdě, zamknout se v pokoji, předstírat, že tady nejsem. Mohla jsem udělat cokoliv. Namísto toho tady s ním sedím a…

„Čti, Moniko. Prosím.“

~

Ich kam gegangen

Hin zur Auge

Mein Trauter harrte schon am Ort

Wie wird ich empfangen

O Himmelsfraue!

Dass ich bin selig immerfort

ber mich kusste? Wohl manche Stund.

Tandaradei!

Seht, wie ist so rot mein Mund.

~

„Máš pěkný hlas, Moniko.“

Ne, ne. Nechci to, co už někdy bylo. Nesnáším to, nechci snášet ponížení, žal, prázdnotu, samotu. Proč se tak na mě dívá? Dívá se, jako kdybych byla…

(Hezká?)

„Čti, Moniko.“

~

Da tat er machen

Uns ein Bette

Aus Blumen mannigfalt und bunt

Darob wird lachen

Wer an der Statte

Voruberkommt, aus Herzensgrund

An der Rosen er wogl mag

Tandaradei!

Sehen, wo das Haupt mir lag…

~

„Je to opravdu pěkná píseň, Moniko. Jako kdybych slyšel zvuk trubadúrovy loutny. Přeložil někdo ‚Unter den Linden‘ do polštiny?“

„Přeložil. Leopold Staff.“

„Nezeptám se tě, jestli ten překlad znáš, protože vím, že ano. Zarecituj mi, prosím, ty poslední dvě sloky.“

„Jacku… Nepamatuji si…“

„Krásně se červenáš. Ale já vím, že si je pamatuješ. Prosím, Moniko.“

~

Když noční

Nadešel čas

Můj milý už tam byl

Tiskl mě k sobě silně

Na svém klíně

Dodnes cítím tu sladkou malátnost

V hlubinách svých žil

A odešel

Podél lesa

Z různých květů ustlat nám lože

Smál by se asi ten

Kdož šel by kolem

A zastavil by se na chvíli

Ihned by po růžích poznal

Tandaradei!

Mé ležící hlavy tvar

Zda líbal mě? Zda vysvlékl mě z mých šatů a snů?

Tandaradei!

Dívejte se na červeň mých rtů!

~

„Recituješ hezky, Moniko, opravdu krásně. Ale, odpusť, tuhle báseň přece nemůžeš odříkávat se svěšenou hlavou a takovým hrobovým hlasem. Sama dobře víš, že Walther von der Vogelweide v této básni odvrhuje nesmyslný kánon minnesängu a rytířské lásky, exaltace a touhy po nedosažitelné dámě rytířova srdce. To je, Moniko, píseň o naplněné lásce, o jediné lásce, která má smysl a která přináší tolik radosti. Pěkný, nádherně popsaný příběh. Tu píseň zpívá dívka, která ležela spolu se svým milým na loži z květů… Bože, ty se krásně červenáš. Byla se svým milým, je šťastná a chtěla by to sdělit celému světu, chtěla by, aby všichni viděli ve květech vytlačený tvar její hlavy, aby se všichni dověděli o jejím štěstí.“

„Je už hrozně pozdě, Jacku. A trochu mě bolí hlava…“

„Ještě poslední sloku, Moniko.“

„Opravdu si nevzpomínám na překlad, opravdu…“

„Tak ji přečti v originále. Ale přečti ho hlasem šťastné dívky. Prosím.“

~

Wie ich bei ihm ruhte

Wenn jemand er wusste

Du lieber Gott – ich schamte mich

Wie mir der Gute Herzte und kusste

Keiner erfuhr als er und ich

Und ein kleines Vogelein

Tandaradei!

Das wird wohl verschweigen sein!

~

„Fascinuješ mě Moniko.“

„Nech toho, Jacku.“

„Jsi okouzlující, víš? Máš v sobě tolik půvabu. Začínám kvůli tobě bláznit. Nevím, jak k tomu došlo, Moniko, ale pořád na tebe myslím.“

„Jacku, uvádíš mě do rozpaků.“

„Moniko… Když zavřu oči, vidím tvoji tvář, tvůj úsměv. Cítím pak, jak se ve mně něco chvěje, jak mi cosi stahuje hrdlo…“

„Prosím tě, běž už. Je už opravdu pozdě. Ela se za chvíli vrátí.“

„Ještě chvíli…“

„Ne, prosím. Zítra je také den, Jacku.“

„Řekni mi to.“

„Co?“

„Že mě máš ráda, Moniko.“

(Já?)

„Moniko.“

„Mám tě ráda.“

*

Minnesänger je štíhlý, drobný, křehký; vítr vzdouvá jeho černou pelerínu. Odkud se tady vzal ten vítr, zde v trůnním sále, kde se nepohnou ani plameny svící, ani hedvábné závoje na špičatých čepcích do zvuku loutny zaposlouchaných a pohroužených dam? Ale za minnesängerovými zády už není arras s jednorožcem, stejně jako sloupy a lomené oblouky okenních výklenků. Za jeho zády je sráz a černý les.

Minnesängerovy oči hoří ve tmě, planou černým ohněm. V jeho tváří není nic jiného, vůbec nic, jen ty oči a ten žár.

Podej mi ruku.

Zapomenutá. Není o tom pochyb. Ta ruka tě přitahuje, přitahuje tě ten pahorek. Podej mi ruku. Seht, wie ist so rot mein Mund.

Na první pohled bylo zřejmé, že ten pahorek není přírodní. Tady, na tomto důležitém místě, byla určitě tvrz chránící brod. Svatyně, starý chrám, obětní oltář…

Ne, křičí Elka přezdívaná Křepelka. Nepůjdu tam za nic na světě, podívejte se, jak příšerně temný je ten les, jak je tam vlhko, jsou tam pavouci, bojím se pavouků.

Podej mi ruku. Fascinuješ mě. Ostatní se smějí, tleskají, kožené masky na jejich hlavách se směšně kolébají a mávají dlouhýma ušima.

„Zernebock, der Schwartze Wahnsihn,“ křičí Elka, od pasu nahoru nahá.

Podej mi ruku.

Ne! Utíkej! Světlé, téměř průzračné oči. Nevracej se sem, protože shoříš, zahyneš, sežere tě rez.

Moniko, Moniko, dosud cítím sladkou malátnost v hlubinách svých žil. Jsi okouzlující, víš?

Vím.

Zapomenutá. Bože, jak krásně se červenáš. Když zavřu oči, vidím tvůj úsměv. Červeň tvých úst.

Podej mi ruku.

Bahno, černá, lesknoucí se, bublající bažina porostlá dlouhými sítinami. Hlubina, do níž vede Tisíc schodů. A na jejím dně cosi, co je neproniknutelnou záhadou, co se chvěje, pulsuje a tepe. A čeká na vyzvání.

Tandaradei!

Shoříš. Zhasneš. Sežere tě rez.

*

Probudila se.

Ležela na zpoceném, zmuchlaném prostěradle, dlouho nemohla usnout, marně se snažila slepit dohromady alespoň jednotlivé střípky snu, na který se nedokázala rozpomenout.

*

Druhého dne ráno se celá společnost, jako obvykle bujná a veselá, nacpala do aut, aby odvezla veškerý svůj rámus, zmatek a spěch na nějaké odlehlé místo, kde dosud vládl klid a mír.

Celá společnost kromě Moniky, která tentokrát rozhodně a velice přesvědčivě simulovala, že má migrénu. Pochopitelně ji přemlouvali. On ji přemlouval. Pochopitelně odmítla. Chtěl s ní zůstat. Rovněž odmítla.

Proč, přemítala později, se sama bezcílně procházím, aniž bych věnovala sebemenší pozornost svému okolí a stezkám sloužícím jiným výletníkům? Proč jsem odmítla? Čeho se vlastně bojím, myslela si v duchu, ohýbajíc přitom dlouhý prut, který našla u cesty. Před čím utíkám? Před životem? Protože život není poezie?

Budu se tak procházet až do večera, pomyslela si. A večer…

Večer mě bude opravdu bolet hlava. Už ji pomalu začínám cítit. Děje se se mnou něco zlého. Něco velice zlého.

Malý chlapec, násilím tažený svou matkou od stánku plného barevných nádher, se podíval na Moniku právě procházející kolem něho a rozplakal se usedavým, neutišitelným pláčem.

Ani si toho nevšimla.

Čeho se bojím, přemýšlela. Rozčarování? Cožpak to, co teď dělám, není rozčarování? Co budu cítit, až se dnes večer schovám, až se před ním zamknu na klíč? Naplněná láska, o které zpívá milá Walthera von der Vogelweide. Že by v tom opravdu byl nějaký smysl? A není snad ukrytý ve slově „naplnění“, spíše než ve slově „láska“? Snad opravdu pozítří, pomyslela si, stále více ohýbajíc svůj prut, snad opravdu pozítří bych byla schopna rozhlédnout se pyšně kolem sebe a vykřiknout, podívejte se všichni na červeň mých rtů!

Snad.

Vím, z čeho mám strach, pomyslela si, přecházejíc po mostě.

Z vlastní slabosti.

Co bych dala za to, přemýšlela, abych byla silná. Ne, nechci, abych byla krásná, i když…

Ale silná.

Prut se s praskotem zlomil.

Pod mostem, na hladině řeky jeden z proplouvajících kajakářů hlasitě zaklel a nevěřícně se zahleděl na dvě rozlomené poloviny pádla, které mu zůstaly v rukou.

Plameny. Tančící plameny obklopující ji ze všech stran, žár pálící oči, dým nedovolující dýchat. Řetěz zatavený do jejího těla, nelítostně rdousící… Hukot hořících kamen, jež mohou každou chvíli vybuchnout v gejzíru ohně a rozžhaveného uhlí…

Slunce. A vítr. Vítr vanoucí od Řeky, šumění listí olší. Rámě, které ji objímá, poskytuje teplo a sílu. Jsi okouzlující, víš? Máš v sobě tolik půvabu. Když zavřu oči, vidím tvoji tvář.

Och, Jacku.

Nechci jít do lesa, křičí Elka, přezdívaná Křepelka. Ne, jsou tam pavouci! Bojím se pavouků! Umřela bych, kdyby…

Tandaradei! Světlé, takřka průzračné oči. Vrátíš-li se tmou, shoříš.

Řekni mi, že mě máš ráda, minnesängerovy oči jsou velké a černé. Řekni to hlasem šťastné dívky, která spočívala se svým milým na loži z květů… A tam, na loži z květů…

Shoříš. Zhasneš. Sežere tě rez.

Kde jsem jen viděla ten úsměv?

Černý les, ohromné, pokřivené duby, jejich tmavá kůra porostlá lišejníky vypadajícími jako vředy. Spousta lidí, všichni mají nasazené kožené masky s velkýma, odstávajícíma ušima. Dívka od pasu nahoru nahá.

Kámen, černý písek. Na něm… Růže?

An den Rosen er wohl

Sehen, wo das Haupt mir lag…

Tandaradei!

Zernebock, křičí Elka, přezdívaná Křepelka. Přitahuje vás řeka, jako magnet. Světlé, téměř průzračné oči. Jednorožec, zvedající přední nohy v heraldické póze.

Podej mi ruku. To je minnesänger. Ne, ne, křičí Elka, odveďte ho pryč, je hnusný, víte přece, že se bojím pavouků.

Budíš mne ze sna… Pamatuji si na sladké rty Beatrix, dcery Berengara von Passau.

Zernebock, křičí polonahá dívka, pokládajíc růži na plochý černý kámen. Der Schwartze Wahnsinn!

Podej mi ruku. Vstaň. Půjdeš se mnou, abys poznala pravdu. Moudrost nepřináší zradu, nevěř tomu. Moudrost ti dodá síly. Pravda je síla. A ty přece toužíš po moci a síle. Podej mi ruku.

Ne. Světlé, takřka průzračné oči.

Vstaň. Pojď se mnou poznat pravdu. Ukážu ti, jak vypadá pravda.

Podej mi ruku.

Procitla.

*

Mám vstát a jít, pomyslela si již probuzená. Okamžitě. Musím vstát a jít. Pak poznám pravdu. Tak mi to řekl…

Ne. On řekl „Die Wahrheit…“

(Die Wahrheyt?)

Monika Szrederová vstala; šlápla přímo do kaluže měsíčního světla.

*

„No, jaké to bylo?“

„Pokoušíš se ze mě vylákat komplimenty?“

„Mhm.“

„Mužské ego, co? Dobře tedy, bylo to božské. Taková odpověď ti vyhovuje? Přestaň. Co to děláš, pitomče?“

„Měním zásady.“

„Ale podívejme se! To má být podle tebe změna? Necítím žádný rozdíl!“

„Děláš se neslušně neslušná.“

„Kazatel morálky. Mmmmm. Máš to rád?“

„Mám odpovědět tak, jak se má?“

„Nemusíš odpovídat vůbec. Ať za tebe hovoří činy.“

„Co si to o mně vlastně myslíš? Že jsem clockwork lover? Jen tak na zavolání?“

„Snažil ses, jak to jen šlo, abych si to o tobě myslela, tak se teď nevykrucuj. Konec konců, já vždy dosáhnu toho, co chci. Jsem už taková. Nehýbej se.“

„Prosím?“

„Mmmmm. Oooooch!“

„Co je?“

„Komár mě štípl do zadku.“

„Hned ho chytím a rozmačkám, chlípníka. Co si to vůbec dovoluje, snad si nemyslí, že to je menage a trois? Kam tě to štípl? Sem? Není hloupý ten hmyz.“

„Ajjjj!“

„Elo?“

„Mmmmm?“

„Proč ti vlastně říkají Křepelka?“

„Jednou jsme ve vlaku luštili křížovku a já jsem bez nápovědy uhodla název ptáka na osm písmen ve vodorovném sloupci.“

„Elo…“

„Och… Mmmmm… Jacku.“

Monika přitisknutá ke zdi hned vedle otevřeného okna se třásla odporem. Chtěla odejít. Jenže nemohla.

„Jacku?“

„Mhm?“

„A Monika?“

„Co je s ní?“

„Dobře víš. Myslíš si, že nikdo nevidí, jak jsi ji okouzlil? Jak kolem ní skáčeš?“

„Ale, Křepelko, nedělej přečasné a banální závěry. Je mi jí jenom líto, to je všechno. Chci, aby si trochu užila prázdnin. Holkám, jako je ona, je zapotřebí trochu zalichotit. Občas je třeba takové chudince říct, že je pěkná. Potom opravdu zkrásní, samozřejmě s ohledem na své možnosti.“

„Ještě lepší je se s takovou chudinkou vyspat. Pak zkrásní daleko rychleji a intenzívněji. Tos měl na mysli?“

„Ha! Že mě to hned nenapadlo! Tomu tedy vděčím za to sympatické dobrodružství? Opravdu, Elo, to vůbec není těžké uhodnout.“

„No, no. Teď jseš pro změnu zase ty víc než banální, když si myslíš, že žárlím. A co hůř, že závidím. Na koho bych měla žárlit? Na takovou myš? Hele, nehraj si přede mnou na Pygmaliona. Samaritáne jeden. Myslím to vážně, přefikni ji.“

„Potíž je v tom, že nechci. Ničím mě nepřitahuje.“

„O co ti tedy, k sakru, jde? O umění pro umění? Říkala jsem ti to už – Pygmalion. Profesor Higgins pro chudé.“

„Když ona je… Prostě není hezká. Je asexuální.“

„Egoisto. Obětuj se a udělej to pro ni. Zavři oči a mysli na Anglii. I když si myslím, že lžeš. Právě ta její nehezkost tě vzrušuje.“

„Elo, copak už nenajdeme lepší námět k hovoru?“

„Soudím, mladíku, že vůbec ztrácíme příliš mnoho času zbytečnými kecy.“

„Elko!“

„Mhmmmmm!“

*

Běžela naslepo lesem, narážela do kmenů stromů, zaplétala se do pichlavých šlahounů ostružin, zakopávala o kořeny a padlé kmeny. Utíkala, aby co nejdál za sebou zanechala odpor a ponížení, z něhož jí napuchla tvář, a stud, jehož vinou jí prudce tepala krev ve skráních. Chtěla zanechat co možná nejdál za sebou…

Nebudu plakat. Nebudu. Ne. Ne. Ne.

Zrádná a jako bič ohebná haluz ji šlehla přes obličej, naplnila jí oči mokrou, oslepující bolestí. Utěšující a ospravedlňující bolestí, jež jí umožňovala…

Klečíc na kolenou a bijíc pěstmi do kmene olše, Monika propukla v pláč a celá se roztřásla tlumeným, jako nůž ostrým vzlykotem.

*

V bílém domku na plochém temeni pahorku nad Řekou zvedla doktorka hlavu od zažloutlých stránek. Chvíli se zaposlouchala do ticha, které se z čista jasna sneslo na okolí. Černý kocour, stočený do klubíčka na háčkované podušce, otevřel zlatožluté oči a zasyčel, dívaje se do tmy.

Doktorka se znovu začetla do knihy.

„…pochopitelnym jest, iž jako toho, kdož mnoho má jmen, njelza ho wezwat proprio motu – on przijde toliko tehdy, je-li to wuola jeho. On prziljeti z Hlubiny, jmeno ktere Radm-Agakh jest, stúpaje po Tisicich Schodech. On przijde na vykrzik, a to i tehdy, jestli w njem jeho jmeno njeni. On, ktery Pluribus Mortis imago jest a ktery Vyhubly jest. Ani jeden, i kdyby najchytrzejszi, na jeho cestje extra periculum stanuwszi mu w tom zabranit nemože. Protož jestli vyzvat ho obtižne jest, tak stokrat těžsi zastavit ho jest, když pro krmi swoji po Tisici Schodech jde, z Hlubiny, jmeno ktere Radm-Agakh jest.“

Na okenní tabuli zaťukala šedá můra. Pak druhá. A třetí.

*

Monika zalkala, objala rukama kmen olše a přitiskla tvář k jeho vlhké kůře. Les, utápějící se v bledém, přízračném světle měsíce, znehybněl v nepřirozeném tichu.

Náhlé osvícení, erupce síly. Bílý jednorožec zvedl přední nohy v heraldické póze. Monika, cítící v sobě vzrůstající sílu, se zhluboka nadechla, zvedla nad hlavu obě ruce zaťaté v pěst a vykřikla. Vykřikla do tmy neskutečně příšerným, cizím hlasem.

„Tandaradei!“

*

Doktorka vyjekla, hledíc na můry, vyťukávající na okna mámivé staccato.

„Železem a mědí,“ zašeptala, „a stříbrem. Magna Mater, Magna Mater…“

Měsíc, zpola zakrytý mraky, se jí s mrtvolně bledou, lživou grimasou vysmál přímo do tváře.

*

Než vycítila jeho přítomnost, ucítila zápach. Zápach černého, řasami prorostlého, shnilého, metanem dýchajícího bahna. Zápach bezedné hlubiny, v níž je něco tajemného, odporného a rozechvělého pulsující a tepající hrůzou. Něco, co čeká na zavolání.

Nezalekla se. Věděla, že zná toho, kdož přichází. Věděla, že přijde na její zavolání, na její křik. Nepolekala se, slyšíc vlhké, mlaskavé kroky plné vody vytlačované z houbovitého podloží.

Monika Szrederová zvedla hlavu.

„Přišel jsem,“ oznámil minnesänger.

Pocítila, jak ji zaplavuje klid. Klid vracející jí víru v sebe samu, neporušitelný klid, klid chladný a modravý jako voda, jako plamen, jako…

„Podej mi ruku…“

… jako nenávist.

Pohlédla na něho.

Minnesänger – stále se nemohla přinutit k tomu, aby ho byť jen v myšlenkách nazvala pravým jménem – se na ni usmál. Ano. Kdysi už ten úsměv viděla. Pamatovala si, kde to bylo. Viděla ten úsměv na ilustraci od Johna Tenniela, která představovala Kočku Šklíbu. Za chvíli budu na druhé straně zrcadla, pomyslela si náhle zcela neočekávaně.

Velké minnesängerovy oči, které se nezmenšily, nepřimhouřily, ani když se usmíval, byly černé a bezedné. V jeho ústech beze rtů svítily dlouhé, tenké, jako u nějaké dravé ryby ostré zuby.

Necítila strach.

„Podej mi ruku,“ zopakoval minnesänger, tonoucí v hnilobném zápachu močálu.

*

Natáhla k němu ruku.

Tam ti, v hlubokém, tmavém lese, v kruhu obřích, lišejníky porostlých dubů, čekali schouleni okolo plochého černého kamene ustlaného tisíci růžemi. Čekali v naprostém tichu, vysoko zvedajíce hlavy s ušatými, koženými maskami, z nichž plály šílenstvím se lesknoucí oči.

Minnesängerovy prsty byly ledové; celým tělem jí pronikly jehličky palčivého mrazu a explodovaly v ní miliardami úlomků bolesti. Bolesti, kterou přijala s rozkoší.

Doktorka sedící v křesle uprostřed křídou nakresleného pentagramu vepsaného uvnitř kruhu na podlaze, sňala ruce ze skrání a pak prudce zvedla ruce nad hlavu. Rozpálená, hučící kamna zavyla a zařvala. Na okenní tabule zabubnovala mračna nočních můr.

„Déééééskáááááthééé!“

Dvířka kamen s třeskem odskočila, oheň a dým vyrazil prudce vzhůru, žhavé uhlíky zabubnovaly po plechu a po podlaze jako kartáčová palba, prskajíce na všechny strany snopy jisker.

Z ohně se jako dělová koule vykutálelo nahé děcko. Postavilo se, zavrávoralo na tlustých, ale ještě slabých nožkách. Kůži mělo plnou šedých, puchýři pokrytých popálenin. V tenkém pramínku vlasů na holé hlavě se ještě třásl zkomírající plamínek.

„Deskathe,“ řekla doktorka.

Dítě doutnalo a kouřilo, stojíce uprostřed oharků rozsypaných po podlaze.

„Deskathe,“ zopakovala doktorka. „Jsi…“

„Jsem,“ odsekl chlapeček nevýrazně, ukazuje přitom své bezzubé dásně. „Jak se ti líbilo moje entrée, stařeno? Vždy působí nezapomenutelným dojmem, že ano? Ožívají přitom určité vzpomínky. Vzpomínáš si?“

„Dost,“ zašeptala doktorka.

Velice hubený, černě oděný mládenec, který se náhle objevil místo hořícího dítěte, se usmál a ukázal své dlouhé, špičaté zuby.

„Dáváš přednost raději této podobě? Prosím, tady mne máš. Nu, dejme se do práce. Zavolalas mne v nejnevhodnější okamžik. Překazilas něco nesmírně důležitého. Pokud si dobře vzpomínám, už kdysi jsem ti předpověděl, co se stane, pokud mi budeš překážet, opovážíš-li se mi ještě jednou vstoupit do cesty.“

„Vždy ti budu stát v cestě, Deskathe.“

Černý mládenec zakroutil odmítavě hlavou.

„Ne,“ řekl. „Nebudeš. Je pozdě. Dnes v noci se narodí Planoucí v lavině ohně, tak, jak jsi to viděla před chvílí. Vše je připraveno. Myslela sis, že těch několik desítek mizerných let stačí k tomu, abych byl zapomenut? Mýlíš se. Jsou tací, kteří na mne nikdy nezapomenou. Vzpomínky na mne přetrvávají celá pokolení.“

Nová mračna můr zaútočila na okna, pokrývajíce je tlustou, pohyblivou vrstvou třepetajících se křídel.

„Musíš se s tím smířit, čarodějnice,“ pokračoval mládenec, pomalu obcházeje kruh, uprostřed kterého seděla doktorka. „Nemůžeš tomu zabránit. Nepomůže ti ani tvůj křídou nakreslený kruh, ani diletantský překlad jisté knihy. Je pozdě.“

„Nikdy není pozdě,“ řekla pomalu doktorka. „Pohlédni, Deskathe.“

Zvedla ruku a ukázala na malý jantarový amulet visící na řetízku těsně ovinutém kolem levého zápěstí. Oči černého mládence se zúžily.

„Smetí,“ sykl. „Proč to všechno neodvezeš do města a neprodáš na bleším trhu? Máš ještě krucifix? A svěcenou vodu? Jsi směšná, čarodějnice.“

„Povětřím a Vodou,“ vyslovila pomalu doktorka. „Vrbami a Orobinci. Deskathe! Vrať se do Hlubiny, která tě vyplivla. Zapadni zpátky do Bahna, do Jezírka, do Plesa.“

„Slova, slova, nic než slova,“ řekl mládenec. Přiblížil se ke kruhu, překročil jej a s úsměvem přistoupil ke stařeně. „Slova, která ztratila svou moc a svůj význam už dávno předtím než železná kola začala jezdit naším Údolím. Vůbec nic nezbylo z tvé síly a moci, čarodějnice. Nejdeš s duchem doby.“

„To ty přeceňuješ své síly, Deskathe.“

„Opravdu si to myslíš? Hned se o tom přesvědčíš. Nezabiju tě, to ne. Jen ti zlámu obě ruce. Ve tvém věku se zlomeniny hojí dlouho a obtížně. Zasádrují tě až po ramena a ta sádra bude studená, velmi studená. A pak, až tě přepadne horečka, tě navštívím v domě nemoci. Vejdu do tebe jehlou kapačky vpichnutou do tvé zvápenatělé žíly. Pak si spolu povykládáme o starých časech. Prohlédneme si obrázky. Dejme se tedy do práce. Pospíchám. Tam mezi olšemi na mne čeká nádherné plavovlasé stvoření, které mi po nocích zpívalo písně. Nemohu si dovolit, aby na mne muselo čekat dlouho. Bylo by to z mé strany velice netaktní.“

„Ještě jeden krok, Deskathe,“ zašeptala doktorka, „ještě jeden krok a otevře se před tebou Tisíc schodů.“

„Je pozdě. Dotkla se mé ruky. Je moje. Dnes v noci se narodí Planoucí.“

„Dotkla se tvé ruky?“

„Ano,“ usmál se mládenec. „Dotkla se mé ruky.“

„Podívej se tedy na svou ruku, Deskathe.“

Deskath zařval, zvedl ruku, mávaje beztvarým pahýlem, ronícím zelený sliz, který kapal v šedočerných, dýmajících kapkách. Dlouhé, tenké kosti, trčící z rozpadajících se tkání, se ohýbaly, škvařily a rozpouštěly jako guma hozená do ohně. Kůže na vyzáblém rameni se nadouvala obrovskými puchýři.

„Sám nevíš, Deskathe, čeho ses dotkl,“ řekla doktorka. „Osudný omyl.“

Mládenec zmizel. Nahé dítě plné puchýřú od popálenin, zakřičelo, zadupalo bosýma nožkama, zakroutilo kouřící hlavičkou a potřáslo zčernalým pramínkem vlasů.

„Zmiz, Deskathe. Ve jménu Jezírka a Plesa!“

Děcko zaječelo ještě hlasitěji. Na prstících nezraněné ruky mu vyrostly drápy, velké jako pařáty dospělého káněte. V rozevřených ústech viditelné dásně už nebyly bezzubé.

„Magna Mater!“ zvolala doktorka. „Gladius Domini!“

Uhlíky rozsypané po podlaze zasyčely, jako kdyby je někdo polil vodou a vzhůru ke stropu z nich vyrazila oblaka černého dýmu.

„Dostanu tě! Ještě tě dostanu!“ zasupělo děcko ztracené v hustém dýmu. „Slyšíš, čarodějnice?“

Dým se na okamžik rozptýlil, jen ale natolik, aby ho mohla spatřit v jeho opravdové podobě, ohromného, shrbeného, se zatočenými rohy, vrhajícími stíny po podlaze.

„A ji také,“ zachroptěl téměř nesrozumitelně s viditelnou námahou. „Ji také dostanu… Dosta… nu.“

„Nesoudím, že se ti to povede, Deskathe.“

„Dostaa… nu,“ zaskřehotal a rozplynul se ve štiplavém kouři, pomalu naplňujícím celou místnost.

„Ne,“ zašeptala doktorka. „Ji už nedostaneš. Nikdo ji už nedostane.“

Na okna se lepící můry se zatočily ve zběsilém víru, odtrhly se od skleněných tabulek a odletěly do tmy.

„Nikdo,“ vzlykla nasucho doktorka. „Už nikdo ji nedostane. A nikdo ji už nezadrží.“

*

Monika stála úplně sama mezi olšemi a dívala se na konečky prstů své natažené ruky. S pohledem na ně, řekla…

Ne. Nebyla to ona, kdo to řekl. To řeklo to cosi, co bylo v ní, někde uprostřed. To cosi, co bylo jí samou.

„Konečně. Konečně volná.“

*

Tamti, v hlubokém lese, se divoce zazmítali. Do pasu svlečená dívka si strhla z tváře groteskní masku. Kdosi zakřičel, někdo zase upadl a odplížil se do hromady suchého listí. Další se otočil a rozběhl do lesa, hlasitě přitom lámaje uschlé větve.

„Zernebock! Zernebóóóóck!“

Polonahá dívka začala sténat; přerušovaně, hystericky, strašně.

*

Doktorka se stále ještě neodvažovala vystoupit z kruhu, i když zřetelně cítila prázdnotu plnou úlevy a ve vzduchu pulsující nepřítomnost zla. Dívala se na dveře. Jsem úplně vyčerpaná, slabá, pomyslela si, jakákoli další námaha mne zabije. Jestli… ona…

Černý kocour se opatrně vysoukal zpod postele, protáhl se a tiše a značně nejistě zamňoukal. Pak se posadil, olízl si přední tlapku, přetřel si jí několikrát ucho, již celkem klidný, byť duchem ještě ne zcela přítomný.

Doktorka si s úlevou vydechla. S opravdovou, dlouho očekávanou a konečně naplněnou úlevou.

To, co šlo se smíchem a šepotem tmavým lesem, nemělo namířeno k jejímu pahorku.

Šlo to přesně opačným směrem.

*

Monika si přetřela oči hřbetem ruky, podívala se na prsty zelené od lišejníku z kmene olše, do něhož tloukla pěstmi tam, v hlubokém lese. Ale teď stála uprostřed své prázdninové chaty, uprostřed průzračné skvrny měsíčního světla, dopadajícího oknem dovnitř. Elka, přezdívaná Křepelka, její spolubydlící, spala na své posteli. Ležela naznak, s pootevřenými ústy a lehce pochrupávala. Už se vrátila do své postele.

Monika Szrederová, plná síly a naprosto klidná, se pousmála.

Podívala se z okna na zakrslou borovici, na na se v místě, kde se větvila, třpytila drobnými kapičkami rosy pavučina.

Lehkým pohybem vztáhla ruku a kývla prstem.

Veliký ospalý křižák okamžitě vyskočil ze stočeného listu v rohu pavučiny a bleskově sjel dolů. Za chvíli už přeběhl po okenním parapetu, po zácloně a po podlaze. Na okamžik se zastavil u Moničiných nohou a zvedl dvě přední nohy na znamení, že je připraven.

Stále se usmívající Monika ukázala na Elčina pootevřená ústa. Nečekajíc na to, co se bude dít, vyšla ven.

Pavouk, poslušen příkazu, se rychle rozběhl k posteli.

*

Leknutím otevřel oči. Dusil se, dokonale otřesen svým snem. Chtěl si rukou sáhnout na ústa, ale nemohl. Chtěl zvednout hlavu, ale nedokázal to. Byl jako ochrnutý. Cítil pronikavou, sladkou vůni květin, cítil doteky okvětních plátků, stonků, vlhkých listů. Cítil je všude, na tváři, na ústech, na krku, na ramenou.

Ležel uprostřed květin.

Monika přistoupila blíže a usmála se. Když spatřil ten úsměv, otevřel ústa a chtěl vykřiknout. Ten výkřik mohl postavit na nohy celý prázdninový tábor, celou Tleń a dokonce i hasičský sbor v dalekých Laskowcích. Ale to, co se mu podařilo vypravit z hrtanu sevřeného neviditelnou oprátkou, byl sotva slyšitelný, rozpačitý skřek.

Monika Szrederová přistoupila ještě blíže, stanula nad ním a něco zašeptala. V jejím šepotu byla vášeň, neovladatelná, šílená touha a úžasná síla. Zareagoval na něj jako muž, překvapen tím, že je nyní vůbec schopen tímto způsobem reagovat. Stále zřetelněji slyšel její šepot.

~

Když noční

Nadešel čas

Můj milý už tam byl

Tiskl se ke mně silně

Dodnes cítím tu sladkou malátnost

V hlubinách svých žil

Zda líbal mě?

Zda vysvlékl mě z mých šatů a snů?

Tandaradei!

~

Svlékala se pomalu, nepospíchala. Neustále se usmívala. Díval se na ni s očima otevřenýma široce až k bolesti. A až k bolesti byl její.

Když se ho dotkla, otřásl se, jako kdyby mu k prsou přiložili rozžhavený pohrabáč. Když ho objala a stiskla svými stehny, měl pocit, že na něho vylili vědro tekutého kyslíku. Přímo nad sebou viděl její tvář.

„Dívej se na červeň mých rtů!“

*

„Tak co, doktore?!“

„Silné nitrolebeční krvácení. Prasklá tepna v mozku. Přehnal to, Casanova jeden.“

„To znamená… Domníváte se, že…“

„To stanoví až pitva. Ale z toho, co jsem viděl, hádám, že to byla krásná, mužná smrt. Padl v boji, na poli lásky, jestli tak se mohu vyjádřit.“

„Tak mladý? Vždyť sotva překročil třicítku.“

„Mladí mohou mít též křehké tepny, pane Kaziku. Ale byl to romantik, podívejte se na ty květy. K sakru, ten musel mít fantazii. Nasypal květy do postele a na těch květech ji…“

„Aby to šlak trefil! Co teď mám dělat? Budu přece muset najít tu ženskou, která s ním byla. Ale jak? Mám chodit od jedné ke druhé a ptát se jich na to?“

„A proč? Cožpak to je trestné? Říkám vám, že to byla mrtvice. Klidně se mu to mohlo stát při práci anebo když seděl v hospodě.“

„No… Nějaký ten protokol bude přece jen asi zapotřebí sepsat. Z toho, co jste, doktore, říkal, vyplývá, že byla s ním, když… No, vždyť víte.“

„A jak s ním byla! Je divné, že z toho nedostala šok. Konec konců, jaký je v tom rozdíl. Jdu zavolat sanitku, ve svém autě ho přece neodvezu. A vy, jestli chcete, si klidně hledejte tu ženušku, pane Kaziku. Třeba podle zanechaných stop.“

„Podle jakých stop?“

„Žádný Sherlock Holmes tedy nejste. Podívejte se na ty květiny na polštáři.“

„Vidím je, a co má být?“

„Je v nich přece vytlačený otisk hlavy.“

*

Vlak z Czerska do Laskowic přijel na nádraží přesně podle jízdního řádu. Pomalu dojel na nástupiště sotva dozněl nepříjemný zvuk signalizace u závor. Nástupiště bylo prázdné, až na tři rybáře, kteří se s ruksaky a rourovitými futrály na své nádobíčko drápali po kovových schůdcích do vagónu.

Poskládali věci na sebe na polici pro zavazadla i na sedadlech vedle sebe a svlékli bundy, které měli dosud na sobě, i když ráno bylo teplé a slunečné. Jeden z nich vydoloval z kapsy své vesty krabičku cigaret a nabídl je kamarádům.

Avšak jeho společníci seděli jako přikováni k sedadlům a vpíjeli se pohledy do plavovlasé dívky, která seděla na druhé straně kupé a skláněla hlavu nad knihou.

Rybář s krabičkou cigaret v natažené ruce ztuhl. Nedokázal odtrhnout oči od té dívky…, protože ta dívka… byla… neuvěřitelně… přímo neskutečně…

Krásná.

Walther von der Vogelweide

Pod lipami

To místo pod kvetoucími lipami u vřesoviště

Kde s milým seděli jsme spolu

Ještě najdete

Protože květy si nás pamatují dosud

Z lesíku v hlubokém údolí zazníval

Tandaradei!

Sladký slavičí zpěv

Když noční nadešel čas

Můj milý už tam byl, tiskl se ke mně silně

Dodnes cítím tu sladkou malátnost

V hlubinách svých žil

Zda líbal mě?

Zda vysvlékl mě z mých šatů a snů?

Tandaradei!

Dívejte se na červeň mých rtů!

A odešel podél lesa

Z různých květů ustlat nám lože

Smál by se asi ten kdož šel by kolem

A zastavil se na chvíli

Ihned by po růžích poznal

Tandaradei!

Mé ležící hlavy tvar

Kdyby všem řekl, co uhlídal

Kdo to tady leží

Chraň Bože, před hanbou skrýš bychom nalezli jen stěží

Ale jak mě hýčkal a líbal můj milovaný

To víme jen on a já

A malinký ptáček uprostřed květů

Tandaradei!

Určitě bude o tom mlčet

Vsedě i v letu.

Walther von der Vogelweide

Unter den Linden

Unter den Linden

Bei der Heide

Wo unser beider Bette gemacht

Da mögt ihr finden

Wie wir beide

Pflückten im Grase der Blumen Pracht

Vor dem Wald im tiefen Tal

Tandaradei!

Lieblich sang die Nachtigall

Ich kam gegangen

Hin zur Aue

Mein Trauter harrte schon am Ort

Wie ward ich empfangen

O Himmelsfraue!

Daß ich bin selig immerfort

Ob er mich küßte? Wohl manche Stund.

Tandaradei!

Seht, wie ist so rot mein Mund.

Da tät er machen Uns ein Bette

Aus Blumen mannigfalt und bunt

Darob wird lachen

Wer an der Statte

Vorüberkommt, aus Herzensgrund

An der Rosen er wohl mag

Tandaradei!

Sehen, wo das Haupt mir lag…

Wie ich bei ihm ruhte

Wenn jemand es wüßte

Du lieber Gott – ich schämte mich

Wie mir der Gute

Herzte und küßte

Keiner erfuhr als er und ich

Und ein kleines Vögelein

Tandaradei!

Das wird wohl verschweigen sein!

MUZIKANTI

Doly

Tam, kde končilo město, za tramvajovou smyčkou, za kolejemi ukrytými v příkopu a strakatým čtvercem zahrádek, se prostírala zvlněná pláň, rozrytá a plná smetí, šklebící kusy rozbitého betonu a zubisky ostnatého drátu, zarostlá bodláčím, pýrem, psinečkem a mléčem.

Byla to země nikoho, válečné pásmo mezi hradbou paneláků a vzdáleným, temně zeleným lesem, zahaleným smogovou mlhou. Tomuto místu lidé říkali Doly. Nebyl to ale jeho skutečný název.

Bývalo zde pusto a prázdno, při svých hrách sem nezabíhala dokonce ani neposedná děcka, která po vzoru rodičů neopouštěla bezpečné a přívětivé železobetonové kaňony. Jenom občas a jenom na samém okraji, tady vysedávali pijani, snad atavisticky přitahovaní zbytky zeleně. Kromě nich se na Doly nepouštěl nikdo.

Až na kočky.

Koček bylo na celém sídlišti plno, ale Doly byly jejich královstvím, svrchovanou a uznávanou doménou a azylem. Sídlištní psi, svými majiteli pravidelně štvaní na kočky, se na hranicích pustiny zastavovali, a se skučením a staženými ocasy se vraceli. Pokorně přijímali od svých pánů kruté bití – „za zbabělost“. Doly v nich vzbuzovaly větší strach než rány.

Ale rovněž lidé se na Dolech cítili nesví. Ve dne. Protože v noci se na Doly neodvážil nikdo.

Až na kočky.

Za denního světla plaché a ostražité, po nocích však křižovaly oblast Dolů měkkou, plavnou chůzí, prováděly nezbytné početní korekce populací potkanů a myší, budily obyvatele okrajových bloků pronikavým vřískotem, signalizujícím buď milování, anebo krvavý boj. V noci se na Dolech cítily v bezpečí. Ve dne ne.

Obyvatelé sídliště kočky neměli v lásce. Vezmeme-li v úvahu, že zvířata, která v lásce měli a která si chovali ve svých zděných hnízdečkách, byli schopni čas od času doslova mučit, výraz ‚neměli v lásce‘ dostával ve vztahu ke kočkám skutečně ponurý význam. Stávalo se, že kočky přemýšlely, v čem tkví příčina toho stavu. Jejich názory se různily – většina koček si myslela, že vinny jsou ty drobné, zdánlivě nic neznamenající drobnosti, které pomalu, ale spolehlivě lidi zabíjely, a než k tomu došlo, přiváděly je k šílenství: vražedně ostré azbestové jehličky, které lidé nosili v plících, smrtící záření z panelů tvořících stěny jejich obydlí, životu nebezpečný kyselý vzduch, vznášející se nad městem. Nic zvláštního, říkaly si kočky, že někdo, neustále balancující na pokraji záhuby, ničený a trávený jedy a chorobami, nenávidí vitalitu, pružnost a sílu? Že někdo nervózní, neznající klid, vztekem a zuřivostí reaguje na teplý, mírný a vrnivý klid jiných? Ne, nebylo se čemu divit. Chtělo to naopak být ostražitý – chtělo to co nejrychleji utíkat, co nejdelšími skoky, sotva se na obzoru objevily velké nebo malé dvounohé postavičky. Chtělo to chránit se před kopanci, klacky, kamením, zuby poštvaného psa, koly automobilu. Chtělo to umět rozeznat krutost, skrývající se za skrz zuby procezeným „čiči čiči.“ To je všechno.

Mezi kočkami však byly i takové, které si myslely, že příčina té nenávisti leží úplně někde jinde. Že je skrytá v Dávných Časech. Dávné Časy. Kočky znaly Dávné Časy. Obrazy z Dávných Časů se daly na Dolech někdy zahlédnout.

Protože Doly nebyly normální místo. Za rozcvrlikaných měsíčních nocí se kočkám naskýtal obraz dostupný výlučně jejich zřítelnicím. Zamlžený, chvějící se obraz; chorovody dlouhovlasých dívek okolo podivných budov z kamene, šílené vytí a poskakování kolem zmrzačených těl visících nehybně hlavou dolů z dřevěných šibenic, řady lidí v kápích s pochodněmi v rukou, hořící domy s věžemi korunovanými znamením kříže, stejné kříže, ale obrácené, zabodnuté do černé, pulsující země. Hranice, spáleniště a šibenice. A černého člověka křičícího slova. Slova, jež byla, jak to viděly kočky, skutečným názvem místa, nyní zvaného Doly.

Locus terribilis.

Za takových nocí se kočky bály. Cítily, jak se Opona chvěje. Přimykaly se celým tělem k zemi, vpíjely se drápky do hlíny, bezhlasně otvíraly vousaté tlamičky. Čekaly.

A pak se rozezněla hudba. Hudba tišící neklid, zahánějící strach, přinášející blaženost, nesoucí bezpečí.

Protože kromě koček žili na Dolech Muzikanti.

Veehal

Den byl stejný jako všechny ostatní – chladné ráno se rozehřálo a zlenivělo v teplém, jarním dopoledni, rozzářil se chmýřím babího léta ve svém zenitu, zatáhl a zamlžil v podvečer a pak začal hasnout.

Stalo se to úplně nečekaně, náhle, bez varování. Vzduch protrhl veehal, přeletěl po plevelu jako vichr znásobený ozvěnou odráženou od betonových zdí paneláků. Příšerný strach zježil mourovaté a strakaté kožíšky, přitiskl uši k hlavám, vycenil tesáky.

Veehal!

Muka a smrt!

Vražda!

Veehal!

Opona! Opona se trhá!

A hudba.

Uklidnění.

O něco později zakvílely na zahrádkách sirény sanitek. Pak nastal šílený zmatek lidí v bílém a bleděmodrém oblečení. Kočky to pozorovaly z úkrytu, klidně a bez zájmu. Jich se to už netýkalo.

Lidé běhali, křičeli, nadávali. Lidé vynášeli z chatek těla; zmasakrovaná, zohyzděná, cedící krev přes bílá prostěradla. Lidé v bleděmodrém oděvu odtlačovali od drátěného pletiva jiné, ty, kteří přiběhli od sídliště. Kočky to pozorovaly.

Jeden z lidí v bleděmodrém oblečení se odvrátil do otevřeného prostranství a začal dávivě zvracet. Někdo křičel, hrozně křičel. Prudce se zabouchly dveře automobilu, a pak znovu zavyly sirény.

Kočky tiše předly. Kočky slyšely hudbu. Tamto se jich vůbec netýkalo.

Strupovitý

Strupovitý, lapený do sítě tónů zcelujících protrženou Oponu jemnou nití hudby, couvl, rozsévaje okolo sebe kapičky krve stékající z drápů a tesáků. Couvl, zmizel, oddělený od vchodu lepivým pojivem. Naposledy, už z druhé strany Opony, vydechl k Muzikantům svou nenávist, zlost a hrozbu.

Opona se zcelila, zmizela, ztratila se i poslední stopa po prasklině.

Muzikanti

Muzikanti seděli ve stínu zprohýbaných, začouzených, v zemi zarytých kamínek.

„Podařilo se to,“ řekl Kersten. „Zase se to podařilo.“

„Ano,“ potvrdil Itka. „Ale příště… Nevím, nevím.“

„Bude příště?“ zašeptal Prskoun. „Itko? Bude příště?“

„To si piš, že bude,“ zavrčel Itka. „Copak je neznáš? Nevíš, na co teď myslí?“

„Ne,“ odvětil Prskoun. „Nevím.“

„Ale já vím,“ zavrčel Kersten. „Vím to dobře, protože je znám. Myslí na pomstu. Proto ji musíme najít.“

„Musíme,“ odvětil Itka. „Musíme ji už konečně najít. Jen ona je dokáže zastavit. Ona je s nimi v kontaktu. A pak, až bude s námi, odejdeme odtud. Do Brém. Za ostatními. Tak jak to přikazuje Zákon. Musíme jít do Brém.“

Modrý pokoj

Modrý pokoj žil vlastním životem. Byl cítit ozónem, rozehřátou umělou hmotou, kovem a éterem. Tepal jako krev, elektřinou bzučící v izolovaných kabelech, olejovitě se lesknoucích vypínačích, klávesách a zástrčkách. Mihotal zrcadlovým leskem obrazovek, množstvím zlých, červených oček čidel. Pyšnil se majestátem chrómu a niklu, důležitostí černi, důstojností běloby. Žil.

Vzbuzoval respekt. Vládl.

Debbe se zavrtěla v Sevření řemenů, jež ji roztahovaly naznak na stole, pokrytém prostěradlem a plenou. Necítila bolest; jehly vbodnuté do lebky a zubaté plíšky připnuté k uším už nebolely, jen tížily spletenou korunou převodů, lechtaly, nepříjemně vadily, ale přestaly způsobovat bolest. Nehybným, nepřítomným zrakem zírala Debbe na pelargonii stojící na parapetu. Pelargonie byla v tomto Pokoji jedinou věcí, jež žila vlastním, nezávislým životem.

Nepočítaje Izu.

Iza, shrbená nad stolem, psala rychle. Drobným písmem pokrývala stránky sešitu, čas od času přejela prsty po klávesnici počítače. Debbe se zaposlouchala do tepu Pokoje.

„Tak, maličká,“ řekla Iza, otáčejíc se. „Začneme. Klid.“

Cvakl vypínač, zahučely motory, zachvěly se mohutné cívky, rozzářila se krvavě rudá světélka. Kulatými, zamřížovanými obrazovkami se skákavě rozběhly světelné myšky. Záznamové zařízení se zachvělo, rozhoupalo jako tenké pavoučí nohy, začalo se po bubnech plazit tenkými čarami. Debbe

Iza hryzala propisku, upírala zrak na sloupce čísel, neskutečně rovnoměrně se objevující na monitoru, na čáry, hranaté kresby. Mumlala si pod nosem, pak dlouho psala do sešitu. Kouřila. Prohlížela sestavy. Konečně cvakl vypínač.

Viděla pelargonii. Cítila sucho v nose, chladnoucí horko postupující od čela k očím. Dřevěnění, dřevěnění celého těla.

Iza prohlížela vytisknuté sestavy. Některé z nich mačkala, krčila a cpala do přeplněného koše, jiné, označené rychlými tahy propisky, spínala a odkládala na velkou hromadu.

Pokoj žil.

„Ještě jednou,“ řekla Iza. „Ještě jednou, maličká.“

Debbe

Bleděmodrá obrazovka vykouzlila blesky a čáry, pravidelnými vrstvami kupila sloupkové hodiny. Záznamové zařízení se plynule a klidně vlnilo, kreslilo na bubnu fantastický horizont.

TO JSME MY. MUSÍŠ

podivila se, když zaslechla ten hlas. Nikdy předtím jej neslyšela; hlas, jenž byl silnější než hlas Pokoje, silnější než sálavé horko bublající v jejím mozku. Jehly, jimiž se ježila její tvář, se rozechvěly.

Hudba! Hudba! Hudba!

Rudá čára na obrazovce poskočila vzhůru, Záznamové zařízení s sebou trhlo a narýsovalo v chvějící se čáře tři nebo čtyři ostré zuby.

MUSÍŠ S NÁMI DO BRÉM

„Co se to, k čertu, děje?“ zašeptala Iza, s pohledem upřeným na obrazovku. Zapomněla na cigaretu, doutnající na popelníku, a zapálila si další. Mačkala jeden vypínač za druhým ve snaze ovládnout kursory bláznící na obrazovce.

„Ne, to nechápu. Co se děje, maličká?“

Konečně udělala, co měla. Vypnula proud.

„Neee,“ protestovala Debbe protáhle. „Nechci, plavovlasá. Nechciii!“

Iza vstala, polaskala ji po hlavě a hřbetě. Všechny čáry na obrazovce si pospíšily vzhůru, zatímco se Záznamové zařízení divoce rozechvělo. Iza to neviděla.

„Chudáček, kočička,“ řekla laskajíc Debbin hedvábný kožíšek. „Chudáček číča. Ani nevíš, jak je mi tě líto. Ale posloužíš vědě, kočičko. Posloužíš pokroku.“

Za Izinými zády počítačový kursor odcupital vpravo a řadou malých, hranatých písmenek vypsal INCORRECT STATEMENT a zhasl. Docela.

Záznamové zařízení na bubnu se zastavilo.

Světelná myška na kulaté, mřížkované obrazovce ještě jednou zapištěla, a zmizela.

Iza, oči zatemnělé nečekanou slabostí, se ztěžka svalila na trojnohou židli.

Hudba, blesklo ji hlavou, odkud ta

Debbe slastně předla, jednoduše a lehce, plynule a přirozeně se přizpůsobovala harmonii ze všech stran plynoucích tónů. Nacházela v nich sebe, své místo, svůj úděl. Cítila, že bez ní je ta hudba neúplná, zmrzačená. Hlasy, vyťukávající akordy, to potvrzovaly. To jsi ty, říkaly, to jsi ty. Uvěř v sebe. To jsi právě ty. Uvěř.

Debbe uvěřila.

My, říkaly hlasy, jsme ty. Poslouchej. Poslouchej nás. Poslouchej naši hudbu. Svou hudbu. Slyšíš?

Debbe slyšela.

Čekáme na tebe, říkaly hlasy. Ukážeme ti cestu k nám. A až budeš s námi, vyrazíme společně do Brém. Za jinými Muzikanty. Ale nejdříve jim musíš dát šanci. Poslouchej. Řekneme ti, co se stalo. Řekneme ti, co je třeba udělat, aby byli zadrženi. Poslouchej.

Debbe poslouchala.

Uděláš to?

Ano, odvětila Debbe. Udělám.

Hudba odpověděla kaskádou tónů.

Iza mrtvým pohledem hleděla na pelargonii.

Pohlédni na mě, plavovlasá, řekla Debbe. Černé písmeno M na čele kočky, znamení vyvolené, Znamení Tarantule, zazářilo, zalesklo se kovovým, pavím leskem.

Pohlédni mi do očí.

Izo

Nejman

„Dva,“ odvětila sestřička. „Jsou dva. Sedí v primářově kanceláři. Recká jim udělala kávu. Říkali, že mají naspěch.“

„Co ode mě může chtít milice?“ Iza zhasla cigaretový nedopalek v plechovém, kolísavém talíři chodbového popelníku. „Neříkali?“

„Neříkali vůbec nic,“ našpulila sestřička baculaté tvářičky. „Víte, paní doktorko. Oni nikdy nic neříkají.“

„Odkud to mám vědět?“

„Raději běžte. Říkali, že spěchají.“

„Už jdu.“

Byli skutečně dva. Pohledný blondýn, kus pořádného chlapa v džínové bundě, a brunet v tmavém svetru.

Při pohledu na vcházející Izu oba vstali. Podivila se; bylo to dost nezvyklé gesto, dokonce i u obyčejných mužů, a úplně nepravděpodobné u milicionářů. Policistů, opravila se v duchu a současně se zastyděla; zastyděla se za stereotyp, jemuž se podvědomě poddala.

„Doktorka Przemecká,“ nechal si potvrdit blondýn.

„Ano.“

„Izabella Przemecká?“

„Ano. Prosím, posaďte se, pánové. Poslouchám vás.“

„Ach ne,“ usmál se blondýn. „To já poslouchám.“

„Myslím, že vám nerozumím, pane…“

„Inspektore. Tak se říká dřívějšímu poručíkovi.“

„Šlo mi o jméno, ne o šarži.“

„Nejman. Andrzej Nejman. A to je aspirant Zdyb. Promiňte, paní doktorko. Nepokládal jsem představovaní za nutné, vždyť mě přece znáte. Telefonovala jste mi. Uvedla jste moje jméno. A šarži, jak jste sama vtipně poznamenala.“

„Já?“ podivila se Iza upřímně. „Já, že jsem vám volala? Drahý pane, já jsem si od počátku myslela, že to je nějaký omyl. A teď jsem si jista, že tomu tak je. Nikdy jsem na milici netelefonovala. Nikdy. S někým jste si mě spletl.“

„Paní Izo,“ promluvil Nejman vážně. „Snažně vás prosím, neztěžujte mi práci. Mám na starost vraždu spáchanou v zahrádkách na Rosy Luxembourgové, dnes Generála Anderse. Určitě jste o ní slyšela – tři mladiství byli zmasakrovaní srpem, kosou, hákem nebo něčím podobným. Slyšela jste o tom? Není to odtud na předměstí daleko.“

„Slyšela. Ale co s tím mám společného já?“

„Vy to nevíte? Máte na starost jednu z obětí toho neštěstí. Říkejme tomu nepřímá oběť. Ela Gruberová, devět let. To děvčátko, které vidělo celý ten zločin na vlastní oči. Leží tady v nemocnici. Slyšel jsem, že ji máte na starosti.“

„Ach, to děvčátko v kómatu… Ne, pánové, to není moje pacientka. Doktor Abramik…“

„Doktor Abramik, s kterým jsem už mluvil, tvrdí, že se o ten případ velice zajímáte. Ta Gruberová je vaše příbuzná?“

„Ale kdeže… Žádná příbuzná, neznám ji. Nevěděla jsem ani, jak se jmenuje…“

„Paní Izo. Nechte toho. Tolku, pojď sem.“

Brunet sáhl do aktovky, odkud vytáhl malý, plochý magnetofon National Panasonic.

„U nás,“ řekl Nejman, „nahráváme všechny hovory. Váš hovor se mnou byl rovněž nahrán. Bohužel, ne od začátku…“

Inspektor proti své vůli zrudl. Začátek hovoru se nenahrál z prozaických důvodů – v magnetofonu se tehdy nacházela kazeta s But Seriously od Phila Collinse, nahraná z cédečka. Brunet stiskl knoflík. „…přerušuj, Nejmane,“ říkal Izin hlas. „Proč tě zajímá, kdo to říká? Důležitější je, co říká. A říká ti toto – nesmíš udělat to, co zamýšlíš. Rozumíš? Nesmíš. Co tím chceš dokázat? Chceš vědět, kdo zabil ty chlapce na zahrádkách? Můžu ti to říct, pokud chceš.“

„Ano,“ odpověděl Nejman, „chci. Řekněte mi, prosím, kdo to udělal.“

„Udělal to ten, jenž prošel roztrženou Oponou. Když zazněl veehal, Opona praskla, a on prošel. Když se Opona trhá, jsou ti, kdo se nacházejí poblíž, ztraceni.“

„Nerozumím.“

„Ani nemusíš,“ prohlásil Izin hlas ostře. „Ani trochu tomu nemusíš rozumět. Musíš prostě pochopit, že já vím, co chceš udělat. Vím taky, že se to udělat nesmí. A prostě se s tebou dělím o tyto vědomosti. Jestli mě neposlechneš, následky budou příšerné.“

„Okamžik,“ ozval se Nejmanův hlas. „Měla jste mi říct, kdo…“

„Už jsem to řekla,“ přerušil ho Izin hlas.

„Tak to, prosím, zopakujte.“

„Nač ti to bude? Myslíš, že můžeš tomu za Oponou něco udělat? Jsi v hlubokém omylu. On je mimo tvůj dosah. Ale ty… Ty v jeho dosahu jsi. Měj se na pozoru.“

„Vyhrožujete mi?“ Bylo to spíš konstatování než otázka.

„Ano,“ řekl Izin hlas klidně. „Vyhrožuji. Ale to ne já tě ohrožuji. Já ne. Nedokážu vysvětlit hodně věcí, hodně faktů, nemůžu najít vhodná slova. Ale jedno mohu – mohu tě varovat. Copak už nebylo dost obětí? Ti chlapci, Alžběta Gruberová. Nedělej to, co sis naplánoval, Nejmane. Nedělej to.“

„Poslyšte, prosím…“

„Dost už. Pamatuj. Nesmíš.“

„Praštila telefonem.“

„Vy mi to určitě nebudete věřit…“ začala Iza.

„Už si netykáme?“ přerušil ji Nejman. „To je ale škoda. Bylo to milé, takové bezprostřední. Čemu nebudu věřit? Že jste to nebyla vy? Opravdu, bylo by to pro mě velice těžké. A teď, prosím, poslouchám. Co jsem si naplánoval? Proč to nesmím udělat?“

„Nevím. To jsem nebyla já… To nebyl můj hlas.“

„Co pro vás znamená malá Gruberová?“

„Nevím… Nic… Já…“

„Kdo zabil ty děti na zahrádkách?“ Nejman hovořil tiše, nekřičel, ale lícní svaly se mu znatelně a rovnoměrně chvěly. „Kdo to byl? Proč je mimo můj dosah? Protože je šílený, ano? Jestli ho dostanu, nepůjde za mříže, ale do nemocnice jako je tahle? A možná, že dokonce přímo do téhle? A možná, že už tu byl? Byl? Paní doktorko?“

„Nevím!“ Iza mimovolně zvedla pěsti. „Říkám vám, že nevím! Já jsem vám netelefonovala! Já ne!“

Nejman i aspirant Zdyb mlčeli.

„Vím, co si myslíte,“ řekla Iza pomalu.

„Pochybuji.“

„Myslíte si… Že jako v tom vtipu… že se od svých pacientů lišíme tím, že na noc chodíme domů.“

„Bravo,“ odvětil Nejman aniž by se třeba jen pousmál. „Ale teď poslouchám.“

„Já… nic nevím. Já jsem netelefonovala…“

„Paní doktorko,“ pronesl Nejman klidně a mile, jako k dítěti. „V pořádku, já vím, že magnetofonová kazeta není příliš věrohodný důkaz. Že to můžete zapřít. Možná, že nás dokonce při všeobecně přijatém trendu zažalujete o manipulaci, o podvržení důkazů, o co budete chtít. Ale jestli chodíte domů opravdu zaslouženě, tak si uvědomujete, jaké budou následky, až to praskne. A praskne to, na to můžete vzít jed. Musí to prasknout, protože, jak už to bývá, zavraždění chlapci mají vysoko postavené rodiče, a vyšetřování nic nezastaví, spíše naopak. Víte, co pak bude následovat.“

„Nechápu, o co vám jde.“

„Tak já vám to řeknu. Myslíte si, že jestli maniak ze zahrádek je váš příbuzný nebo někdo blízký, nebudete se muset zodpovídat před soudem za jeho krytí. Ale vedle trestněprávní odpovědnosti je tu ještě odpovědnost další. Jestli vyjde najevo, že jste toho homicidního maniaka kryla, tak v téhle i ostatních nemocnicích podobného typu na celém světě budete navždy odepsaná. Zachránit vás může jedině zdravý rozum. Čekám, že ho projevíte.“

„Pane… Znovu opakuji, že nevím, o co tady jde,“ svěsila Iza hlavu. „To nebyl můj hlas, slyšíte? Je mu podobný, ale můj není. To nebyl můj způsob vyjadřování. Já tak nemluvím. Můžete se na to zeptat, koho chcete!“

„Ptal jsem se,“ odvětil Nejman. „Hodně lidí vás poznalo. Vím taky, ze kterého telefonu se telefonovalo. Pořádně se zamyslete. Přestaňte se řídit emocemi. Máme tu co dělat s vraždou, bestiální vraždou spáchanou na lidech. Lidech, rozumíte? Uvědomujete si, že to není možné ničím ospravedlnit, a už vůbec ne péčí o dobro zvířátek? Ten zločin je typickým projevem paranoika, maniaka. Pomstil kočku; zabil děti, které ji mučily. A zítra zabije někoho, kdo bije psa. Pozítří, když na chodníku nechtěně za šlápnete škvora, usmrtí vás.“

„O co vám jde?“

„Prohlašuji, že moc dobře víte, o co mi jde. Protože vy víte, kdo to udělal a proč to udělal. Protože jste ho léčila, nebo stále ještě léčíte, a víte, v čem spočívá, promiňte mi ten výraz, idiotismus vašeho pacienta. To je někdo, kdo je praštěný bojem za práva zvířat.“

„Pane Nejmane,“ řekla chvějící se Iza, neschopna zvládnout třes rukou a sevření hrudníku. „To vy jste praštěný. Prosím. Klidně si mě zavřete. Anebo mě nechte na pokoji.“

Nejman vstal, aspirant Zdyb rovněž.

„Škoda,“ řekl inspektor. „Je to škoda, paní Izo. Kdybyste se si to však rozmyslela, tak mi, prosím, zatelefonujte.“

„Nemám co si rozmýšlet,“ řekla Iza. „A ani nemám vaše telefonní číslo.“

„Ach tak,“ Nejman zakroutil hlavou, s pohledem upřeným do jejích očí. „Chápu. Škoda. Na shledanou, paní Izo.“

Chęclewski

„Pane Chęclewski,“ odvětil inspektor Nejman. „Měl jsem za to, že mám co dělat se seriozním člověkem…“

„Prrr!“ zvedl advokát ruku ve varovném gestu. „Opatrně. Nejsme na policejní stanici. O co vám, sakra, jde?“

„No vidíte,“ řekl aspirant Zdyb neskrývaje zlost. „Tolik bylo vtipů o bezpečnosti, a tak málo o advokátech. A vypadá to, že neprávem.“

„Ještě slovo, a oba vás vyhodím ze dveří,“ řekl Chęclewski pomalu. „Co jsou to za způsoby? Co si to dovolujete, páni příslušníci?“

„Policisté, kdybyste byl tak laskav.“

„Policajti na baterky. Vrah mého syna si klidně chodí na svobodě, a vy mi tady blábolíte nějaké nesmysly. Tak rychle, na rovinu. Můj čas je drahý, pánové.“

„Moc mluvíte,“ řekl Nejman. „Když se naštvete, nedokážete přestat. Kecáte před námi, a co je horší taky před jinými. A kvůli tomu to všechno padlo, pane advokáte.“

„Co padlo? Mluvte jasněji, pánové.“

„Říká vám něco jméno Przemecká? Doktorka Przemecká z blázince.“

„V blázinci žádné známosti nemám. Kdo je to?“

„Ona ví o všem, co jsme si naplánovali. Ne od nás. To znamená, že to ví od vás. A je-li tomu tak, pak není sama.“

„Blbost, čili bullshit,“ narovnal se Chęclewski. „O tom plánu víme jen já a vy dva. Já jsem o tom s nikým nemluvil. To vy jste fňukali a brečeli, že nemůžete nic dělat bez vědomí nadřízených. Tak jste nadřízené informovali, a nadřízení s největší pravděpodobností informovali polovinu města, mezi jinými i doktorku Przesmyckou, nebo jak se jmenuje. Quod erat demonstrandum, čili o všem co se dalo. Škoda, pánové. A vy se mýlíte, pane Zdybe. Ve vtipech o policajtech je přece jenom kus pravdy.“

„Nikomu jsme nic neříkali,“ zrudl aspirant. „Nikomu, slyšíte? Ani nadřízeným, ani manželkám. Nikomu.“

„Jasně, jasně. Zázraky nejsou. Jedině, že by… Ta doktorka z blázince, jak tvrdíte, vás mohla prostě převézt. Blufovala. Co vám řekla? Kdy? Při jaké příležitosti?“

„Poslechněte si to sám. Vytáhni magnetofon, Andrzeji.“

Seděli a kouřili cigaretu za cigaretou. Nejman pozoroval, jak v domě naproti holohlavý chlápek s pomocí několika kámošů montuje na balkóně velkou mísu, vypadající jako satelitní anténa. Ze sousedního balkónu, na kterém stál křiklavě pomalovaný houpací kůň, proklouzlo k montérům strakaté morče. Holohlavec je, aniž by misku pustil, nakopl. Morče spadlo z balkónu. Nejman nevstal, aby se podíval, co se s ním stalo. Koneckonců, bylo to osmé patro.

„Áááno,“ promluvil advokát, když si nahrávku vyslechl až do konce. „Má ta doktorka všech pět pohromadě? Znáte ten vtip…“

„Známe,“ odpověděl aspirant Zdyb.

„Opona. Jaká Opona? A ten veehal, nebo jak se to… Jakési bláboly. Ta doktorka… Przesmycká?“

„Przemecká.“

„Znáte ji? Zjišťovali jste, co je zač?“

„Zjišťovali. Mladá, bez velké lékařské praxe, málo kontaktů s pacienty. Zabývá se nějakým výzkumem. Je to komplikované, sakra, jde o mozkové vlny, neurony, zapomněl jsem.“

„Šílená doktorka Frankensteinová,“ zašklebil se advokát. „Víte co? Já bych to celé nechal plavat.“

„A to já zas ne,“ odvětil Nejman. „Řeknu vám, že mi to začalo vrtat hlavou. Pane Chęclewski, u nás to ještě neskončilo, čistky pokračují. Někomu asi strašně záleží na tom, aby mě odrovnal. Mírně praštěná doktorka je stejně dobrý nástroj provokace jako každý jiný, ani lepší, ani horší. Něco málo o tom vím.“

„Vy jste egocentrik, pane Andrzeji,“ prohlásil Chęclewski. „Vy jste v téhle záležitosti, odpusťte, jen málo důležitý.“

„Kdyby tomu tak bylo,“ usmál se inspektor, „vůbec bych se nezneklidňoval. Ale i vy, drahý pane Chęclewski, se nejspíš mýlíte. Po telefonátu paní doktorky bych dal krk za to, že vašeho syna zabil nějaký náhodný šílenec. To nebyla žádná pomsta. Není důležité koho a proč jste zastupoval v době vojenského stavu a kolika náměstkům jste zatopil pod kotlem po něm. Piasecki, to vy nejste. Promiňte.“

„To si myslíte?“ zrudl advokát.

„Je to jasné jak facka. Jestli se jedná o šílence, tak z právního hlediska je to nemocný člověk. Nemocný, rozumíte, pane doktore?“

„Když slyším něco takového,“ vybuchl Chęclewski, „tak skřípu zuby! Nemocný, zkurvysyn! On mého Matěje… Nemocný!“

„Dokonale vás chápu. Mě to taky štve. Ale nedá se s tím nic dělat, jak to řekla ta doktorka. Dejme tomu, že blufovala, a že o našem plánu nic neví. Ale mohla si ho domyslet, proto mě varovala. Vysloveně mě varovala.“

„Vy jste v tom jejím blábolení slyšel nějaké varování?“

„Nehrajte to na mě. Varovala mě, abych se nepokoušel zatknout toho blázna v podobě studeného masa. Můžu ho zatknout s použitím mírnějších prostředků; nasadit mu svěrací kazajku a předat specialistům na léčení.“

„Dostal jste strach, pane Andrzeji, to je to, a proto nesprávně uvažujete,“ Advokát sepjal ruce. „Já tu nahrávku slyšel taky. A podle mě v ní bylo důležité něco úplně jiného. Poslouchejte. Zahrajeme si takovou hru. Já budu vy, a vy vaším plukovníkem, nebo policejním komisařem, tak se tomu teď říká, jestli se nepletu. Poslouchejte, pane policejní komisaři. Udělal jsem si analýzu rozhovoru s paní doktorkou Izou. A co bilo do očí bylo, že několikrát použila slova, z nichž vyplývalo, že podezřelý psychopat je velice nebezpečný. Utkvělo to v mém podvědomí tak hluboko, že když došlo ke konfrontaci, ztratil jsem nervy. Když jsem ho uviděl jak na mě útočí s vražedným nástrojem, použil jsem služební zbraň, aniž bych přitom překročil mez nutné obrany. Tak co? Nebylo to špatné, inspektore, že ne? Dobré vysvětlení?“

„Strčte si takové vysvětlení někam,“ odpověděl Nejman klidně. „Přesně to by mi určitě řekl můj komisař. Pane doktore, sám dobře víte, co znamená nutná obrana v případě ozbrojeného policisty, který navíc ví, že má co dělat s někým, kdo není úplně příčetný. Tady nejsme v Americe. Nemám v úmyslu skončit v kriminálu.“

Advokát se na dlouho odmlčel, uvažoval.

„Tak dobře,“ řekl pak. „Možná, že máte pravdu, pane Nejmane. Co tedy navrhujete?“

„Zrušit naší dohodu.“

„Hm, tady jste zašel trochu daleko, nemyslíte? Chápu, že střelba, ani nějaká jiná nepříjemná nehoda tu nepřichází v úvahu, ale ten chlápek přece může klást odpor. Utíkat. Může zakopnout a trochu si natlouct. Slyšel jsem o takových nehodách, naposlouchal jsem se o nich dost od svých klientů. Á propos, víte, pánové, že několik mých klientů je teď ve Varšavě?“

„A co má jako být?“

„Netušíte? Mám takový návrh – nechme naši dohodu v platnosti. Nabízím výhodné podmínky. Za to, že mi zaručíte osobní účast v té akci, za možnost dotknout se rukou a nohou vraha mého syna, vám dám podporu z nejvyšších míst v případě dalších čistek u policie, s ohledem na nějaké nepředvídané komplikace v našem plánu. Mí přátelé z Varšavy utiší, bude-li to třeba, taky doktorku Przemeckou z blázince, nebojte se. No a k tomu, na čem jsme se domluvili, přibude ještě konkrétní finanční vyrovnání pro oba.“

„Tři,“ prohodil aspirant Zdyb.

„Jak to, k čertu?“ rozčílil se Chęclewski. „Tři? Tři to už je moc lidí, hotový dav. Proč tři?“

„Kvůli věrohodnosti hlášení. U nás se to tak vždycky dělá. Zednářská trojka. Vy, pane doktore, máte na starosti koncepci, my techniku. Víme jak na to.“

„Je ten třetí aspoň spolehlivý?!“

„Na sto procent, čili hundred per cent.“

„Tak dobrá,“ zašklebil se advokát. „Nuže? Pane Nejmane, doufám, že jste přesvědčený.“

„Ještě ne úplně,“ odvětil komisař. „Tolku? Mám dojem…“

„Mělo by to klapnout,“ řekl aspirant. „Jedna věc mě ale znervózňuje. Nejsme si moc brzy jistí, že to je šílenec? Taky to může být ten zelený, greenpeace, chápete? Milovník zvířat. Uviděl, že děcka mučí kočku a přeskočilo mu. Četl jsem o něčem podobném, myslím, že v Przekroji. Nějakému chlápkovi oslepili psa či kočku, už si nevzpomínám. Když jsem to četl, tak jsem cítil, že psaním o tom si ten chlap vybil vztek, žal, touhu po pomstě. Jiný by se možná odreagoval jinak. Vzal by nůž, sekeru, nebo lať a psa by pomstil.“

„To je přece totéž,“ promluvil Chęclewski. „Kdo reaguje takhle, je praštěný. Quod erat demonstrandum.“

„To vůbec není totéž,“ rozvíjel myšlenku Nejman. „Zmagořit kvůli zvířatům, to psychiatři nemusí kvalifikovat. Z jejich pohledu bude ten chlápek úplně normální, budou mu naslouchat, když bude vyprávět, jak jsme ho čapli a co jsme mu přitom udělali.“

„Během své kariéry jsem viděl spoustu chlápků, vypovídajících, co se jim přihodilo na milici,“ odpověděl advokát s úšklebkem. „Ale nevzpomínám si na žádného, kterému by bylo oficiálně dáno za pravdu. A i kdyby řekl, jak jste ho zatkli, tak co? Myslíte si, že někoho bude zajímat nějaká pitomá kočka?“

„Možná, že ne,“ odvětil aspirant Zdyb. „Ale co když tu kočku uslyší někdo, kdo nemá, a přiletí se kouknout, co se to děje?“

„Děláš si srandu, Tolku,“ pokrčil Nejman rameny. „Tohle by mě zrovna moc neznepokojovalo. Koho zajímá nějaká kočka?“

„Á propos, kočka,“ dodal Chęclewski. „Musíme nějakou splašit.“

„S tím by neměly být problémy,“ řekl Nejman. „Koček je všude plno. Děcka naší sousedky, příkladně, mají taky kočku. Ta by se na to celkem hodila.“

Iza

Iza ležela klidně, jakoby se bála, že sebemenší pohyb může odehnat ten vzdalující se, nezachytitelný signál, klamnou předpověď neuskutečněného orgasmu. Muž, jenž k ní byl přitisknut, oddechoval pravidelně a rovnoměrně, nejspíš si už dával dvacet. Zvenku doléhal zvuk autoalarmu, vzdálený, tichý.

„Henryku,“ ozvala se.

Muž vytržený z polosnu sebou trhl a přiblížil se tváří k jejímu nahému rameni.

„Copak, Izuško?“

„Není mi nějak dobře, Henryku.“

„Zase?“ polekal se muž. „Sakra, Izo, neměla by sis ten svůj cyklus nějak upravit?“

„To není to.“

Muž chvíli počkal. Iza nepokračovala.

„Takže co?“ zeptal se konečně.

„Henryku… Co je příčinou ztráty paměti?“

„Proč se ptáš? Máš něco podobného?“

„Poslední dobou často. Dost dlouhé. Navíc, halucinace. Sluchové klamy. Blouznění.“

Muž diskrétně pohlédl na hodinky.

„Henryku.“

„Slyšel jsem,“ zabručel poněkud rozladěně. „A co má být? Jsi specialistka. Jaká je tvoje diagnóza? Anaemia cerebri? Počátky schizofrenie. Astrocysta na čelním laloku? Nebo ti na střední mozek tlačí nějaké jiné svinstvo? Izo, každý psychiatr u sebe nachází podobné příznaky, to je prostě profesionální deformace. Mám ti vysvětlovat, jak málo toho víme o mozku, o procesech v něm? Podle mě jsi prostě přepracovaná. Neměla bys tolik času trávit se svými kočkami u toho přístroje. Víš přece, jak škodlivá je vysoká frekvence, pole, vyzařování obrazovek. Vykašli se na chvíli na všechno a vem si dovolenou. Odpočiň si.“

„Henryku.“

„Hm?“

„Chtěla bych, abys mě vyšetřil. Na EEG, anebo izotopem.“

„Můžu, proč ne. Ale…“

„Prosím tě.“

„Dobře.“

Mlčeli.

„Henryku.“

„Ano?“

„Alžběta Gruberová. Léčíš ji. Co jí opravdu je?“

„Zajímá tě to? Pravda, něco jsem slyšel. Je to dost zvláštní případ, Izo. Přivezli ji v šoku, s příznaky typickými pro mrtvici; skoro okamžitě přešla do kómatu, který neustupuje ani se nemírní. Kloním se k názoru, že k šoku se přidal zápal mozkových blan ve třetí komoře nebo Silvově vedení.“

„Encephalitis lethargiea?“

„Aha. Proto tě to zajímá?“

Iza odvrátila hlavu. Od okna, smíšené s pronikavým troubením autoalarmu, se ozvalo vytí psa trhané, stále hlasitější.

„Hnáty bych takovému zpřerážel,“ ozval se muž s pohledem upřeným k oknu. „Má problémy v práci nebo doma a vybíjí se na zvířeti, prase jedno.“

„Veehal trhá Oponu,“ promluvila Iza pomalu.

„Cože?“

„Veehal. Hlas mučeného zvířete. Hlas smutku, strachu, bolesti, beroucí rozum.“

„Izo?“

„Křik, jenž není křikem,“ hovořila Iza stále hlasitěji. „Veehal trhá Oponu. Tak to říkala… Ela Gruberová. Ona to viděla.“

„Prý…“ zajíkl se muž. „Izo! Ona nemohla… To děvče je v kómatu! Co to blábolíš?“

„Ona ke mně mluví. Mluví a přikazuje mi dělat všelijaké věci.“

„Izo, opravdu by sis měla vzít dovolenou.“ Muž na ni pohlédl a povzdechl si. „Ale předtím přijď ke mně, vyšetřím tě. To dělá ten zatracený stres, mrcha práce, všechno to kolem. Nesmíš si to tolik připouštět k tělu, Izo.“

„Henryku,“ Iza se posadila na lůžku. „Copak nechápeš? Ela Gruberová ke mně mluví. Slyším ji. Ona viděla…“

„Dobře vím, co viděla. To byla nejspíš příčina šoku a mrtvičky. Byla svědkem vraždy na zahrádkách.“

„Ne.“

„Jak to?“

„To se stalo až později. Ona to už neviděla. Viděla… desku položenou na hlavě kočky zakopané po krk v zemi. Nohy dupající po té desce. Oči… Dvě kuličky…“

„Ježíšmarjá, Izo! Odkud o tom… Od koho?“

„Ře… kli mi…“

„Kdo?“

„Muzi… kanti…“

„Kdo?“

Iza sklonila hlavu na pokrčené nohy a celá se roztřásla pláčem.

Muž mlčel. Myslel na to, jak málo odolné jsou ženy, jak dalece jimi řídí jejich babské emoce, překážejí jim v práci, překážejí jim těšit se ze života. Na to, že největším neštěstím je feminizace jistých povolání, absolutně nevhodných pro ženy. Byl znepokojený. S Izou, pomyslel si, opravdu není něco v pořádku. Byl znepokojený. Na chvíli. A po chvilce nabyl vrchu důležitější neklid – co řekne manželce, až se od Izy vrátí domů. V tomhle měsíci už vyčerpal všechny solidní výmluvy.

Pomyslel si, že musí Izu určitě vyšetřit, udělat jí EEG, testy. Mohl by to dokonce udělat v úterý, ale slíbil kolegovi, že se u něho staví na zahrádce, aby mu pomohl trávit krtky. Sakra, blesklo mu hlavou, zapomněl jsem dnes v nemocnici vzít strychnin.

„Vem si dovolenou, Izo,“ řekl.

Modrý pokoj

„Marilko!“ zavolala Iza, dívajíc se na prázdný, bílým prostěradlem a voskovanou plenou zakrytý stůl, na rozházené kabely, jehly, čidla, kožené řemínky a přezky.

„Marilko!“

„Tady jsem, paní doktorko.“

„Kde je moje kočička?“

„Kočička?“ podivila se laborantka.

„Kočička,“ zopakovala Iza. „Ta mourovaná. Ta, se kterou jsem v poslední době pracovala. Co se s ní stalo?“

„Jak to? Vždyť jste sama…“

„Cože?! Já?“

„Přikázala jste mi ji přinést… Podívejte, tady ještě leží klícka. Potom jste mi nařídila donést mléko. A když jsem ho přinesla, nakrmila jste tu kočku…“

„Já?“

„Ano, paní doktorko. A potom jste otevřela okno. Nepamatujete se už? Kočka vyskočila na parapet. Dokonce jsem vám tehdy řekla, že uteče. A taky utekla. A vy…“

„Co já?“ Iza slyšela hudbu. Přejela si rukou po tváři.

„Vy jste se začala smát…“

Musím, pomyslela si Iza, musím za Elou Gruberovou

Proč? Kvůli čemu?

Musím jít za Elou Gruberovou

Proč?

Ela Gruberová mě volá

Debbe

Debbe běžela, chvíli rychle cupitala tlapkami, chvíli se protahovala v dlouhých skocích. Věděla, kam má běžet. Daleká hudba, vzdálený tón tiché melodie jí neomylně ukazoval cestu.

Doběhla na konec křoví, za nímž se jako povrch otrávené řeky leskl asfalt. Po něm, dunící a syčící jako drak, se houpavě přehnal velký, těžký autobus.

Musím se s ní rozloučit, pomyslela si Debbe. Než odejdu, musím se s ní ještě rozloučit. A varovat ji. Naposled. Zvláštní, kde mohou být Brémy?

Skočila.

Projíždějící automobil ji ometl světly. Na okamžik zaregistrovala rudou, tlustou tlamu člověka přidávajícího plyn a prudce strhávajícho volant. Automobil se řítil přímo na ni, cítila, jak se chvěje vztekem, rozhodnutím, touhou zabít. V poslední chvíli uskočila; proud vzduchu jí pohladil kožíšek. Rozběhla se podél živého plotu; malý, mourovatý stín.

Locus terribilis

Kočky byly všude kolem; nehybné, se zvednutými hlavami. Dívaly se, naslouchaly. Otáčely hlavu za procházející Debbe, vítaly ji mňoukáním, uctivým mhouřením očí. Nikdo se nepohnul, nepřiblížil se. Znamení Tarantule na čele kočky plálo v šeru přízračným světlem.

Cítila, že to je podivné, nebezpečné místo. Polštářky tlapek vnímala puls země, slyšela neskutečné, šeptající hlasy. Na malý okamžik, za závěsem chvějící se mlhy, uviděla… oheň, a kříže, obrácené, zapíchnuté…

Debbe zapředla v taktu melodie. Obraz zmizel.

V dálce uviděla černý tvar; zbytky kamen zarytých do hlíny jako spálený vrak tanku na bojišti. U kamen uviděla tři malé postavy, tři tmavé siluety na pozadí černé oblohy. Přišla blíž.

Černý pes s pokřivenou, ohnutou tlapou.

Černá krysa s dlouhou, vousatou tlamičkou.

A malý, zrzavý křeček.

Muzikanti.

Žlutý pokoj

„…loupežník utekl, jak nejrychleji uměl,“ četla babička monotónně, „a podal zprávu hejtmanovi: ‚To kvůli nim jsme ztratili naše sídlo,‘ řekl. ‚V domě žije strašlivá čarodějnice, která mě poprskala a podrápala mi obličej drápy. U dveří číhá člověk vyzbrojený nožem. Na dvorku má brloh černý netvor, který mě praštil palicí. A na střeše sedí soudce, který vykřikl: – sem s tím lotrem!‘“

Chlapec se zasmál zvonivým smíchem. Venerdina, ležící na lůžku, se svinula do klubíčka a zastříhala ouškem.

„A co bylo dál? Čti, babi!“

„To už je konec pohádky. Loupežnící utekli aby se nikdy nevrátili, a pes, kočka, osel a kohout se v lesním domečku usídlili a žili dlouho a šťastně.“

„A nešli tam… no, tam, kam měli namířeno?“

„Do Brém? Ne. Nejspíš ne. Zůstali v domečku a tam si žili.“

„Aha,“ zamyslel se chlapec, cumlaje si palec. „To je škoda. Vždyť tam přece museli jít. Přišel na to pes, když ho vyhnali, protože byl starý. To je velmi ošklivé. Já nikdy nedovolím vyhnat naši Mručku, i kdyby byla nevímjak stará.“

Venerdina zvedla hlavu a pohlédla na chlapce žlutým, neodhadnutelným pohledem.

„Spi, Mariánku. Je už pozdě.“

„Ano,“ řekl chlapec ospale. „Ani když bude hodně moc stará. U nás stejně nejsou myši. A oni by do těch Brém jít měli. Oni všichni byli… Neber s sebou Mručku, babi. Ať spí se mnou.“

„S kočkou se spát nemá…“

„Ale já chci.“

Ela Gruberová

Iza procitla, zvedla hlavu, přejela rukou po prostěradle. Za oknem byla tma. Seděla na posteli a dotyk látky ji ochromil cizotou, brutálně upřímnou jistotou, že…

Neměla by tady být.

„Slyšíš mě?“ řeklo děvčátko ležící na lůžku.

Iza přikývla, čímž potvrdila to, co nebylo možné. Oči děvčátka byly skelné a prázdné, po bradě jí tekla úzká lesklá stružka slin.

„Slyšíš?“ zopakovalo tiše sípající děvčátko, nešikovně pohybující rozšklebenými rty slepenými bílým povlakem.

„Ano,“ přitakala Iza.

„To je dobře. Chtěla jsem se s tebou rozloučit.“

„Ano,“ zašeptala Iza. „Ale to přece…“

„Není možné? To jsi chtěla říct? To nic. Nepodařilo se nám to, hodně se nám toho nepodařilo, plavovlasá. Chci se s tebou rozloučit. Možná, že tě to udiví, ale… oblíbila jsem si dotyk tvé dlaně. Dobře mě poslouchej. Jestli dnes v noci zazní veehal, Opona praskne. Nevím, jestli se nám podaří zadržet… tamty. Proto musíš utéct. Zopakuj, co máš udělat.“

„Nevím,“ zasténala Iza.

„Musíš utéct!“ vykřikla Ela Gruberová, metajíc prudce hlavou po polštáři. „Utéct co nejdál od Opony! Nesnaž se nic pochopit a věř tomu, co vidíš! Bude se ti zdát, že blouzníš, že to je jen sen, můra, ale to bude skutečnost! Rozumíš?“

„Ne,“ odpověděla Iza. „Nechápu. Já… zbláznila jsem se, že?“

Děvčátko mlčelo. Zíralo do stropu tečkami zřítelnic, maličkými jako bodnutí jehly.

„Ano,“ odvětilo. „Všichni se zbláznili. Už dávno tomu. Další šílenství, maličké zrnko na štítu obrovské hory šílenství. Ten poslední veehal, ten neměl být. Kdo ví, možná, že to bude dnes? Posloucháš mě?“

„Poslouchám,“ řekla Iza naprosto klidně. „Ale já jsem psychiatr. Moc dobře vím, že ty ke mně mluvit nemůžeš. Jsi v kómatu, v bezvědomí. To nejsi ty. Hlas, který slyším, vysílá můj nemocný mozek. Jsou to halucinace.“

„Halucinace,“ zopakovalo děvčátko s úsměvem. To je jenom křeč lícních svalů, není to nic jiného než křeč po mrtvičce, pomyslela si Iza, není v tom nic přízračného. Nic přízračného, řekla si a cítila, jak jí vstávají vlasy na hlavě.

„Halucinace, říkáš,“ pokračovala Ela Gruberová. „Čili něco, co ve skutečnosti neexistuje. Falešný obraz. Ano?“

„Ano.“

„Můžeš to slyšet. Můžeš to vidět. Ale neexistuje to. Ano?“

„Ano.“

„Jak moc se od sebe lišíme, ty a já. Můj mozek prý není tak vyvinutý jako tvůj, ale já například vím, že to, co vidím a slyším, je. Existuje. Kdyby neexistovalo, jak by to bylo možné vidět? A jestli to existuje a má drápy, tesáky a žihadlo, musí se před tím utéct, protože jinak tě to může zmrzačit, zamáčknout, rozsápat. Právě proto musíš utéct, plavovlasá. Protrženou Oponou projdou halucinace. To je vhodný výraz pro něco, co nemá vlastní tvar, ale nachází ho v mozku toho, kdo se na to dívá. Pokud ovšem ten mozek takovou zkoušku vydrží. A to dokáže jen málokterý. Naposledy říkám, sbohem, plavovlasá.“

Hlava Ely Gruberové se bezvládně zvrátila na stranu a upřela na Izu mrtvý, skelný pohled.

Kočka

„Dobrá, hned. Teď,“ zašeptal Chęclewski.

Nejman pohlédl na hodinky. Bylo devět dvacet tři. Když se tak díval, poslední číslo zatančilo jako kostlivec v animovaném filmu a stalo se čtyřkou. Po kolejích, za zahradou, v hlubokém, jeřabinou zarostlém příkopě, rachotil a duněl vlak.

„Na co, sakra, čekáme?“ vztekal se advokát.

Nejman vytáhl z plastikového pytle objemný balík omotaný několika ručníky a jutovým provazem. Z balíku vyčnívala bíločerná kočičí hlava, z druhé strany zase ocas a zadní tlapky zvířátka.

Nejman vytáhl z kapsy u bundy kombinačky izolované oranžovým plastikem.

O něco dál, za altánky, se ukrýval Zdyb s Wendou, těžce funícím rýmou zaneseným nosem. Škubl sebou.

„Kristepane,“ zasmrkal Wenda. „To ji ale musí bolet…“

Na Dolech se kočky přitiskly k zemi, cenily bílé tesáky, tiskly uši k hlavičkám.

Muzikanti, celá čtyřka, byli připraveni.

Zdyb

Dunění vlaku utichlo, znělo už jen ozvěnou odraženou od betonových zdí paneláků. A tehdy se příšerný jekot od zahrádek zopakoval. Explodoval jako granát, vyletěl, vznesl se neskutečně vysoko; dorážející, rozechvělý, strašlivý.

„Panenko Mária!“ vykřikl Wenda. „Tolku! To není kočka!“

Zdyb vyskočil, rozepnul si bundu a vytrhl zbraň z pouzdra. Řev, protože to už byl řev, ne jekot, náhle zmlkl, pukl; vibroval jako ocelový drát přestřihnutý nůžkami. Zdyb běžel. Přeskočil živý plot, prodral se angreštovým křovím. Ve stejném okamžiku noc proťal nový jekot, ještě příšernější než ten předchozí, krátký, pak náhle zmlkl.

„Andrzeeejiii!!!“ zařval aspirant.

Prodral se mezi tyčkami s rajčaty, narazil do bečky plné vody, odrazil se od ní jako od zdi, zakopl, upadl, vyskočil, uklouzl, znovu upadl, bezděčně se podpíraje zarazil do mokré země hlaveň HP-83. Za sebou slyšel nadávky Wendy, který skončil na elastické přehradě drátěného pletiva.

„Andrzeeejiii!!!“

Znovu zakopl. Uviděl to. A pak začal křičet.

Nejman neměl hlavu.

Něco ho udeřilo do prsou. Klečící Zdyb se začal dusit, vyjekl. Vyjekl bolestí tak, že mu vlastní křik zavibroval v uších. Prudkým, nekoordinovaným pohybem od sebe odstrčil ruku ve zkrvaveném popelínovém rukávu, z něhož trčela slizká, hladká, dokonce i v tom šeru bílá kost.

Na trávníku, před řídkou palisádou slunečnic, něco sedělo. Něco, velkého. Velké jako náklaďák. Tmavě modrá obloha, zrudlá vzdáleným neónem, se za zády na trávě sedícího obra pomalu rozjasňovala; vypadalo to, jako by něco obrovského roztrhalo nebe i noc a zanechalo za sebou díru a stromeček prasklin.

Další vlak, který dorazil na nádraží, švihl po křoví jasným světelným bičem. Zdyb otevřel ústa a zachroptěl.

Na trávníku dřepící hrbatý netvor s ohromným, mechem pokrytým panděrem, obrovskýma ušima a protáhlou, zubatou tlamou, zvedl v sukovitých tlapách Chęclewského tělo. Reflektory vlaku naplnily zahrádky tisíci pohyblivých stínů. Zdyb chroptěl.

Stvoření otevřelo tlamu a s křupnutím, jediným sklapnutím čelistí ukouslo Chęclewskému hlavu, odhazuje s rozmachem trup daleko od sebe. Zdyb zaslechl, jak tělo narazilo do konstrukce z vlnitého plechu. Po noze mu teplým praménkem stékala moč. Nic už neviděl, ale věděl, cítil, že netvor, našlapující rovnoměrně obrovskými tlapami, míří přímo k němu.

Zdyb chroptěl. Tak moc toužil něco udělat. Cokoli.

Jenže nemohl.

Kapky

Hudba lepící Oponu se trhala, praskala, rozpadala se na pružné střepy. Prasklina se zvětšovala, z druhé strany se plazily kotoučovité páchnoucí výpary, velké roztřepené mraky, mlha, která se v chuchvalcích ztěžklých vlkem míchala s kyselým městským smogem. Na střechy, na asfalt, okna, auta, spadly první řídké kapky.

Spadly kapky žlutavé, syčící při setkání s kovem; pronikaly do spár a štěrbin, kde propalovaly izolaci kabelů a hryzaly měď vedení.

Spadly kapky hnědé, velké a lepkavé, a tam, kam dopadly, bledla tráva, listí se svíjelo do trubičky, černaly lodyhy a větvičky.

Spadly kapky inkoustově modré a tam, kam dopadly, se vypařoval a tavil beton, vařily se cihly, omítka stékala po zdi jako slzy.

A spadly slzy průzračné, jež vůbec nebyly kapkami.

Renáta

Renáta Wodová měla nepříliš nebezpečnou chorobnou představu, podivínský zvyk – pravidelně, když se kladla ke spánku, přesvědčovala se, zda je víko záchodu spuštěno, a dveře koupelny zamknuty. Záchod, otevřený do tajemného a nepřátelského labyrintu kanálů a rour, představoval ohrožení. Nemohl být ponechán otevřený, nezabezpečený – vždyť z něho mohlo vylézt „cosi“ a zaskočit Renátu ve spánku.

Tu noc Renáta jako obvykle spustila víko. Probudila se, neklidná, promočená studeným potem, házela sebou v polospánku jako ryba na udici, snažila si vzpomenout, zda zamkla dveře. Dveře do koupelny.

Zamkla, pomyslela si usínajíc. Určitě zamkla.

Mýlila se. Nemělo to ostatně žádný význam.

Víko záchodu se pomalu zvedlo.

Barbara

Barbara Mazanková se panicky bála veškerého hmyzu a červů, ale ten skutečný, adrenalinem tryskající strach a celým tělem cloumající odpor v ní vzbuzovali škvoři – ty pohyblivé, hnědé nestvůry, vyzbrojené cvikačkami na konci zadečku. Barbara hluboce věřila, že ta rychle běhající, do každé škvíry pronikající ošklivost jen číhá na okamžik, aby se jí mohla vplazit do ucha a zevnitř vyžrat celý mozek. Když trávila dovolenou pod stanem, každou noc si pečlivě strkala do uší špunty z vaty.

Tu noc se vystrašeně probudila, bezděčně přitiskla levé ucho k polštáři, pravé přikryla paží.

Nemělo to žádný význam.

Nepřiléhajícími balkónovými dveřmi začaly do pokoje jako špinavá, olejovitá vlna, prosakovat a rozlévat se miliardy pohyblivého hmyzu. Očka jim rudě žhnula a kleště na konci zadečku byly ostré jako břitva.

Muzikanti

„Konec,“ řekl Kersten. Debbe mlčela. Seděla nehybně s široce otevřenýma očima, jen lehce pohybovala černým koncem ocásku.

„Konec,“ zopakoval pes. „Itko, nemůžeme nic dělat. Nic. Slyšíte? Prskoune, přestaň, nemá to smysl.“

Křeček přestal hrát, ztuhl, jen pozvedl černé knoflíčky očí. To je prostě on, pomyslel si Kersten, nezmění se. Všechno se mu musí říkat dvakrát. Co taky chtít od křečka.

Debbe mlčela. Kersten si lehl, spustil tlamu na tlapy.

„Nevyšlo to, a není proč, zkoušet to dál,“ prohlásil. „Opona praskla nenávratně a tentokrát ji nezcelíme. Prošli. Tamti. Samozřejmě, že Opona brzy sroste sama, ale nemusím vám říkat…“

„Nemusíš,“ vycenil Itka zuby. „Nemusíš, Kerstene.“

„Jistou naději to město ještě má. Dokud Strupovitý nepřešel na tuhle stranu, má město naději.“

„A co všechna ostatní města,“ ozval se nečekaně Prskoun.

Kersten neodpověděl.

„A co my?“ zeptala se krysa. „Zůstáváme?“

„Proč?“

Itka se posadil, svěsil špičatou tlamičku.

„Takže… Podle plánu?“

„Máš jiné řešení?“

Z dálky, směrem od sídliště, k nim dorazil zvuk. Zvuková vlna. Kerstenovi se zježila srst, Prskoun se skulil do rezavé kuličky.

„Máš pravdu, Kerstene,“ odpověděl Itka. „To je konec. Odcházíme do Brém. Tam nás čekají ostatní.“

Krysa se otočila k Debbe, sedící dál bez hnutí jako plyšová, mourovatá hračka.

„Debbe… Je ti něco? Neslyšela jsi? Je konec!“

„Nech ji, Itko!“ zavrčel Kersten.

„Vypadáš,“ zasyčela krysa na kočku, „jako by ti jich bylo líto. Tak co, Debbe, je ti jich líto?“

„Co ty o tom víš, Itko,“ mňoukla kočka tiše a nepřátelsky. „Líto? Možná, že i ano, je mi jich líto. Líto dotyku jejich rukou. Líto šelestu jejich dechu, když spí. Líto tepla jejich klínu. Líto naší hudby, kterou, sotva poznanou, ztrácím. Protože to už je nepotřebná hudba a nikdy a nikoho už s její pomocí nezachráníme. Protože každou minutu, každou sekundu, na tisících místech téhle planety bude znít veehal, a bude znít stále častěji. Až do úplného konce. Vás je mi taky líto. Tebe, Itko, i Kerstena, Prskouna. Je mi vás líto, vás poražených, donucených k útěku. A sebe mi je taky líto, vždyť přece stejně půjdu s vámi jako jedna z vás. I když to nemá žádný smysl.“

„Mýlíš se, Debbe,“ odvětil Kersten klidně. „My neutíkáme. Tentokrát nám to nevyšlo. Ale v Brémách… V Brémách čekají další. Od nepamětných časů se Muzikanti setkávají v Brémách. Protože když nás bude víc, bude silnější i naše hudba. A potom snad, jednou provždy, uzavřeme Oponu, napořád, uděláme z ní neproniknutelnou zeď. Proto se mýlíš, když soudíš, že naše hudba není potřebná. A že jsi ji ztratila. Není to pravda. A ty to víš.“

„City u tebe mají přednost před rozumem, Debbe,“ dodal Itka. „No a co má být, že se město trochu vylidní? Nakonec, říkali si o to. A ty… přemýšlíš, jak bys pomohla jednotlivcům. Jednotlivcům, těm, které máš ráda? To není rozumné. Mysli na celý druh. Jednotlivci nejsou důležití.“

Kočka prudce vstala, protáhla se, změřila si krysu zeleným nepřátelským pohledem, ve kterém na okamžik zahrála a probleskla krvavá nenávist odlišných druhů. Itka se ani nepohnul. Byl Muzikant, a rovněž Debbe byla Muzikant. Sledoval ji, jak odchází stranou, mezi bodláčí a baldachýny trav, vznešená, hrdá, nepokořená. Až do konce.

„Sentimentální hlupačka,“ zabručel, když si byl jist, že ho kočka neuslyší.

„Nech ji,“ zavrčel Kersten. „Nejsi schopen pochopit ji.“

„Jsem,“ zašklebil se potkan. „Jenže nechci. Vysvětlovat proč, taky nechci. Důležitější je, že je tu s námi. Je dobrá Muzikantka. Snad abychom šli, Kerstene?“

„Šli?“ usmál se pes. „Proč bychom měli jít, když můžeme jet?“

Dieter Wipfler

Dieter Wipfler si protřel oči, aby tak ovládl křeče, mdloby a závrať. Utřel si zpocené ruce o kalhoty, uchopil volant, a když se rozsvítila zelená, vyrazil. Neměl ponětí, kde je. Ale docela určitě to nebyla cesta na Świecko, na níž měl být.

Ulice byly prázdné, vylidněné, jako ulice ze zlého snu. Dieter Wipfler zavřel oči, pevně je stiskl, otevřel. Co tu dělám, pomyslel si, když míjel tramvajovou smyčku. Kde to jsem? Co tu dělám? Co je to se mnou, verfluchte Scheiße, ich muß krank sein. Jsem nemocný. Snědl jsem asi něco špatného. Musím zastavit. V takovém stavu nemůžu jet dál. Stát. To, co leželo na krajnici, nemohla být mrtvola. Musím zastavit!

Dieter Wipfler nezastavil. Minul tramvajovou smyčku a zahrádky, jel dál škvárovou cestou na okraji strašné pustiny, rovnou do divoké, měsíční krajiny. Jel, třebaže jet nechtěl. Nevěděl, co se s ním děje. Nemohl vědět.

Za všemi barvami hrající, chvějící se Oponou, uviděl Dieter Wipfler špičatou, štíhlou, kostelní věž, vybuchující ohnivými plameny. Uviděl dřevěná lešení a na nich zmrzačená těla visící hlavou dolů.

Das ist unmöglich!

Uviděl malého, černého člověka, mávajícího krucifixem, křičícího…

Das ist unmöglich! Ich träume!

Locus terribilis!

Obrovský náklaďák jel zvolna, drtil svými koly škváru, vytlačoval v místy se nacházejících kusech hlíny zubaté stopy protektorů. Na modrém boku mohutné vlečky tkvěl nápis složený z velkých mrtvolně bílých písmen

KÜHN TEXTILTRANSPORTE GMBH

A o něco níž pak název města

BREMEN

Žlutý pokoj

Chlapec spal neklidně, házel sebou. Venerdina napřímila uši, napnula sluch.

To cosi, co se pomalu plazilo po zdi, nemělo stálý tvar; byla to černá skvrna, klubko temnoty, pulsující, roztahující se, pronikající šerem dlouhými chapadly. Srst na Venerdinině hřbetě se zježila jako kartáč.

Stvoření, jež už bylo na parapetě pootevřeného okna, se nadmulo, začalo tuhnout, zvedat se na pokroucených končetinách. Naježilo se ostny, zvedlo vzhůru žahadlový ocas.

Kočka změnila pozici. Lehce se protáhla, natáhla obě tlapky, vystrčila drápy. Sledujíc nestvůru široce rozevřenýma očima, přitiskla uši, skrčila tlamičku, obnažila tesáky.

Stvůra zaváhala.

Jen to zkus, řekla Venerdina. Zkus to. Přišel jsi zabíjet spící, zkus se postavit té, která bdí. Líbí se ti zadávat bolest a smrt? Mně taky. Tak jen vejdi, jestli se nebojíš!

Stvůra se nepohnula.

Zmiz, řekla kočka s pohrdáním. Temné klubko, přikrčené na parapetu, černé jako nicota, se smrštilo, skleslo. A zmizelo.

Chlapec zasténal ze sna, obrátil se na druhý bok. Pravidelně oddechoval.

Venerdina naslouchala ráda jeho oddechování.

Iza

Ela Gruberová byla mrtvá. Měla otevřené oči, ale Iza věděla, že je mrtvá. Neměla ponětí, co by měla udělat. Ve stejném okamžiku se otevřely dveře. Vešla sestřička.

„Obávám se…“ začala Iza a zmlkla.

Baculatý obličejíček sestřičky, donedávna ještě sympaticky naivní, se změnil. Teď už to byl obličej idiotky, kreténsky se usmívající hebefreničky.

Sestřička si Izy ani nevšimla, přistoupila k lůžku Ely Gruberové, kde bezmyšlenkovitým, automatickým pohybem upravila polštář. Ze stolku, stojícího vedle, vzala sklenici. S pohledem do okna ji rozdrtila v ruce; z dlaně se jí spustila krvavá stružka. Sestřička na to nebrala zřetel, její obličej se dokonce ani nezachvěl. Povytáhla si levý rukáv a skleněným úlomkem si prudkým, náhlým tahem rozřízla vnitřní stranu předloktí – od ohybu lokte až po zápěstí – jednou, a pak znovu. Krev vystříkla na bílou zástěru, na lesklou stolní desku, na postel, hlasitě narazila na linoleum. Sestřička se roztřásla zadržovaným smíchem, pozvedla ruku, libujíc si v tepajících vlnách stříkající krve.

„Pomoooc!“ vykřikla Iza snažící se odehnat hrůzu, jež ji dávila hrdlo. „Lidi! Pomozte! Pomozte někdo!“

„…dííí!“ zopakovala ozvěna z chodby hysterický křik. „Lidííí!“

Ke křiku se přidaly další, hlasité, nepřirozené zvuky. Iza si všimla, že se k nim přidává vytí záchranky. Pod sestřičkou se podlomily nohy a děvče těžce upadlo na linoleum, sklopilo hlavu a dalo se do lkaní.

Iza, neschopna odtrhnout zrak od sestřičky, pomalu couvala, až nahmatala za svými zády kliku a vyběhla na chodbu.

U ústředního topení, opíraje se čelem o stěnu, klečel mladý lékař, jehož neznala, a rukávem si utíral slzy stékající po tváři… Pohlédl na Izu prázdným, ustrašeným pohledem.

„To je válka, paní,“ zablekotal. „To jsou určitě bomby s nervověparalytickým plynem. Určitě použili bakteriologické zbraně. Všichni se zbláznili… Všichni… To je válka! Musíme do krytu!“

Iza vyděšeně couvla. Z vedlejšího oddělení byl slyšet lomoz a hluk boje. Něco těžkého bouchlo o zavřené dveře.

„Kde je tady kryt!“ vykřikl lékař u radiátoru. „Já nechci zemřít!“

„Miliiicééé!“ řval kdosi o patro výš. „Ježíši! Pomóóóc!“

Otevřely se dveře a krví zbrocené tělo, které o ně bylo opřeno, vypadlo na chodbu. Obrovský, polonahý, neoholený muž, vyzbrojený železnou tyčí, pomalu, opatrně, překročil mrtvolu. Lékař u ústředního topení zavřeštěl a snažil se skrýt obličej mezi litinová žebra. Polonahý zakrákoral divokým smíchem a pozvedl tyč.

Iza se otočila a rozběhla chodbou, pronásledovaná křikem a tupými zvuky úderů.

Vyběhla před nemocnici. Přímo před vchodem uklouzla, na zvadlém listí; jen obtížně udržela rovnováhu. Před nemocnicí stála sanitka se zapnutými pravými směrovými světly. Boční dveře otevřené, řidič ležel na sedadlech; jeho ruka, modrofialová ve světle zářivek, bezvládně visela ven. Z hloubi nemocnice dobíhalo šílené vytí, vřískot, hluk rozbíjených oken a skleněného nádobí.

Ulicí se mihlo auto s rozbitým předkem, se shrbenou, pomačkanou kapotou. Nad městem, směrem od zahrádek, pomalu stoupal měsíc, mrak dýmu, křik, z dálky znějící jako bzučení chroustů.

Iza pohlédla na oblohu, která stačila získat purpurovou barvu, protkanou tenkými, zlatými nitkami. Na obličej ji spadly kapky. Utřela je a odběhla.

V domě na protilehlé straně ulice s rachotem vyletělo okenní sklo, a za ním dítě. Třikrát se ve vzduchu obrátilo než dopadlo na beton. Iza běžela – kapky, nebo to snad byly slzy, jí splývaly po tvářích.

Vedle jejího fiatu, v místě, kde zaparkovala, ležel muž v pruhovaném pyžamu, zpola opřený o zeď vedle vrat. Přerývavě oddechoval, při každém výdechu mu u nosu rostly krvavé, praskající bubliny.

Nemohla najít v kabelce klíče. Třesoucíma se rukama vysypala na chodník celý obsah. Zvedla jen klíče a peněženku.

Něco vedle ní zaskřípalo; zachvěla se a upustila klíče. Víko odtokového kanálu nadskočilo, dopadlo na chodník a z kanálu s tupým mlasknutím vytryskla krev smíchaná s nečistotami Široce se rozlila po asfaltu, pronikla Ize do bot nechutným teplem. Iza zavřeštěla. Couvla od auta, zakopla o těžké tělo muže v pyžamu, přitiskla se zády ke zdi. V černé, lesknoucí se propasti kanálu se něco hýbalo s čvachtáním a bubláním.

Ze zároží s vytím vyběhl člověk, za ním pak další. Oba v šíleném tempu minuli Izu, běželi dál. Iza ztuhla, zvedla hlavu. Vítr, teplý vítr, jenž se náhle zvedl, do ní narazil příšerným smradem.

Ze zároží…

Iza ten pocit znala. Pamatovala si ho z dětství; sen, kvůli němuž se tolikrát s křikem budila. Sen, ve kterém nehybná, bez vůle, hleděla na dveře, zamknuté zevnitř na zástrčku, přičemž dobře věděla, že za okamžik, bez ohledu na petlici, se ty dveře prostě otevřou. Otevřou se a za nimi bude stát něco, co zosobňuje ty nejhroznější z hrozných obav a hrůz, něco před čím není záchrany ani úniku. Něco, co nedává žádnou naději.

Aniž by to věděla, křičela pronikavou, nekonečnou fistulí, kvikotem vražděného zvířete. Najednou se stala zvířetem, tady, na té temné, krví a špínou pokryté ulici, uprostřed asfaltu, betonu, skla, aut a elektrického vedení, uprostřed tisíciletých výtvorů civilizace, z nichž žádný neměl v této chvíli sebemenší význam. Náhle byla bobrem, škrceným stahujícím drátem osidel, liškou, jejíž tlapu drtí ocelová kusadla pasti, tuleněm tlučeným klackem po hlavě, srnou, postřelenou z brokovnice, v křečích se zmítající otrávenou krysou. Byla těmi, s nimiž se dělila o strach a bolest, o jistotu, že za chvíli nebude ničím – protože studená, zkrvavená, páchnoucí mršina je ničím.

To cosi, co za rohem ulice skřípalo a škrábalo, přizvukující svým krokům těžkým, ochraptělým dechem, vylezlo a pohlédlo na ni žlutavě karmínovým svitem obrovských očí.

Řev v Izinině hrdle přešel do přidušeného sípotu. Její vědomí, rozum, inteligence a vůle explodovaly, praskly jako žárovka vržená na chodník. Strupovitý prošel protrženou Oponou.

ZLATÉ ODPOLEDNE

All in the golden afternoon

Full leisurely we glide

Lewis Carroll

~

To odpoledne začínalo opravdu slibně, jako jedno z těch nádherných odpolední, která slouží výlučně k tomu, aby byla trávena v dlouhém, spokojeném far niente, až do sladké únavy z lenošení. Samozřejmě, že takové blaženosti nedosáhnete jen tak, bez přípravy a bez plánu, když se svalíte do horizontální polohy kdekoli vás napadne. Ba ne, vážení, vyžaduje to nezanedbatelou předchozí aktivitu jak intelektuální, tak i fyzickou. Nicnedělání, abych tak řekl, je nutno si tvrdě odmakat.

Abych tedy neztrácel ani jednu z vzácných chvilek, z nichž se tato odpoledne skládají, pustil jsem se do práce. Vydal jsem se do lesa, aniž bych si dělal starosti s výstražnou tabulkou BEWARE THE JABBERWOCK, stojící na jeho okraji. Bez v takových chvílích absolutně nepřípustného spěchu jsem vyhledal strom vyhovující všem kánonům umění odpočinku a vyšplhal jsem na něj. Následně jsem provedl výběr náležité větve, při němž jsem vzal v úvahu teorii o revolutionibus orbium coelestium… Příliš učeně? Řeknu to prostě: zvolil jsem si větev, na které mi mohly sluneční paprsky po celé odpoledne vyhřívat kožíšek.

Sluníčko hřálo, kůra voněla živicí, hmyz bzučel a ptáci zpívali své odvěké písně. Uložil jsem se na větvi, malebně svěsil ocas dolů a opřel si čenich o přední tlapky. Zrovna jsem měl v úmyslu upadnout do blahodárné letargie a dát najevo svou bezbřehou lhostejnost vůči celému světu, když jsem si všiml tmavého bodu daleko na obzoru.

Bod se rychle přibližoval. Zvedl jsem hlavu. V normálních podmínkách bych se nikdy nesnížil k tomu, abych svou pozornost věnoval něčemu takovému, neboť v normálních podmínkách bývají letící tmavé body v drtivé většině případů pouze obyčejní ptáci. Ovšem v Kraji, jenž jsem toho času obýval, nepanovaly normální podmínky. Zde mohl být po nebi letící tmavý bod při bližším pohledu třebas klavír.

Nicméně statistika se i tentokrát ukázala jako královna věd. Blížící se bod sice, po pravdě řečeno, nebyl pták v pravém slova smyslu, nicméně ke klavíru měl ještě dál. Povzdechl jsem si, protože klavír by mně byl v tomto případě vítanější. Piáno totiž, pokud neletí oblohou zároveň se stoličkou a na ní sedícím Mozartem, je úkazem rychle pomíjejícím a nedráždícím sluch. Naopak Radecký – neboť to byl právě on, kdo ke mně přilétal – byl hlučný, dotěrný a protivný. Neříkám to z nějaké zaujatosti, ale v zásadě to bylo všechno, co Radecký dokázal.

„Rády kočky netopýry?“ zavřískl a zakroužil nad mou hlavou a mou větví. „Rády kočky netopýry?“

„Odprejskni, Radecký.“

„Ty jsi ale vulgární, Chestere. Ha – hááá! Do cats eat bats? Rády kočky netopýry? Anebo občas rádi kočky netopýři?“

„Hádám, že mi chceš něco říct. Udělej to a urychleně se vzdal.“

Radecký zatnul drápky do tenké větvičky, zavěsil se hlavou dolů a složil blanitá křídla. Přijal tak v mých očích poněkud sympatičtější podobu myši od protinožců.

„Já něco vím!“ zapištěl pronikavě.

„Konečně. Matka Příroda dokáže být nekonečně laskavá.“

„Návštěvník!“ vypískl netopýr a zhoupl se jako akrobat. „Do Kraje zavítal návštěvník! Veselý nám nastal den! Máme hosta, Chestere, skutečného hosta!“

„Viděls ho na vlastní oči?“

„Nee…“ přiznal neochotně, zastříhal velkýma ušima a legračně zahýbal černým knoflíkem nosu. „Neviděl. Ale řekl mi o něm Johny Houseňák.“

V první chvíli jsem měl chuť Radeckému nevybíravými výrazy vynadat za rušení mé siesty nepotvrzenými klevetami, ale zarazil jsem se. Za prvé: Houseňák Johny „Blue“ Caterpillar měl spoustu nectností, avšak sklon k vymýšlení a fantazírování mezi nimi nefiguroval. Za druhé: návštěva v Kraji byla událostí relativně vzácnou a obvykle rozčilující, leč víceméně pravidelnou. Věřte nevěřte, jednou se tady dokonce objevil opravdový inka – úplně oblbnutý kokou anebo nějakým jiným předkolumbovským ksindlem. S tím jsme si fakt užili! Motal se po okolí, všechny otravoval, ve svém nesrozumitelném nářečí nejdřív něco blábolil, potom křičel, prskal a plival šťávu z kokového listí a rozháněl se obsidiánovým nožem. Ale zakrátko nás opustil, odešel navždy jako všichni ostatní. Jeho odchod ze scény proběhl efektně – krutě a krvavě. Postarala se o něj královna Mab. A její suita, která se honosně tituluje „Vládcové Srdcí“. Já jim říkám prostě Les Cśurs – Hercky.

„Musím letět,“ přerušil Radecký moje zamyšlení. „Musím to oznámit ostatním. O návštěvníkovi, víš? Měj se, Chestere.“

Natáhl jsem se na své větvi a neobtěžoval se s odpovědí. Nezasluhoval si takovou poctu. Jsem přece kocour, a on jenom létající myš, marně se snažící vypadat jako miniaturní hrabě Dracula.

*

Co může být horší než hlupák v lese?

Kdo z vás ukvapeně vykřikl, že nic, neměl pravdu. Je něco horšího než hlupák v lese.

Je to hlupačka v lese.

Hlupačku v lese, dávejte pozor, můžete rozpoznat podle následujících indicií: slyšíte ji na půl míle, nahlas si prozpěvuje, mluví sama se sebou, každé tři čtyři kroky nešikovně poskočí a snaží se nakopnout všechny na pěšině ležící šišky, ovšem ani jednu netrefí.

A když vás zahlédne ležet na větvi, řekne „Jú“ a zůstane na vás nezdvořile okounět.

„Jú,“ řekla hlupačka, zvedla hlavu a zůstala na mě nezdvořile okounět. „Číčo.“

Zašklebil jsem se. Hlupačka, už tak nezdravě bledá, zbledla ještě více a založila ruce za záda. Určitě proto, aby nebylo vidět, jak se jí třesou.

„Dobrý den, paní Kočko,“ vyhrkla a předvedla neohrabané pukrle.

„Bonjour, ma fille,“ odvětil jsem, nepřestávaje se šklebit. Franština, jak se správně domýšlíte, měla hlupačku zmást. Ještě jsem se nerozhodl, co s ní provedu, ale nedokázal jsem si odepřít trochu zábavy. A zmatená hlupačka je neobyčejně zábavná.

„Oů est ma chatte?“ vypískla hlupačka překvapivě.

Jistě se opět domýšlíte, že to nebyla žádná konverzace. Byla to první věta z její francouzské učebnice. Nicméně tahleta reakce mne zaujala.

Změnil jsem svou polohu. Pomalu, abych hlupačku nepolekal. Jak jsem se už zmínil, zatím jsem se nerozhodl. Nebál jsem se znepřátelit si Les Cśurs, kteří si činili výsadní právo na likvidaci návštěvníků a dokázali se tvrdě mstít opovážlivci, jenž by si dovolil jejich nárok zpochybnit. Jsem kocour, na jejich zákon jsem přirozeně kašlal. Jsem kocour, kašlu na všechny zákony. Z toho důvodu jsem míval nezřídka konflikty s Les Cśurs a jejich královnou, rudovlasou Mab. Nebál jsem se jich, naopak, provokoval jsem je, kdykoliv se mi zachtělo. Teď se mi sice nijak zvlášť nechtělo, avšak svou polohu jsem změnil. Kdybych se nakonec rozhodl, chtěl jsem záležitost ukončit jediným skokem, a ne se honit za hlupačkou po celém lese.

„Nikdy v životě,“ řekla dívenka mírně rozechvělým hlasem, „jsem neviděla kočku, která by se takhle šklebila. Takovým způsobem.“

Zahýbal jsem uchem na znamení, že mě to nepřekvapuje.

„Já mám taky kočku,“ pokračovala. „Jmenuje se Micka. Jak se jmenuješ ty? Šklíba?“

„Ty jsi tady host, slečinko. Měla by ses představit jako první.“

„Promiň,“ trhla sebou a sklonila zrak. Škoda, oči měla černé a na člověka velmi hezké. „Máš pravdu, bylo to neslušné, měla jsem se představit sama. Jmenuji se Alenka. Alenka Liddellová. Jsem tady, poněvadž jsem spadla do králičí díry. Běžela jsem za Králíkem s červenýma očima. Měl na sobě vestu a v kapse u vesty hodinky.“

Inka, pomyslel jsem si. Mluví srozumitelně, neprská a neplive, nemá obsidiánový nůž. Ale je to inka.

„Kouřilas trávu, holka?“ otázal jsem se žoviálně. „Polykalas barbituráty? Nebo to byl amfetamin? Ma foi, dneska s tím děti začínají zatraceně brzy.“

„Nerozumím ti, kočko,“ zavrtěla hlavou. „Nepochopila jsem ani slovo. Ani slovíčko. Ani slovíčečko.“

Mluvila divně. Oblečená byla také divně, teprve teď jsem si toho všiml. Sukénka s volány, krátké, nabírané rukávy, zástěrka, kulatý límeček, punčochy… Na mou duši, punčochy a střevíčky na přezku. Fin de sič cle, aby mě šlak trefil. Drogy a alkohol tedy nepřipadaly v úvahu. Pokud to, co měla na sobě, nebyl kostým. Mohla se do Kraje přenést rovnou z vystoupení školního divadla, kde hrála malou Miss Muffet. Anebo z následného feťáckého mejdanu, na němž nezletilý ansámbl oslavoval úspěch představení. To mohlo být docela pravděpodobné.

„Co sis to tedy šlehla?“ vyptával jsem se dál. „Jakápak substance ti umožnila dosáhnout změněného stavu vědomí a přenést se do říše snů? Nebo to byl jenom zteplalý gin and tonic a tys prostě přebrala?“

„Já?“ zrudla jako pivoňka. „Nic jsem nepila… I když… Ale to byl jenom jeden malý, malinký hlt… No, možná dva… Nebo tři… Ale ta lahvička měla přece na hrdle cedulku s nápisem krásně vytištěným velkými písmeny: VYPIJ MĚ. To mi přece v žádném případě nemohlo uškodit.“

„Jako bych slyšel Janis Joplin.“

„Prosím?“

„To nic.“

„Měla bys mi povědět, jak se jmenuješ?“

„Předně nejsem kočka, nýbrž kocour. Mé jméno je Chester. K službám.“

„Chester leží v hrabství Cheshire,“ oznámila důležitě. „Nedávno jsme se o tom učili ve škole. Nejsi tedy kočka Šklíba, ale kocour z Cheshiru. Jenže k jakým službám? Můžeš pro mě udělat něco milého?“

„Neudělám ti nic nemilého,“ ušklíbl jsem se a vycenil zuby. Definitivně jsem se rozhodl ponechat ji k dispozici Mab a Les Cśurs. „Ber to jako službu. Ale nepočítej s ničím dalším. Na shledanou.“

„Hmmm…“ zarazila se. „Dobrá, půjdu… Ale nejdřív… Prozraď mi, co děláš na tom stromě?“

„Ležím v hrabství Cheshire. Na shledanou.“

„Ale já… Nevím, jak se odtud dostanu pryč.“

„Šlo mi jen o to, abys už šla,“ vysvětlil jsem. „Protože pokoušet se odtud dostat je zbytečná námaha, Alenko Liddellová. Odtud se dostat pryč nedá.“

„Cože?“

„Odtud neunikneš, ty hloupá. Měla ses podívat na rubovou stranu cedulky na lahvičce.“

„To není pravda.“

Mávl jsem ocasem, což u nás, koček, znamená totéž, jako u lidí pokrčení rameny.

„To není pravda,“ opakovala paličatě. „Projdu se a pak se vrátím domů. Musím. Chodím do školy, nemohu zameškat vyučování. Taky mamince by se po mně stýskalo. A Micce. Micka je moje kočka, neříkala jsem ti to? Na shledanou, kocoure z Cheshiru. Byl bys ještě tak laskav a řekl mi, kam vede tahle stezka? Kam po ní dojdu? Kdo tam bydlí?“

„Tím směrem,“ neznatelně jsem pohnul hlavou, „bydlí Archibald Haigha, pro přátele Archie. Je ztřeštěný jako březnový zajíc, proto mu říkáme Zajíc Březňák. Tamhle zas bydlí Bertrand Russell Hatta, který je bláznivý jako švec, a proto mu říkáme Švec. Jdi si ke kterému chceš, oba jsou potrhlí.“

„Ale já nechci mezi potrhlíky.“

„Málo platné,“ řekl jsem, „tady jsme všichni potrhlí. Já jsem potrhlý, ty jsi taky potrhlá.“

„Jak to víš, že jsem potrhlá?“

„To je jisté,“ vysvětloval jsem už trochu znuděně. „Jinak bys sem nechodila.“

„Mluvíš v hádankách,“ začala, ale najednou vykulila oči. „Jejda… Co se s tebou děje? Kocoure z Cheshiru! Neztrácej se! Neztrácej se, prosím!“

„Milé dítě,“ pravil jsem procítěně. „To se neztrácím já, to jen tvůj mozek přestává pracovat, už není schopen ani blouznit. Jeho činnost ustává. Jinými slovy…“

Nedokončil jsem větu. Nějak jsem se nedokázal přinutit dokončit větu. Vysvětlit jí, že umírá.

„Zase tě vidím!“ zvolala triumfálně. „Znovu jsi. Nemusil by ses tak najednou objevovat a zase mizet. Je to hrozné, točí se mi z toho hlava.“

„Já vím.“

„Musím už jít. Na shledanou, kocoure z Cheshiru.“

„Sbohem, Alenko Liddellová.“

*

Předběhnu události. Toho dne jsem si víc nezalenošil. Zburcován ze spánku, vytržen ze sladké letargie, nedokázal jsem se již dostat do předešlého rozpoložení. Tenhle svět se obrací vepsí. Nikdo nemá žádné ohledy k odpočívajícím a spícím kočkám. Kde jsou ty časy, kdy prorok Mohamed jednoho dne, právě když se chystal jíti do mešity, zjistil, že v rukávě jeho šatu usnula kočka. Aby ji neprobudil, uřízl rukáv nožem. Vsadím se, oč chcete, že žádný z vás by se nezmohl na tak šlechetný čin. A proto, abyste věděli, se nikdo z vás nestane prorokem, třebas by běhal z Mekky do Medíny jak je rok dlouhý.

Inu, jak Mohamed kočce, tak kočka Mohamedovi.

Nerozmýšlel jsem se ani hodinu. Potom – upřímně udiven svým jednáním – jsem slezl ze stromu a bez přehnaného spěchu jsem se vydal úzkou lesní pěšinou k bydlišti Archibalda Haighy, řečeného Zajíc Březňák. Kdybych chtěl, mohl bych se pochopitelně k Zajícovi přenést v jediném okamžiku, avšak uznal jsem to za laciný počin, jenž by mohl vyvolat dohady, že mi na něčem záleží. Snad mně i trochu záleželo, ale nehodlal jsem to dávat najevo.

Červené prejzy na střeše Zajícova domku pěkně ladily se žlutým a okrovým listím, kterým se na podzim přioděly koruny okolních stromů. A moje uši zaslechly příjemnou hudbu. Někdo tiše hrál a zpíval „Zelené rukávy“, melodii, tak báječně se hodící do tohoto času a na toto místo:

~

Alas, my love, you do me wrong

To cast me out discourteously

And I have loved you so long

Delighting in your company…

~

Na dvorku před domem stál čistým ubrusem prostřený stůl. Na stole stály šálky a podšálky, veliká konvice na čaj a láhev whisky Chivas Regal. Za stolem seděl hospodář, Zajíc Březňák, a jeho hosté: Švec, který tady přebýval takřka trvale a Pierre Dormouse, který jak zde, tak kdekoliv jinde, býval zřídkakdy. Nu a v čele stolu trůnila černooká Alenka Liddellová, s dětskou nenuceností usazená v proutěném křesle a držící oběma rukama šálek. Nezdála se být vyvedena z míry skutečností, že při dnešní five o’clock whisky and tea má tak neobvyklou společnost: zajíce s naježenými vousisky, skřítka se směšným cylindrem, tuhým límečkem a puntíkovaným motýlkem a tlustého plcha dřímajícího s hlavou na stolní desce.

Archie, Zajíc Březňák, si mne všiml první.

„Vizte, kdo k nám přichází,“ zvolal a témbr jeho hlasu jasně odhalil, že na tomto dýchánku pila čaj pouze Alenka. „Kdo se to blíží? Nešálí mne zrak? Zdaliž to není, abych citoval proroka Jeremiáše, nejpřednější ze všech zvířat, jež má ušlechtilý krok a vznešenou chůzi?“

„Snad nebyla zlomena sedmá pečeť?“ připojil se Švec a lokl si z porcelánového šálku, v němž evidentně nebyl čaj. „Pohleděl jsem, a aj, kocour plavý – a peklo šlo za ním.“

„Slyšte, pravím vám,“ řekl jsem bez patosu, „že duníte jako prázdné nádoby.“

„Posaď se, Chestere,“ vybídl mne Zajíc Březňák. „Nalij si. Jak vidíš, máme hosta. Tato dívenka nás právě baví vyprávěním příhod, které ji potkaly od příchodu do našeho Kraje. Dovol, abych ti představil…“

„Už jsme se seznámili.“

„Samozřejmě,“ přisvědčila Alenka s roztomilým úsměvem. „My se známe. To on mi ukázal cestu do vaší pohostinné chaloupky. Je to kocour z Cheshiru.“

„Cos tomu dítěti namluvil, Chestere?“ zahýbal Archie vousy. „Znovu ses vytahoval, abys dokázal svoji intelektuální převahu nad ostatními tvory? Co, kocoure?“

„Já mám doma kočičku,“ oznámila z ničeho nic Alenka. „Jmenuje se Micka.“

„Tos už říkala.“

„Jenže tenhle kocour,“ ukázala na mě nevychovaně prstem, „občas mizí. Tak, že zůstává jenom jeho škleb, ten ještě chvíli trvá. Kocoura bez šklebu, to už jsem viděla kolikrát, ale škleb bez kocoura! Něco tak zvláštního jsem jakživa neviděla. Brrr!“

„Neříkal jsem to?“ zvedl Archie hlavu a zastříhal ušima, na kterých ještě stále visela stébla trávy. „Jako obvykle se vytahoval.“

„Nesuďte,“ ozval se Pierre Dormouse celkem bděle, i když měl hlavu stále položenou na ubruse, „abyste nebyli souzeni.“

„Mlč, Plchu,“ zamával prackou Zajíc Březňák. „Spi a nepleť se nám do řeči.“

„A ty pokračuj, pokračuj, dítě,“ pobídl Alenku Švec. „Chceme si poslechnout o tvých dalších dobrodružstvích a čas kvapí.“

„A jak kvapí,“ podotkl jsem a podíval se mu zpříma do očí. Archie to uviděl, ale bezstarostně odfrkl.

„Dneska je středa,“ řekl. „Královna a Les Cśurs hrají ten svůj pitomý kroket. Vsadím se, že o naší návštěvnici ještě nic nevědí.“

„Podceňuješ Radeckého.“

„Já tvrdím, že máme dost času. Využijme jej. Taková zábava se nenaskytne každý den.“

„Co v tom, smím-li se zeptat, shledáváte zábavného?“

„To poznáš. A ty, drahá Alenko, povídej. Jsme jedno velké ucho.“

Alenka Liddellová na něj vykulila černé oči, jako by čekala, že se skutečně promění v nějaké ucho.

„U čeho jsem přestala?“ zavzpomínala, když se nedočkala žádné metamorfózy. „Aha, už vím. U koláčku ve skleněné krabičce. Byl na něm krásný nápis z hrozinek: SNĚZ MĚ. Ach, ten byl dobrý, panečku, měl kouzelnou chuť! Asi proto, že to byl opravdu kouzelný koláček. Když jsem ho snědla, začala jsem růst, až jsem měřila přes devět stop… Taková to byla kouzla. Rozumíte?“

„Rozumíme,“ přisvědčil Švec a zamnul si ruce. „Tak, Archie, je řada na tobě. Posloucháme.“

„Záležitost je jasná,“ oznámil sebevědomě Zajíc Březňák. „Jedná se o halucinace se zřetelně erotickým podtextem. Jedení koláčku je výrazem typicky dětských orálních projevů dosud zárodečného stádia sexuality. Bezmyšlenkovitě sát a lízat je příznačné pro prepubertální období, třebaže je nutno připomenout, že leckteří jedinci z toho nevyrostou ani v pokročilém věku. Stran překotného růstu, údajně způsobeného snědením koláčku, nebudu, domnívám se, daleko od pravdy, připomenu-li mýtus o Prokrústovi a jeho loži. Jde o podvědomou tužbu zúčastnit se mystéria zasvěcení a vstoupit tak do světa dospělých. Rovněž zde nacházím sexuální pozadí. Děvčátko touží…“

„Tohle je tedy vaše povyražení,“ konstatoval jsem. „Hrajete si na psychoanalýzu, pomocí které byste zdůvodnili, jakým zázrakem se tady objevila. Háček je v tom, že ty, Archie, nacházíš sexuální pozadí úplně za vším. To je celkem typické u zajíců, králíků, lasic, nutrií a jiných hlodavců, kteří myslí jenom na to jedno. Nicméně opakuji svou otázku: co v tom nacházíte zábavného?“

„Při každé zábavě,“ odvětil Švec, „je nejzábavnější zabíjení nudy.“

„A skutečnost, že někoho to nebaví, v žádném případě nedokazuje, že ten dotyčný je vyšší či nadřazenou bytostí,“ zavrčel Archie. „Neušklíbej se, Chestere, svým šklebem tady nikomu nezaimponuješ. Kdy konečně vezmeš na vědomí, že ať se budeš naparovat sebevíc, nikdo ze zde přítomných ti nehodlá vzdávat božské pocty? Nejsme ve staroegyptském Bubastis, nýbrž v Kraji…“

„Kraji kouzel?“ skočila mu do řeči Alenka, prohlížejíc si nás jednoho po druhém.

„Divů,“ opravil ji Švec. „Krajina kouzel je Farie. Toto je Wonderland – Kraj divů.“

„Sémantika,“ zahuhlal do ubrusu Plch. Nikdo si ho nevšímal.

„Pokračuj, Alenko,“ pobídl ji Švec. „Co bylo dál, po koláčcích?“

„Hrozně jsem chtěla najít toho Bílého Králíka, co nosí kozinkové rukavice a vestu a v kapse u vesty hodinky. Myslela jsem si, že jestli ho najdu, určitě trefím i k té jámě, co jsem do ní spadla. Že se budu moci králičí dírou vrátit zpátky… Domů.“

Všichni jsme mlčeli. Tahle část vyprávění žádná dodatečná vysvětlení nevyžadovala. Každému z nás bylo jasné, co je a co představuje černá díra, hluboká jáma a pád, dlouhý, nekonečný pád. Všichni jsme věděli, že v celém Kraji se nevyskytuje nikdo, kdo by se třebas vzdáleně mohl podobat Bílému Králíkovi nosícímu rukavice, vestu a hodinky.

„Chtěla jsem otevřít dvířka, za kterými jsem předtím viděla divukrásnou zahradu s kvetoucími záhonky a chladivými vodotrysky,“ pokračovala tiše Alenka Liddellová, „ale uklouzla jsem a žbluňk! Byla jsem až po krk ve slané vodě. Nejprve mě napadlo, že jsem snad spadla do moře, ale brzy jsem přišla na to, že jsem v kaluži slz, které jsem naplakala, když jsem měřila devět stop. Hodně jsem plakala, poněvadž jsem se nemohla dostat ven. Bála jsem se a myslela jsem si, že už nikdy nenajdu Králíka a králičí díru. Z té kaluže mě vytáhla jedna Myš, která do ní taky náhodou spadla. Vytáhly jsme se navzájem, trošku pomohla Myš mně a trošku jsem já pomohla Myši. Chudinka byla úplně promočená a měla dlouhý ocásek…“

Archie na mne povýšeně pohlédl.

„Bez ohledu na to, co si o tom myslí kočky,“ prohlásil a vycenil svoje žluté řezáky, „je myší ocásek jednoznačným falickým symbolem. Mimo jiné to vysvětluje panický strach, jenž pociťují některé ženy při pohledu na myš.“

„Vážně jste potrhlí,“ řekla přesvědčeně Alenka. Nikdo na to nereagoval.

„A slané moře,“ posmíval jsem se, „symbolizuje slzy prolité kvůli mužské sexuální dominanci? Co, Archie?“

„Samozřejmě! Píše o tom Freud i Bettelheim. Zejména Bettelheim by nám mohl pomoci, jelikož právě on se zabýval dětskou psychikou.“

„V žádném případě,“ zamračil se Švec. „Nechej oba pány requiescat in pace. Ta flaška stačí akorát pro nás čtyři, comme il faut, nikoho dalšího tady nepotřebujeme. Pokračuj, Alenko.“

„Potom…“ zavzpomínala Alenka Liddellová. „Potom jsem potkala lokaje. Jenže když jsem se podívala lépe, zjistila jsem, že to není lokaj, ale veliká žába oblečená v livreji.“

„Hahá!“ zajásal Zajíc Březňák. „Žába! Vlhký tvor, jenž se při podráždění nadýmá, zvětšuje své rozměry! Čeho by to mohl být symbol, co myslíte? Přece penisu!“

„Pochopitelně,“ přikývl jsem. „Čeho jiného. Tobě všechno připomíná penis anebo vagínu, Archie.“

„Nejste jenom potrhlí,“ uvážila Alenka, „ale i neslušní.“

„To je pravda, každý to ví,“ přisvědčil Plch, zvedl a hlavu a ospale se rozhlédl. „Och, ona je ještě tady? Ještě pro ni nepřišli?“

Švec se znepokojeně zahleděl k lesu, odkud doléhal nějaký praskot a skřípot. Protože jsem kocour, slyšel jsem ty zvuky dávno předtím, než se přiblížily. Nebyli to Les Cśurs, byly to selvy, které slídily v huňastém podrostu po něčem k žrádlu.

„Tak, tak, Archibalde,“ ani mne nenapadlo uklidňovat Zajíce, který polekaně zastříhal ušima. „Měl by sis pospíšit se svou psychoanalýzou, jinak ji Mab dokončí za tebe.“

„Tak mně pomoz,“ zježil vousy Zajíc. „Jakožto nadřazená bytost musíš přece dopodrobna znát veškeré mechanismy psychických pochodů. Bezpochyby nám můžeš vysvětlit, proč umírající dcerka děkana Christ Church neodejde v pokoji, ale aniž by se probrala z agónie, potlouká se po Kraji.“

„Christ Church,“ potlačil jsem údiv. „Tedy Oxford. Který rok?“

„Tisíc osm set šedesát dva,“ řekl Archie. „Noc ze sedmého na osmého července. Záleží na tom?“

„Nijak zvlášť. Seznam nás se závěry své analýzy. Určitě jsi už k nějakým výsledkům dospěl.“

„To se rozumí.“

„Hořím zvědavostí.“

Švec nalil, Archie se napil, pohledem mi dal najevo svou intelektuální převahu, odkašlal si a poté začal slavnostně a důležitě přednášet:

„Máme do činění s klasickým případem konfliktu, jehož se účastní id, ego i superego. Jak je váženým kolegům jistě známo, v lidské psychice představuje id všechno to, co je nebezpečné, impulsivní, nebezpečné a nesrozumitelné. Toto neovladatelné podléhání tendenci bezmyšlenkovitě uspokojovat bezprostřední tužby se daná osoba, jak jsme se před chvílí mohli přesvědčit, snaží omlouvat imaginárními instrukcemi typu ‚vypij mne‘ anebo ‚sněz mne‘, což má licoměrně předstírat, že se id nachází pod kontrolou racionálního ega. Ego dané osoby totiž formovaly viktoriánské zásady konkrétnosti, reálnosti, nutnosti podrobit se dobovým příkazům a zákazům. Přísná domácí výchova, barvitá, leč tvrdá realita ‚Young Misses Magazine‘, jediné četby toho dítěte…“

„To není pravda!“ ohradila se rázně Alenka Liddellová. „Četla jsem také ‚Robinsona Crusoea‘! A sira Waltera Scotta!“

„A to vše,“ nevšímal si Zajíc jejích protestů, „se bezvýsledně snaží ovládnout nerozvinuté superego dotyčné a – sit licentia verbo – zde přítomné osoby. Ovšem superego, byť nedostatečné, rozhoduje také o schopnostech fantazie. Proto se snaží převádět probíhající procesy na obrazy a vize. Vivere cesse, imaginare necesse est, pokud mi vážení kolegové dovolí parafrázi…“

„Vážení kolegové,“ řekl jsem, „si radši dovolí připomínku, že tvoje hypotéza, byť teoreticky správná, nic nedokazuje a nevysvětluje, stanoví tedy klasický příklad akademického blábolu.“

„Neurážej se, Archie,“ podpořil mě nečekaně Švec, „ale Chester má pravdu. Stále nevíme, jak se sem Alenka dostala.“

„Protože jste hlupáci,“ zamával tlapami Zajíc. „Vždyť jsem to říkal jasně. Přinesla ji sem erotismem nasycená fantazie. Její podvědomí. Její tajná přání vyvolaná drogou…“

Zarazil se a zahleděl se na něco za mými zády. Teď jsem i já uslyšel zašumění křídel. Zaslechl bych je už dříve, nebýt toho hlasitého proslovu.

Na stole, přesně mezi lahví a konvicí, přistál Edgar. Edgar je havran. Edgar hodně létá a málo mluví, proto jej v Kraji zaměstnávají coby kurýra. Bylo tomu tak i tentokrát, neboť Edgar držel v zobáku velkou obálku ozdobenou korunkou a iniciálami MR.

„Prokletá banda,“ zašeptal Švec. „Všivá teatrální banda.“

„To je pro mě?“ podivila se Alenka. Edgar kývl hlavou, zobákem i dopisem.

Po obálce však beze všech cirátů chňapl Archie, zlomil pečeť a začal číst:

„Její Královské Veličenstvo Mab etc. etc. zve tímto adresátku na partii kroketu, která se bude konat…“

Podíval se na nás.

„Dneska,“ naježil vousy. „Tak se to dověděli. Ten zatracený netopýr to vyžvanil.“

„To je krása!“ zatleskala nadšeně Alenka Liddellová. „Partie kroketu! S královnou! Mohu už jít? Nebylo by zdvořilé opozdit se.“

Švec si hlasitě odkašlal. Archie obrátil dopis v prstech. Plch zachrápal. Edgar mlčel a čechral si černé peří.

„Zadržte ji tady, jak dlouho to půjde,“ rozhodl jsem se a vstal. „Vrátím se co nejdřív.“

„Neblázni, Chestere,“ řekl Archie. „Nic s tím nenaděláš, i kdyby ses tam dostal – a o tom pochybuji. Je už pozdě: Mab o ní ví, nedovolí jí odejít. Nezachráníš ji, není to možné.“

„Vsadíme se?“

*

Vítr času a prostoru mi ještě stále svištěl v uších a ježil srst a země pod mýma nohama se za nic na světě nechtěla přestat houpat. A však neúprosná realita záhy a důsledně zahnala horror vacui, který mne doprovázel v několika posledních chvílích. Mrákoty neochotně ustupovaly, oči se pozvolna přizpůsobovaly euklidovské geometrii.

Rozhlédl jsem se.

Zahrada, v níž jsem přistál, byla typicky anglická – to znamená zarostlá křovím a všemožným plevelem jako džungle. Zleva jsem cítil pach bahna a dolehlo ke mně i zakejhání, takže zde nechyběl ani rybník. A nedaleko před sebou jsem viděl osvětlená okna patrového domu porostlého břečťanem.

V podstatě jsem neměl žádné pochyby, že jsem se dostal na správné místo a do správného času, avšak chtěl jsem se ujistit.

„Je tu někdo, u všech ďasů?“ zeptal jsem se netrpělivě.

Nečekal jsem dlouho. Z šera se vynořil žíhaný zrzavý tulák. Nevypadal jako majitel zahrady, třebaže se tak usilovně vypadat snažil. Hloupý ale rozhodně nebyl a zjevně byl jako kotě poučen o savoir vivre, protože když mě spatřil, zdvořile pozdravil, posadil se a způsobně si ovinul tlapky ocasem. Ha, chtěl bych vidět někoho z vás, lidí, reagujícího stejně klidně na zjevení některé z bytostí vaší mytologie. Přesněji démonologie.

„S kým mám tu čest?“ zeptal jsem se formálně.

„Russet Fitz-Rourke Třetí, Your Grace.“

„Tohle,“ ukázal jsem pohybem ucha, co mám na mysli, „je zajisté Anglie.“

„Zajisté.“

„Oxford.“

„Velmi správně.“

Takže jsem nezabloudil. Kachna, kterou jsem prve slyšel, tedy neplavala po rybníku, nýbrž po Temži anebo Cherwellu. A věž, kterou jsem zahlédl při přistání, musela být Carfax Tower. Problém byl však v tom, že Carfax Tower vypadala naprosto stejně i během mé poslední návštěvy Oxfordu – a to bylo roku 1645, nedlouho před bitvou u Naseby. Radil jsem tehdy králi Karlovi, aby se na všechno vykašlal a utekl do Francie.

„Kdo v tomto čase vládne Británii?“

„V Anglii Merlin z Glastonbury, ve Skotsku…“

„Neptám se na kočky, tupče!“

„Omlouvám se, Vaše Milosti. Královna Viktorie.“

Naše dobrotivá stará paní. Na druhou stranu bába panovala čtyřiašedesát let: 1837 až 1901. Stále existovala možnost, že jsem drobátko minul, přestřelil anebo nedostřelil. Mohl jsem se zrzka zeptat rovnou na datum, ale jak sami chápete, nedělalo by to dobrý dojem. Mohlo by ho dokonce napadnout, že nejsem vševědoucí. Prestiž, jak se říká, ber alles.

„Komu patří ten dům?“

„Veneře Whiteblack…“ začal, ale okamžitě se opravil. „Tedy lidským majitelem je děkan Henry George Liddell.“

„Má nějaké děti? Nemyslím Venera Whiteblack, ale děkan Liddell.“

„Tři dcerky.“

„Jmenuje se některá z nich Alenka?“

„Prostřední.“

Pokradmu jsem si oddychl. Zrzek rovněž. Byl přesvědčen, že ho nezpovídám, ale zkouším.

„Jsem ti zavázán, sire Russete. Dobrý lov.“

„Děkuji, Your Grace.“

Neopětoval přání dobrého lovu. Znal legendy, věděl, jaký druh lovu může znamenat můj příchod do jeho světa.

*

Procházel jsem zdí, stěnami polepenými křiklavou květovanou tapetou, nábytkem. Procházel jsem pachem prachu, léků, jablek, sherry, tabáku a levandule. Procházel jsem hlasy, šepoty, vzdechy i vzlyky. Nepozorován jsem prošel přes osvětlený living room, ve kterém manželé Liddellovi rozmlouvali se štíhlým, lehce se hrbícím brunetem s bujnými vlasy. Vystoupil jsem po schodech. Minul jsem dvě dětské ložnice dýchající mladým, zdravým spánkem. U dveří třetí ložnice jsem narazil na Stráž.

„Přicházím v pokoji,“ řekl jsem chvatně, couvaje před varovným syčením, zuby, drápy a vztekem. „V pokoji.“

Na prahu ležící Venera Whiteblack sklopila uši a počastovala mě další vlnou nenávisti. Pak zaujala bojový postoj.

„Ovládni se, kočko!“

„Apage!“ zasyčela, aniž by změnila pozici. „Pryč! Žádný démon nepřestoupí práh, na němž ležím já!“

„Ani takový,“ ztratil jsem trpělivost, „který tě nazve Micka?“

Zachvěla se.

„Ustup mi z cesty,“ požádal jsem. „Ustup, Micko, kočko Alenky Liddellové.“

„Vaše Milost?“ zírala na mne nevěřícně. „Tady?“

„Chci vstoupit dovnitř. Pusť mne. Ne, ne, neodcházej. Pojď tam se mnou.“

Podle dobové módy byl pokoj přímo zavalen nábytkem. I tady pokrývala stěny tapeta s ohavným květinovým motivem. Nad komodou visela nepříliš zdařilá grafika mající představovat, pokud bylo možno věřit popisku, nějakou Mrs. Westovou v roli Desdemony. A v posteli ležela Alenka Liddellová – v bezvědomí, zpocená a bledá jako duch. Blouznila tak silně, že jsem v povětří nad ní málem viděl červenou prejzovou střechu domku Zajíce Březňáka a slyšel „Greensleeves“.

„Pluli loďkou po Temži, ona, její sestry a pan Charles Lutwidge Dodgson,“ předběhla Venera Whiteblack mou otázku. „Alenka spadla do vody, nachladila se a dostala horečku. Přišel doktor, předepsal jí léky, dávali jí také něco z domácí lékárničky. Nešťastnou náhodou se mezi medikamenty připletla lahvička, ve které bylo laudanum. Ona ji vypila a od té doby je v takovém stavu.“

Zamyslel jsem se.

„Ten nezodpovědný Charles je ten chlapík s účesem pianisty, který dole hovoří s děkanem Liddellem? Když jsem procházel salónem, cítil jsem jeho myšlenky. Emanoval z něho pocit viny.“

„Ano, to je on. Rodinný přítel. Matikář, ale snesitelný člověk. A nevytýkala bych mu nezodpovědnost, na loďce to nebyla jeho vina. Mohlo se to přihodit každému.“

„Bývá často v Alenčině blízkosti?“

„Často. Ona ho má ráda a on má rád ji. Když se na ni dívá, přede. Vymýšlí a vypráví jí roztodivné neuvěřitelné historky. Ona to zbožňuje.“

„Aha,“ zastříhal jsem ušima. „Neuvěřitelné historky. Fantazie. A laudanum. Tak jsme doma, pun non intendet. Ale teď se postarejme o to dítě. Je mým přáním, aby se uzdravilo. Urychleně.“

Kočka přimhouřila zlaté oči a naježila vousy, což u nás, koček, znamená bezbřehý údiv. Nicméně se vzápětí ovládla. Neřekla nic. Věděla, že ptát se na moje motivy by bylo ukrutně netaktní. Věděla, že bych na takovou otázku vůbec neodpovídal. Děláme vždycky to, co chceme, a nemusíme nikomu skládat účty.

„Je mým přáním,“ zopakoval jsem důrazně, „aby nemoc opustila slečnu Alenku Liddellovou.“

Venera se posadila, zamručela a zahýbala ušima.

„Je to privilegium Vaší Milosti,“ řekla pokorně. „Já… Já mohu leda poděkovat… Je to pocta. Miluji to dítě.“

„To neměla být pocta. Tak neděkuj a dej se do práce.“

„Já?“ div nevyskočila úžasem. „Já ji mám vyléčit? Obyčejným kočkám je to přece zakázáno! Myslela jsem, že se Vaše Milost sama uráčí… Vždyť bych ani neuměla…“

„Za prvé, nejsou obyčejné kočky. Za druhé, já mohu zrušit jakýkoliv zákaz. Tímto ho ruším. Pusť se do toho.“

„Ale…“ upřela na mne Venera oči, ve kterých se náhle objevil strach. „Přece… Jestli z ní vypředu nemoc, tak já sama…“

„Ano,“ přisvědčil jsem lhostejně. „Zemřeš namísto ní.“

Prý to dítě miluješ, pomyslel jsem si. Dokaž to. Domnívala ses, že stačí ležet na klíně, nechat se hladit a spokojeně příst? Podporovat názor, že kočky jsou falešné, že nepřilnou ke člověku, nýbrž výlučně k místu, kde je jim dobře?

Pochopitelně, že říkat Veneře Whiteblack takové banality bylo pod mou úroveň. A navíc by to bylo veskrze zbytečné. Byl jsem zosobněním autority, jediné autority, kterou je kočka ochotna akceptovat.

Venera zamňoukala, vyskočila na Alenčina prsa a tlapkami silně stiskla pokrývku. Slyšel jsem tiché škrábání drápků zachytávajících se damašku. Jakmile kočka vycítila správné místo, uložila se a začala nahlas příst. Navzdory evidentnímu nedostatku zkušeností to dělala bezchybně. Takřka jsem cítil, jak každým zamručením vytahuje z nemocné to, co bylo nutno vytáhnout.

To se rozumí, že jsem ji nevyrušoval. Hlídal jsem jenom, aby ji nerušil ani nikdo jiný. Ukázalo se, že má opatrnost byla na místě.

Dveře se nehlučně otevřely a do pokojíku vstoupil ten bledý brunet, Charles Ludwig anebo Ludwig Charles, nevzpomínal jsem si přesně. Vešel se sklopenou hlavou, zkroušený a plný žalu a pocitu viny.

Ihned spatřil Veneru Whiteblack na Alenčině hrudi a ihned ho napadlo, že má na koho vinu svalit.

„Huš, kkko… kočko,“ vykoktal. „Kšá! Ať už jsi ppp… pryč!“

Udělal dva kroky, podíval se na křeslo, na němž jsem ležel. A uviděl mne – anebo možná ne zrovna mne, ale můj úsměv visící v povětří. Nemám potuchy, jak to dokázal, ale uviděl. Zesinal. Potřásl hlavou. Protřel si oči. Olízl si rty. A potom ke mně vztáhl ruku.

„Dotkni se mě,“ prohlásil jsem medovým hlasem. „Jen se mě opovaž dotknout, chrapoune, a nadosmrti si budeš utírat nos protézou.“

„Kdo jjj…“ zajíkl se, „jjj… jsi?“

„Mé jméno je Legie,“ utrousil jsem ledabyle. „Pro přátele jsem Malignus, princeps potestatis aeris. Jsem jedním z těch, kdož putují a rozhlížejí se, quaerens quem devoret. Máte štěstí, že ze všeho, co můžeme lovit a žrát, dáváme nejraději přednost myším. Ale na tvém místě bych na to přehnaně nespoléhal.“

„To nnn…“ zajíkl se tentokrát tak prudce, že mu oči div nevylezly z důlků. „To nnneee…“

„Možné, možné,“ ujistil jsem ho, stále s bělostným, břitkým úsměvem. „Stůj tam, kde stojíš. Omez svou aktivitu na minimum a vyvázneš se zdravou kůží. Parole d’honneur. Pochopil jsi, co jsem ti řekl, dvounožče? Můžeš hýbat pouze očima a víčky. No, jsou přípustné rovněž opatrné nádechy a výdechy.“

„Ale…“

„Žvanit jsem ti nedovolil. Mlč a nehýbej se, jako kdyby na tom závisel tvůj život. Protože závisí, abych pravdu řekl.“

Pochopil. Stál, mlčel a potil se, civěl na mne a intenzívně přemýšlel. Měl velice, velice zmatené myšlenky. U matematika bych takové namouduši nečekal. Mezitím Venera Whiteblack plnila svůj úkol, až vzduch vibroval magií jejího předení. Alenka se pohnula a vzdychla. Kočka ji upokojila pohlazením tlapkou po tváři. Charles Lutwidge Dodgson – rozpomenul jsem se na jeho jméno – se při tom pohledu zachvěl.

„Klid,“ řekl jsem neobyčejně mírně. „Tady se léčí. To je terapie. Buď trpělivý.“

Chvíli si mne prohlížel.

„Jsi mmm… moje halucinace,“ vysoukal ze sebe nakonec. „Nemá smysl, abych s ttt… tebou hovořil.“

„Sám bych to nevyjádřil lépe.“

„To,“ ukázal lehkým pohybem hlavy k lůžku, „to má být ttt… terapie? Kočičí terapie?“

„Správně.“

„Though this be madness,“ pronesl kupodivu bez zakoktání, „yet there is method in’t.“

„Ani to bych nedokázal vyjádřit lépe.“

Čekali jsme. Konečně přestala Venera Whiteblack příst, položila se na bok, zívla a přihladila si kožíšek růžovým jazykem.

„Asi jsem už vypředla všechno,“ oznámila nejistě. „Jed, chorobu i horečku. Měla ještě něco v kostní dřeni, nevím, co to bylo, ale pro jistotu jsem to taky odstranila.“

„Bravo, My Lady.“

„Your Grace?“

„Poslouchám.“

„Jsem pořád naživu.“

„Snad jsi nečekala,“ usmál jsem se sebevědomě, „že tě nechám zemřít?“

Kočka přimhouřila oči v němém poděkování. Charles Lutwidge Dodgson, který již drahnou chvíli sledoval neklidným pohledem naše počínání, si nahlas odkašlal. Pohlédl jsem na něj.

„Mluv,“ dovolil jsem mu velkomyslně. „Jen se snaž nekoktat, smím-li prosit.“

„Nemám tušení, jaký rituál se to tady odehrává,“ začal tiše, „ale jsou věci mezi nebem a zemí…“

„Přejdi rovnou k těm věcem.“

„Alenka je stále v bezvědomí.“

Ha. Měl pravdu. Zdálo by se, že se operace nezdařila, leč zdálo by se to výlučně lékařům. Medice, cura te ipsum, pomyslel jsem si. Dával jsem si na čas s odpovědí, třebaže jsem na sobě cítil tázavý pohled kočky a neklidný pohled učitele matematiky. Rozvažoval jsem různé možnosti. Jednou z nich bylo pokrčit rameny a odejít pryč. Avšak už jsem se přespříliš angažoval v té historii, nemohl jsem jen tak vycouvat. Láhev, o kterou jsem se vsadil s Březňákem, to je jedna věc, ovšem prestiž…

Intenzívně jsem přemýšlel. Byl jsem však vyrušen.

Charles Lutwidge najednou vyskočil a Venera Whiteblack prudce zvedla hlavu. Na květinových ornamentech viktoriánské tapety zatančil pohyblivý, rychlý stín.

„Ha – hááá!“ zapištěl ten stín a zakroužil okolo lustru. „Rády kočky netopýry?“

Venera sklopila uši, zasyčela, prohnula hřbet a zlostně zaprskala. Radecký se prozíravě zavěsil na stínidlo lampy.

„Chestere!“ zavolal shora a roztáhl jedno křídlo. „Archie mě poslal vyřídit, abys sebou hodil! Je zle! Les Cśurs sebrali to děvče! Pospěš si, Chestere!“

Zaklel jsem nadmíru ohavně, avšak staroegyptsky, takže mi nikdo nerozuměl. Mrkl jsem na Alenku. Dýchala klidněji a na jejích lících jsem rozeznal dokonce nádech ruměnce. Jenže, kat aby to spral, pořád se neprobírala.

„Ona stále sní,“ objevil Charles Lutwidge Ameriku. „Obávám se však nejhoršího: že to vůbec není jen její sen.“

„Také já se toho obávám,“ pohlédl jsem mu do očí. „Teď ale není čas na teoretizování. Musíme ji probrat z komatu, dokud nedojde k něčemu, co by již nešlo změnit. Radecký! Kde je děvče nyní?“

„Na Wonderland Meadows!“ vypískl netopýr. „Na kroketovém hřišti! S Mab a Les Cśurs!“

„Leťme.“

„Leťte,“ vysunula drápky Venera Whiteblack. „Já tady budu hlídat.“

„Okamžik,“ zamnul si čelo Charles Lutwidge. „Nerozumím všemu. Nevím, kam a proč chcete letět, ale… Neobejdete se beze mne… To já musím vymyslet konec toho příběhu. Abych to mohl učinit… By Jove! Musím jít s vámi.“

„Ty šprýmaři,“ vyprskl jsem pohrdavě. „Nevíš, o čem mluvíš.“

„Vím. Toto je má vlastní fantazie.“

„Už ne.“

*

Na zpáteční cestě byl horror vacui ještě horší. Poněvadž jsem spěchal. Stává se, že při podobných cestách je spěch zhoubný. Drobná chybička ve výpočtu a je možno zabloudit do Florencie roku 1348 během epidemie černé smrti. Anebo do Paříže, do té vražedné noci ze dvacátého třetího na dvacátého čtvrtého srpna 1572.

Buď jak buď jsem měl štěstí. Dostal jsem se tam, kam jsem potřeboval.

*

Švec se nemýlil, když tu chamraď nazval všivou, teatrální bandou. Oni opravdu všechno dělali s efektem a pro efekt. Za všech okolností. Teď také.

Trávník mezi akáty měl napodobovat hřiště na kroket, pro efekt na něm byly rozestaveny dokonce obloukovité branky zvané v hráčském žargonu arches. Les Cśurs, bylo jich asi deset, třímali v rukou rekvizity – palice čili mallets. Kolem nich se válely předměty, které měly vůčihledně imitovat míčky, ovšem daleko více připomínaly do klubíčka svinuté ježky. V čele bandy samozřejmě stála rudovlasá Mab vystrojená v karmínovém atlasu a ověšená křiklavými šmuky. Zvýšeným hlasem a panovačnými gesty přidělovala svým poskokům místa, která měli zaujmout. Jednu ruku však neustále držela na rameni Alenky Liddellové. Dívenka přihlížela přípravám s živým zaujetím a planoucími tvářemi. Očividně jí ani nepřišlo na mysl, že se zde nechystá zábava, nýbrž sadistická, teatrální exekuce.

Moje nečekané zjevení vyvolalo jako obvykle rozruch a zmatek mezi Les Cśurs, který však Mab obratem uklidnila.

„Lituji, Chestere,“ oslovila mne chladně, muchlajíc Alenčin rukáv prsty ozbrojenými zlatými prsteny. „Je mi nesmírně líto, ale máme již kompletní družstvo hráčů. Mezi jinými též z toho důvodu jsi neobdržel pozvání.“

„Nevadí,“ zívl jsem, abych jim demonstroval řezáky, tesáky, trháky, premoláry a moláry, zkrátka celou působivou sestavu své zuboviny a skloviny. „Nevadí, Vaše Veličenstvo, i tak by mi nezbylo než odmítnout. Nejsem fanoušek kroketu, dávám přednost jiným hrám a kratochvílím. A co se týče vašeho družstva, tuším, že máte i záložníky.“

„Odkdy tě zajímá,“ přimhouřila oči Mab, „co máme a co ne?“

„Jsem totiž nucen vzít odtud tuto Miss. Navzdory tomu, že vám překazím zábavu.“

„Aha,“ oplatila mi Mab demonstraci chrupu, nepřesvědčivě imitujíc úsměv. „Rozumím. Vysvětli mi však, proč se naše odvěké spory o hegemonii mají projevovat vzájemným kradením hraček? To se musíme vážně chovat jako děti? Nemůžeme si stanovit čas a místo, abychom v klidu vyřídili to, co máme vyřídit? Čekám na tvé vysvětlení, Chestere.“

„Mab,“ odtušil jsem. „Chceš-li diskutovat, urči čas i místo. Ale v náležitém předstihu, protože dnes opravdu nemám náladu na disputace. Kromě toho tví hráči čekají. Beru si tedy slečnu Liddellovou a mizím. Nehodlám vám nadále překážet.“

„Na kýho šlaka,“ upadla Mab do hrubiánského argotu – jako vždy, když se rozčílila. „Na kýho čerta potřebuješ toho fracka, prašivej kocoure? Proč ti na něm tolik záleží? Možná ti vůbec nejde o tu usmrkanou holku, co? Odpověz!“

„Řekl jsem, že nemám náladu na disputace. Týká se to rovněž odpovídání na vlezlé otázky. Pojď sem, Alenko.“

„Ani se nehni, smrade!“ Mab zaťala prsty do Alenčina ramena, až se dívčina tvář zkřivila a zbledla bolestí. Z výrazu jejích černých očí jsem usoudil, že se konečně začala domýšlet, jaká hra se zde měla hrát.

„Vaše Veličenstvo,“ rozhlédl jsem se a zpozoroval, že mě Les Cśurs začali pozvolna obkličovat, „ráčí laskavě sejmout svoji půvabnou ručku z ramene toho dítěte. Okamžitě. Rovněž se Vaše Veličenstvo uráčí instruovat své lokaje, aby vycouvali na protokolem předepsanou vzdálenost.“

„Skutečně?“ ukázala Mab opět zuby. „A smím vědět, co se stane, pokud se neuráčím?“

„Samozřejmě, že smíš, šelmo ryšavá. Já se taky zachovám neprotokolárně a s tou tvojí mizernou sebrankou škaredě zatočím.“

A tak skončil náš rozhovor. Les Cśurs se na mě vrhli, aniž by čekali, až dozní královnin křik a její oprstenovaná ruka dokončí vladařské gesto. Sesypali se na mne všichni, co jich tam bylo. Hromadně.

Byl jsem však připraven. Z jejich pláštíků zdobených karetními symboly rázem létaly cáry. Létaly cáry z nich samotných. Ze mne sice také, ovšem nesrovnatelně méně. Převalil jsem se na hřbet. Poněkud to omezilo mou pohyblivost, ale mohl jsem z nich dělat fašírku rovněž drápy zadních tlap. Mé úsilí se začalo vyplácet: někteří Les Cśurs, řádně pocuchaní mými zuby a drápy, vzali nohy na ramena, neohlížejíce se na vřískot své velitelky, která jim nevybíravými slovy poroučela, co a z čeho mně mají vytrhnout.

„Kdo by se vás vlastně měl bát?“ vykřikla zčistajasna Alenka a vnesla tak do všeobecného řevu nový tón. „Vždyť jste jen karty! Nic víc než souprava karet!“

„Vážně?“ zaječela Mab a zacloumala s ní. „Na co ty nepřijdeš?“

Jeden z Les Cśurs, kudrnatý mladík, podle znaku na prsou křížový spodek, mne chytil oběma rukama za ocas. Nesnáším takové důvěrnosti, tak jsem mu utrhl hlavu. Ale to už na mně seděli a leželi další a hlasitě funěli, jak mě zpracovávali pěstmi, podpatky a kroketovými palicemi. Byli tvrdí, jenže já také. Po chvíli jsem si vybojoval trochu místa, mohl jsem přejít od pozičního boje k manévrování. Země pod nohama už byla pekelně červená a pekelně kluzká.

Alenka kopla vší silou Mab do holeně. Její Královské Veličenstvo ošklivě zaklelo a s rozmachem uhodila děvče do obličeje. Alenka upadla rovnou na jednoho z mých protivníků, který se právě snažil vstát. Než ze sebe Alenku shodil, vyškrábl jsem mu jedno oko. Tomu, co se mi v tom snažil zabránit jsem vyškrábal obě. Dva další se dali na útěk, a tak jsem se mohl postavit.

„Nu, milá Queen of Hearts? Nebylo toho pro dnešek už dost?“ vydechl jsem a olízl si krev z nosu a vousů. „Nedokončíme to někdy příště, když předem stanovíme čas a místo?“

Mab mne počastovala předlouhým souvětím, v němž výraz „mourovatý čubčí syn“ patřil spíše k mírnějším, třebaže nejčastěji se opakujícím. Očividně neměla v úmyslu odkládat řešení našeho konfliktu na jiný termín. Několik Les Cśurs se vzpamatovalo z prvního šoku a chystalo se k dalšímu útoku. A já jsem byl už trochu unaven a mimo vší pochybnost jsem měl též zlomené žebro. Zakryl jsem svým tělem Alenku.

Mab triumfálně zaječela. Akátové mlází se rozestoupilo jako Rudé moře před Izraelity a z něj, povzbuzován halekáním Les Cśurs, vyběhl Pentlochňap. Přesněji: nechutně přerostlý exemplář Pentlochňapa. Vzteklitého Pentlochňapa.

„Nechám si z tebe ušít čapku, Chestere!“ vřískla Mab, ukazujíc Pentlochňapovi, po kom má skočit. „Pokud z tebe zůstane dost kožešiny na jednu čepici!“

Jsem kocour, mám devět životů. Nevím, jestli jsem se někdy zmínil o tom, že osm jsem už spotřeboval.

„Utíkej, Alenko,“ sykl jsem. „Utíkej.“

Jenže strachem ochromená dívenka se ani nepohnula. Nijak zvlášť jsem se jí nedivil.

Pentlochňap hrábl pazoury do země, jako by chtěl vykopat stanici metra anebo tunel pod Mont Blankem. Zježil černorudou srst, takže se dvojnásobně zvětšil, ačkoliv i tak už byl zatraceně velký. Svaly pod jeho kůží zahrály Devátou symfonii a v očích mu zaplál pekelný oheň. Otevřel tlamu do šíře, která by za jiných okolností jistě zalichotila mému velikášství. A vrhl se na mne.

Bránil jsem se urputně. Dal jsem ze sebe všechno. Ale on byl vetší a setsakramentsky silný. Než se mi ho podařilo setřást a odrazit, pořádně mi pustil žilou.

Ledva jsem se držel na nohou. Krev mi zalévala oči a stydla na bocích, ostrý konec jednoho z několika zlomených žeber se usilovně snažil najít něco v mé pravé plíci. Alenka pištěla, až v uších zaléhalo. Pentlochňap si otřel varlata o trávu, vztyčil zbytky uší, pohlédl na mě zpod rozdrásaných víček a přes krvácející čenich. Znovu otevřel tlamu. A naprosto nečekaně ji zase zavřel. Místo aby skočil a na místě mě dorazil, zůstal stát v němém zachmurdění.

Instinktivně jsem se ohlédl a ztuhl jsem. Řeknu vám: něco podobného jsem viděl naposledy ve slavném Griffithově filmu „Zrození národa“. Mezi stromy se ke mně blížila pomoc. Jenže to nebyla U. S. Cavalry ani Ku-Klux-Klan; byl to můj známý, jistý Charles Lutwidge Dodgson. Řeknu vám: vyhlížel jako svatý Jiří na Carpacciově obraze a ozbrojen byl mečem šaršounem planoucím oslnivými záblesky.

Věřte nevěřte, ale Pentlochňap se dal na útěk jako první. Za jeho staženým chvostem upalovali ti z Les Cśurs, kteří se ještě udrželi na nohou. Jako poslední opouštěla bitevní pole královna Mab, zápolíc s dlouhou atlasovou róbou. To jsem už ale viděl jako přes akvárium naplněné šťávou z červené řepy. A o chvilku později…

Slibte mi, že se nebudete smát.

O chvilku později jsem spatřil Králíka s červenýma očima, jak se dívá na ciferník hodinek, které si vytáhl z kapsičky u vesty. Pak jsem padal do černé, bezedné díry.

Pád trval dlouho.

Jsem kocour. Vždycky dopadnu na všechny čtyři. Dokonce i tehdy, když o tom nevím.

*

„Ach,“ promluvil Charles Lutwidge Dodgson, opíraje se loktem o proutěný košík s obloženými chleby. „Jestlipak znáš, drahý kocoure z Cheshiru, ten omamný pocit rozespalosti, jenž setrvává po procitnutí za letního jitra, kdy vzduch rozeznívá cvrlikání ptáčat, osvěžující větřík vane otevřeným oknem a ty ležíš a přivřenýma očima jako v pokračujícím snu vidíš líně se pohupující zelené větvičky nad zlatými vlnkami čeřenou hladinou vody? Ach, kocoure, to je nevýslovná slast hraničící zároveň s hlubokým smutkem, rozkoš, jež vhání slzy do očí jako krásný obraz či verš…“

Věřte nevěřte, ale ani jednou se nezakoktal.

Piknik se vydařil. Alenka a její sestry si hrály na břehu Temže, střídavě nastupujíce na připoutanou loďku a skákajíce z ní na břeh. Pokud při tom některá z děvčat šplouchla do mělké vody, pronikavě pištěla a vysoko zvedala sukénku. V těch okamžicích se můj společník Charles Lutwidge viditelně červenal.

„And I have loved you so long,“ zanotoval jsem si pod vousy. Dospěl jsem k závěru, že na tom, co tvrdil ten potrhlý Zajíc Březňák, bylo přece jen něco pravdy.

„Prosím?“

„‚Zelené rukávy. Nevšímej si toho. Víš co, drahý Charlesi? Napiš o tom všem. Pohádka nám vyrostla jako veliká budova a je plná neobyčejných postav. Je na čase, abys ji přenesl na papír. Tím spíše, že ty jsi ji začal.“

Mlčel. A nedokázal odtrhnout zrak od vesele výskající Alenky Liddellové, jež právě zvedala sukni tak vysoko, že bylo zřetelně vidět i kalhotky.

„Je mezi námi půlka života,“ řekl tiše. „A čas dál kvapně a bezcitně se žene. V letech rozpuku mládí si ona již na mne nevzpomene.“

„Navrhoval bych radši prózu,“ nevydržel jsem. „Poezie nejde na odbyt.“

Podíval se na mne a svraštil obočí.

„Mohl by ses více… hmmm… zmaterializovat?“ zeptal se. „Znervózňuje mne vidět tvůj úsměv visící v prázdnotě.“

„Dnes, drahý Charlesi, ti nemohu nic odepřít. Mám u tebe příliš velký dluh.“

„Nemluv o tom,“ řekl v rozpacích a sklopil zrak. „Každý na mém místě… Nemohl jsem přece dovolit, aby ji… a tebe… zahubila moje vlastní fantazie.“

„Díky, žes nedovolil. A jenom tak mezi námi: odkudpak jsi, ty chloubo jízdy i pěchoty, vzal meč šaršoun harcoslavný?“

„Odkud jsem vzal co?“

„Forget it, Charlesi, uhýbáme od tématu.“

„Knížka popisující to všechno?“ zamyslel se znovu. „Opravdu nevím, zda bych dokázal…“

„Dokázal bys. Tvoje fantazie má sílu, která dokáže lámat žebra.“

„Hm,“ udělal pohyb, jako kdyby mě chtěl pohladit, ale včas si to rozvážil. „Hm, kdo ví? Snad by se jí… zalíbila taková knížka? Krom toho by nebylo špatné vydělat si pár liber, moje příjmy jsou poněkud omezené… Pochopitelně bych ji musel vydat pod pseudonymem. Moje místo na univerzitě…“

„Nezbytně potřebuješ pořádné nom de plume, Charlesi,“ zívl jsem. „Nejen kvůli tvým představeným. Tvoje občanské jméno se v žádném případě nehodí na obálku knihy. Zní, jako by umírající s rozedmou plic diktoval závěť.“

„No dovol,“ předstíral pobouření. „Máš něco lepšího? Nějaké jméno, co zní lépe?“

„Jasně. William Blake.“

„Posmíváš se.“

„Nebo Emily Brontëová.“

Tentokrát se uraženě odmlčel a dlouho nic neřekl. Sestry Liddellovy našly na břehu prázdnou škebli. Jejich štěbetání ani na chvilku neutichalo.

„Spíš, kocoure z Cheshiru?“

„Pokouším se.“

„Tedy spi, tygře planoucí lesem černým za noci. Nebudu tě rušit.“

„Ležím na rukávu tvého žaketu. Co se stane, až budeš chtít vstát.“

Usmál se:

„Rukáv uříznu.“

Dlouho jsme mlčeli a bloudili očima po řece, na které plavaly kachny a potápky.

„Literatura,“ ozval se náhle Charles Lutwidge, jako kdyby se probudil ze spánku. „Literatura je dnes již mrtvé umění. Přijde dvacáté století a to bude věkem obrazu.“

„Máš na mysli tu zábavu, kterou vymyslel monsieur Louis Jacques Mandé Daguerre?“

„Ano,“ odvětil. „Myslím fotografii. Literatura je fantazie, a tedy klam. Spisovatel klame čtenáře, předkládaje mu jako realitu vlastní imaginaci. Slova bývají často dvojsmyslná anebo mnohosmyslná. Fotografie alespoň nelže…“

„Vážně?“ pohnul jsem konečkem ocasu, což u nás, koček, někdy znamená posměch. „Fotografie že nemůže být dvojsmyslná? Ani taková, která ukazuje asi dvanáctiletou dívenku v rozkošných nedbalkách, kterak leží na pohovce v možná dvojsmyslné, leč dostatečně výmluvné póze?“

Polil ho ruměnec.

„Nemáš se zač stydět,“ pohnul jsem znovu špičkou ocasu. „Všichni máme rádi krásu. I mne, drahý Charlesi, fascinují mladičké kočičky. Kdybych se zabýval fotografováním jako ty, nehledal bych si jiné modelky. A na konvence se vykašli.“

„Nikdy jsem nikomu nnn… neukázal ty fotografie,“ začal nečekaně opět zadrhávat. „A nikdy je nikomu nnn… neukážu. I když se ti musím přiznat, že byla taková ddd… doba, kdy jsem měl s fotografováním jisté plány do bbb… budoucna. Finančního rázu.“

Usmál jsem se. Nemohl tušit, co ten úsměv znamená. Nemohl tušit, nač jsem myslel. Věděl jsem totiž, že za sto třicet čtyři roky, v červenci 1996, čtyři jeho snímky zachycující děvčátka od jedenácti do třinácti let, všechna v romantickém a vzrušujícím viktoriánském prádélku, všechna ve dvojznačných, nicméně eroticky sugestivních pózách, budou draženy v Sotheby’s a prodány za čtyřicet osm tisíc liber šterlinků. Za čtyři papírky opracované technikou koloidního procesu to je jistě slušná sumička.

Ale nemělo smysl o tom mluvit.

Zaslechl jsem zašumění křídel. Na blízké vrbě usedl Edgar. Významně zakrákal. Nebylo to nutné, věděl jsem, že už je čas.

„Pro mne dnešní piknik končí,“ zvedl jsem se. „Buď zdráv, Charlesi.“

Neprojevil údiv.

„Jsi schopen jít? Tvoje zranění…“

„Jsem kocour.“

„Málem bych zapomněl. Jsi kocour z Cheshiru. Setkáme se ještě někdy? Co myslíš?“

Neodpověděl jsem.

„Setkáme se ještě někdy?“ zopakoval.

„Nevermore,“ řekl Edgar.

*

A to, mí drazí, by bylo v podstatě všechno. Závěr bude tedy stručný.

Když jsem se vrátil do Kraje, odpoledne ještě neskončilo, protože čas u nás ubíhá poněkud jinak než u vás. Nezamířil jsem však za Zajícem ani za Ševcem, abych si vyzvedl láhev vyhranou v sázce a pochválil se dalším – po tom tvrdohlavém Shakespearovi – úspěchem při napravování světové literatury. Nevyhledal jsem Mab, abych se pokusil urovnat náš konflikt nějakou banální, ale komplimenty prošpikovanou konverzací. Šel jsem do lesa, abych si poležel na větvi, olízal si rány a vyhřál si kožich na sluníčku.

Tabulku s nápisem BEWARE THE JABBERWOCK někdo ulomil a hodil do křoví. Pravděpodobně to byl sám Tlachapoud osobně. K smrti rád děsí kolemjdoucí a výstražná tabulka mu kazí efekt překvapení.

Má větev byla tam, kde jsem ji zanechal. Vylezl jsem si na ni. Ocas jsem malebně svěsil dolů. Pohodlně jsem se uložil, když jsem se předtím přesvědčil, že se nikde nablízku nevyskytuje Radecký.

Sluníčko hřálo. Vetchaří hadroušci hlasitě klapali zobáky v korunách tumtumů. Selvy syštěly. Lysperní jezeleni něco dělali v mokřavě, ale neviděl jsem co, poněvadž to bylo dost daleko.

Bylo zlaté odpoledne. Blížil se svačvečer. Tesknoskuhravý, jak to už u nás bývá.

Konec konců, přečtěte si o tom sami. V originálu. Anebo v kterémkoliv z překladů.

Je jich přece tolik.³³

PŘÍHODA
V MISCHIEF CREEKU

Na mrtvého narazili nečekaně, pohlédl na ně prázdnými očními důlky z uschlého stromu, s nímž na první pohled tvořil jediný celek. Zdálo se, že člověk a strom zahynuli ve stejné chvíli, společně, že srostli v okamžiku smrti. Jason Rivet se mimoděk zachvěl. Samozřejmě, uklidňoval bláznivé myšlenky, že to společné umírání je hloupost. Kmen stromu byl vybělen, takřka úplně zbaven větví a roztržen hlubokou puklinou. Člověk, který byl na strom přibit, zahynul rozhodně později. Také dávno, ale později.

„Čert aby to…“ začal Adam Stoughton, avšak zarazil se. Strýc William se přihrbil v sedle a odplivl si. Důstojný Maddox se nepohnul ani neozval.

Abiram Thorpe sesedl, rozhrnul hlavní ručnice jalovcové houští a šel blíže ke stromu. Stanul vedle Ismaela Sassamona a na něco se zeptal. Indián odpověděl krátce, hrdelním hlasem.

Lebka, oddělená od trupu, byla naražena na zlomenou větev asi šest stop nad zemí. O stopu níže byl přibit hrudní koš, ztrouchnivělé dřevěné klíny trčely mezi mechem porostlými žebry. Jedna paže dosud visela od klíční kosti. Druhá, společně s pánví, dlouhými kostmi končetin a hromádkou drobnějších kůstek, ležela u paty uschlého stromu.

„Rudokožci,“ řekl přesvědčeně konstábl Henry Corwin. „To je práce divochů.“

„Ismael tvrdí, že ne,“ namítl Abiram Thorpe. „Je to tak, Ismaeli?“

„Ne Mohawk,“ odvětil hrdelně Indián. „Ne Seneka. Ne Mohykán. Ne Lenni Lenape.“

„On sám je rudoch,“ zavrčel konstábl, „proto to popírá. Křesťan by s mrtvým nenaložil takovým způsobem. A vsadil bych se, že ten nešťastník byl přibit na strom zaživa. Co myslíte, pane Thorpe? Vy přece čtete ze stop stejně dobře jako divoch, odpusťte mi to přirovnání…“

„Jaké stopy?“ zahučel lovec. „Ty kosti tady už visí léta…“

„Od války s králem Filipem,“ ozval se Adam Stoughton. „Tehdy se po lesích válelo plno mrtvol. Myslíš, Abirame, že tady může viset od pětasedmdesátého?“

„Může. Myslím, že…“

„Musíme ty ostatky pohřbít,“ promluvil důstojný Maddox, nezajímaje se o to, co si lovec myslí. „Nuže, pánové, dolů z koní.“

„Není to ztráta času?“ zeptal se znechuceně strýc William. „Vždyť je to jenom pár hnátů, nejspíše nějakého divocha zabitého jinými divochy. Ať…“

„Jsme křesťané,“ přerušil ho John Maddox obvyklým hlasem – skřípavým, nepříjemným, nesnášejícím odpor. Hubený, ve vysokém klobouku a v plášti, vypadal pastor jako velký černý pták. Černý havran, pomyslel si bůhví pokolikáté Jason Rivet, vyzáblý černý havran sedící na sivém koni.

Důstojný se otočil v sedle a upřel na chlapce pohled, jako kdyby četl jeho myšlenky.

„Seber koně, chlapče, odveď je k potoku a napoj. Pohyb, pánové! Vystrojíme mrtvému pohřeb.“

„S tím se nenadřeme,“ podotkl tesař Stoughton. „Moc toho nezbylo. Stačí rozhrábnout zemi podpatkem…“

Henry Corwin něco naštvaně odpověděl. Jason Rivet neslyšel, co to bylo, poněvadž už odváděl koně k potoku.

Bylo tam chladno, cítil trouchnivé dřevo a šalvěj. Voda byla hnědá od rašeliny a v místech, kde proud vymlel prohlubně, byla neproniknutelně temná. Nad hladinou se splétaly bukové větve, tvoříce zelenou střechu. Mezi buky rostly modříny a sassafrasy. V zákrutu potoka, na hlubině pod příkrým břehem šplouchla ryba. Jason Rivet sebou trhl, koně zvedli hlavy.

„Jestli se koně napili,“ ozval se shora skřípavý hlas důstojného Maddoxe, „přiveď je zpátky, chlapče. Pospěš!“

Ať mě už přestane komandovat, pomyslel si Jason. Ať se ke mně přestane chovat jako k nějakému sluhovi, jako k negrovi. Ať mi přestane dávat rozkazy, navíc takovým tónem, jako kdyby mě zároveň káral za jejich pomalé a špatné plnění. Mám toho plné zuby. Štve mě, že strýc William se tváří, že to nevidí a neslyší. Kdyby otec žil, bylo by to jiné. Otec by něco takového nedovolil – dokonce ani samotnému Johnu Maddoxovi.

Mám toho dost, řekl si Jason Rivet a uchopil uzdy všech šesti koní. Šli za ním poslušně, i když klouzali a zvonili podkovami na hladkých kamenech: sivý valach důstojného Maddoxe, kaštanový hřebec tesaře Stoughtona, hnědá klisna Abirama Thorpea, jablečňák konstábla Corwina, strýcův grošák a jeho vlastní strakáč.

„Tak, chlapče,“ poháněl ho pastorův hlas. „Neloudej se!“

Mám ho dost, opakoval si v duchu Jason. Mám dost jeho a celé téhle hloupé výpravy. Naštěstí, jak se zdá, nejsem jediný, kdo toho má dost.

„Musíme se podívat pravdě do očí,“ začal zasmušile Adam Stoughton. „Jsme více než šedesát mil od domova. Obrok pro koně dochází a tady nikde neseženeme další. Jestli jsou ve zdejších hvozdech nějaké usedlosti, tak určitě nuzné, kde nám nic nedají. K čertu, pánové, jak dlouho chcete ještě protahovat tenhle vandr? Do zimy? Kam hodláte dojít? K řece Connecticutu? K Appalačským horám? Abirame Thorpe, ozvi se, hrome, zopakuj, cos mi onehdy řekl. Někdo to, u všech čertů, musí povědět nahlas!“

O ručnici se opírající Abiram Thorpe přešlápl z nohy na nohu, v dlani žmoulal mývalí čepici. Nebylo žádným tajemstvím, že mluvil nerad. Na otázky odpovídal stručně, nabručeně a ne pokaždé. Sám od sebe se ozýval velmi zřídka.

„Zdá se mně,“ zahučel lovec, „že je na čase vrátit se. Zatoulali jsme se trochu daleko.“

„Trochu daleko!“ uchechtl se Adam Stoughton. „To je dobré. Jsme přes šedesát mil na západ od Watertownu. Dostali jsme se dále než kapitán Elizur Holyoke v roce šestnáct set třicet tři.“

„Oba pánové,“ upřel důstojný Maddox na tesaře a lovce svoje pronikavé oči, lesknoucí se pod střechou klobouku. „Oba pánové jste se dobrovolně přihlásili k pronásledování, nikdo vás k tomu nenutil. Udivují mne vaše slova, pane Stoughtone, a vaše náhlá rozmrzelost. Vidím, že jste zapomněl na náš cíl. Právo a spravedlnost…“

„Spavedlnost?“ vyprskl Stoughton. Z celé skupiny, jak si Jason Rivet už dávno všiml, byl tesař jediný, kdo si dovolil skákat Maddoxovi do řeči. „Spravedlností koně nenakrmíme, k čertu!“

„Střez se,“ pronesl varovně Henry Corwin. „Střez se vzývat ďábla, Adame Stoughtone. Může se nečekaně objevit.“

Tesař se překvapeně rozhlédl kolem, krátce utkvěl pohledem na hromádce čerstvě přeryté hlíny, kryjící ze stromu sňatého kostlivce. Ale vzápětí pyšně pohodil hlavou.

„Co se týče vaší spravedlnosti,“ navázal, dívaje se zpříma na pastora, „jsem si jist, že jí bude učiněno zadost i bez našeho přispění. Kůň té dívky padl za Penacookem, uštvala ho, našli jsme přece mršinu. A protože ta holka kulhá, při cestě pěšky přes tuhle pustinu nemá žádnou šanci. Spravedlnost jí vyměří zima a hlad, jejím soudcem bude vlk, medvěd anebo nějaký rudoch. Zůstane z ní to, co tady z toho – pár ohlodaných kostí. Můžeme se vrátit domů a s čistým svědomím oznámit celému hrabství…“

„Ne!“ přerušil ho konstábl Corwin rázně a zvučně. „Nevrátím se dříve než ji chytím. Anebo než na vlastní oči spatřím její mrtvolu. Ačkoliv o tom druhém pochybuji. Nezapomínejte, s kým máme do činění. Kdyby to byla obyčejná holka, dávno bychom ji dopadli. Jenže ona není obyčejná, nepodlehne hladu ani divé zvěři. Nebojí se divočiny, poněvadž v ní sídlí pekelná moc. Zapomněli jste, co dokázal George Burroughs ze Salemu? Třebaže postavy byl mizerné, v rozpažených rukou udržel těžkou mušketu a vědro melasy a vydržel tak tři otčenáše, protože…“

„Co to má s námi společného?“ odsekl tesař. „Ha?“

„To,“ odvětil zostra Henry Corwin, „že na rozdíl od některých jiných, já nejsem zbabělec. Při pohledu na starou kostru se nepodělám a nefňukám, že chci domů.“

„Sám ses před chvíli bál čerta, Corwine.“

„Nebojím se ničeho!“

„Ani já!“

„Klid, pánové,“ zažehnával spor John Maddox. „Nehádejte se. Bát se je třeba pouze Boha. Pokud dobře rozumím, konstáble Corwine, chcete pokračovat v pronásledování?“

„Jasně. Chci ji vidět v oprátce, nechci její potrestání nechat na vlky anebo rudochy. Nejsem jako tesař, mrtvol se nebojím.“

„Pane Hopwoode?“

Strýc William přehodil jazykem žvanec tabáku pod druhou líc a vyplivl na kapradí hnědou slinu. Chvíli mlčel. A však Jason Rivet neměl pochybnosti, jak strýc odpoví. A nemýlil se.

„Mně je to jedno. Jak rozhodnete, důstojnosti. Přikážete jít dále, půjdu. Přikážete vrátit se, taky dobře. Nechám to na vás.“

„Já,“ proklál pastor tesaře přísným pohledem, „jsem pro to, abychom pokračovali ve stíhání. Tak nám káže právo a tak nám káže Písmo. A to by muselo postačit, i kdybych zůstal se svým názorem osamocen. Leč rozhodla většina, pane Stoughtone.“

„Zajímavé počty, důstojnosti. A trochu předčasné, řekl bych.“

„Mé počty jsou přesné,“ odvětil chladně pastor. „Pánové Corwin a Hopwood se mnou souhlasí. Máme tedy tři hlasy proti dvěma – a tím končí hlasování. Nebudeme se přece ptát výrostka. Tím méně Indiána. Jdeme dále po její stopě.“

„Nejsou stopy,“ oznámil hrdelním hlasem Ismael Sassamon, který se jako duch vynořil z houští.

„Jak to, že nejsou?“ zamračil se Abiram Thorpe. „Kam by se poděly? Díval ses dobře, Ismaeli?“

„Nejsou stopy.“

„Nejsou stopy,“ zopakoval po chvíli mlčení Adam Stoughton. „Po čem tedy máme jít? Kterým směrem, důstojnosti? Konstáble? Co ty, Ismaeli? Na tvůj indiánský názor nejsou tihle zvědaví, nezajímá je. Ale já, u všech čertů, bych ho rád poznal.“

Indián se na něho díval a jeho tvář byla jako ze dřeva vyřezaná maska.

„Kudy,“ zeptal se jízlivě tesař, „nám přikážeš jít?“

„Tam, kde sekery,“ nezměnil se výraz Sassamonovy tváře. „Slyšet sekery. Nedaleko dřevorubci.“

Muži se vyhoupli do sedel bez poznámek, a dokonce bez povelu. Ismael utíkal předem, ostatní ho následovali tak rychle, jak jim dovoloval porost. Abiram Thorpe a konstábl Corwin jeli v čele. Jason Rivet jel poslední, už ho naučili, kde je jeho místo.

„Zajímalo by mě,“ přemítal nahlas před ním jedoucí Adam Stoughton, „kdo tady, uprostřed pralesa, bydlí. Neslyšel jsem o osadách na západ od Worcesteru a Penacook Plantation.“

William Hopwood neodpověděl, kontroloval právě pánvičky pistole a trombónu. Jason Rivet věděl, že strýc umí zacházet s pistolí i trombónem, všichni to o něm věděli. Byl to konec konců jediný důvod, proč jej vzali s sebou. William Hopwood si už dávno vysloužil, pokud je to možno uznat za správný výraz, slávu zabijáka. Všichni věděli, že v mládí lovil v lesích Penobscoty, Pequoty a Nashuy, vypravoval se prý dokonce až na území Seneků a Mohawků. Dodnes vlastnil sbírku skalpů. Jak tvrdili závistivci, většinou skalpů ženských.

Důstojný Maddox zaslechl skřípot kolečkového zámku a ohlédl se. Samozřejmě, že i on znal strýcovu pověst. Teď na vlastní oči viděl, jak se William Hopwood z ospalého a lhostejného lenocha mění v šelmu s planoucíma očima.

„Střílet,“ upozornil ztlumeným hlasem, „jen na rozkaz, pane Hopwoode. Na rozkaz, ne dříve. Rozuměl jste?“ Jeli proti proudu potoka. Zakrátko už i Jasonův necvičený sluch rozeznal bušení několika seker. O chvíli později pronikavý praskot a třesk lámaných větví zvěstoval výsledek úsilí drvoštěpů. Oddíl z Watertownu vyjel na mýtinu. Bělalo se zde čerstvé dřevo, voněla pryskyřice.

Dřevařů bylo šest. Tři osekávali větve ze skácené sosny. Dva další řídili spřežení nevelkých kosmatých koníků a vláčeli k okraji lesa obrovské otepi haluzí. Třetí, nejbližší, nosil polena a skládal je na sebe. Při pohledu na neznámé muže, dřevaři přerušili práci a znehybněli. Jak si Jason všiml, byli všichni světlovlasí a navzájem si podobní jako bratři. Avšak jejich obličeje měly zvláštní výraz.

„Nelekejte se, lidé,“ oslovil je Maddox a rozhalil si plášť, aby dřevorubci viděli stříbrný lem na jeho límci duchovního. „Jsme dobří křesťané a královští poddaní, ochránci práva a pořádku.“

Dřevaři nevypadali vylekaně. Překvapeně ano, ale ne vylekaně. I když nemohli přehlédnout muškety a pistole, na jejich širokých tvářích, připomínajících měsíc v úplňku, se neobjevil ani náznak strachu. Jejich široké tváře – Jason už poznal, že jejich zvláštní vzhled způsobovalo to, že ani jednomu z nich nerostly vousy, zatímco obočí a řasy měli neobyčejně světlé, vlastně bílé – zobrazovaly naprostou, tupou lhostejnost.

„Jsme křesťané a strážci pořádku,“ zopakoval pastor, vzpřímil se v sedle a rozhlédl se po mýtině. „Přijíždíme z Watertownu v hrabství Middlesex, pronásledujeme z vězení uprchlého zločince, odsouzeného právoplatným soudem kolonie Massachusettského zálivu.“

„Ten zločinec je žena,“ upřesnil konstábl Corwin. „Mladá žena se světlými vlasy. Viděli jste takovou?“

Dřevorubci se na něj dívali, jako by byl průhledný. Jako by vůbec neslyšeli jeho slova. Jako by jim vůbec nerozuměli. Pak se ten nejbližší otočil a klidně, jako by se nic nedělo, pokračoval ve skládání polen.

„Nerozumíte?“ rozkřikl se Corwin. „Nebo děláte, že nerozumíte?“

Nejvyšší z dřevařů přehodil sekeru z ruky do ruky. Otevřel ústa jako ryba. Potom řekl něco blekotavého – a úplně nesrozumitelného.

„Holanďani,“ dovtípil se strýc William. „Tohle jsou Holanďani nebo Němci.“

„Holanďané,“ řekl Maddox, „obvykle rozumějí francouzsky. Vy přece umíte francouzsky, pane Stoughtone.“

„Inu, umím,“ zahučel tesař. „Ledva, ledva. Ale zkusím to… Mesjé! Bonžúr! Nu som… Nu šeršé un… Takovou holku… Tedy fam. Un fam, co zdrhla z prison…“

„Zeptejte se,“ ponoukal ho pastor, „z jaké jsou osady.“

„Vule vu? Kompri? Parle, kel osada? Kel… K čertu, nevím, jak se řekne…“

„Nepomohlo by,“ ozval se konstábl Corwin, „ani kdybys věděl, Stoughtone. Oni ti nerozumějí ani slovo. A není to tvou francouzštinou. Oni jsou normálně blbí. Blbí a basta!“

Jason Rivet by přísahal, že ruměné tváře dřevorubců ještě zčervenaly a bledé, vodnaté oči na okamžik ožily. Ten nejvyšší opět otevřel ústa, jako by chtěl po konstáblovi zopakovat známé slovo. Potom se široce usmál a ukázal zdravé bílé zuby. Vydal ze sebe několik blekotavých slov, otočil se, rozmáchl sekerou a odťal z poraženého kmene další větev. Ostatní se rovněž vrátili ke své práci, dobrých křesťanů a strážců práva z Watertownu si přestali všímat.

„Nelze,“ řekl kysele Maddox, „než s vámi souhlasit, konstáble. Ti lidé jsou nepochybně slabomyslní. Blahoslavení chudí duchem, neboť jejich jest království nebeské.“

„První lidi, co jsme po pár dnech potkali,“ zakroutil hlavou Stoughton. „A jako na potvoru úplně tupí. Jejich bude království nebeské. Oni mají štěstí, my smůlu. Co teď? Koho se zeptáme?“

Tesař pohlédl na Ismaela. Indián beze slova, s výrazem takřka stejně netečným jako dřevorubci, ukázal na koly těžkých vozů vyježděnou a kopyty udusanou cestu, vedoucí z mýtiny. Abiram Thorpe mlaskl na svoji hnědou kobylu. Konstábl Corwin a Maddox otočili koně za ním. Strýc povolil kohout trombónu, aby zbytečně nenapínal pružinu.

„Osada je určitě někde blízko,“ rozumoval Jason, jedoucí vedle tesaře. „Co myslíte, pane Stoughtone?“

„A co myslíš ty, chlapče? Že sem ti dřevorubci přišli z Bostonu?“

„Nevysmívejte se, jenom se ptám. Vždyť se říká, že západně od Penacook Plantation nejsou žádné osady.“

„Říká se to.“

„A co?“

„Není to pravda.“

Jason Rivet se sklonil ke koňské šíji, aby mohl projet pod nízko visící větví jedle.

„Pane Stoughtone?“

„Co zase?“

„Ta kostra přibitá na stromě… A teď ti divní dřevorubci… Nebojíte se, že…“

„No?“

„Že jsou to čáry? Nečisté síly?“

„Neblázni, chlapče.“

Potok jim křížil cestu, ale ta je vedla rovnou k brodu, bez obtíží, dokonce bez namočení třmenů přejeli na druhý břeh. Hned za brodem les prořídl a zanedlouho vyjeli na jeho okraj. Před nimi byla louka, zalitá sluncem, pokosená a vonící senem, shrabaným do kopek. Ismael Sassamon se zastavil, syknul a ukázal rukou. Zbytečně, všichni už viděli.

Vedle jedné nepořádně rozhrnuté kopky stál pěkný strakatý kůň, zapřažený do zeleně natřené káry. Než stačil kdokoliv z oddílu slovem nebo jen gestem projevit údiv, z hromádky sena vyskočil jako vyplašený zajíc plavovlasý, do půli těla svlečený mužský a dal se na útěk k lesu. V běhu mu nepřekážely ani obouruč přidržované plundry. Jen při delších skocích mu padaly, takže než chlápek doběhl k lesu, párkrát zasvítila jeho bílá zadnice.

„Aby mě šlak…“ začal Adam Stoughton, a zarazil se, když uviděl, jak ze sena vstává další postava. Byla to žena.

Jason Rivet otevřel ústa. Abiram Thorpe se zasmál, tesař se přidal a strýc se nahlas rozchechtal. Důstojný Maddox se otočil v sedle a zpražil je pohledem.

„Jako zvířata,“ ucedil. „Podléhají chtíči jako zvěř. Ten smích není na místě, pane Hopwoode, není to důvod k pobavení, pane Stoughtone. Není to jen chlípnost a hřích, ale i porušování zákona. Konstáble Corwine…“

„Raději se postarejme o důležitější věci,“ řekl s důrazem Abiram Thorpe. „Vyptejme se té ženské na cestu.“

„To jsou má slova,“ souhlasil tesař. „Musíme se konečně dozvědět, kde to jsme. Nestrašme tu ženskou zákonem a trestem, nebo se poleká a uteče.“

Nic však nenasvědčovalo tomu, že by se žena chystala utéci. Seskočila z kopky a obula si střevíce. Zapnula si šaty a zahalila různé obliny, až do té chvíle tak dobře viditelné, až se Jasonovi zrychlil dech. Jinoch si všiml, že rychleji dýchá rovněž strýc. A také tesař Stoughton a konstábl. Tím rychleji, čím blíže žena přicházela. Za chůze si prsty vyčesávala stébla z kaštanových, do půli zad dlouhých vlasů.

„Neboj se,“ olízl si Adam Stoughton rty. „Jsme křesťané, poddaní krále a strážci práva.“

„Já se nebojím,“ usmála se žena. Skutečně, bez náznaku strachu si cizí jezdce prohlížela velikýma zelenýma očima. Tenká lněná halenka se jí napínala na prsou. Jason Rivet polkl slinu a uvědomil si, jak se mu sedlo najednou stalo nepohodlné a kalhoty těsné.

„Nebojím se křesťanů, poddaných krále a strážců práva, pokud jimi opravdu jste.“

„Baže jsme,“ přisvědčil Henry Corwin a hrdě vzpřímil svou kostnatou postavu. „Do těchto končin nás přivádí…“

„Záležitost, jež nás přivádí,“ přerušil ho skřípavě důstojný Maddox, „je určena povolanějším uším. A rozumu, který je schopen ji pochopit. Zahal svoji vyzývavou nahotu, ženo!“

Okamžik trvalo, než kaštanovlasé došlo, že důstojný má na mysli její vysoko nad lokty vyhrnuté rukávy a holé paže. Přehodila si přes ramena široký šátek, ale nespustila z pastora oči, což, jak se dalo snadno rozeznat, Maddoxe tuze rozčilovalo.

„V kolonii Massachusettského zálivu,“ zahřímal pastor, jako by na ženu neshlížel ze sedla sivého valacha, leč rovnou ze štítu hory Sinaj, „je necudné obnažování stíháno zákonem. Stejně jako prostopášnost. Vidím, žes na to zapomněla, proto se postarám pomoci tvé paměti. Jakmile se spojím se zdejšími odpovědnými osobami, nechám tě zmrskat. Nyní nám ale ukaž cestu do osady, která je jistě nedaleko. Zaveď nás k někomu, s kým si budeme moci promluvit. K někomu, kdo má náležité postavení, úřad, rozum a pohlaví. Jsi schopna pochopit má slova, ženo?“

„Dokonale.“

„Kdo byl,“ zeptal se ostře konstábl Corwin, „ten, co utekl?“

„Můj manžel,“ vysvětlila klidně kaštanovlasá. „Pracuje v lese. Utekl, protože nemá rád neznámé lidi. Je to cizinec… Švéd.“

„A tamti na mýtině, ha? Také Švédi?“

„Někteří,“ usmála se roztomile žena. „Jsou mezi nimi ještě Holanďané a jeden Nor. Hádám, že jste se s nimi už pokoušeli mluvit, co? Asi jste se moc nedověděli, neovládají naši řeč. Kromě toho, nač to popírat, jsou to prosťáčci…“

„Všimli jsme si. Kde je osada?“

„Kousek odtud u Mischief Creeku. Nazýváme ji rovněž Mischief Creek. Já se jmenuji Frances Flowersová.“

„Nezajímá nás tvé jméno,“ utrhl se na ni Maddox. „Veď nás do osady, ženo. Jak jsem říkal, musíme si promluvit s někým povolanějším, disponujícím rozumem.“

„Pochopitelně,“ nepřelétl jí přes rty ani úsměšek, ale v jejích zelených očích, Jason by to odpřísáhl, zatančily jiskřičky pobavení. „Jak rozkážete, poddaní krále a strážci zákona. S vaším dovolením pojedu napřed, abych na vaši vzácnou návštěvu upozornila kompetentní osoby.“

Maddox se neobtěžoval odpovědět. Kopl svého valacha patou do slabin a zamířil s ním na stezku stáčející se kolem výběžku lesa. Indián běžel vedle něho. Žena, Frances Flowersová, vylezla na svou káru, pronikavě hvízdla a práskla opratěmi. Strakáč trhl ojí a dal se do klusu, lehká kareta poskakovala po hrbolaté cestě jako zelená žába.

„Zostra ta ženská ujíždí,“ uznal Abiram Thorpe. „Jen co je pravda.“

„Na seně,“ zazubil se Adam Stoughton, „jí to určitě taky šlo.“

Strýc William se zachechtal.

Jeli podél potoka, který hned za lesem opouštěl vysoké břehy a rozléval se do šířky. Za vodní plochou, za poli kukuřice a žita, mezi kleny a břízami zasvítily bílé štíty domů. Bylo jich možno rozeznat alespoň tucet.

„Jak to říkala?“ otázal se konstábl Corwin. „Mischief Creek? V životě jsem to jméno neslyšel. Ten potok určitě teče do Swift River, ale nevím nic o osadách na západ od Penacook Plantation a Elwes Marsh. Kdysi tu nějaké byly, ale pokud vím, lehly popelem v pětasedmdesátém, za války krále Filipa.“

„Je to už osmnáct let,“ upozornil ho Abiram Thorpe. „Lidé staví nové domovy, hledají novou zemi. Někdy daleko…“

„Daleko,“ potvrdil trpce pastor. „Někdy hodně daleko. Zvláště, když k tomu mají důvody.“

„Jak to myslíte, důstojný?“

Maddox neodpověděl.

Viděli, jak uhánějící kára zpomalila a poté se zastavila. Frances Flowersová se vyklonila a prohodila pár slov s někým, koho přes kukuřici neviděli. Pak hvízdla a rozjela se k osadě. Pobídli koně, aby zjistili, s kým žena hovořila. Byla to dívenka snad desetiletá, která nesla koš s klasy. Zastavila se a zvedla hlavu. Oči měla stejně zelené jako Frances Flowersová, též stejné kaštanové vlasy pod slaměným kloboukem.

„Co to ta Frances vykládala,“ promluvila nebojácně, prohlížejíc si jednoho jezdce po druhém. „Jaký osel? Žádného osla nevidím, jenom samé koně. A ty, ty jseš Indián?“

Ismael Sassamon lehce přikývl. Maddox pobídl koně, ale Adam Stoughton svého pozdržel, zůstal vzadu a jel vedle děvčátka. Stejně tak Henry Corwin. Také Jason Rivet.

„Mohu,“ navrhl tesař, „tě svézt, panenko?“

Děvče pohodilo hlavou a ohrnulo nos.

„Ne, děkuji pěkně. A nejsem žádná panenka, jsem Verity Clarková.“

„Ha. Myslel jsem, že Frances Flowersová je tvoje matka. Jste si tak podobné…“

„Frances je moje sestřenice, kdepak matka. Ona nemá děti. Ale snaží se, jak jen může. Při každé příležitosti. Dokonce i když Arne Lennart, její muž, pracuje vlese, Frances za ním jezdí. Dělají spolu dítě.“

Tesař se rozkašlal, zmlkl a zaryl pohled do koňské hřívy. Konstábl si dítě bedlivě prohlížel.

„Ten Švéd,“ zajímal se, „se jmenuje Lennart. A tvoje sestřenka Flowersová. Jak je to tedy s tím jejich manželstvím?“

„Eee?“

„Tvoje sestřenice nenosí manželovo jméno.“

„A proč by měla?“

Corwin se odmlčel. Jen na chvíli.

„A tvůj otec? Jak se jmenuje?“

„Táta umřel.“

U studánky, na peřím posetém paloučku se pásly husy. O něco dále uviděli ve stínu starých klenů hřbitov. Hrobů bylo hodně. Bilo to do očí.

Na kraji osady narazili na velikou stavbu, prozatím jen konstrukci z nových, bílých trámů. Bouchala kladiva, na stavbě pracovalo několik mužů. Před kopyty Maddoxova siváka proběhl zrzavý kocour a pelášil k plotu.

„Je to pravda,“ promluvila opět Verity Clarková, „že ve městech jsou stroje?“

„Jaké stroje?“

„Takové, co samy dělají různé věci. Co mají kola a kladky.“

„Jako žentoury? Mlátičky? Hamry?“

„Ano. A různé vehikly, co jezdí po cestách?“

„Ovšem.“

„Ach. To musí být hezké.“

„A jakpak,“ otočil se důstojný Maddox prudce v sedle a pohlédl na děvče jako jestřáb, „se daří Janet Hargravesové?“

„Komu?“

„Janet Hargravesové, té cizí paní, která k vám přišla… Nedávno. Měla nemocnou nohu. Už se uzdravila? Noha ji už nebolí?“

Dívenka na něho zírala široce otevřenýma očima. Pusu otevřela ještě více. Buď je tak chytrá, pomyslel si Jason Rivet, nebo opravdu nic neví, nic neviděla. Pastorův lstivý manévr vyšel vniveč. Maddox očividně dospěl ke stejnému názoru, protože pobídl koně a přestal si děvčátka všímat. Verity Clarková nahlas vydechla. Poskakovala vedle Jasonova koně a něco si prozpěvovala.

Byli už tak blízko stavby, že kromě bouchání kladiv už slyšeli i skřípot pil a cítili ostrou, štiplavou vůni čerstvého borového dřeva. Tesařů bylo šest. Adam Stoughton ocenil jejich dílo okem odborníka.

„Dobrá práce,“ pochválil. „Jde jim to od ruky.“

„Je to vidět.“

Tesaři si všimli cizích jezdců a přerušili práci. Jason Rivet údivem zatajil dech. Rozum se tomu zdráhal uvěřit, ale jinoch by přísahal, že tihle muži jsou dřevorubci, které nedávno potkali v lese a kteří se sem nějakým záhadným způsobem dostali před nimi. Tesaři byli stejně plavovlasí, měli stejné široké tváře bez obočí a řas. A stejné prázdné oči, ve kterých marně hledal nějakou reakci.

„Buďte zdrávi. Přijíždíme z Watertownu. Jsme poddaní krále a strážci práva…“

Maddox se zarazil. Pochopil, stejně jako ostatní, že další slova jsou zbytečná.

„S nimi,“ potvrdila Verity Clarková vysokým hláskem to, co bylo zjevné, „si moc nepopovídáte. Neboj se jich, Adriane van Rijssele, oni ti neublíží. Vraťte se k práci.“

„Tot Uw dienst, juffrouw.“

Vjeli mezi domy. A ihned spatřili ty, jež na ně čekaly na verandě jednoho z nich.

Jedna z žen byla jim už známá Frances Flowersová. Nápadná podoba druhé, o něco starší, s malou Verity jim nemohla ujít, musela to být její matka. Třetí žena byla vysoká a hubená, její lícní kosti se ostře rýsovaly pod voskovou kůží ve tváři, zpod čepce se draly šedivé pramínky vlasů. Čtvrtá žena, neobyčejně krásná, měla vlasy černé a lesklé jako havraní peří a rty rudé jako krev. Jednoduchý kabátek, hladká bavlněná sukně a bílá zástěra jí slušely více než hedvábí a atlas vznešené choti guvernéra kolonie. Ale nejpodivnější byla ta pátá.

Pátá žena seděla v houpacím křesle s vysokým, vyřezávaným opěradlem. Byla stará a tlustá. Měla černý klobouk s přezkou a krátkou, rovněž černou pelerínu. Oči měla tak světlé, že vypadaly, jako kdyby neměly duhovku, pouze tmavou tečku zřítelnice. V těch očích bylo něco, cítil Jason Rivet, co člověka nutilo uklonit se, sklopit zrak, přiznat se ke snězení cukroví ve spíži. Z té ženy vyzařovala autorita, třebaže Jason to slovo neznal.

„Potkala jsem je na poli, babičko,“ vypískla do ticha Verity Clarková. „Jsou to poddaní krále a ještě něco.“

„To už víme,“ podotkla Frances Flowersová a poťouchle se usmála. „Projevili jste, pánové, přání hovořit s někým, kdo má náležité postavení a pohlaví. Tady jsme.“

„Vítám vás, pánové,“ přivítala je otylá, světlooká žena. Kdyby Jason uslyšel její hlas za zády, byl by pevně přesvědčen, že promluvila mladá dívka. „Vítám vás v Mischief Creeku. Jsem Dorothy Suttonová.“

„Co je to za komedii?“ vyštěkl pastor Maddox. „Posmíváte se nám? Kde je tvůj manžel, ženo?“

„Nevšimli jste si hřbitova za osadou. Tam odpočívá, nechť je Pán milostiv jeho duši.“

„Chceme mluvit s muži!“

„Mluvili jste,“ nezmizel ze rtů Frances Flowersové ani na okamžik uštěpačný úsměv. „S dřevaři. A s tesaři, kteří stavějí sýpku. Nestačilo vám to?“

„Jiní tady nejsou?“

„Jsou, jistěže jsou,“ promluvila ta krásná, černovlasá. „Třeba tamhleten.“

Mezi chalupami šel muž v krátkých kalhotách a tlačil kolečka plná hnoje. Když procházel kolem, věnoval jim jeden netečný pohled a přidal do kroku. Konstábl Corwin potichu zaklel, tesař Stoughton se ušklíbl a strýc William si odplivl. Důstojný Maddox slyšitelně zaskřípal zuby.

„Takže tady nejsou…“ zachroptěl, odkašlal si. „Nejsou tu jiní muži? Vaši otcové? Bratři? Žádná z vás nemá manžela?“

„Nemá,“ potvrdila Dorothy Suttonová. „Osud nám nebyl příznivě nakloněn. Proto vás v Mischief Creeku mohu přivítat pouze já, nikdo jiný. A se mnou paní Faith Clarková, Annabel Prentissová a Jemima Tyndallová.“

Její jasný pohled zjevně působil i na pastora, poněvadž když se ozval, zmizel z jeho hlasu dosud potlačovaný hněv. Zdánlivě.

„Nu což,“ pokrčil rameny, „těžce vás náš Pán zkouší. Jistě se vám nežije snadno bez mužů.“

„To se stává.“

„Slyšte tedy. Jsem John Maddox, pastor z Watertownu v hrabství Middlesex. Zde je pan Henry Corwin, konstábl téhož hrabství. Rovněž ostatní pánové jsou ve službách zákona. Pronásledujeme uprchlou vězenkyni jménem Janet Hargravesová. Můžete mi o ní něco říci?“

„Nic.“

„Připomínám, že každý královský poddaný je povinen ze všech svých sil napomáhat právu. Kdo ukrývá zločince anebo mu pomáhá, musí být potrestán stejně jako on.“

„Vím to. Co, smím-li se zeptat, provedla inkriminovaná Janet Hargravesová?“

„Provinila se zločinem čarodějnictví.“

„Prosím?“

„Janet Hargravesová,“ vrátila se do pastorova hlasu opět zlost a netrpělivost, „je čarodějnice. Provozovala černou magii a byla za to odsouzena pravomocným soudem.“

„Proto stíháte tu Janet Hargravesovou až z Watertownu? Od samého Bostonu? Za čarodějnictví?“

„Přesně tak. Odpověz na mou otázku, ženo.“

Dorothy Suttonová se na něj dlouho dívala.

„Nevím nic o žádné Janet Hargravesové,“ promluvila konečně. „Ani o jiných osobách stíhaných za černou magii. Nemohu vám pomoci, pánové. Přesněji řečeno, nemohu vám pomoci jinak nežli pohostinstvím. Jídlem, nepohrdnete-li naší skromnou stravou. Noclehem, pokud jste nenavykli většímu pohodlí.“

Adam Stoughton, Henry Corwin a Abiram Thorpe ochotně sesedli z koní, strýc William je líně následoval. Důstojný Maddox zůstal v sedle a upíral zrak na ženu v houpacím křesle.

„Jsme dobří puritáni a ctíme zákony kolonie,“ promluvil a ukázal prstem na Frances Flowersovou. „Tuto ženu jsme přistihli, kterak se oddává neřesti a chtíči. Za bílého dne. Co na tom, že s manželem. Jak píše apoštol Pavel Thessalonickým: Tať jest zajisté vůle Boží, totiž posvěcení vaše, abyste se zdržovali od smilstva.“

„Týž Pavel,“ tvář Dorothy Suttonové se ani nezachvěla, „píše v epištole Korintským: Všechny věci vaše ať se dějí v lásce. A Kniha přísloví praví: Raduj se z ženy své, laně milostné a srny utěšené, prsy její ať tě opojují všelikého času, v milování jejím kochej se ustavičně.“

„Zmlkni, ženo!“ vycenil Maddox zuby jako vlk. „Zajisté není nic horšího než hlásání slova Božího stvořením, které nebylo obdařeno myšlením. Zavání mi to kacířstvím, bezbožnými názory antinomiánů. Jmenovitě Anny Hutchinsonové. Neznáš náhodou to jméno – Anna Hutchinsonová? I ty se mi jevíš jako taková, jež by chtěla být spíše mužem než ženou, spíše kázajícím než posluchačem, spíše poroučejícím než podřízeným. Musíš poznat, kde je tvé místo!“

„Nemohu než souhlasit, důstojnosti.“

Maddox ještě chvíli vyčkal, aby to nevypadalo, že se tak rychle vzdal, potom sesedl ze siváka.

„Přijmeme tvé pohostinství, ženo.“

„Odvedeme vaše koně do stáje. Postaráme se o ně.“

„O to se postará Indián. Vezmi koně, Ismaeli.“

„Ismaeli,“ zopakovala zamyšleně Dorothy Suttonová. „Jak trefné jméno – Ismael, syn Hagar. Je psáno: Budeť pak lítý člověk, ruce jeho proti všechněm a ruce všech proti němu, stát bude proti svým bratřím.“

„Ismael Sassamon,“ odtušil Maddox, „je pokřtěný divoch. Získal milost Boží. Pravdou sice jest, že z pohana, stejně jako z divého zvířete, jeho divokost zcela vykořenit není možno. Ismael však od dětství, každé ráno a každý večer naslouchá v mém domě slovům Písma, modlitbám a žalmům. Tak činila již jeho matka. Nemusíte se ho bát.“

„Nebojíme se. Zvu vás dále, jak káže křesťanský mrav. Host do domu, Bůh do domu.“

„Jeho jméno budiž pochváleno. Hned přijdeme, jen co si vezmeme své věci.“

Sotva ženy zmizely v domě, pastor se obrátil ke svému oddílu. Obličej měl stále zkřiven, jenže teď připomínal Jasonovi spíše lišku než vlka. Všiml si toho i konstábl Corwin.

„Podezíráte je…“

„Podezírám,“ odsekl polohlasně Maddox. „Ti cizinci by mohli být nějací uprchlíci, po návratu to musíme oznámit do Hartfordu a Providence, možná bude třeba poslat zprávu až do Albany. Zato ty ženštiny páchnou herezí anebo sektářstvím. Bezbožnými myšlenkami bostonských sekt, různých Dyerových a Hutchinsonových. Anebo patří k nějakým kvakerským odpadlíkům, ti mají ve zvyku usazovat se daleko od lidí. Musí se o tom dozvědět guvernér. Nyní ale musíme splnit důležitější úkol: dopadnout čarodějnici Hargravesovou. Není vyloučeno, že ty ženské lžou, že ji někde tady ukrývají. Musíme postupovat chytře. Slyšte tedy. Nechejme se pozvat a pohostit, ale jeden po druhém bude každý z nás vycházet ven a dobře se porozhlédne po osadě, podívá se do domů i do stodol, jestli někde za okénkem neuvidí čarodějnici. Ty, Ismaeli, nechej koně v maštali, pak obejdi celou osadu a hledej stopy, které by mohly vést do lesních chat nebo do seníků. Když se chce někdo schovat, obyčejně uteče z osady do lesa.“

„Důstojnosti,“ řekl s obdivem Henry Corwin. „Vy byste měl být konstábl, ne pastor.“

Maddox jeho pochvalu nekomentoval a pokračoval:

„Jestliže některá z těch žen, až budeme uvnitř, opustí místnost, někdo z nás půjde za ní a bude dávat dobrý pozor…“

„To se hned dovtípí…“ vyhrkl Abiram Thorpe.

„O to jde, aby se dovtípily a dostaly strach. Zloději hoří oheň za patami. Třeba se nám podaří čarodějnici vyplašit a když se dá na útěk, Ismael ji lapí.“

„Jako duchovní mrháte svým nadáním,“ prohlásil uznale Corwin.

„Ismaeli, do maštale. Pane Stoughtone, jako první projdete s chlapcem osadou a prozkoumáte ji. Ale vraťte se brzy, ať nevzbudíme podezření.“

„Hodně brzy,“ zamručel pod nosem tesař. „Z chalupy voní jídlo, až se mi kroutí střeva. A místo ke stolu mám jít na výzvědy. Pojď, hochu.“

Uprostřed uličky si hrály tři děti – tři dívenky. Dvě se snažily nasadit psovi na hlavu čepec a uvázat jej na mašli. Třetí, byla to Verity Clarková, roztáčela dlouhým prutem zvláštní hračku složenou z mnoha koleček. Uviděla je a zamávala jim rukou. Adam Stoughton rovněž zamával a nuceně se usmál.

„Šlak aby toho Maddoxe trefil,“ zahučel. „Jak si to špiclování představuje? Mám se těm babám dívat do truhlic a do komod? Anebo rovnou pod postele a do nočníků?“

„Důstojný pravil,“ osmělil se Jason, „že máme dávat pozor na okna. A právě teď se tam, jak jsou ty zelené okenice, pohnula záclona… Viděl jsem…“

„Pozorují nás…“

Skutečně byli sledováni, a nejen skrytě, přes záclony v oknech, ale rovněž zjevně, ba ostentativně. Dvě dívky, žádná nebyla starší než Jason, si je pozorně prohlížely přes plot, ani se nesnažily schovat za vysoké slézy. Jedna byla černá, druhá plavá, obě tuze hezké. Jason cítil, jak se červená. Odvrátil hlavu. Na protější straně ulice, na verandě ověšené svazečky bylin, seděla na lavičce dosud mladá, avšak dost korpulentní žena a kouřila dýmku. Rovněž ona jim vesele zamávala. Tesař tentokrát neodpověděl.

„Divné ženské,“ zamumlal, „potká člověk v lesních osadách.“

„Pane Stoughtone?“

„Slyším.“

„Pastor říkal, že jsou to anto… niáni…“

„Antinomiáni, jako Anna Hutchinsonová. A Mary Dyerová, kterou v šedesátém roce oběsili v Bostonu. Obě kázaly, že Boží přikázání není nutno za každou cenu dodržovat. Měly hodně přívrženců, dovedeš si představit, kolika lidem by se líbilo, že by si každý dělal, co ho napadne.“

„Důstojný ještě říkal,“ ohlédl se Jason přes rameno na veselou ženu s dýmkou, „že to mohou být kvakeři, odpadlíci. A co když… Pane Stoughtone, co když…“

„Když co?“

„Co když jsou to čarodějnice? Samé čarodějnice? Celá osada čarodějnic?“

„Neblázni, hochu.“

„Ti muži jsou jako uhranutí… A ta kostra v lese… Pane Stoughtone? Vždyť v Salemu…“

„Řekl jsem, ať neblázníš. Pojď, vrátíme se. Když si vzpomenu, jak to jídlo vonělo, sbíhají se mi sliny.“

Obě dívky za plotem, černá i plavá, je sledovaly pohledy. Oči měly lesklé, zářící, dotěrné. Drzé. Nestydaté. Jason Rivet sklopil zrak. Ale cítil, jak se mu ježí vlasy v týle.

*

To vonící jídlo byly fazole na slanině v hlubokých miskách, podávané s čerstvě upečeným chlebem a džbánky javorového sirupu. Jason a truhlář jedli rychle a hltavě. Konstábl Corwin a Abiram Thorpe využili příležitosti a naložili si druhou porci. Strýc William odstrčil prázdnou misku a vložil si do úst žvanec tabáku. Důstojný Maddox se postil.

Mladé ženy, které je obsloužily, ihned opustily místnost. Odešly s nimi též Faith Clarková, matka malé Verity, a Frances Flowersová. Jason zahnal myšlenku, vhánějící mu ruměnec do tváří, že se Frances vrátila na louku do kopky sena. Násilím zapudil neodbytnou a náramně podrobnou představu toho, co tam provádí se svým Švédem.

Ve světnici s nimi zůstala světlooká Dorothy Suttonová a spolu s ní dvě další ženy: hubená Jemima Tyndallová a krásná Annabel Prentissová. Když Jason a tesař přišli, důstojný Maddox tu krasavici právě napomínal. Již dříve, v Penacooku a v Elwes Marsh, Maddox podobně reagoval na údiv místních obyvatel.

„Nechápu, čemu se divíš, ženo! Kdyby šlo o vraha, rváče, lupiče anebo zloděje koní, nikdo by se nad naším pronásledováním nepozastavoval. Kdyby vás v této osadě někdo oloupil anebo vypálil, kdyby některou z vás znásilnil, samy byste stíhání ze všech sil podporovaly a chtěly byste vidět zločince dopadeného a potrestaného. Zato když pronásledujeme čarodějnici, kdekdo se diví, kroutí hlavou, ohrnuje nos. Myslí si, že to nevidím. Zločin čarodějnictví je stejně nebo ještě více odsouzeníhodný jako loupež, vražda či znásilnění. Otcové Poutníci ustanovili, že kolonie Massachusettského zálivu bude spravována dle zákonů Božích. V knize Exodus stojí: Čarodějnici nedáš…“

„…naživu býti,“ dokončila nevzrušeně Dorothy Suttonová a položila si do klína bubínek na vyšívání. „Víme, důstojnosti, četli jsme to. A že se tomu někdy divíme, to nám odpusťte, taková je už naše plytká a nedokonalá ženská mysl. Nekárejte nás tedy, ale pokračujte ve vyprávění. Rády bychom si poslechly, co se vlastně v Salemu seběhlo. Nějaké zvěsti se k nám, do Mischief Creeku, sice donesly, leč není nadto, dovědět se něco od člověka tak moudrého a zbožného.“

Maddox zafuněl a narovnal se na lavici. Stále si nebyl jist, zda se mu světlooká posmívá anebo skutečně mu prokazuje úctu. Rozhodl se pro to druhé.

„V Salemu v hrabství Essex,“ dal se do dalšího vyprávění, „bezbožní lidé a čarodějníci uzavřeli smlouvu se Satanem. Nebýt ostražitosti lidí ctnostných a bohabojných, vyvolané zlo by jako malomocenství rozežralo lidská srdce. Padly by kostely a svět by zahalila věčná noc. Všechno způsobila černá pohanka nosící nekřesťanské jméno Tituba. Kdosi z New Yorku, nevzpomínám si kdo, to dobře řekl, že z těch pohanských negrů vzejde jenom zlo. Nedobře se stalo, že sem z Afriky připlouvají.“

„O tom není pochyb,“ navlékla Dorothy Suttonová nit do jehly. „V tom s vámi musím souhlasit, důstojnosti. Jakož i s tím prozíravým mužem z New Yorku. Skutečná líheň mudrců je ten New York.“

„Tak jest,“ přikývla Jemima Tyndallová. „Také jsem slyšela a také si nevzpomínám, od koho, že se nedobře děje, když k nám ty Afričany zveme a dovolujeme jim připlouvat do naší země.“

Konstábl Corwin se hlasitě rozkašlal. Strýc William si poslintal vousy, ale neplivl, zadržel ho pohled na čistě vydrhnutá, bílá prkna podlahy. Maddox na chvíli ztratil řeč, pouze na hubenou ženu civěl vzteklým pohledem.

„Jsi cítit kvakerstvím, ženo,“ ucedil po chvíli pomalu a zřetelně. „Obchod otroky je navzdory kvakerským žvástům povolen jak zákonem lidským, tak Božím. Písmo praví: Otroci a otrokyně, kteréž míti budeš, budiž z pronárodů těch, kteříž jdou vůkol vás. Že je otroctví špatné a hříšné, to vydumali kvakeři a budou za to zatraceni. Jenže já jsem mluvil jen o negrech, o tom, že tady negry nechceme. V Anglii je dost těch, kdož zbloudili, dostali se do sporu se zákonem a musí si odpykat trest. Proč mají hnít v žalářích, proč mají být vysazováni na pusté ostrovy, ať je radši do kolonií pošlou, k nám i do Virginie, zde mohou v potu čela pracovat k obecnému prospěchu.“

„Aha,“ zakývala chápavě hlavou Jemima Tyndallová. „To je rozdíl.“

„Je,“ hovořil Maddox stále, jako kdyby kázal. „Veliký rozdíl, ženo.“

„Za černochy se musí draze platit,“ neodplivl si strýc William na podlahu ani tentokrát. „Ptáčci z Newgate by byli zadarmo.“

„A křesťan je křesťan,“ doplnil konstábl Corwin. „K negrům má ďábel neustále cestu otevřenou, poněvadž z černé Afriky pocházejí. Kdo se v pohanství zrodil a v modloslužebnictví vyrostl, z toho peklo ani svěcená voda nevyžene. Tituba ze Salemu je toho důkazem.“

„No právě,“ připomenula Dorothy Suttonová, prošívajíc jehlou bubínek. „Odbočili jsme od věci. Vraťme se do Salemu v hrabství Essex, důstojnosti.“

„Čarodějnictví tu i před Salemem kvetlo,“ ozval se až dosud mlčící Abiram Thorpe. „Už to bude nejmíň deset let, co chytili jednu čarodějnici přímo v Bostonu.“

„Čarodějnice Gloverová,“ spolkl tesař lžíci fazolí a kývnutím dal najevo, že o tom případu slyšel. „Oběsili ji. Provozovala čarodějné rejdy, uřknula nějakého bostonského zedníka…“

„Johna Goodwina,“ opět se ukázalo, že nejvíce o tom ví důstojný Maddox. „Čarodějnice Gloverová sužovala svými kouzly poctivého zedníka Johna Goodwina a jeho ženu a jeho dítka. Šila hadrové loutky a vycpávala je magickou směsí, hlavně kozí srstí…“

„Ach!“ zalomila přehnaně rukama Annabel Prentissová. „Kozí srstí! Hrůza!“

„Jak prokázalo vyšetřování,“ pokračoval konstábl, „pocházela ta Gloverová z Irska. Čert se vždycky drží těch prokletých papeženců. Všechno zlé přichází skrze papežence!“

„Dozajista,“ přisvědčila vážně Dorothy Suttonová.

„Na pusté ostrovy s nimi,“ dodala Jemima Tyndallová, ale zmlkla pod přísným pohledem světlooké ženy. Dorothy Suttonová si prohlédla výšivku a vyzvala pastora:

„Mluvte, důstojnosti, mluvte. Posloucháme vás pozorně.“

„Satan nezahálí,“ pokračoval Maddox opět kazatelským tónem. „Neúnavně uvádí lidi v pokušení. Kdo je slabý duchem a vírou, snadno se může ocitnout v jeho spárech. Uvědomte si, že se to týká zejména žen.“

Jemima Tyndallová a Annabel Prentissová sklonily hlavy a jako na povel se přežehnaly. Pastor dal kývnutím najevo své uznání.

„Ďábel,“ navázal, „který přibyl do hrabství Essex bezpochyby prostřednictvím černošky Tituby, nalezl v Salemu úrodnou půdu pro své nečisté sémě. Záhy dal o sobě vědět. V měsíci únoru loňského tisícího šestistého devadesátého druhého roku začaly ty děsivé události. Několik mladých děvčat, mezi nimi Elizabeth, dcerka důstojného Parrise, dále Abigail Williamsová, Anna Putmanová, Sára Wibberová, Susan Sheldonová a Mary Walcottová začalo jevit známky posedlosti. Vykřikovaly nesrozumitelná slova a svíjely se v ukrutných křečích…“

„Prokristapána,“ zalomila rukama tentokrát Jemima Tyndallová, ale stejně přehnaně jako prve Annabel Prentissová. Konstábl Corwin si obě ženy nepřestával měřit podezíravým zrakem.

„Nepomohlo proti těm křečím pouštění žilou, ba ani klystýr,“ pokračoval Maddox, ničeho si nevšímaje, a jak se zdálo, blízký transu. „Avšak dívky vyznaly, kdo je trýzní a mučí. Byla zatčena a vyslechnuta černá čarodějnice Tituba, ta se přiznala ke spolku s ďáblem a vyzradila též další ďáblovy spřežence. Jako první Sáru Goodovou…“

„Sáru Goodovou!“ tentokrát se strýc William neovládl a plivl na podlahu. Zbrunátněl a rozmazal tabákovou slinu podrážkou.

„Sára Goodová, pekelná fúrie,“ rozkašlal se, „byla nejhorší ze všech čarodějnic. Chovala v domě ďábelské potvory: černého psa, divného žlutého ptáka, nějaké chlupaté zvíře a kocoura, kterému říkala Tailrings. To nebyl kocour, ale hotová bestie s ocelovými drápy, veliká a zuřivá jako tygr lidožrout.“

„Létala na koštěti,“ přisadil si Abiram Thorpe. „Na černé sabaty. Spolu s tou… No… Porodní bábou z Andoveru. Jak se to jmenovala?“

„Marta Carrierová,“ vzpomněl si konstábl. „A ta třetí se jmenovala Nurseová. Rebeka Nurseová.“

„Neustále někam zabíháme,“ upozornila vlídným hlasem Dorothy Suttonová. „Nedržíme se tématu. Vraťme se k Sáře Goodové. Co vlastně měla na svědomí? Krom toho, že měla psa, kocoura a kanárka?“

„Sára Goodová,“ řekl suše Maddox, „byla nesmírně zatvrzelá, k ničemu se nepřiznala a odmítla prozradit své společníky. Naštěstí jedna z těch dříve zmíněných dívek, ctnostná Anna Putmanová přiznala, kdo ji nutil k pekelným rejdům a koho viděla létat na sabaty, kde se nevýslovně odporným způsobem hanobila Svátost. Mladinká Anna Putmanová…“

„Obvinila koho jen mohla,“ zvedla Dorothy Suttonová bubínek a prohlédla si výšivku. „Zvláště ty, s nimiž se někdy nepohodla.“

„Odhalila viníky,“ vyjel Maddox hněvivě. „Viníky, ženo! Všechny z hrabství Essex, kdož uzavřeli smlouvu s ďáblem, provozovali čarodějnictví, škodili dobrým lidem a chystali se svrhnout křesťanský řád a nastolit vládu Satana. Soud přijal obžalobu a zvážil důkazy. Důkazy byly nezvratné. Viníky stihl tvrdý, leč zasloužený a spravedlivý trest. George Burroughs, Bridget Bishopová, zmíněná Sára Goodová, Rebeka Nurseová, John Proctor a jeho žena Alžběta, John Willard, Marta Carrierová a její dva potomci, Giles Cory a jeho žena Marta skončili na šibenici na Gallows Hill.“

Domluvil. Ze stavby sýpky sem doléhalo bouchání kladiv. Zakokrhal kohout. Jemima Tyndallová si hrála se stužkou, navíjela ji na prst. Annabel Prentisová přehodila nohu přes nohu a dráždivě pokyvovala šněrovacím střevícem. Jason Rivet si všiml, že tesaři Stoughtonovi div nevypadly oči z důlků, jak okouněl na štíhlý kotník a odhalenou část lýtka.

„Celkem,“ přerušila ticho Dorothy Suttonová, „devatenáct oběšených. Dva lidé zemřeli ve vězení. A Giles Cory, ten nebyl vůbec oběšen, ale surově ubit, ukamenován. Dokonce i k nám, do divočiny, se ledacos donese. Ale přesto se v Salemu málo snažili, málo. Ve Starém Světě pouze jediný biskup z Bambergu poslal na hranici šest set žen. Tak mne napadá, důstojnosti, proč jste v Salemu věšeli, proč jste neupalovali? Vždyť upalovat lidi radí Bible. Stojí v ní přece: Všeliký strom, kterýž nenese ovoce dobrého, vyťat a na oheň uvržen bude. A na jiném místě: Nezůstal-li by kdo ve mně, vyvržen bude ven jako ratolest a uschne. A budou sebrány, na oheň uvrženy a shoří.“

„Mlč, ženo!“ zahřímal pastor. „Jsem tvým hostem, nestrpím však, aby se taková hříšná nádoba oháněla slovem Božím. Víš ty vůbec, co je to hřích? Hříchem, smrtelným hříchem je pochybovat. A znevažovat. Bezmyšlenkovitě jako papoušek opakuješ slova Písma, možná znáš i podobenství o pšenici a koukolu, znáš, leč smyslu nerozumíš. To ďábel byl tím nepřítelem, jenž nasel koukol mezi pšenici. Sklizní je míněn poslední soud, kdy ženci budou andělé. A však zde, na zemi, musíme ten přetěžký úkol vzít na svá bedra my, duchovní a soudci, my musíme oddělit zrno od plev, potírat zlo a válčit se Satanem. Zakolísáme-li, nebudeme-li pevní ve víře, zhroutí se řád a nastane chaos.“

Dorothy i ostatní ženy se popadly za hlavy, jako by je to, co důstojný Maddox řekl, nesmírně vyděsilo. Corwin opovržlivě zafrkal, ale pastor si toho nevšiml. Pokračoval v kázání.

„Jsme ve válce!“ křičel rudý v obličeji. „Ve věčné válce s ďáblem i jeho pozemskými přisluhovači! Jsme obklíčeni nepřáteli! Na severu jsou Francouzi, na jihu španělští modláři, odvěcí nepřátelé pravé víry! Abychom jim mohli vzdorovat, musíme zachovat řád! Všichni, kteří stejně jako ty čarodějnice narušují řád a šíří zmatek, jsou zrádci a zaprodanci našich nepřátel! A pro takové je pouze jeden trest – smrt! To si žádá právo, to si žádá Bůh! Kdo obhajuje čarodějnice a zrádce, sám je zločincem a zasluhuje stejný trest! Bůh jej ztrestá, jako ztrestal Achaba! Ani my nepoznáme slitování, dopadneme prokletou čarodějnici a vyneseme nad ní ortel. I splní se slova Písma, že psi budou trhat Jezabel pod hradbami Jizreel!“

Za oknem dramaticky zavyl pes. Pak na dlouhou dobu nastalo ticho.

„Omluvte mne, pánové,“ vstala posléze Annabel Prentissová a vláčným, takřka smyslným gestem si uhladila sukni. „Volají mne povinnosti.“

Sotva odešla, dal Maddox pohledem dost zřetelné znamení Abiramovi Thorpeovi. Než ale lovec stačil postavit hrnek, vyskočil od stolu Adam Stoughton. Pastor souhlasně kývl, lovec si vydechl úlevou a vzal si misku kukuřičné kaše.

„Já také…“ vyhrkl Jason Rivet, kterému už hlasitě škroukalo v útrobách. „Já také musím…“

Dorothy Suttonová se mateřsky usmála:

„Za dům a doleva, chlapče. Určitě trefíš.“

*

Za chvíli už Jason Rivet seděl na ohlazené desce s kulatým otvorem. Jeho trávení prudce reagovalo na první sytou stravu po dvou dnech. Jinoch odháněl mouchy a vyhlížel ven skrze srdíčko vyřezané ve dveřích. To je divná osada, přemítal, dokonce i záchod je tady nějaký divný. Mám pocit, že je to začarované místo, i když to tesař nepoznal a vysmál se mi. Kdo ví, uvažoval, kam šel Stoughton za tou hezkou černovlasou Annabel Prentissovou? A kdo ví, kde se potlouká a co právě dělá Ismael Sassamon? Zdalipak něco vypátral?

*

První stopy, které Ismael Sassamon objevil, vedly přes humna k řece. Indián slyšel od vody bušení palic na prádlo. Žádná z pradlen ale nemohla být pronásledovaná Hargravesová. Ta žena kulhala, Ismael už znal otisk její nohy tak dobře, že by jej poznal i v noci.

Zahnul za roh dřevěné kůlny a podél řady slunečnic došel k záhonům zeleniny. Ucítil dým a spatřil úly. Dvě ženy v širokých kloboucích a síťkách přes obličej vykuřovaly hlasitě bzučící včely a vybíraly med. Ismael včelařky chvíli pozoroval. Jedna z nich byla podle vzrůstu spíše ještě dívenka, druhá, vyšší, postavou připomínala Hargravesovou, ale Indiánovo cvičené oko ihned poznalo, že to nemohla být ona – pohybovala se jinak.

Kráčel dále. Za dalším plotem, před otevřeným dřevníkem narazil na Faith Clarkovou, matku malé Verity.

Uklonil se, sehnul hlavu a se sklopeným zrakem chtěl ženu minout. Jenže když procházel okolo, chytila ho za paži. Pokusil se jí vytrhnout, nedovolila mu to. Polekaný Indián se plaše rozhlédl.

„Neboj se,“ řekla.

To se ti snadno poví, Jengizko, pomyslel si. Za něco podobného, za mnohem nevinnější, letmý kontakt s bílou ženou byl před dvěma lety nemilosrdně zbičován. Až do krve.

„Nikdo nás nevidí a neuvidí,“ zdálo se, že žena čte jeho myšlenky. „Chtěla jsem ti jen položit pár otázek, biblický Ismaeli. První otázka je, zda víš, že se vůbec nejmenuješ Ismael Sassamon?“

Jeho temná, ostře řezaná tvář se nepohnula.

„Nevíš,“ odvětila si sama, když se nedočkala jeho odpovědi. „A z jakého jsi kmene, víš? Odpověz.“

„Passamaquody.“

Uprostřed dřevníku, obsypán pilinami a třískami, stál velký špalek na štípání dříví. Faith Clarková na něj položila několik předmětů. Ismael Sassamon se zachvěl. Uvnitř. Navenek neprojevil sebemenší náznak zaskočení.

Wampum z bílých a červených mušlí. Tři svázaná orlí pera. A pokomokon – hranatý kyj z tvrdého dřeva.

„Jistě tě zajímá,“ pokračovala žena a bedlivě si ho prohlížela, „a zároveň hněvá shoda okolností, že právě ty sloužíš jako honící pes potomkovi baptistického kazatele a děvky z East Endu, která byla vytažena z vězení Newgate, násilím naložena na loď a poslána do Nového Světa. Ty nejsi Passamaquody a nejmenuješ se Ismael.“

Ani tentokrát na sobě Indián nedal nic znát.

„Nejsi Passamaquody a nejmenuješ se Ismael,“ zopakovala zpěvavě Faith Clarková. „Pocházíš z rodu Losů, z kmene Wampanoagů a tvé jméno je Pokumtuk, syn Wahunsy, syna Ninigretova. Ta, kterou jsi považoval za svou matku, zatajila tvé pravé jméno a tvůj původ, aby se nikdo nedověděl, že jsi dítětem Menomini, vlastní sestry Metacoma, velikého sachema Wampanoagů. Ano, toho, kterému Jengizi říkali král Filip, vůdce velkého povstání z roku šestnáct set sedmdesát pět. Toho, jehož jméno dodnes vyvolává u Jengizů strach, probouzí v nich vzpomínky na krev a oheň.“

Eia ei ei, eia ei

Eia ei, ho oho ei

Ate, heie lo

Ate, heie lo

Nedokázal ani zachytit okamžik, kdy se sám začal pohupovat a potichu se připojil k jejímu zpěvu.

„Třeste se, Jengizi! Táhnou Wampanoagové, přicházejí Narrangaseti a Nashuové, kráčejí Nipmuckové a Pequoti! Pomsta! Budeme prolévat vaší krev, Jengizi, zaženeme vás do moře, z něhož jste přišli, abyste nás zabíjeli zbraněmi i chorobami. Pomsta! Dobrý běloch, mrtvý běloch! Pamatuješ, Pokumtuku, synu Wahunsův? Bylo ti jen šest let, ale musíš si to pamatovat! Jak tekla krev Jengizů pod noži a tomahawky bojovníků, jak vyděšeně prchali, jak hořela jejich sídla. Musíš si pamatovat, jak lehly popelem osady Swansea a Taunton a Middlefrantic, jak požár strávil Brookfield, Hadley, Northfield, Deerfield, Medfield, Wrentham…“

Eia ei ei, eia ei

Akue-de, ate lo

Aia-ku, eia ho

Ate, eia ho

„Neshořely jen jejich domy,“ pokračovala žena v jazyce, který si Ismael začal obtížně připomínat. „Plameny pohltily i jejich ohavné anglické názvy. Jengizy přejmenovaná místa se očišťovala ohněm, obrozovala, opět se stávala tím, čím byla dříve: Opechancanough, Nonantum, Natick, Kiskimin, Pohkopopuk, Wapange, Massapequa, Muttamussimsack, Tawakoni, Lapowinsa…“

Eia ei ei, eia ei

Eia ei, ate lo

Ate, heie lo

Ate, eia ho

„Záhy se ale zhroutily naděje, vítězství se změnilo v porážku, porážka v řež. Velikého Metacoma, krále Filipa, zavraždil Jengizy podplacený renegát. Tvého zraněného otce Wahunsu ubodali Jengizi spontony v močálech Okeefenokee. Tvé pravé matce Menomini, dceři Kinikwově, roztříštili hlavu kolbou muškety. Vezmi wampum, vezmi pokomokon, vezmi si i toto…“

Ismael Sassamon – Pokumtuk spatřil na špalku tomahawk. A nůž, pěkný, dlouhý, ostrý ocelový nůž, stejný jako ty, jenž kdysi rudým lidem prodávali Holanďané z Albany.

„Dobrý Jengiz,“ řekla žena, „mrtvý Jengiz.“

Eia ei, Eia ei

Ate, heia lo

Eia ei, ate ho

Ismael Sassamon začal tančit. Rozepnul a shodil ze sebe kabát. Schenectady, uvažoval horečně, žádné Albany. Žádný Worcester, ale Quisingamon, žádný Belmont, Lynn a Arlington, nýbrž Pequoset, Saugus a Menotomi. A Shawmut, ne Boston. Pryč s Bostonem.

Roztrhal a serval ze sebe košili. Pryč se shirt. Pryč s boots. Pryč s breeches a stockings.

Ate, heia lo

Eia, eia ei…

Indián se obrozoval a očišťoval, zbavoval se cizích jmen a názvů.

*

Adam Stoughton si zaclonil rukou oči, jak ho na okamžik oslepilo slunce. Ten okamžik stačil, Annabel Prentissová, černovlasá kráska, kterou sledoval, zmizela. Prostě zmizela.

Chvíli stál a rozhlížel se. Cizozemští tesaři už odešli ze stavby. Nyní byl pod kostrou rozestavěné sýpky postaven dlouhý stůl, kolem něhož se otáčely tři ženy. Dvě z nich, ty mladé, už viděl. Byla to ta černá a plavá, které dělaly oči na mladého Jasona Riveta, když s ním procházel osadou. Na verandě blízkého domu seděla pod svazečky bylin třetí z žen, které tu již viděl, ta korpulentní, kouřící dýmku.

Otočil se. Rozvažoval, zda se vrátí do světnice, ne proto, aby ještě jedl anebo poslouchal pastora, ale aby se pohodlně usadil na lavici, opřel o stěnu a zdříml si. Z jeho mysli stále nemizela představa štíhlého pasu Annabel Prentissové. A pod ním toho kulatého zadečku, jehož obrysy nemohla skrýt bavlněná letní sukně. Přešlápl z nohy na nohu a poškrábal se v rozkroku.

Ve vratech stodoly zasvítilo něco bílého. Adam Stoughton nepoznal, co to bylo. Ale měl tušení. Něco, nějaké nepotlačitelné nutkání, nějaký příkaz či co, jej nutilo vykročit tím směrem. Jeho tušení se ukázalo správné. Hned, jakmile se jeho zrak přizpůsobil šeru ve stodole.

„Věděla jsem,“ promluvila Annabel Prentissová. „Věděla jsem, že přijdeš za mnou.“

Tesař nasucho polkl a cítil, jak se červená. Žena se zasmála, svobodně, radostně, rozpustile. Opírala se o sloup a vyzývavě se prohýbala v pase.

„Ale ne,“ řekla a smyslně se protáhla. „Nemáš se za co stydět. To je přece normální. Obvykle jdeme za tím, co chceme, co nás přitahuje. A já tě přece přitahuji, přiznej to.“

Tesař to nepřiznal. Annabel Prentissová se znovu zasmála.

„Přitahuji, přitahuji,“ odpověděla místo něj. „Sledovala jsem, jak ses na mě díval. Svlékal jsi mě očima. Jako před soudem, kde se soudí čarodějnice. Co, pane strážce práva a spravedlnosti z Watertownu? Je to přece standardní procedura, dělo se tak v Salemu i Andoveru, v Medfordu, Lynnu a Charlestownu, stejně postupují soudy všech měst a hrabství kolonie Massachusettského zálivu. Mám pravdu. Soudci svlékají ženu do naha a horlivě hledají na jejím těle znamení ďábla. Ó, nepochybuji, že v těch chvílích vstupuje do ctihodných soudců vpravdě svatý zápal! Důkladně pozorují, prohlížejí každé místečko, když je třeba pomáhají si nasliněným prstem. A jakou radost mají, když najdou, co hledají! Vždycky se něco najde! Mám pravdu, strážce práva? Určitě jsi něco takového viděl, byls u toho.“

Než stačil tesař zareagovat, černovláska si rychle rozepjala a svlékla krátký kabátek. Pod ním měla jen tenkou halenku, která neskrývala tvary jejího těla. Přitažlivého těla. Stoughton s obtížemi polkl slinu. Musím pryč, pomyslel si. Musím okamžitě pryč odtud, jinak to špatně skončí. Ta ženská je bláznivá.

„Ano, byls u toho,“ zopakovala Annabel Prentissová. „Byl jsi svědkem, když před soudem hrabství Middlesex svlékali Janet Hargravesovou. A dobře vím, co sis při tom představoval. Vím také, co sis představoval později, v noci, když jsi se zavřenýma očima plnil manželskou povinnost se svou zákonitou chotí, která ti za celých osm let vašeho manželství nedovolila vyhrnout košili výše než to bylo bezpodmínečně nutné a pouze v nejčernější tmě. Proto jsi jel s pastorem a konstáblem, proto ses přidal k pronásledování. Protože milejší než kostnatá žena v noční košili po paty je ti Onanův hřích v noci na tábořišti, kdy za stisknutými víčky vyvoláváš obraz nahé čarodějnice.“

Utéct, myslel tesař, rudý jako vařený rak. Rychle odtud utéct!

Ale stále nebyl schopen učinit jediný krok. Pouze třeštil oči. Annabel Prentissová se zářivě usmála a knoflíček po knoflíčku si začala rozepínat halenku.

„Myslíš, že jsou to čáry?“ uhodla. „Že magicky čtu tvoje myšlenky? To nemusím, tvoje myšlenky jsou banální, zjevné, průhledné. Čtu je a vidím každou z nich, rovněž tu, že ty nevěříš ani na čáry, ani na čarodějnice. Ha, jsi si tím tak jist? Raději se přesvěč na vlastní oči. A vlastníma rukama. No, pojď ke mně. Podívej se. Dotkni se.“

Pod halenkou, teď již rozepnutou, měla krajkami zdobený živůtek na tenkých ramínkách. Adam Stoughton nikdy předtím nic podobného neviděl. A nedokázal si to ani představit.

„Prohlédni si mě důkladně,“ zatáhla Annabel Prentissová ramena dozadu, až zpola odhalené polokoule ňader vystoupily z objetí živůtku. „Prozkoumej mne celou, coul po coulu. Možná někde na mé kůži najdeš znamení – Satanův cejch. Možná mezi mými prsy najdeš třetí bradavku, tu, kterou při sabatech dávám sát ďáblovi. Pojď. Podívej se. Dotkni se.“

Když stále neučinil ani krok, ani pohyb, opět uhodla jeho myšlenky:

„Bojíš se svého pastora? Neměj strach. Když se zeptá, co jsme tady dělali, pověz mu, že jsme četli žalmy. A hlavně Píseň Písní. Pojď ke mně, ty, kteréhož miluje duše má. Kde paseš stáda svá? Kde dáváš odpočinutí o polední? Proč mám býti tak jako poběhlá při stádech tovaryšů tvých?“

Přistoupila k němu tak lehce, jako kdyby plula povětřím, jako by se nohama nedotýkala na mlatu rozsypané slámy. Tesař stál jako solný sloup, jako Lotova žena.

„Položiž mne jako pečeť na srdce své, jako pečetní prsten na ruku svou. Neboť silné jest jako smrt milování…“ zarecitovala opět a objala ho.

Nevzpíral se, nebránil, když ho stáhla s sebou do slámy. Voněla mýdlem.

„Vody mnohé,“ zašeptala, „nemohou uhasiti tohoto milování, aniž ho řeky zatopí.“

Adam Stoughton tiskl obličej do záplavy jejich černých vlasů. Ten smrkáč Rivet měl pravdu, blesklo mu hlavou. To nejsou obyčejné ženy, jaké jsem dosud znal a potkával. Ony všechny voní mýdlem, všechny, dokonce i ta malá Verity. Prudkými pohyby třesoucích se rukou trhal háčky krajkového živůtku. Ňadra Annabel Prentissové vyskočila ven jako dvě čiperná, rozpustilá, drzá zvířátka. Adam Stoughton zasténal a přitiskl na ně svá ústa a dlaně, asi příliš silně a prudce, protože ho žena okamžitě napomenula – plácla ho do čela otevřenou dlaní. Sama se potýkala s přezkou jeho opasku a klínem kalhot. Když uspěla a dorazila k cíli a když ten cíl uchopila do hrsti, muž zasténal a vzepjal se. Na okamžik měl pocit, že on je přívěskem svého mužství, a ne naopak. Stáhl černovlásce živůtek a přisál rty na její bradavku, pružnou jako gutaperča. Jednou rukou jí stiskl ňadro, druhou vyhrnul sukni. Opět byl moc prudký a Annabel ho opět pokárala, tentokrát silným, opravdu silným stiskem ruky a toho, co v ní svírala. Adam Stoughton zařval a pokrčil kolena. Žena ho popadla za ramena a převrátila naznak. Byla silná a rozhodná, možná by se jí nedokázal ubránit, ani kdyby chtěl. Sedíc celou vahou na jeho kolenou, jedním trhnutím mu stáhla kalhoty. A skočila na něho jako puma. Tesař vykřikl, ale vtlačen do slámy jejími stehny a bedry, nemohl nic dělat. Annabel se nad ním naklonila, zblízka mu pohlédla do očí a zablýskla zuby v úsměvu. Zchýlila trup a nabídla jeho dlaním to, po čem toužily. Adam Stoughton zasténal, tentokrát už jen rozkoší. Její pohyby byly kontrolované, pravidelné, klidné – už nehrozilo poškození toho, co měl nejcennější. Ve spáncích mu bušila krev, v uších šuměl oceán.

Rychle, příliš rychle bylo po všem. Annabel Prentissová nezměnila pozici. Jen vzdechla a odfoukla si z nosu stéblo slámy. Adam Stoughton zalitoval, že je po všem. Vzápětí poznal, že to není líto jen jemu. Poznala to i žena.

„No, no,“ poznamenala s příjemným údivem v hlase. „Nezmýlila jsem se v tobě, strážce zákona. Vybrala jsem si dobře. Teď jsi můj. Už víš, že jsi, co?“

Adam Stoughton neodpověděl ani se na nic nezeptal. Annabel Prentissová si hřbetem ruky otřela svědící nos, obouruč načechrala svou černou hřívu, opřela se dlaněmi o mužův hrudník, silně ho stiskla nohama, zvolna se nadzvedla a zvolna spustila, poprvé, podruhé, potřetí, stále rychleji a rychleji. Adam Stoughton vzdychal, obracel oči v sloup, bloudil dlaněmi po jejich rytmicky tančících ňadrech. Zapomněl na celý svět. Nic ho už nezajímalo. Ani Janet Hargravesová, ani důstojný Maddox, ani král, ani zákony a soudy kolonie Massachusettského zálivu.

*

Dorothy Suttonová vyšívala, Jemima Tyndallová pozorovala pavouka, který se spouštěl ze stropního trámu.

„Po Salemu,“ pokračoval ve vyprávění důstojný Maddox, „se pekelná nákaza začala šířit. Objevila se v Andoveru, Charlestownu, Dorchesteru, a také v Lynnu, Medfordu a Roxbury. Nakonec po roce pronikla i k nám, do Watertownu. Přihodily se různé záhadné události. Mladé dívky dostávaly náhle třesavku a křeče a z mrákot vykřikovaly hrůzostrašné věci. Některé ženy si stěžovaly, že se u jejich manželů objevila nemoc mužských přirození, bezpochyby vyvolaná uhranutím. Záhy padlo podezření na Mary Hargravesovou, vdovu po námořníkovi. Byla uvězněna a vyslýchána. Ale čarodějnice se k ničemu nechtěla přiznat…“

„Navzdory,“ odtrhla Jemima Tyndallová pohled od pavouka, „důraznému přesvědčování?“

„Ušetři si ty sarkastické poznámky, ženo,“ zavrčel konstábl Corwin. „Je to sice divné, ale několikrát jsi už dokázala, že nejsi hloupá – tak hloupost nepředstírej. Dobře víš, že při vyšetřování není dovoleno používat mučení. Právo to zakazuje. Nikdo ani v Salemu, ani v Andoveru, ani nikde jinde nemučil vyšetřované čarodějnice. Ani nikdo u nás nemučil starou Hargravesovou.“

„A nepřiznala se k ničemu. Je to tak?“

„Nepřiznala,“ přisvědčil zachmuřeně Maddox. „Avšak důkazy byly nezvratné. Před soudem byly učiněny výpovědi, které rozptýlily veškeré pochybnosti. Hargravesové přitížily svědectví jiných zatčených čarodějnic, přiznaly, že právě Hargravesová vlastnoručně připravovala mast, po které mohly létat. Používala k tomu tuk vyškvařený z nemluvňat. Hargravesová jim při sabatech dávala podepsat ďáblovu černou knihu. Že jim rozdávala ohavné parodie oltářních svátostí: červené hostie a červené víno, vše z lidské krve.“

„Otřesné. Po takových svědectvích se ta Mary Hargravesová dozajista přiznala, že?“

„Ne,“ utrhl se konstábl. „Nepřiznala se ani tenkrát. Stále zapírala. Tehdy jsme zatkli její dceru Janet. Ta se rovněž zpočátku nechtěla přiznat. Až později… Potom, co stará zahynula ve vězení… Když podrobné zkoumání našlo na jejím těle znamení Satana, když ji obvinili všichni svědkové, Janet přiznala svou vinu. Byla čarodějnice stejně jako její matka.“

„Neuvěřitelné.“

„Ale pravdivé. Byl vynesen rozsudek: smrt oběšením. Ale dříve než byl vykonán, čarodějnice uprchla z vězení. Záhadným způsobem, bezpochyby pomocí černé magie. Dozorci byli vyšetřováni, ale zaklínali se, že si nepamatují, co se s nimi dělo, že je čarodějnice určitě uhranula. Bylo by to možné, protože je mladá a hezká…“

„Ďáblova krása,“ řekl Maddox, „které může podlehnout pouze hříšník. Ti dozorci, kterým čarodějnice utekla, budou činit pokání za svůj hřích. Tvrdé pokání, já se o to postarám.“

„Nepochybuji,“ přikývla Jemima Tyndallová a vstala. „Omluvte mne, pánové. Povinnosti.“

Pastor dal pohledem znamení konstáblovi, Corwin lehce přikývl.

„Jen jděte, jděte,“ vybídla Dorothy Suttonová. „Já si tady ještě s důstojným popovídám. Zajímá mne jedna věc: prý sám guvernér kolonie, sir William Phipps…“

Zbytek Henry Corwin neslyšel, poněvadž spěchal za Jemimou Tyndallovou.

*

Dlouhý stůl v rozestavěné sýpce už trojice žen pokryla ubrusem a rozložila na něm talíře a mísy. Corwin viděl, že od řeky přicházejí muži, kteří ukončili práci. Bylo jich hodně, snad patnáct, mezi nimi jak tesaři ze stavby, tak dřevorubci z mýtiny.

Rychle se otočil, vždyť by málem zapomněl na sledovanou ženu. Jemima Tyndallová však nezmizela. Šla pomalu a chvílemi se ohlížela, jako kdyby se ujišťovala, že ji konstábl následuje. Dobře, pomyslel rozhněvaně Corwin, jestli to má být zábava, pobavme se společně.

Vydal se za ní, ale po pár krocích se zastavil, zaclonil si rukou oči a předstíral, že se dívá nad střechy domů, na vysoko kroužícího jestřába. Žena zmizela za rohem a konstábl přidal do kroku, dokonce popoběhl. Za domem stála kůlna, stačil ještě zahlédnout zavírající se dveře. Po chvíli rozmýšlení vešel dovnitř.

Jemima Tyndallová byla uvnitř, stála ve vířícím zlatém prachu, v šikmém pruhu slunečního světla z děravé střechy.

„Sám jsi přiznal,“ přerušila mlčení. „Sám jsi přiznal, že nejsem hloupá. Oceňuji tvůj kompliment, vím, kolik tě stál přemáhání. Jak tě tedy mohla napadnout ta směšná myšlenka, že budeš-li mne sledovat, někam tě zavedu.“

„Vůbec nepočítám s tím,“ odkašlal si, „že mě kamkoli zavedeš.“

„S čím tedy počítáš?“

„Jsou různé způsoby, jak zjistit pravdu.“

„Zajisté,“ připustila. „Jenže používání většiny z nich, zvláště těch nejúčinnějších, zakazuje právo, sám jsi mě o tom nedávno poučil. Ovšem ve Watertownu sis s tím zákazem nedělal moc těžkou hlavu, že?“

„Hodně toho víš,“ uznal konstábl. „Opravdu hodně. Chlubíš se tím, hraješ si na věštkyni, jasnovidku, vědmu, snažíš se mě zastrašit. Zbytečná námaha.“

Usmála se. Ale zdaleka to nebyl veselý úsměv. Její hubená, vosková tvář nabyla podoby umrlčí lebky.

„Vím, že zbytečná,“ přiznala. „Ty přece nevěříš na kouzla a čáry. Nevěřils na ně, ani když jsi osnoval obvinění Mary Hargravesové. Osobně jsi je připravoval, aby ses přiživil na salemských událostech. Některé svědky jsi podplatil, jiné zastrašil, další se přihlásili o vlastní vůli, šťastni, že mohou někomu uškodit. A v zásadě šlo přece jen a jen o majetek, o pozemky a hotovost, které své ženě odkázal mrtvý námořník.“

„Ty,“ ucedil Corwin, „toho víš zatraceně moc, babo.“

„A překvapím tě ještě více. Něco ale zhatilo tvoje plány, překvapivě to byl právě Salem. O Salemu se povídalo všude a všichni, včetně vdovy Hargravesové, věděli, proč tam byl během procesu ukamenován Giles Cory. Podmínkou konfiskace majetku je přiznání k vině, neboť confessio est regina probationum. Giles Cory veškerý svůj majetek odkázal manželům svých dcer, bezpečným daleko ve Virginii. Snesl mučení, popřel nesmyslná obvinění. Zemřel, byl ubit, avšak na jeho majetek nemohl už nikdo vztáhnout chtivou ruku. Nepřiznal se k vině.“

„Mluv,“ vycenil Corwin zuby ve vlčím úsměvu. „Mluv dále. Pozorně tě poslouchám.“

„Třebaže churavá, vydržela Mary Hargravesová všechno, co jste s ní při vyšetřování prováděli. A zemřela, unikla vám. Ovšem tys nehodlal připustit, aby se zopakovala kauza Gilese Coryho. Na rozdíl od Coryho zeťů byla dědička Mary Hargravesové po ruce – její dcera Janet. Nebyl problém šmahem obžalovat i ji. A opět nebyla nouze o svědky, kteří pod přísahou vypovídali, že létala na koštěti, přísahala na černou knihu, polykala krvavé hostie a líbala ďáblovi zadek. Opět se našly loutky vycpané kozími chlupy a propíchané špendlíky, opět nějaká bohabojná panička nepochybovala o tom, kdo připravil jejího chotě o mužnou sílu, a Janet Hargravesová byla ve vězení podrobena stejným procedurám jako předtím její matka. Stále mne pozorně posloucháš?“

„Všechno, co víš, babo,“ promluvil pomalu konstábl, „nepochází z tvojí hluboké a nadpřirozené moudrosti, i když se mě o tom snažíš usilovně přesvědčit. Prostě jsi o tom slyšela, někdo ti o tom všem pověděl. Neptám se, kdo to byl, protože to vím. Ty mi pouze řekneš, kde se ta osoba skrývá.“

„Pouze,“ zopakovala posměšně Jemima Tyndallová. „Nic více? V tom případě by mne zajímalo, jak chceš ze mě takové přiznání vypáčit? Použiješ stejné metody jako u žen ze Salemu a Mary Hargravesové? Nenecháš mě spát? Nedáš mi napít? Oklameš mě falešným slibem omilostnění? Svážeš mě na celou noc do kozelce, až mi ráno poteče z nosu proudem krev? Anebo mi, stejně jako Janet Hargravesové, rozdrtíš chodidlo provazem, který zkroutíš dřevěným kolíkem? Ach, konstáble, děkuj svému Bohu, že mně není dovoleno ublížit ti, způsobit ti bezprostřední újmu. Škoda, mám na to opravdu chuť.“

Corwin pomalu přešel ke sloupu a sňal z háku kotouč konopného lana.

„Na rozdíl od tebe, babo,“ zasyčel a trhnutím vyzkoušel pevnost provazu, „mám nejen chuť, ale i možnost ublížit ti, způsobit ti bolest. A protože je moje chuť silná a upřímná, dám si na tobě záležet. Než bych odříkal tři otčenáše, vyzpíváš mi všechno, co víš. Jinak ti polámu všechny klouby.“

„Zkus to.“

Když po ní skočil, ustoupila jen krůček stranou, odkrývajíc dvířka v zadní stěně kůlny. Stál v nich Ismael Sassamon. Konstábl ho stěží poznal.

Henry Corwin byl odvážný muž. Neochromil ho strach, třebaže by jen málokdo nepocítil strach při pohledu na Ismaela Sassamona. Indián byl nahý, jen kolem beder mu pás držel roztrhanou košili. Obličej měl začerněný sazemi, vlasy stažené v týle a ozdobené orlími péry, tělo pokryté malováním z popela, hlinky a červené kůry.

Henryho Corwina neochromil strach. Bleskově vytáhl pistoli, natáhl kohoutek a vystřelil Indiánovi přímo do tváře. Avšak Ismael Sassamon nebyl o nic pomalejší. Odrazil hlaveň stranou, kulka uvízla v zárubni dveří. V oblaku dýmu a shůry se sypajícího prachu ztratil konstábl na okamžik orientaci. A už ji nezískal.

Ismael Sassamon ho udeřil z boku do hlavy pokomokonem. Konstábl zavrávoral a Indián udeřil ještě jednou, tak silně, až prolomil spánkovou kost. Corwin padl na zem, chrčel a křečovitě škubal končetinami.

Indián mu poklekl na záda a chytil ho za cop. Zpod opasku vytáhl nůž, ocelový nůž, stejný jako ty, jenž jeho lidu prodávali Holanďané ze Schenectady. Obloukovým tahem rozřízl kůži na konstáblově lebce nad čelem, nad ušima a za krkem. Nikdy v životě to nedělal, ale povedlo se mu to velmi dobře.

Škubnutí, rychlý řez přes temeno, další silné škubnutí. Konstábl vykřikl. Zařval tak, až se shora znovu začal sypat prach. Ismael mu přejel ostřím nože přes hrtan. Pak se vzpřímil a zvedl skalp.

„Hiiih ei ei ei eeeieia hiiiiih!“

Jemima Tyndallová vše sledovala s úsměvem, který dával její tváři podobu umrlčí lebky.

*

„To je zakletá osada…“ zakvílel Jason Rivet, třesoucí se hrůzou z toho, co viděl škvírou mezi prkny kůlny. „Proč jsme sem jezdili? Samé čáry…“

„Neblábol!“ okřikl ho strýc William.

„Nenech se zastrašit, chlapče,“ varoval ho důstojný Maddox.

Jason je varoval včas, teď již stáli všichni venku: pastor, Abiram Thorpe s ručnicí a strýc s trombónem. Z verand okolních domů je sledovaly ženy. Mlčící. Nehybné jako sloupy.

Pod holými trámy a krovy rozestavěné sýpky seděli u dlouhého stolu muži. Mlčky jedli, pravidelně zvedajíce dřevěné lžíce. Nic je nezajímalo. Ani přicházející Ismael Sassamon, nahý, se začerněnou hubou, umazaný hlinkou a zbrocený krví. Mával nožem a tomahawkem a hlasitě zpíval:

„Ei eia eia ei, ei eia ei…“

„Stůj, Ismaeli!“ zahřměl pastor. „Jménem Páně ti rozkazuji: Stůj!“

„Pal, Abirame,“ zavelel William Hopwood, vida, že Indián se nejenom nechystá zastavit, ale dává se do běhu. „Střílej! Pošleme ho k čertu! K čertu s prašivým rudokožcem!“

Oba současně stiskli spouště. Trombón Williama Hopwooda zasyčel, zadýmil a zasmrděl na pánvičce spáleným střelným prachem. Lovcova zbraň jen kovově cvakla.

„Ježíši…“ vydechl Abiram Thorpe, když pohlédl na zámek ručnice. V čelistech kohoutku nebyl křesací kámen, musel vypadnout zpod povoleného šroubku. „Kriste Ježíši!“

William Hopwood chvějící se rukou sáhl po prachovnici, Abiram Thorpe měl čas už jen na to, aby uchopil ručnici za hlaveň a rozehnal se s ní na útočníkovu hlavu. Indián se přikrčil, hbitě proklouzl pod pažbou a vrazil lovci do břicha nůž. Abiram Thorpe se ohnul v pase a Ismael mu pádnou ranou tomahawkem rozpoltil lebku.

„Ismaeli!“ křičel Maddox. „Vzpamatuj se, šílenče!“

William Hopwood odhodil trombón a zamířil pistolí. Ismael Sassamon se rozmáchl a hodil tomahawkem. Zbraň zasáhla Hopwooda do zvednuté ruky, odrazila se a uhodila ho do obličeje. Strýc William těžce dosedl na zem, jeho pistole vystřelila. Pastor dušeně vykřikl a zapotácel se, na jeho límci rozkvetl krvavý květ. Neúspěšně se pokusil zachytit sloupku verandy a zhroutil se na schody. Jason Rivet se krčil za plotem.

Ismael Sassamon se sklonil nad tělem Abirama Thorpea a chytil ho za vlasy potřísněné mozkem. William Hopwood si rukávem opřel z tváře pryštící krev, chvatně nasypal na pánvičku trombónu prach, natáhl kohoutek a zblízka vpálil do Indiána půl libry sekaného olova.

Ismael odletěl zpět, padl naznak a zvířil oblak prachu. William Hopwood vítězně zařval, odhodil trombón, tasil nůž, třemi skoky byl u sraženého Indiána, popadl ho za vlasy a řezal jeho kůži přes čelo a kolem uší. Stále řval, krev mu stříkala na ruce a na tvář. V euforii skalpování si nože v Ismaelově ruce všiml teprve tehdy, když mu jeho čepel vnikla do břicha. Indián silně trhl nožem vzhůru. William Hopwood zavyl, pozvracel se krví a padl.

Ismael vstal. Jason Rivet se přitiskl k zemi a tence zakvílel. Indián trhavým pohybem otočil hlavu. Uviděl ho. Jason opět zakvílel.

Sekané olovo vyrazilo Ismaelovi jedno oko, sedralo líc až na holou kost, utrhlo ucho a změnilo rameno a bok ve změť krvavých cárů. Přesto stál Indián pevně na nohou. Nespouštěje z Jasona jediné oko, sklonil se a uchopil strýce Williama za vlasy.

Jason Rivet zaječel hrůzou. Ismael Sassamon potřásl novým skalpem. Zkřivil zmrzačenou tvář a chtěl vydat válečný pokřik Wampanoagů. Nestačil. Za Jasonovými zády zahřmělo a půlka Indiánovy hlavy zmizela v rudém výbuchu.

Pastor se převrátil na schody, kouřící bambitka mu vyklouzla z prstů. Celý límec a předek kabátce měl skrz naskrz prosáklý krví. Jason Rivet se k němu připlazil. Ovládala jej hrůza a beznaděj, a přesto viděl na zápražích a verandách domů ženy, nehybné jako sochy. Viděl muže za dlouhým stolem, pomalu a lhostejně zvedající lžíce. Čáry, přemýšlel horečně, černá magie, to všechno jsou čarodějnice, měl jsem pravdu…

„Důstojnosti… To jsou… čarodějnice.“

John Maddox se prudce roztřásl a rozkašlal, až chlapce poplival krví. Jeho oči, až dosud mrtvolně svítící bělmem, nakrátko opět nabyly vědomí, opět se v nich objevila obvyklá upjatost a přísnost. Teď mě pokárá, pomyslel si Jason, ještě ve chvíli smrti mě pokárá. Pastor zachroptěl.

„Zmiz odtud… chlapče…“ pokáral sotva slyšitelně Jasona. „Hoď sebou… Rychle…“

Jason se postavil. Otřel si tvář, rozmazal si po ní pastorovu krev. Rozhlédl se a dal se na útěk. Za dům a kolem záchodu, za kterým, jak už věděl, byla říčka a hned za ní louka a les.

Udělal stěží tři kroky.

Najednou měl pocit, jako kdyby na každé noze táhl stolibrové závaží a na zádech nesl mlýnský kámen. Zdálo se mu, že se udusaná cesta proměnila v tekoucí písek, do něhož zapadl až po kolena. Zůstal polapen a znehybněn jako motýl v lepkavém kalichu masožravé rostliny.

Strach mu sevřel hrdlo, že nedokázal ani vykřiknout.

„Výborně,“ zaslechl hlas Dorothy Suttonové. „Velmi dobře slečno Patience Whitneyová, skvěle vržené kouzlo, slečno Ellen Blyová. Musím vás obě pochválit, slečny.“

„Já jsem ho chytila první!“ vypískla Patience Whitneyová, ta černovlasá, a popadla Jasona za rukáv. „Nechej ho být, Ellen!“

„Ani za nic!“ pištěla Ellen Blyová, ta plavovlasá, tahajíc Jasona za druhý rukáv. „Já jsem byla první!“

„To zrovna! Pusť ho!“

„Ty ho pusť!“

„Klid, klid, slečinky!“ napomenula je Dorothy Suttonová. „Hněv škodí kráse. Okamžitě se přestaňte prát o kořist, která vám stejně nepatří. Chlapce dostane paní Hypatia Harlowová.“

„Proč?!“ rozkřikla se Pattience Whitneyová. „Jakým právem?“

„Vždyť ona už jednoho má!“ dala se do křiku také Ellen Blyová. „Má Adriana van Rijssela! Proč Hypatia…“

„Proto,“ uťala jim rázně Dorothy Suttonová, „že Hypatia má své potřeby…“

„Ty my máme také!“ stěžovala si plačtivě Patience Whitneyová.

„Vy s nimi ještě vydržíte,“ opáčila suše Dorothy. „Anebo své potřeby uspokojíte způsobem, který vám, vyžlatům, ještě stačí, však zralé ženě již ne. Už o tom nechci slyšet ani slovo. Hypatio, přistup. Jak říkával zesnulý pastor Maddox, když citoval Leviticus: Otroky sobě budete bráti z pronárodů, kteří jsou vůkol vás. Nuže berme je sobě. Vezmi si toho mládenečka, Hypatio, daruji ti ho.“

„Děkuji, Dorothy.“

Zuby cvakající Jason Rivet ucítil vůni mýdla, bylin a tabáku. S námahou otočil hlavu. Uviděl tu korpulentní ženu, která kouřila dýmku, když s tesařem Stoughtonem chodil po osadě. Spatřil její baculatou ruku, její prsty, blížící se k jeho očím. Zavřel je. Ucítil dotek na víčkách. V hlavě se mu zablesklo, v uších zašumělo. Jeho vůle se zlomila, roztříštila se na střepy jako rozbitá karafa a jeho vědomí utonulo v měkkém, teplém, lhostejném nebytí.

„Jsi můj,“ oznámil mu panovačný hlas. „Pojď.“

Poslechl příkaz. Jeho poslední vědomá myšlenka byla, že od této chvíle tomu tak bude navždy.

Patience a Ellen naštvaně přihlížely a mumlaly něco nelichotivého. Dorothy Suttonová se rozhlédla.

„Bude nutno,“ prohlásila, „odstranit odtud ty mrtvoly, Jemimo. Kde je Annabel?“

„Tady jsem.“

„Ha! Vidím, žes neztrácela čas. Postarala ses o sebe.“

„Jak by ne,“ pohlédla Annabel Prentissová pyšně na Adama Stoughtona, kráčejícího za ní s prázdným pohledem a toporně, nicméně poslušně jako pejsek. „Kus chlapa, co? Pohledný. A bujný, to vám řeknu.“

„A my?“ zafňukala Patience Whitneyová. „Kdy přijdeme na řadu my?“

„Příště,“ zaprorokovala Dorothy Suttonová. „Annabel, je ten strážce práva už zcela uhranut? Ovládlas ho? Nepřipraví nám nějaké překvapení?“

„Bez obav,“ ujistila ji černovláska.

V tom okamžiku jí Adam Stoughton dokázal, jak se mýlí. Strčil do ní tak silně, až si sedla na zem pod nohy Jemimy Tyndallové, a vrhl se na útěk. V mžiku proletěl středem uličky, špalírem zaskočených žen. Přehnal se kolem mužů se lžícemi v rukou, kteří ztuhli, znehybněli za dlouhým stolem jako parodie Poslední večeře.

„Zadržte ho!“ zvolala Dorothy Suttonová.

Jemima Tyndallová zvedla obě ruce a učinila jimi gesto, jako kdyby od sebe odstrkovala něco neviditelného, leč velmi těžkého. Adam Stoughton upadl, několikrát se překulil po zemi, až se prášilo, ale vyskočil rovnýma nohama, několika dlouhými skoky se ocitl u káry Frances Flowersové, skočil do ní a popadl opratě.

„Hyjéééééééé!“

Křikem a šlehnutím opratí vyplašený strakáč vyrazil tryskem vpřed a tesaře pronásledující ženy se nestačily krčit a chránit rukama před štěrkem odlétajícím od koňských kopyt. Kareta na okamžik letěla za koněm, aniž by se koly dotýkala země, potom dopadla a poskočila na výmolu. Opratě třímající Adam Stoughton vyletěl do vzduchu, zdálo se, že spadne dolů. Ale nespadl. Vykřikl, práskl opratěmi a kára uháněla k lesu.

Tesaři Adamovi Stoughtonovi by se možná útěk zdařil, kdyby nepotkal malou Verity Clarkovou.

Dívenka šla po okraji kukuřičného pole, držíc v náručí zrzavého kocoura. Kocour nevypadal příliš nadšeně, ale hrdinsky a důstojně snášel její mazlení. Když se kolem řítila kára s Adamem Stoughtonem, Verity pustila kocoura, namířila prst na vozík a pronikavě vykřikla. Z roztočených kol se rozsypaly jiskry a vyšlehl oheň. Strakatý hřebeček se postavil na zadní, oj se zlomila, opratě se utrhly. Kareta vyletěla vzhůru jako kometa s ohnivým chvostem, s rachotem se zřítila na zem a rozletěla se na třísky.

„Tak jsem to nechtěla!“ ozval se do ticha tenký hlásek Verity Clarkové. „Tak ne. Chtěla jsem jenom zastavit kola. Omlouvám se.“

Několik žen šlo k místu nehody. Dorothy Suttonová zkřížila ruce na prsou a čekala, až se ženy vrátí. Věděla, co řeknou.

„Bohužel,“ potvrdila její předtuchu Frances Flowersová. „Nežije. Zlomil si vaz. Škoda.“

„Škoda,“ zopakovala skrze zaťaté zuby Annabel Prentissová.

„Škoda,“ konstatovala věcně Jemima Tyndallová. „Pouze on, pastor a chlapec byli vhodný materiál k rozmnožování. Co se stalo, nelze odestát. Ale s tím dítětem bude nutno si promluvit. Vážně promluvit.“

„Učiním tak,“ ujistila ji Dorothy Suttonová. Pak se obrátila ke stolu, u něhož se muži, kteří lhostejně přihlíželi celému incidentu, opět dali do jídla. Jako kdyby se nic nestalo.

„Frances, udělej tady pořádek.“

„Samozřejmě. Adriane van Rijssele!“

„Tot Uw dienst.“

„Odstraňte z cesty zbytky káry,“ poručila Frances Flowersová. „Chytněte koně. Všechny mrtvé odneste do lesa a přibijte je na stromy. V obvyklé vzdálenosti od osady. Rozuměls?“

„Ja, juffrouw.“

„Raději běž s nimi, Frances,“ požádala Dorothy Suttonová. „Dej na všechno pozor.“

„Dobrá.“

„Verity! Pojď ke mně. Nechej toho kocoura a pojď sem. Rychle!“

„Už jdu, babičko.“

Šli zvolna mezi domy. Dvě ženy. Stará, tlustá, v černé peleríně a černém klobouku s přezkou držela za ruku malou dívenku v bleděmodrých šatech.

„Babičko, opravdu jsem nechtěla…“

„Nic neříkej.“

Na prahu jednoho z domů stála Faith Clarková ve společnosti mladé ženy se světlými vlasy. Světlovlasá se uklonila.

„Nemáš,“ oslovila ji Dorothy Suttonová, „už žádný důvod k obavám. Jsi v bezpečí, Janet Hargravesová.“

„Děkuji,“ uklonila se neohrabaně Janet Hargravesová, bylo vidět, že pořád nemá nohu v pořádku. „Děkuji. Nevím, jak se vám odvděčím…“

„Nemusíš se odvděčovat.“

Janet Hargravesová se znovu uklonila. Beze slova. Dorothy Suttonová si ji prohlížela. Zkoumavě. Avšak laskavě.

„Mělas štěstí,“ řekla vážně. „Mělas ohromné štěstí. Podobně jako já v roce šestnáct set čtyřicet, když mne chytili v Readingu a topili v Temži. Také jsem měla štěstí. Možná bylo psáno, že jednou já někomu pomohu uniknout, někomu zachráním život. Tak, jako mně tehdy pomohla a zachránila Agnes Simpsonová.“

Na chvíli se zamyslela.

„Později rozhodneme,“ doplnila, „co s tebou bude dále, naše sestro. Rozhodneme společně. Nyní mám na práci něco jiného. Postarej se o ni, Faith.“

„Postarám.“

Slunce se sklánělo k západu, jeho červený kotouč visel nízko nad lesem, když se dvě ženy, stará a mladá, vyšplhaly na vršek kopce nad osadou, v zákrutu Mischief Creeku. Mlčky stály vedle sebe a hleděly na obzor.

„Moc, kterou nám dala Bohyně,“ ozvala se konečně stará čarodějka, „Máme užívat, abychom pomáhaly, zachraňovaly a léčily. Mocí, kterou vládneme, bychom měly obracet svět k lepšímu. Proto s ní musíme zacházet nesmírně opatrně a rozvážně. Rozvážně, to znamená účelně a užitečně. Mocí nesmíme plýtvat. Chápeš, co ti říkám, Verity Clarková?“

„Chápu.“

„Tak proč, má milá, neustále mrháš časem a mocí na zbytečnosti? Na hračky? Na mechanismy a strojky, kola a kolečka?“

„Za tu káru jsem se už omluvila,“ zaškaredila se malá čarodějka. „Řekal jsem, že je mi to líto, že jsem nechtěla… Ale jinak…“

„Co jinak?“

„Moje kola a kolečka nejsou zbytečná. A stroje, které by jezdily po cestách. Jednou přijde doba…“

„Rozhlédni se, Verity,“ přerušila ji stará čarodějka. „Rozhlédni se kolem a pověz, co vidíš.“

„No… Lesy.“

„Správně. Lesy, samé lesy. Od Cape Cod po Louisianu, od Floridy po Kanadu nic než hustý, divoký, neproniknutelný prales. Tohle je Nový Svět, Verity, Amerika. Tady nejsou a nikdy nebudou cesty, po kterých by mohly jezdit ty tvoje stroje. V Americe takové věci prostě nemají budoucnost. Proto bychom my, americké čarodějky, neměly ztrácet čas s nějakými stroji a vehikly.“

„Ale…“

„Žádné ale. Konec s hračičkami. Rozumělas, děvenko?“

„Rozuměla.“

Nad lesy, táhnoucími se od Cape Cod po Louisianu a od Floridy po Kanadu, vyšel bledý srpek měsíce. Nad hlavami čarodějek neslyšně přeletěl lelek.

„Jednou,“ přerušila mlčení Dorothy Suttonová a pohladila kaštanové vlasy děvčátka. „Jednou i ty budeš mít dcerky, dítě. Dcerky, nové pokolení amerických čarodějek. Je důležité, aby moc, kterou jim odkážeš, byla mocí pravou a užitečnou. Nechceš přece, aby tvoje dcery uměly pouze kazit káry a povozy? Aby to byla jediná dovednost, kterou jim budeš moci předat? Proto se musíš učit. A zbavit se špatných zájmů.“

„Ano, babičko. Rozumím.“

„Vraťme se. Mám hlad.“

„Jé, já taky.“

Zvolna scházely vysokou trávou a bodláčím ze svahu. Mířily k osadě vonící kouřem z komínů.

„Babičko?“

„Poslouchám.“

„Až budu velká, chytíme i pro mě nějakého muže?“

„Samozřejmě.“

„A co když žádný nepřijde?“

„Vždycky nějací přicházejí, Verity. Vždycky.“

Dole pod nimi se stříbřitě leskla hladina Mischief Creeku.

V KRÁTERU
PO BOMBĚ

Bylo to tak: hned zrána jsem zahučel do kráteru po bombě. Rozhlídnu se a vidím – Krocan. Sedí na zadku…

Ne, musím to vzít od začátku. Vstup, úvod, pár slov na vysvětlenou, aspoň proto, abyste si nemysleli, že je normální, abych každý ráno padal do kráterů po bombách. Tohle byla absolutní náhoda. Spadl jsem tam poprvý a doufám, že naposled.

Takže na úvod musím uvést, že to bylo ve čtvrtek. Už od probuzení mě stíhal pech. Když jsem se umejval studenou vodou, břinkl jsem hlavou do police pod zrcadlem a shodil jsem na podlahu všecko, co na ní bylo. Tubám, kartáčkům na zuby a hřebenům to samozřejmě neuškodilo, ale bohužel stála na polici taky sklenka s fotrovým umělým chrupem. To se ví, že se rozbila. Falešný zuby sklouzly pod vanu do kanálový výlevky. Chybí na ní mřížka, ale naštěstí je tak ucpaná vlasy a všelijakým svinstvem, že fotrovy zuby v těch sračkách uvízly jako v Sargasovým moři. Tak se mi je podařilo vytáhnout ven, dřív než mohly skončit někde v potrubí. Oddechl jsem si, fotr bez umělýho chrupu, to by byl průser. On totiž o svoje vlastní zuby už dávno přišel. To víte, Černobyl.

Šťastně zachráněnej chrup jsem opláchl a furt jsem pokukoval po dveřích do ložnice. Ale byl klid, fotr nic neslyšel. V sedm ráno je na něho ještě brzy, to on ještě chrápe. Teď je ausgerechnet nezaměstnanej, poněvadž ho vykopli z práce v podniku Potravinový koncentráty knížete Skořápky, dříve Marcela Novoty. Jako důvod výpovědi byl uveden vlažnej postoj k víře a nedostatek úcty k symbolům, jenž jsou pro všechny Poláky posvátné. Ale moji spolužáci doma slyšeli, že fotra prostě někdo nabonzoval. Vyhazov přišel na základě anonymního udání, mimochodem pravdivýho, že ještě za starýho režimu šel dotyčnej jedenkrát v prvomájovým průvodu a dokonce nesl transparent. Jenomže fotr má svůj bejvalej podnik na háku, vždyť je stejně v jednom kuse na pokraji krachu a furt se v něm stávkuje. Naší rodině se ani tak nevede zle, poněvadž máti maká u Němců za řekou, v Ostpreussische Anilin und Sodafabrik, která patří ke koncernu Čtyři sestry, a tam vydělá třikrát tolik, než kdysi fotr u Skořápky.

Fofrem jsem posbíral střepy a utřel rozlitou vodu, potom jsem podlahu ještě jednou stáhl mokrým hadrem, aby nám corega tabs neprožraly linoleum. Máti si taky ničeho nevšimla: právě si v obejváku dělala make up a zároveň čuměla na jeden díl Dynastie, kterej jsem večer předtím nahrál na video. Nestihl jsem vysílání v polský TV, tak jsem to nahrál z litevský stanice. Máti neumí litevsky ani slovo, ale co se týče Dynastie, myslím, že je to úplně fuk. Kromě toho trvá litevská verze akorát půldruhý hodiny a jsou v ní jenom tři bloky reklam.

Než jsem se začal oblíkat, cvakl jsem dálkáčem na svoje privátní sony. Na MTV právě dávali Awake On The Wild Side. Soukal jsem se do hader a klátil se v rytmu Tomorrow, novýho, vehementně propagovanýho hitu Yvonne Jackson z alba Can’t Stand The Rain.

„Odcházím, mami!“ zavolal jsem už ode dveří. „Slyšelas?“

Máti se na mě ani nepodívala, akorát mi zamávala rukou s purpurově nalakovanými nehty, a Jamie Lee Verger, která hraje Ariel Carrington, jednu z vnuček starýho Blakea, řekla něco litevsky. Blake obrátil oči v sloup a řekl: „Alexis“. Jako by to ani nebylo litevsky.

Vystartoval jsem na ulici, do studenýho říjnovýho rána. Do školy to mám flák cesty, ale rozhodl jsem se to vzít klusem. Jogging, aby bylo jasno, zdraví a kondice. Co mi taky zbejvalo, když městská doprava už před půl rokem zbankrotovala.

Co se děje, to jsem zmerčil hned – od Maniovky na severním okraji města se rozezněla kanonáda a v další chvíli přišla taková pecka, až se otřásl celej barák, vysypalo se pár oken z budovy Námořní a koloniální ligy a na průčelí kina Palladium se zatřepetaly plakáty propagandistickýho filmu „Slituj se, matko!“, kterej se promítal v dopoledních hodinách při nulový návštěvnosti.

Za pár minut to zadunělo podruhý a nad střechama přefrčely v bojový formaci čtyři helikopotvory Mi-28 „Havoc“, pomalovaný zelenohnědou kamufláží a táhnoucí za sebou bílej dým po odpálených raketách. Kolem vrtulníků to hned začalo parádně vybuchovat, jak zdola spustily flaky.

Zase, pomyslel jsem si. Zase to začíná.

Nevěděl jsem ještě, kdo s kým znovu bojuje a proč. Možností ale nebylo až tak moc. Osmadvacítky patřily tutově Litevcům z divize Plechavicius. Naši vojáci nikde v okolí nebyli, poněvadž naše armáda stála na ukrajinský hranici. Ze Lvova, Kyjeva a Vinnice byli vyhánění naši jezuitští emisaři, a tak se čekalo, že se co nevidět něco semele. Znamenalo to, že se s šaulisy poprala Domobrana anebo Němci z Freikorpsu. Eventuálně by to mohli bejt i Američani ze 101. Airborne, kteří měli základny v Gdaňsku a Königsbergu a odtamtud lítali kropit napalmem plantáže Makovýho trojúhelníku: Bílý Podlesí – Piňsk – Kowel.

Mohlo to bejt ale taky prachobyčejný přepadení místní Chemical Bank anebo vyřizování účtů mezi raketýrama. Nikdy jsem sice neslyšel, že by raketýři z organizace „Naše djelo“ disponovali nějakýma Mi-28, ale vyloučit se to nedalo. Vždyť přece nedávno někdo v Sankt Petěrburgu šlohnul křižník „Aurora“ a odplul s ním v priedrassvietnyj tuman. Tak proč ne vrtulník? Vrtulník se dá natuty čórnout snadněji než křižník, no ne?

Ale jakej je v tom rozdíl, kdo se s kým pere. Narazil jsem si sluchátka na uši a pustil walkmana, abych si z novýho cédéčka Cruising od grupy Jesus and Mary Chain, pustil nejlepší odvaz, co se jmenuje Julie. Vyšponoval jsem volume na full:

~

Julie, your smile so warm

Your cheek so soft

I feel a glow just thinking of you

The way you look tonight

Sends shrivers down my spine

Julie

You’re so fine

So fine…

~

V průjezdu, kterej jsem zrovna míjel, stál můj soused a kámoš Pavouk a držel za tlapku svoji mladší ségru Myšku. Zastavil jsem se a sundal sluchátka.

„Hoj, Pavouku. Čau, Myško.“

„Blurrrppp,“ odpověděla Myška a poprskala se, protože měla zaječí pysk.

„Čau, Jarku,“ řekl Pavouk. „Pádíš do Schule?“

„Jo. Ty ne?“

„Ne. Copak neslyšíš?“ ukázal Pavouk rukou na sever. „Čert ví, co z toho bude. Válka, brácho.“

„Fakt,“ přiznal jsem. „Učili jsme se přece, že násilí plodí násilí. Who’s fighting whom?“

„Keine Ahnung. Vždyť je to fuk. Ale nemůžu nechat Myšku samotnou.“

Z druhýho patra bylo skrze balkónový dveře slyšet řev, nadávky, rány a pištivý fňukání.

„Nowakowskej,“ vysvětlil Pavouk, když si všiml mýho zvědavýho pohledu. „Mlátí ženu, poněvadž se dala ke Svědkům Jehovovým.“

„Nebudeš míti jiných bohů, kromě mne,“ pravil jsem učeně.

„Co?“

„Urpppl,“ řekla Myška, pokřivila pusu a přimhouřila svoje jediný oko, což u ní znamenalo úsměv. Zatahal jsem ji lehce za vlásky, světlý a řídký.

Od Maniovky sem dolíhaly exploze a štěkot těžkejch kulometů.

„Já jdu,“ řekl Pavouk. „Musím ještě přelepit okno v kuchyni izolepou, jinak se nám zase vysype. Bye, Jarku.“

„Bye. Čau, Myško.“

„Birppp,“ poslintala se Myška.

Myška není ani pěkná, ani chytrá, ale všichni ji máme rádi. Já taky. Myšce je šest let. Nikdy jí nebude šestnáct. To víte, Černobyl. Pavoukova a Myščina máti zrovna leží v porodnici. Všichni jsme zvědaví, co se jí narodí. Já taky.¨

„Ty kurvo!“ řval shora Nowakowskej. „Ty sektářko mizerná! Já ti ty Jehovisty vyženu z palice, mrcho zrzavá!“

Pustil jsem walkmana a klusal jsem dál.

~

Julie, Julie

There’s nothing for me but to love you

Hoping it’s the kind of love that never dies

I love the way you look tonight

Julie

You’re so fine You’re all that really matters

~

Na Novým rynku nebyli skoro žádní lidi. Majitelé obchodů zavírali krámy, spouštěli plechový rolety a mříže. Open měli akorát u McDonalda, poněvadž McDonald’s je exteritoriální a nedotknutelnej. Jako obyčejně tam vysedávali a hltali hambáče korespondenti kdejakejch press agentur a televizní štáby různejch stanic. A ještě bylo otevřeno knihkupectví „Athena“, co patří mýmu známýmu Tomovi Hodorkovi. Často jsem u Toma pobejval, kupoval jsem si všelijakej podpultovej kontraband, hlavně samizdaty zakázaný církevní cenzurou. Kromě toho vydával Tom oblíbenej měsíčník „Floutek“, takovou místní verzi „Playboye“.

Tom zrovna stál před svým krámkem a umejval rozpouštědlem nápis, co mu někdo načmáral na výkladní skříň: BUDEŠ VISET ŽIDÁKU!

„Hoj, Tome.“

„Salve, Jarku. Come inside. Mám Mistra a Markétku z vydavatelství Sever. A Grassův Blechtrommel.“

„Mám jedno i druhý ve starým vydání. Fotr to schoval, když pálili knížky. Salmana Rushdieho nemáš?“

„Bude za čtrnáct dní. Mám ti ho odložit?“

„Samo. Měj se, kmitám do školy.“

„Ausgerechnet dneska?“ kývl Tom hlavou směrem k Maniovce, odkud bylo slyšet neutuchající střelbu. „Vykašli se na školu a mazej domů, sonny boy. Inter arma silent Musae.“

„Audaces fortuna iuvat,“ odvětil jsem nejistě.

„Your business,“ vytáhl Tom z kapsy čistej hadr, plivl na něj a přeleštil očištěnou auslágu. „Good bye.“

„Bye.“

Před sídlem zednářský lóže Gladius, vedle pomníku obrozenkyně Marie Konopnický stál policejní obrněnej vůz s kulometem M-60 na věžičce. Na soklu pomníku bylo nastříkáno červeným sprejem UNSERE HAJTRA a pod tím POMNI, POUTNÍKU, ŽE TATO HAJTRA JEST NAŠE. Vedle pomníku byla agitační skříňka a na vývěsce pod sklem vystavený fotky dokumentující devastaci spisovatelčina hrobu.

~

Julie

You’re so fine

So fine…

~

Pokračoval jsem ulicí Eligiáše Niewiadomskýho, dříve Narutowiczovou, a zkratkou kolem plotu zavřený přádelny. U cesty stál obrovskej billboard, nejmíň devět krát devět, na kterým byla nebožka Matka Tereza. Někdo na něho nasprejoval velikánský písmena CALAMITY JANE. Odbočil jsem do uličky vedoucí k Černý Hance.

A narazil jsem na bělokřižáky.

Bylo jich asi dvacet, všichni dohola, v koženejch bundách, olivově zelenejch trikách, pytlovitejch kalhotách woodland camo a okovanejch kanadách. Pět z nich drželo uzi a z policejního muničáku kradený heckler-kochy a hlídalo motorky. Jeden maloval na dveře butiku Markéty Zamoyské Davidovu hvězdu a jeden stál vprostředku ulice, držel na rameni kombajn značky Sharp a kýval se v rytmu Saviour, megahitu grupy Megadeth z alba Lost in the Vagina. Celý album bylo na indexu.

Ostatní bělokřižáci se chystali oběsit nějakýho chlápka v lila košili. Chlápek řval, vzpouzel se a snažil se vykroutit z pout. Bělokřižáci ho mlátili, kopali a neúprosně táhli ke kaštanu, co se mu na větvi se houpala elegantní oprátka z telefonního kabelu. Na chodníku ležela veliká plastová taška s modrými a červenými pruhy. Byla roztržená a všude kolem ní se válely pestrobarevný blůzky, legginy, svetříky, punčocháče, videokazety a dokonce camcorder Panasonic.

~

No more lies, no more crap

I’m fed up

I’m sick

With your words slimy and sick

No more!

Don’t try to save me anymore

I’m not made in your likeness…

~

Bělokřižák se sharpem na rameni udělal pár kroků a zastoupil mi cestu. K lýtku měl připnutej paragánskej nůž typu Survival. Další dva holohlavci mně hbitě odřízli ústup.

Sbohem, Julie, pomyslel jsem si. Sbohem, walkmane. Sbohem, moje milý přední zuby.

„Hej!“ zahulákal jeden z bělokřižáků. „To jseš ty, kámo?“

Poznal jsem ho i s tou holou lebkou. Byl to Marian Zdun, zvanej Lišák, syn gynekologa, jednoho z nejzazobanějších lidí ve městě. Starej Zdun zasedal v dozorčí radě Art-B International AG a měl podíl i ve Čtyřech sestrách.

„Nech ho bejt, Mendo,“ řekl Lišák tomu se sharpem. „Já ho znám, je to dobrej Polák. Chodil jsem s ním do boudy.“

Fakt, Lišák chodil nějakou dobu do naší školy. Nechával jsem ho opisovat, ale bylo mu to prd platný: Lišák byl dyslektik, dysgrafik a dysortografik – zkrátka debil.

Chlápek v lila košili, když ho zvedli ke smyčce, zařval, vyškubl se těm, co ho drželi, převrátil se naznak a spadl na chodník. Bělokřižáci ho zkopali a znovu ho zvedli.

„Lišáku!“ rozkřikl se jeden, co se mu na krku vedle uzi houpal velikej krucifix. „Přestaň se vybavovat a pojď nám helfnout!“

Toho jsem znal taky. Říkalo se mu Velkej Gonzo, poněvadž měl frňák jako trubku z dřezový baterie a stejně tak lesklej.

„Raděj už běž, Jarku,“ poškrábal se Lišák na oholený palici. „Seber se a padej.“

~

Yeah, prayers and hate

Nothing but prayers and hate

Too late

Black hounds lurking everywhere

Salivating and drooling

No more!

Don’t try to save me anymore…

~

V prvním patře se otevřelo okno.

„Ticho!“ zakřičel nějakej dědek a vyklonil se ven. Kolem plešiny se mu nad ušima ježily štětičky vlasů, takže vypadal jako vejr. „Ticho! Tady chtějí slušní lidi spát! Co je to za kravál?“

„Zalez, dědku!“ zvedl Lišák zrak a hlaveň uzi. „Drž hubu!“

„Jenom zdvořile, Lišáku,“ napomenul ho Velkej Gonzo, vkládající právě chlápkovi v lila košili oprátku na krk. „A vy, občane, zavřete okno a pusťte si telku, jako každej dobrej rodák. Jestli ne, zajdu za váma nahoru a nakopu vám prdel!“

Vejr se naklonil přes parapet. „Co to tam vyvádíte, chlapci?“ zajímal se. „Co to má být? Lynč? Jak můžete být tak krutí? To je nelidské! Nekřesťanské! Co vám ten nešťastník udělal?“

„Drancoval obchody!“ houkl v odpověď Velkej Gonzo. „Marodér, robber, šlak ho tref!“

„Od toho je policie! Městská stráž anebo Grenzschutz! Spravedlnost…“

„Pomogitě!“ zakvílel chlápek v lila košili. „Radi Boga, pomogitěěě! Spasitě menja! Požalujsta, pomogitěěěěě!!!“

„Aha,“ konstatoval Vejr a chápavě pokýval hlavou. „Tak je to.“

A zavřel okno.

„Tak už odpal, Jarku,“ řekl Lišák a otřel si dlaně do maskáčových kalhot.

Dal jsem se do běhu a ani jsem se neohlédl. Ze severu bylo slyšet střelbu, řev motorů a dunění jedoucích tanků.

„Něěět!“ zaznělo zezadu.

„Polsko Polákům!“ zvolal Velkej Gonzo. „Nahoru s ním, boys! Hang him high!“

Slyšel jsem ještě, jak bělokřižáci zanotovali We Shall Overcome. Jako obvykle při podobnejch příležitostech. Pustil jsem walkmana.

~

Julie, Julie

You’re so fine…

~

Ulicí se přehnalo bévépéčko a všecko zasmradilo výfukovejma plynama. Na pancíři mělo napsaný bílou barvou: BŮH, ČEST A VLAST. Mělo to znamenat, že Domobrana je na stráži a nikdo nám neublíží – teoreticky.

Přiběhl jsem na křižovatku ulic Uršulinek a Dřímalovy. Stálo tam druhý bévépéčko. A taky úhledná barikáda z pytlů s pískem a zátaras. Znamenalo to, že tam je hranice. Barikádu a zátaras hlídala četa dobrovolníků. Jako všichni dobrovolníci na světě hulili jedno cígo za druhým a v jednom kuse nadávali. Byli z Venkovský občanský gardy, poněvadž na jejich transportéru bylo napsáno: NEZTRÁCEJ NADĚJI.

„Kampak, smrade?“ křikl na mě jeden z hlídkujících smradů. Nepovažoval jsem za nutný odpovědět. Kdybych cestou do školy odpovídal všem barikádám, zátarasům, patrolám, streifám a check-pointům, beznadějně bych ochraptěl. Běžel jsem dál a zkrátil jsem si cestu po lávce přes Černou Hanku.

„Wohin?“ křičel na mě z německý barikády příslušník Freikorpsu v neprůstřelný vestě, ozbrojenej em šestnáctkou s podvěšeným granátometem. Za páskou na helmě měl zastrčenej balíček marlborek.

Leck mich am Arsch, pomyslel jsem si a namířil jsem si to k parku. K našemu pěknýmu městskýmu parku.

Náš městskej park se kdysi jmenoval, jak mi vyprávěl nebožtík děda, podle maršála Pilsudskýho. Za světový války byl přejmenovanej na park Horsta Wessela. Po válce se jmenoval po stalingradských hrdinech. Dost dlouho, až do doby, kdy byl maršál Pilsudskej znovu vzat na milost a v parku byla dokonce odhalená jeho busta. Ještě později, kolem roku 1993, začalo období rychlejch změn. Maršál Pilsudskej už zase přestal vyhovovat: nosil vousy a dělal převraty, hlavně v květnu. No a doba nebyla nakloněná tomu, aby se oslavovali vousatí chlapi, kteří se zbraní v ruce svrhávali legální vlády, ať už to bylo v kteroukoliv roční dobu. Park byl přejmenovanej na park Bílý orlice, ale to zas horlivě protestovaly jiný národnosti, kterých byly v našem pohraničí tři prdele. Protesty se neminuly účinkem. Byl tedy přejmenovanej na zahradu Ducha Svatýho. Po třídenní stávce bank se musel název zase změnit. Někdo vymyslel park Vítězství u Grunwaldu, jenomže protestovali Němci. Proti dalšímu návrhu park Adama Mickiewicze zase protestovali Litevci, hlavně kvůli nápisu „polský básník“ na projektu klasikova pomníku. Navrženej byl neutrální název park Přátelství, ale proti tomu protestovali všichni. Nakonec byl park pojmenovanej po vítězi nad Osmanskou říší králi Janovi III. Sobieským a už to tak zůstalo, nejspíš proto, že Turků u nás moc není a jejich lobby tím pádem nemá žádnou váhu. A majitel restaurantu „Istanbul Kebab“ Mustafa Baskar Yusuf Oglu si mohl stávkovat až do podělaný smrti.

Naše mládež si s tím vším nelámala hlavu a postaru říkala „Naše parčisko“ anebo „Náš lesík kopulesík“. Koho z vás moje vyprávění udivilo, ten ať si připomene, co bylo hádek a sporů, dokud nebyla jedna z hlavních ulic ve Varšavě nakonec přejmenovaná na všeobecně akceptovatelnou Sesame Street. Vzpomínáte?

Na druhým břehu Černý Hanky ulice pokračovala, jenomže se už nejmenovala Dřímalova, ale Bismarck-Strasse. Už mně zbejvalo akorát oběhnout kulturní dům, už dávno zavřenej, přeběhnout Adenauer-Platz a alejí se dostat k zadnímu traktu školní budovy. Jenomže jsem se zamyslel a v běhu jsem si ani nevšiml, že kulturák už není. Vběhl jsem do mračna prachu a kouře.

A zahučel jsem do kráteru po bombě. Kvůli nepozornosti.

Rozhlídnu se a vidím – Krocan. Sedí na zadku, krčí se na okraji kráteru a poslouchá, jak sviští dva bitevní Apache, kroužící nad stadionem Ostmark Sportverein, dříve SK Golgota. Potichu jsem se k němu připlížil, palba těžkých gatlingů přehlušila chrastění štěrku.

„Zdarec, Krocane!“ zařval jsem a dal mu herdu do zad.

„Ježíši!“ zakvílel Krocan a skutálel se na dno kráteru.

Zůstal tam ležet, třásl se jako sulc, nevypravil ze sebe ani slovo, akorát na mě vyčítavě kulil bulvy. Mezitím jsem došel k závěru, že to ode mě nebylo moc rozumný bouchat ho do zad a bez varování na něho křičet. Víte, jak to chodí: z toho leknutí se mohl posrat až za ušima.

Vystrčil jsem hlavu z kráteru a ostražitě se rozhlídl po okolí. Skrze holý větve keřů jsem na okraji parku uviděl veřejný záchodky vyzdobený graffiti a dírami po kulkách z nějaký minulý bitvy. Nezahlídl jsem žádnýho člověka, oba Apache ostřelovaly východní okraj parku. Kromě toho bylo odtamtud slyšet střelbu z ručních zbraní a hluchý výbuchy granátů.

Krocan na mě přestal vyčítavě čumět a několikrát mě označil hodně vulgárními výrazy, kterými mně přisoudil aktivní Oidipovskej komplex a pasivní homosexualitu. Potom se připlížil vedle mě a taky vykoukl z kráteru.

„Co tu děláš, Krocane?“ zeptal jsem se.

„Spadl jsem,“ odpověděl. „Hned ráno.“

„Přijdem pozdě do školy.“

„Nabeton.“

„Zkusíme vylézt?“

„Jo. Běž první.“

„Ne, ty běž první.“

Tehdy to začalo.

Okraj parku vzplanul v oslnivejch ohnivejch explozích. Oba jsme sklouzli na dno kráteru, do sítě kabelů, který vyhřezly z šachtice telefonního rozvodu jako střeva z rozpáranýho břicha. Všecko se otřáslo detonacemi – jednou, podruhé, potřetí. Potom spustila palba, zahvízdaly kulky a zasvištěly střepiny. Slyšeli jsme pokřik útočících:

„Lietuuuva!“

Následovalo bouchání handgranátů, rachocení M-60 a štěkání AK-74, děsně blízko.

„Lietuuuva!“

„To jsou vaši,“ řekl jsem Krocanovi, se kterým jsem se tiskl k zemi na dně kráteru. „Divize Plechavicius. Tvoji rodní bratři, Krocane, šturmujou přes náš park. Myslíš si, že je to OK?“

Krocan sprostě zaklel a zlostně na mě zašilhal. Rozchechtal jsem se. Bylo to už před rokem, ale ta historie mně byla imrvére k smíchu. Zato Krocana furt štvala.

Abyste věděli, jak to bylo: asi dva roky tomu nazad přišla móda na – jak se tomu říkalo – kořeny. Značná část obyvatelstva našich Suwalk a okolí, včetně Krocanovy rodiny, se znenadání cítila bejt Litevci po dědovi a pradědovi – takovými, co překračovali Němen, aby napadali nepřátelský Teutony. V žádostech, který zasílali Svazu patriotů levobřežní Litvy a Žmudi, bylo plno srdcervoucích vyznání o lásce k dávno ztracený a nyní opět nalezený otčině. Důvod najednou probuzenýho vlastenectví byl prozaickej: ve smyslu nově schválenýho zákona o národnostních menšinách obdrželi Litevci hafo privilegií a úlev, taky daňovejch, a hlavně nebyli podřízení Církvi.

Z mnoha našich kolegů ze školy se přes noc stali Litevci. Zčistajasna Wochowicz požádal, aby mu učitelé říkali Vochavicius, z Maklakowskýho se stal stoprocentní Maklakauskas a ze Zlotowskýho ryzí Goldbergis.

A tady začala osudová tragédie Krocanovic famílie. Sympatickej a chutnej pták, podle kterýho se dotyčná rodina jmenuje, se totiž litevsky nazývá kalakokotas. Hlavu rodu, obvykle vážnýho až flegmatickýho pana Adama popadl amok, když mu bylo oznámeno, že jeho žádost o litevskou naturalizaci byla kladně vyřízena a ode dne doručení úřední obsílky se jmenuje Adomas Kalakokotas.

Pan Adam se, to se ví, odvolal, jenomže Svaz patriotů levobřežní Litvy a Žmudi neustoupil a nesouhlasil s žádnými polštinou zavánějícími variantami jako Krocankis, Krocankas anebo dokonce Krocankauskas. Návrh, aby pan Adam získal prvně americký občanství jako Turkey a teprve poté se vrátil do lůna rodný země jakožto Terkulis, uznala celá rodina Krocanů za stupidní, rozvleklej a hlavně drahej. Na výčitku, že námitky pana Adama vyvolává polskej šovinismus, poněvadž řečenej kokotas nemůže žádnýho pravýho Litevce zesměšnit ani znevážit, vzdělanej a jazyků znalej pan Adam počastoval komisi střídavě výrazy: „běžte do řiti“ a „papučok šykini“. Uražená komise poslala dokumenty ad acta a Krocana ke všem čertům.

A tak se nikdo z Krocanovic rodiny nestal Litevcem. A proto můj kámoš Lešek Krocan chodil furt do stejný školy a stejný třídy jako já, a ne na gympl v Puňsku. A díky tomu teď seděl vedle mě v kráteru po bombě, místo aby lítal po parku s kalašnikovem v ruce, v mundúru barvy hovna, s odznakem Pogoně na čepici a medvědem divize Plechavicius na levým rukávu.

„Jarku?“ ozval se Krocan, skrčenej v telefonní šachtici.

„Hmmm?“

„Jak to je… Ty jseš přece takovej super, duper, clever a vůbec… Vysvětli mi to.“

„Co jak je?“

„Tady je Polsko, ne? Tak proč si tady Freikorps a Litevci hrajou na válku? V centru města? Proč se, zkurvysyni, neperou u sebe, v Königsbergu? Tady je Polsko…“

Nebyl jsem si jistej, jestli má Krocan pravdu.

Ono to totiž bylo takhle. Brzy po podepsání traktátu s Bundesrepublikou a ustanovením novýho spolkovýho landu s hlavním městem Allensteinem proběhlo referendum mezi obyvatelstvem okresů Goldap, Dubeninky, Wižajny, Giby, Puňsk a Sejny. Výsledek plebiscitu, jak už to u podobnejch akcí bejvá, nic neřekl a nic nevyřešil, poněvadž nejmíň osmdesát procent oprávněnejch se vykašlalo na to, aby šlo k urnám a raděj šlo do hospody. A tak se nikdo nedověděl, kolik procent místní populace se hlásí k východním Prusům, severním Polákům, levobřežním Žmudínům a kdejakým jiným Tatarům. Tak či onak, necelej měsíc po referendu překročilo hranici litevský vojsko: divize pravidelný armády Gedyminas a dobrovolnická divize Plechavicius. Celýmu expedičnímu sboru velel generál Stasys Zeligauskas. Litevci obsadili sporný okresy bez jakýhokoliv odporu, poněvadž většina naší armády byla v Iráku, kde splácela polskej dluh Svobodnýmu Světu. Malej zbytek našeho vojska, co zůstal doma, byl taky vázanej jinde, poněvadž právě předváděl Čechům demostraci síly na Těšínským Slezsku.

Zeligauskasovy jednotky bleskově obsadily Sejny, ale Suwalki nedobyly, protože je zastavily oddíly Grenzschutz a 101. Airborne z Gdaňska. Ani Němci, ani Amíci nechtěli šaulisy ve Východním Prusku. Polská vláda se zmohla akorát na pár nót a podala oficiální protest v OSN, načež litevská vláda odpověděla, že o ničem neví. Zeligauskas, jak oznámil litevskej velvyslanec, postupoval bez rozkazu a na vlastní pěst, poněvadž i když byli všichni Zeligauskasové z otce na syna profesionální vojáci, odjakživa měli horký hlavy a pojem „subordinace“ jim nic neříkal. I když se po nějakým čase povedlo Němcům, Amíkům a narychlo zmobilizovaným jednotkám Domobrany zatlačit šaulisy za linii Černý Hanky, pravidelně docházelo k ozbrojeným konfliktům. Zeligauskase ani nenapadlo, aby se stáhl za Curzonovu linii a prohlásil, že vypráská Němčoury ze Suvalštiny, poněvadž Poláci jsou koneckonců poslovanštělí domorodci, ale Germány on nesnáší a nebude je tolerovat. Samosebou, že generál nepoužil na Litvě nepopulární označení „Suvalština“, ale mluvil o „Levobřežní Žmudi“. Šlo, to se rozumí, o levej břeh řeky Nemynas, dříve Nieman a původně Němen. Senát ve Varšavě se jako obyčejně na ničem nedohodl. Hodně se diskutovalo, jaký poučení si máme vzít z naší přebohatý historie, někteří senátoři optovali pro novodobou polsko-litevskou unii lubelskou, jiní si naopak v našich dějinách našli radikálnější řešení – kieleckej pogrom.

Střelba se trochu vzdálila, zdálo se, že útok šaulisů se přesunul víc na západ. Zvědavě jsme se vyškrábali k okraji kráteru. Podíval jsem se směrem k centru města, na kouřem zahalenou věž kostela sv. Alexandra. Bohužel nic nenasvědčovalo tomu, že farář Kočuba splnil svoji hrozbu. Abyste byli v obraze, farář si nechal před měsícem poslat ze Švýcarska čtyřhlavňovej flakvierling Oerlikon, namontoval ho na zvonici a z kazatelny vyhlásil, že pokud jakákoliv armáda anebo paramilitární organizace naruší farní půdu, to značí veškerej terén za hřbitovní zdí, tak on jim s pomocí Boží a svýho flakvierlingu přichystá takový wash and go, že si to budou pamatovat až do dne Posledního soudu.

Takže farář akorát strašil. Jako obyčejně. Fotr má recht, když říká, že náboženství je opium pro masy.

Zelenohnědě strakatej Havoc zakroužil nad parkem a pokropil okolí ze dvou těžkých PKS, namontovaných v otevřených dveřích. Střelci se odvážně nakláněli ven, už jsem čekal, až některej z nich vyletí a zůstane viset na topolech. Někde v porostu na západě duněly minomety. Rychle jsem schoval hlavu, protože ve vzduchu zasvištěly střepiny. Ale stačil jsem ještě zahlídnout, jak šaulisové ustupují pod palbou ulicí Všech svatejch, dříve ulicí Svobody. Mi-28 naposled zakroužil a odletěl.

„Zdá se,“ řekl jsem, když jsem sklouzl dolů, „že war is over. Farewell to arms. Im Westen nichts Neues. Freikorps dal tvým rodákům na frak. Vy proigrali, uvažejemyj gospodin Kalakokotas.“

„Drž zobák,“ zasupěl zlověstně Krocan. „A vůbec, měls mi vysvětlit. Však víš co…“

Otevřel jsem hubu, abych řekl něco moudrýho, co by bylo hodno mýho IQ, vystupujícího nárazově až na sto osmdesát. Ještě jsem vám nic neřekl o svým IQ? To je dobře. Máti se vzteká, když se chlubím svým IQ 180. Školní psycholog, když prej uviděl výsledky testů, označil mě výrazem „černobylskej mutant“. Všude se to rozneslo, dokonce až k jeptiškám. Sestra, co nás učila náboženství byla ještě upřímnější, označila mě rovnou za „pekelnýho zplozence“. Od tý doby nás v městě přestali mít rádi.

Nestačil jsem říct nic inteligentního. Najednou něco vybuchlo, byla to šílená prda, země se zatřásla, až se mně zazdálo, že dráty, co z ní trčely, se zkroutily jako žížaly. V povětří zasmrděly chcanky, hovna a kordit a na naše hlavy se sesypalo krupobití betonovejch úlomků, rozbitejch cihel, štěrku a všelijakejch jinejch elementů.

„Ježíši!“ zalamentoval Krocan, když ho jeden ze zmíněnejch elementů praštil do zad. „Jarku, jenom se podívej… Podívej se na to…“

Podíval jsem se. A nervózně jsem se zasmál.

To co na Krocana spadlo, byla hajzldeska. Normální sedátko od záchodu z umělý hmoty, do kterýho byly zavírákem vyškrábaný iniciály R. Z. a kolem černý fleky po típnutejch cigaretách.

Ano, vážení, jsou věci mezi nebem a zemí, o kterejch se nám, filozofům, ani ve snu nezdá.

„Jarku…“ šťouchl mě Krocan do žeber. „Slyšíš? Někdo bulí.“

Nastražil jsem uši. Můj bystrej kolega se nemýlil, někdo plakal a ten pláč pronikal výbuchy i kanonádou, byl sice tichej, ale tolik se lišil od zvuků války.

Znovu jsem vystrčil hlavu z kráteru a rozhlídl se důkladněji. V nejbližším okolí už nebyli žádní vojáci. Po zemi se válel těžkej, smrdutej kouř. Kouř se valil z Bismarck-Strasse. Stál tam rozstřílenej náklaďák a čoudil jako bečka smůly.

Pláč, jak jsem zjistil, přicházel od veřejnejch záchodků na kraji parku. Exploze, kterou jsme před chvíli slyšeli, byla vysvětlená, a taky fenomén létající hajzldesky našel jako většina zdánlivě neidentifikovatelných úkazů přirozený a banální vysvětlení. Zkrátka některej z ustupujících šaulisů považoval veřejný hajzlíky za vojensky strategickej objekt a vpálil do něho kumulativní projektil z RPG-9. Střela vážně narušila konstrukci a urvala dveře označený internacionálním piktogramem v pozoru stojící ženy v sukni. Výbuch vykořenil anebo zdefolioval keře okolo záchodu a odhalil graffiti na zbytcích stavby. Za zborcenými stěnami někdo usedavě naříkal.

„Co budeme dělat?“ zeptal jsem se.

Krocan se zamyslel. Věděl jsem, nad čím, protože já jsem se zamyslel nad tím samým. Nad kráterem neúnavně hvízdaly kulky. Kalašnikovy, sturmgewehry, em šestnáctky a galily, ze kterých ty kulky pocházely, už byly dost daleko, a to znamenalo, že náboje jsou už pomalý a nemají průbojnost, aby udělaly do stehna, do ramene, do boku anebo do břicha čistou malou dírku. Věděli jsme, že taková pomalá kulka může narazit do některý ze zmíněnejch částí těla jako hrudka měkký hlíny, v místě zásahu udělat hnusnou fašírku z krve, masa a cárů oblečení a zůstat v těle anebo – ještě hůř – vyjít na druhý straně a přibrat s sebou hodně z toho, co v sobě člověk má. Jak vidíte, měli jsme se nad čím rozmýšlet.

Zatímco jsem si lámal hlavu, četl jsem nápisy na stěně záchodu. Ve stresových situacích vám nic nepomůže líp než četba, to vám povím. Jak říkají v MTV: „Books feed your head.“

Na pobořený stěně jsem viděl čmáranice, zobrazující erigované penisy, kosočtverce, šibenice, kotvy a trojzubce. Největší ze všech nápisů byl vyvedenej krasopisně černou barvou: BAYERN PANSTVO, FC KÖLN SRABI, SKL JUDEN.

O něco níž někdo napsal křídou šikmým, úhledným, i když roztřeseným písmem, bez kapitálek a interpunkce: upálit židy zapal oheň za ježíše bůh na zlobu satana chyba v otčenáši sionský hřích.

Těsně pod tím někdo nastříkal modrým sprejem komentář: MEŠUGENE GOJ.

Vedle stálo azbukou: JEBI TVOJU MAMU JEVRIEJ.

A vedle zase vtipnej reklamní slogan:

~

Ať na jaře nebo v létě

naše šlapka ojede tě

~

Pod tím bylo kusem cihly načmáraný vášnivý vyznání: I REALLY WANNA FUCK YOU AL. Zbytek jména objektu žhavý touhy toho polyglota urvala střela z erpégéčka. Mohla to bejt Alena, ale taky Albert.

Pod anglickým vyznáním se skvěl ryze polskej ideogram, schematicky zobrazující ženskej pohlavní orgán. Buď si byl anonymní umělec vědom neumělosti svýho obrazu, anebo pochyboval o inteligenci diváka, proto se pojistil před nepochopením svýho díla a rovnou pod něj napsal, co má představovat. Ani se neobtěžoval cizojazyčnými titulky.

„Co budeme dělat?“ zopakoval Krocan, kulky hvízdaly a za rozbořeným záchodem někdo brečel čím dál usedavěji.

„Můžeme to schytat,“ vycedil jsem skrz zaťatý zuby. „Můžeme, můžeme, můžeme.“

„Tak co podniknem?“

Zamyslel jsem se. Na chvilku.

„Jdeme. Fofrem, Krocane, přískoky!“

Vyskočili jsme z kráteru, rozběhli se, praštili sebou na rozrytou zem, vyskočili, a znovu se rozběhli a tak dále. Mohli jsme to schytat. Asi to tak mělo být. Copak vy byste seděli zašití v kráteru a poslouchali něčí bulení? Asi sotva. Tak co se, kurva, divíte?

Doběhli jsme ke zbořenýmu hajzlu a uviděli na zemi holku. Vypadala mizerně, vůbec ne jako kočka, co vždycky žere whiskas.

„Analýzo!“ vyhrkl Krocan a lapal po dechu. „Co tady…“

„Nestůj, nečum!“ rozkřikl jsem se. „Berem ji a do kráteru! Bleskem!“

Povedlo se. Kulky hvízdající kolem nás, nás netrefily, asi měly něco jinýho na práci. Skočili jsme do našeho útulného kráteru a sjeli až na dno. Rozbil jsem si přitom loket o kus betonu a jako Rambo jsem prolil First Blood.

„Analýzo,“ zasípal jsem. „Co tady děláš? Holy shit, girl! Kde ses tu vzala?“

Analýza se posadila, položila bradu na pokrčený, rozbitý kolena, přitáhla si k zadku cancoury roztrhaný sukně a rozeřvala se na full volume.

Krocan si odplivl a sedl si na hajzldesku. I já jsem si odplivl. Flus dopadl na útržek novin. Na jedné straně papíru bylo vytištěno: ÁLE STÁVKUJE TOV, a na druhé: ŘEJ SI TROCHU LUX. Dopřál jsem si tedy trochu luxusu a přilepil jsem si poplivaný papír na krvácející loket – LUX dolů, TOV nahoru. Analýza v jednom kuse řvala.

„Tak, Ančo,“ řekl jsem. „Už přestaň. Už je to dobrý. Neboj se, zůstaneme s tebou. Hned jak skončí ten bordel, doprovodíme tě domů.“

Analýza se rozbrečela ještě hlasitěji. Smutně jsem pokýval hlavou.

Jako my všichni, byla i Analýza dítětem doby. Její máti, kterou jsem neznal, prej pocházela z Plocka, odkud zdrhla přes zelenou hranici do Bundesrepubliky. To už čekala Analýzu, ale byla svobodná a navíc nezletilá, v životě by nedostala pas a církevní osvědčení. Dostala se do Schneidemühlu, bývalý Pily. Když tam hledala lékaře abtreibera, navázala známost s jistým německým inženýrem, ruck-zuck se do sebe zamilovali, vzali se a rozhodli se mít dceru. Brzy potom dostal inženýr arbeit v Ostpreussen, přistěhoval se do Suwalk a začal makat v našem Holzkombinátu. Byl to divnej pavouk, ten inženýr, měl rád všecko polský: dokonce žádal o polský občanství, ale dostal kulový, poněvadž byl luterán. Považoval Poláky za vyvolenej lid a národ s velikým dějinným úkolem a vůbec noch ist Polen nicht verloren, hurra. Normálně mu hrabalo. Dceru poslal do polský školy, ausgerechnet do naší, do gymnázia Ducha Svatého. Oficiálně byla jeho holka katolička, jmenovala se Anneliese Budischewsky, ale od tý doby, co jsme měli chemii, jsme jí přezdívali Analýza. Její máti, kterou jsem neznal, natáhla brka v šestadevadesátým při epidemii cholery, kterou k nám zavlekli Rumuni. Pamatujete si, jak tehdy pomřelo šedesát tisíc lidí na choleru, co se jí říkalo „Ceauscescu“ anebo „Dracul“. Ti, kteří onemocněli a přežili, se označovali „dupa bolí“, to prej rumunsky znamená „po chorobě“. Od tý doby je to populární označení rekonvalescenta.

Vedle našeho kráteru vybuchl náboj z minometu. Analýza zapištěla a silně mě objala. Jak mě držela za obě ruce, nemohl jsem ani oprášit hlínu, co se mně sesypala na hlavu.

„Už je to dobrý, Ančo,“ chlácholil jsem ji a písek mi skřípal v zubech. Analýza dušeně vzlykala.

Krocan si dal na uši sluchátka mýho walkmana a lehl si mezi různobarevný špagety telefonních drátů. Vyplázl jazyk, přehraboval se v telefonních rozvodech a zkratoval spoje z kapsy vytaženým šroubovákem. Krocan má buňky na elekrotechniku, je to jeho hobby. Všecko umí opravit a smontovat. Má doma krátkovlnou vysílačku a stereo, který si vlastnoručně zbastlil. Mockrát opravoval a vylepšoval moje sony i mýho kenwooda. Mám dojem, že Krocan by uměl našroubovat žárovku do země tak, aby zasvítila. Obdivuju to, poněvadž já sám jsem totální technickej antitalent, neumím ani spravit pojistky drátem. Proto máme s Krocanem dohodu: on mně napovídá v matyce a fýze, já jemu v jazycích a dějáku. Taková malá občanská svépomoc – Consulting Company Limited.

Ještě furt duněly exploze. Freikorps pral do litevských linií vším, co měl k dispozici: minomety, bezzákluzovejma kanónama, raketama. Veřejný hajzlíky už byly kompletně srovnaný se zemí. Po zemi se plazil dým, tekl do našeho kráteru a dusil nás.

„Analýzo?“

„Hmmm?“

„Tys byla v parku, když to začalo?“

„Nee,“ popotáhla nosem. „Šla jsem do školy, když… Chytili mě… Zatáhli mě do parku… Do křoví…“

„To nic, Anči, už je to dobrý. Nebreč. Už jseš v bezpečí.“

Hovno, v žádným bezpečí.

Na západní straně parku štěkaly kulomety a duněly granáty. Z obou stran se rozlíhal bojovej pokřik:

„Vorwärts! Gott mit uns!!!“

„Lietuuuva!!!“

To nám ještě scházelo. Obě strany přišly na stejně blbej nápad – protiútok. Ještě hůř, nějakej samorostlej Guderian z Freikorpsu rozhodl vést svůj blitzkrieg rovnou přes náš kráter, aby na šaulisy udeřil z křídla.

Tiskli jsme se k zemi jako červi mezi hroudy a dráty.

„Feuer frei!“ řval někdo hned vedle kráteru. „Verdammt noch Mal, Feuer frei! Schiess doch, du Hurensohn!“

Další řev přerušila dlouhá dávka z M-60, tak blízko, že jsem slyšel jak se nábojnice sypou na beton. Někdo zakřičel. Zakřičel příšerně, ale jenom jednou – a okamžitě ztichl. Skřípal štěrk, duněla kanonáda.

„Zurück!“ hulákal někdo z parku povely. „Beeilung, Beeilung! Zurück!“

„Lietuuuva!“

No jasně, došlo mi, Zeligauskas kontraatakuje. A taky rovnou přes náš kráter, motherfucker jeden.

Nablízku se rozštěkaly AK-74, jinak než M-16 Freikorpsu, ne tak ostře, ale hlučněji. Přidalo se bouchání handgranátů a uši trhající minometná palba.

„Panebožeee!“ zasténal někdo u samýho okraje kráteru.

Vedle mě ležící Analýza se tak šíleně třásla, že jsem ji musel tlačit k zemi, aby ji to nevytřáslo ven z kráteru.

„Bo… žeeeee!!!“ vykřikl ještě jednou ten samej hlas, někdo se převrátil přes okraj kráteru a ztěžka žuchl rovnou na nás. Analýza zaječela. Já jsem ani necekl, poněvadž jsem strachem oněměl.

Byl to šaulis. Bez čepice, slámový vlasy měl slepený krví. Krev mu zalívala taky levej oční důlek a tekla po krku. Vypadalo to, jakoby měl pod mundúrem červený tričko. Svíjel se na dně kráteru a ryl patama do země, potom se převrátil nabok, zachrčel, zasténal a otevřel oko. Koukl se na mě. A vykřikl, až se zalkl krví. Stiskl víčka a obličej se mu křečovitě stáhl.

Nevím, jestli jsem vám to už říkal, ale není na mě kdovíjak pěknej pohled. To víte, Černobyl.

Nic se s tím nedá dělat, nic. Genetický změny.

Šaulis otevřel oko a podíval se na mě ještě jednou. Usmál jsem se. Skrz slzy. Šaulis se taky usmál. Chtěl jsem věřit, že to byl úsměv. Ale nevěřil jsem.

„Chci… pít…“ řekl zřetelně. Polsky.

Podíval jsem se bezmocně na Krocana a Krocan se podíval stejně bezmocně na mě. Oba jsme se bezmocně podívali na Analýzu. Analýza bezmocně pokrčila hubenými rameny a brada se jí třásla.

Blízko kráteru explodoval granát a zasypal nás štěrkem. Uslyšeli jsme další křik a hned potom ostrou dávku z ingramu. Ingramy jsou děsně rychlostřelný automaty, takže ta dávka zazněla, jako když prudce roztrhnete vejpůl obrovský prostěradlo. Nad náma něco přeletělo, potom to zařvalo: „Scheisse!“, a potom to spadlo na nás.

Přitiskli jsme se k zemi. To co se na nás shora skutálelo, byl dobrovolník z Freikorpsu. Měl na sobě maskáč vzor dubový listí, parádní, ale absolutně na drek v pouličních bojích. Celej předek toho maskáče, od walkie-talkie na krku, až po opasek, měl červený od krve. Dobrovolník se skutálel na dno kráteru, vyšponoval se a vypustil ze sebe vzduch. Většina toho vzduchu probublala ven dírama, co měl v pajšlu.

„Pít,“ zopakoval šaulis. „Proboha… Pít… Vodu…“

„Wasser,“ zabublal dobrovolník skoro nesrozumitelně, poněvadž měl hubu plnou krve. „Wasser, bitte… Hilfe… Hilfe…“

Analýza první rozeznala charakteristickej tvar, co se rýsoval v dobrovolníkově chlebníku. Rozepnula ho, sáhla dovnitř a vytáhla flašku coca-coly. Krocan ji vzal a otevřel o kus armovacího drátu, kterej trčel ze země.

„Asi by neměli pít. Co myslíš, Jarku?“

„Neměli,“ souhlasil jsem a s mým hlasem se dělo něco divnýho. „Ale musí, kurva, musí.“

Nejdřív jsem dal napít šaulisovi, nějaký pořadí musel bejt a on spadl do našeho kráteru první. Potom jsem dal napít dobrovolníkovi z Freikorpsu, když jsem mu předtím utřel zkrvavenou hubu kapesníkem. Potom jsem od krve opucoval i flašku a po malým hltu koly jsme si dali taky my ostatní: Analýza, Krocan a já.

Na chvíli všecko kolem nás skoro utichlo, akorát od stadiónu rachotil M-60. Dobrovolník z Freikorpsu se najednou napjal, tak silně, až s cvaknutím povolily zdrhovadla Velcro na jeho maskáči.

„Bože…“ řekl šaulis a umřel.

„You… can’t beat the feeling…“ zachrčel dobrovolník, až se mu na prostříleným hrudníku zpěnila krev a coca-cola. A taky umřel.

Analýza si sedla na zem, objala si zase rukama kolena a zase se rozbrečela. All right, někdo přece musel politovat oba bojovníky. Náleželo jim to, do hajzlu, náleželo jim aspoň takový requiem – pláč malý Analýzy a její slzy jako hrachy, co se jí valily po špinavým ksichtíku. Náleželo jim to.

My s Krocanem jsme jim prohledali kapsy. To bylo nutný, to nás naučili v kurzu přežití. Jak nás učili, zbraní jsme se ani nedotkli – šaulis měl u sebe granáty a Freikorps berettu a kampfmesser. Místo toho Krocan sbalil walkie-talkie a hned s ním začal kroutit.

V kapse dubovýho listí jsem našel půlku čokolády. Na obalu byl nápis: Milka Poland, dříve E. Wedel. Dal jsem čokoládu Analýze. Vzala si ji, ale ani se nehnula – seděla dál celá skrčená, posmrkávala a čuměla před sebe. Obrátil jsem naruby šaulisovy kapsy, poněvadž při pohledu na čokoládu se mi stáhl žaludek. Nejraději bych celou tu půlku tabulky sežral sám. Ale to jsem přece nemohl, no ne? Jestli je ve společnosti žena, musí se přece o ni pečovat, musí se chránit a krmit. To je přece jasný… To je přece… takový… takový…

Lidský.

No ne?

Šaulis neměl žádnou čokoládu.

V kapse mundúru měl akorát načtyřikrát složenej dopis. Na obálce nebyla známka, ale adresa byla polská – Krakov. Pro někoho, kdo se jmenoval Marie Wojnarowská.

Podíval jsem se do toho dopisu. Šaulis nežil a přece ho ani neodeslal. Podíval jsem se do toho dopisu jenom letmo.

„Zdálo se mi o tobě.“ Psal šaulis. „Byl to hrozně krátký sen. V tom snu jsem stál vedle Tebe a dotýkal se Tvé ruky. A Tvoje ruka byla tak teplá, Maruško, tak měkká a teplá, a i v tom svém snu jsem cítil, že Tě miluji. Tolik Tě miluji, Maruško…“

Dal jsem to nečetl. Neměl jsem potřebu znát zbytek toho dopisu. Už toho ani moc nebylo, jenom do konce stránky, do podpisu: „Vítek“. Vítek, a ne Vytautas.

Strčil jsem dopis zpátky do obálky a schoval si ho do kapsy. Napadlo mě, že možná ten dopis pošlu do Krakova, Marii Wojnarowské. Plácnu se přes kapsu, abych koupil známku a ten dopis pošlu. Možná Marii Wojnarowské dojde. Možná dojde, kdo ví? I když se tolik dopisů a balíků ztrácí na hranici při kontrole poštovních vagónů.

Krocan seděl mezi kabely jako kormorán v hnízdě, šteloval walkie-talkie, ze kterého bylo slyšet pískání, skřípání a útržky vět.

„Nech toho,“ řekl jsem naštvaně.

„Ticho,“ řekl Krocan. „Neotravuj. Ladím frekvenci.“

„Na hovno,“ nevydržel jsem, „se v tom vrtáš! Vypni to, debile. Tak to píská, kurva, že nás někdo uslyší a hodí sem granát.“

Krocan neodpověděl. Sklonil se a dal si hrál se svojí novou hračkou. Nad kráterem hvízdaly kulky.

Analýza vzlykala. Posadil jsem se vedle ní a vzal ji kolem ramen. Tak to má být, ne? Když je tak slabá a bezbranná, v prašivým kráteru, v zasraným parku krále Sobieskýho, uprostřed zkurvený války.

„Jarku?“ popotáhla nosem Analýza.

„Co?“

„Nemám kalhotky.“

„Co?“

„Nemám kalhotky. Táta mě zabije, když se vrátím bez kalhotek.“

To nebylo vyloučený. Inženýr Budischewsky byl známej železnou morálkou a železnou rukou. V tom ohledu mu taky totálně hrabalo – neříkal jsem to už? Představil jsem si Analýzu na gynekologickým křesle u doktora Zduna, aby pro ni vystavil atest o panenství. Lišákův fotr si na těch potvrzeních parádně nahrabal, poněvadž bez takovýho glejtu se nedalo ani pomyslet na svatbu v kostele a jestli byla holka neplnoletá, mohla frčet direkt do waplevskýho pasťáku. Slyšel jsem, že falešný osvědčení stojí šest tisíc. Těžký prachy.

„Anči?“

„Hm?“

„Udělali ti něco? Promiň, že se ptám, je mi po tom hovno, ale…“

„Ne. Nic mi neudělali. Stáhli mi kalhotky a… dotýkali se mě, nic víc. Oni se báli, Jarku… Dotýkali se mě a pořád se rozhlíželi kolem a neodkládali ty svoje pušky…“

„Tiše, Anči, tiše.“

„…smrděli tím strachem. A potem a dýmem a tím, co smrdí tady dole, tím, co zůstává po výbuchu… Tím, od čeho slzí oči. Nezapomenu na to… Bude mě to budit ze spaní…“

„Tiše, Anči.“

„Ale nic mi neudělali,“ zašeptala. „Nic. Jeden chtěl… Nešlo to, celý se třásl… Tak mě uhodil. Udeřil mě do tváře. Pak mě nechali a utekli… Jarku… To nejsou lidi. Už ne…“

„Jsou to lidi, Anči,“ řekl jsem přesvědčeně a dotkl se dopisu v mojí kapse.

„Jarku?“

„Co?“

„Mám o tom povědět knězi? O tom, co mně udělali?“

Ta holka byla z jinýho světa. Evangelicko-neofytickej vliv starýho Budischewskyho v chuděře kompletně potlačil pud sebezáchovy.

„Ne, Anči. Nic farářovi neříkej.“

„Ani u zpovědi?“

„Ani u zpovědi. Spalas v náboženství, nebo co? Zpovídat se máš z hříchů, Analýzo. Když něco čórneš anebo vezmeš jméno nadarmo. Jestli nebudeš světit sváteční den a tak podobně. Ale nikde není napsaný, že se máš zpovídat, když ti někdo násilím svlíkne kalhotky.“

„Eee,“ zajíkla se Analýza. „A co ztráta neposkvrněnosti? Ty se v tom vůbec nevyznáš. Kněz říkal, že ty a tvůj otec jste ateisti slepí a hluší nebo tak nějak… A že ty nejsi… Jak se to říká? Aha, že ty nejsi dle obrazu. Ne, ne, musím se vyzpovídat. A otec mě zabije.“

Analýza sklonila hlavu a znovu se rozbrečela. Nasral jsem se na faráře Kočubu, ale musel jsem potlačit oprávněnej hněv. Muž, kterej sedí s dámou v kráteru po bombě, se o ni musí starat. Musí ji uklidňovat. Dávat jí pocit bezpečí. Mám pravdu nebo ne?

„Analýzo,“ řekl jsem drsňácky. „Kněz Kočuba je blbec a kecá. Hned ti dokážu, že znám Písmo Svatý a katechismus. Jak stojí psáno v listu svatýho… Ambrože těm… no… Efezským…“

Analýza přestala fňukat a civěla na mě s otevřenou papulou. Co jsem měl dělat? Jel jsem dál s tím Ambrožem.

„Je psáno,“ nahodil jsem důležitej a moudrej ksicht, „že přišli kaduceové…“

„Snad saduceové?“

„Neruš! Přišli, jak jsem říkal, saduceové a ti… celníci za Ambrožem a řekli: ‚Rozsuď, svatej muži, zdaliž spáchala hřích Židovka, který římští legionáři násilím stáhli kalhotky?‘ A Ambrož nakreslil do písku kolečko a křížek…“

„Co?“

„Nepřerušuj mě. I řekl světec: ‚Čehož zde vidíte?‘ ‚Vidíme kolečko a křížek,‘ odvětili celníci. ‚A já pravím vám,‘ řekl Ambrož, ‚to jest svědectví boží, že tato žena nespáchala žádnej hřích a vy se vraťte do svých domovů, celníci, poněvadž já vím, že taky nejste bez viny. A nesuďte, abyste nebyli souzení. Běžte si po svejch, pravím vám, jinak vezmu kámen a rovnou po vás hodím kamenem.‘ A tak celníci odprejskli s náramnou ostudou, poněvadž zbloudili, když obvinili tu nevinnou ženu. Rozumělas, Ančo?“

Analýza přestala řvát a přitulila se ke mně. Díky, svatej Ambroži, pomyslel jsem si.

„A teď,“ postavil jsem se, rozepnul jsem kalhoty a svlíkl si je, „sundej a zahoď tu potrhanou sukni a vezmi si moje levisky. Tvůj fotr ví houby, cos měla na sobě, když jsi šla z domu. Tak pohyb.“

Otočil jsem se na druhou stranu.

„A na tamto,“ dodal jsem, „zapomeň. Nic takovýho se nestalo, rozumíš? Byl to jenom sen, Analýzo. To všecko je jenom sen, škaredej sen: ten park, ta válka, ten kráter, ten kouř a ten smrad. I ty mrtvoly. Chápeš?“

Analýza neodpověděla, jenom mě silně objala. Krocan si nás chvilku tak nějak divně prohlížel, potom se sklonil ke svým drátkům a kontaktům. Právě vyladil walkie-talkie, takže jsme slyšeli něčí rozhovor, přerušovanej pukáním overu. Znělo to tak, jakoby ti dva pokaždý větě vypnuli prdel na mikrofon a pšoukli.

Štítivě jsem stáhl celkem málo zkrvavený kalhoty z šaulise a oblíkl si je. Padaly mně, tak jsem se posadil a zkoušel jsem si utáhnout popruhovej opasek. Krocan přestal vrtat do vysílačky a vytáhl z bezedných kapes svoji bundy malej tranzistorák a nějakej divnej aparát. Když zapnul rádio, rozezněla se nějaká kostelní hudba – to znamenalo, že je to polská stanice. Neprotestoval jsem. Muzika nebyla moc hlasitá a v okolí už nebylo slyšet křik ani střelbu.

Analýza si čapla a utírala si kapesníčkem pusu a ruce. Krocan připojil ten svůj aparát na kabely, co trčely ze země, propojil na něho walkie-talkie a sluchátka z mýho walkmana. Když začal znovu ladit tranzistorák, bylo slyšet hvízdání a praskání, kousky hovorů a melodií.

„Poslouchejte,“ řekl po chvíli. „Chytil jsem Varšavu. Něco se tam děje. Nějakej hukot nebo co.“

„Asi zase podpálili synagogu,“ vyplivl jsem písek, co mi skřípal v zubech. „Jako obyčejně. To není nic novýho.“

„Anebo podpálili cerkev,“ ozvala se Analýza. „Jako v Lodži. V Lodži vypálili pravoslavnou cerkev. Dva chlapi, hlásili to v telce. Jak se to jmenovali? Aha, Cyril Křesadlo a Metoděj Troud.“

„No vidíš. Vykašli se na Varšavu, Krocane, nalaď Gdaňsk anebo Královec. Ať se dovíme, co se děje na frontě. Už mě nebaví sedět v kráteru a mám hlad jako psisko.“

„Ano,“ řekla Analýza. „Já mám taky…“

„Ticho!“ okřikl nás Krocan a zvedl rádio. „To je něco jinýho. Nějaká demonstrace.“

„Ne, já myslím, že je to další cerkev.“

„Copak je ve Varšavě nějaká pravoslavná cerkev?“

„Včera ještě byla.“

„Ticho. Ve Varšavě je demostrace před International Harvester v podniku Ursus. Hafo lidí. Právě k nim mluví Martin König.“

„Martin König?“ stáhla si Analýza kolem pasu moje džíny a vyhrnula nohavice. „Už ho pustili z vězení?“

„Jseš pitomá, Analýzo,“ řekl Krocan. „V kriminále seděl ještě za Unie. Teď je už půl roku tím, no, vůdcem Hnutí. Capisco?“

„Si,“ přikývla Analýza, ale věděl jsem, že kecá. Nemohla kapišto, protože tomu nikdo nemohl kapišto.

„Zesil to, Krocane,“ řekl jsem, poněvadž mě zajímal ten projev Martina Königa. Poslední dobou se o Martinovi Königovi vůbec hodně povídalo.

„Zesílit?“ zeptal se Krocan. „Chceš to zesílit, Jarku?“

„Vždyť říkám, že jo. Jseš hluchej?“

„No prosím.“

V ten moment Martin König zařval na celej park. Odevšad. Ze všech stran. Na celej park, na celou čtvrť a možná, že na celý město. Krocan se zachechtal, evidentně byl sám se sebou náramně spokojenej.

„Scheisse!“ zaklel jsem. „Co to je?“

„Megafony ze stadiónu,“ pochlubil se Krocan. „Napojil jsem se na ně přes centrálu. Zkratoval jsem…“

„Vypni to, doprdele!“

„Chtěls to zesílit,“ zachechtal se znovu schopnej vynálezce, „tak to máš na plný pecky. Jenom, ať si to všichni poslechnou. Neboj se, Jarku, nikdo nepozná, že to jde z našeho kráteru. Raděj poslouchej, co ten chlapík povídá.“

Poslouchal jsem.

„Měl jsem sen!“ zahřměl Martin König a dav před továrnou International Harvester zahučel jako ozvěna. „Měl jsem sen!“

Střelba utichla, ozvalo se akorát pár jednotlivejch ran a někde v dálce svištěl vrtulník. A potom utichlo všecko. Celý město. Zůstal akorát Martin König a dav v Ursusu.

„Měl jsem sen! V tom snu nastal den! Den pravdy! Toho dne se stalo pravdou jasnou a zjevnou pro nás všechny, že jsme si všichni rovni, že jsme všichni bratři! Toho dne jsme pochopili, že mezi námi není hranic, že hranice nejsou nic než čáry na bezvýznamných listech papíru! Toho dne jsme vypudili z našich srdcí jed nenávisti, kterým nás po generace napájeli! Ten den nadchází, bratři!“

Dav šuměl a hučel. Někdo tleskal. Někdo začal zpívat We Shall Overcome. Někdo křičel: „Juden raus!“. Někdo pískal.

„Měl jsem sen a v mém snu se tento svět stal konečně božím královstvím na zemi! Měl jsem sen a pravím vám, bratři, byl to sen prorocký! V mém snu k sobě lidé všech ras a vyznání a přesvědčení a barvy kůže a národností navzájem vztáhli ruce a stiskli si je! Stali se bratry!“

Nad parkem se ještě vznášel kouř, ale zdálo se mi, jako kdyby řídl, jako by ho rozháněl ozvěnou zmnohoznásobenej hlas Martina Königa, burácející z tlampačů stadiónu bezvýznamnýho jména a v parku bezvýznamnýho jména. A zdálo se mi, že nad městem bezvýznamnýho jména najednou vysvitlo slunce. Ale mohl jsem se mejlit.

„Měl jsem sen!“ zvolal Martin König.

„Měl jsem sen!“ zopakoval dav. Ne celej. Někdo pronikavě pískal.

„Ven!“ hulákal někdo. „Táhni na Kubu!“

„Tvrdí nám,“ křičel Martin König, „že nastala doba svobody, štěstí, všeobecného blahobytu. Kážou nám pracovat a jíst a spát a vyměšovat, kážou nám klanět se zlatému teleti! Zapletli nás do sítě příkazů, zákazů a rozkazů, které v nás mají nahradit svědomí, rozum a lásku! Usilují o to, abychom se stali dobytkem, spokojeným na ohrazené pastvině, spokojeným dokonce i s drátem pod napětím, který nás vězní! Nutí nás vraždit, když hlásají: ‚Deus vult‘. Omezili nás hranicemi, které vytýčili přes naše města, naše ulice a naše domy! Hranicemi, které běží přes naše duše! Ale my už toho máme dost! Říkáme: ‚Ne!‘. Měl jsem sen. Sen o tom, že doba nenávisti pomíjí! Že nadchází nová doba – doba splněných snů!“

Dav burácel.

„Měl jsem sen! Měl jsem…“

A najednou Martin König utichl a z ampliónů byl slyšet jeden velkej zděšenej křik davu. Něco bouchlo, někdo u mikrofonu vykřikl: „Proboha!“. Někdo jinej ječel: „Lékařeee!“.

Znovu něco práskalo a skřípalo v reproduktorech.

„Odtamtud se střílelo, odtamtud… Ze střechy…“ volal někdo přeskakujícím hlasem.

A potom bylo ticho.

Bylo ticho v Krocanově rádiu a ticho v parku krále Sobieskýho. Myslím, že bylo ticho i před továrnou International Harvester.

Po děsně dlouhý chvíli začalo Krocanovo rádio hrát – hrálo klavírní hudbu. Nějakej čas se nokturno rozlíhalo z tlampačů stadiónu Ostmark Sportverein, ale potom Krocan roztrhl svoje vymakaný propojení a muzika už akorát potichu drnčela v sluchátkách z mýho walkmana.

Analýza nebrečela. Seděla, mlčela a koukala se na mě. Koukala se dlouho. Věděl jsem, že se chce na něco zeptat. Krocan taky mlčel a taky se na mě díval. Možná se mě i on chtěl na něco zeptat.

Nezeptal se.

„Shit,“ řekl namísto toho.

Nekomentoval jsem to.

„No future,“ dodal ještě.

Ani to jsem nekomentoval.

Pro sichr jsme ještě nějakej čas zůstali v kráteru. Kolem nastal klid. Utichly motory a vrtule odlítajících helikoptér, kvílení sanitek a povely patroly, která pročesávala severní okraj parku. Ani jsme si nevšimli, kdy nastal večer.

Vylezli jsme z kráteru. Bylo ticho, foukal větřík, osvěžující víc než nějakej Old Spice. Vydali jsme se domů. Cestou jsme se vyhejbali mrtvolám, hořícín autům, rozbitýmu sklu a dírám v asfaltu. Přešli jsme po lávce přes Černou Hanku. Zdálo se nám, že řeka ten večer smrdí ještě silněji než obyčejně.

U Mc Donalda měli otevřeno.

Na ulicích bylo prázdno, ale ze všech oken jsme slyšeli MTV, Jukebox a Rádio Moskva. Skupina April, May, Decay hrála svůj poslední hit z alba Mental Disease:

~

Hail, we greet you

We, children of the past

Those about to die

In our rags of light, translucent and pale

Hail!

~

Rozloučili jsme se na Novým rynku. Moc jsme se nerozkecávali. Stačilo nám jako vždycky: „Tak zejtra“, „Tschüss“, „Arivederci“. Nic víc.

Na naší ulici bylo taky prázdno. Nowakowskej se už uklidnil, brnkal na piáno Brahmse – tak nahlas, jako kdyby chtěl přehlušit MTV ze sousedních kvartýrů:

~

Hail!

You’se come at last

Not a minute too late

Hail, long awaited Age

Age of Hate!

~

Toho dne se už nic nepřihodilo.

Vlastně jo, hned po soumraku přišel déšť a spolu s kapkama vody pršely na zem tisíce malejch, zelenejch žabek.

Nic víc.

ANDRZEJ SAPKOWSKI

Narozen 1948. Žije v Lodži. Původně pracoval v oboru zahraničního obchodu, který vystudoval na lodžské univerzitě, nyní se věnuje pouze literatuře.

V žánru fantasy debutoval a ihned se prosadil v roce 1986 povídkou Zaklínač (Wiedźmin), která se dobře umístila v soutěži magazínu Fantastyka a byla v Polsku vyhlášena nejlepší původní povídkou roku. Po prvním příběhu zaklínače Geralta následovala série povídek, publikovaných zprvu časopisecky, poté v povídkových sbírkách Zaklínač (Wiedźmin, 1990), Meč osudu (Miecz przeznaczenia, 1992) a Poslední přání (Ostatnie życzenie, 1995). Na povídky navázal rozsáhlým pětidílným románem, jehož jednotlivými částmi jsou: Krev elfů (Krew elfów, 1995), Čas opovržení (Czas pogardy, 1995), Křest ohněm (Chrzest ognia, 1996), Věž vlaštovky (Wieża jaskółki, 1997) a Paní jezera (Pani jeziora, 1999). Cyklus povídek a románů o zaklínači Geraltovi si získal značnou popularitu nejen v Polsku, ale i v Česku, Rusku, na Slovensku, Litvě, vyšel i v Německu, Švýcarsku, Španělsku, Portugalsku, Francii a Velké Británii. V roce 2001 byl v Polsku natočen film a v roce následujícím měl premiéru třináctidílný televizní seriál.

Nejnovějším dílem A. Sapkowského je trilogie Narrenturm, Boží bojovníci a Lux Perpetua, fantasy příběh, který se odehrává ve Slezsku, Polsku, Čechách a na Moravě v době husitských válek. V současné době se připravuje vydání samostatného románu Zmije, který v polštině vychází právě v těchto dnech.

I když se A. Sapkowski proslavil svým geraltovským cyklem, rozhodně se neomezuje pouze na tohoto hrdinu. Tato kniha jej představuje jako autora studie o nejznámější a nejslavnější středověké legendě o králi Artušovi a rytířích Kulatého stolu, v níž se mu úspěšně daří bořit mnohé zažité stereotypy. Na tuto studii navazuje Sapkowského osobité zpracování části artušovského mýtu v povídce Maladie. Příznivci hororů se mohou začíst do jeho romantických textů Tandaradei!, Muzikanti či Příhoda v Mischief Creeku. Výsledkem autorovy fascinace Carrolovou Alenkou v krajině divů (a kočkami) je povídka Zlaté odpoledne. A na závěr to asi nejlepší, povídka V kráteru po bombě, reflexe možného vývoje naší části Evropy po roce 1989. V této povídce, jakož i prakticky ve všem, co A. Sapkowski kdy napsal, se zračí autorův bytostný odpor k fanatismu a nesnášenlivosti všeho druhu.

Stanislav Komárek
Jiří Pilch

OBSAH:

Král Artuš

MALADIE

TANDARADEI!

MUZIKANTI

ZLATÉ ODPOLEDNE

PŘÍHODA V MISCHIEF CREEKU

V KRÁTERU PO BOMBĚ

LEONARDO

ANDRZEJ SAPKOWSKI

MAGICKÉ STŘÍPKY

Z polských originálů „Andrzej Sapkowski – Świat króla Artura / Malaze“,

vyd. nakladatelstvím superNOWA, Warszawa 1995

a „Andrzej Sapkowski – Coś się kończy, coś się zaczyna“

vyd. nakladatelstvím superNOWA, Warszawa 2001

přeložili Stanislav Komárek a Jiří Pilch.

Ilustrace a grafická úprava Jana Komárková.

Litografie, sazba a zlom BROKILON.

Vydání druhé.

Vydalo nakladatelství Lenka Pilchová – LEONARDO

Rychvaldská 640, 735 41 Petřvald u Karviné

roku 2009 jako svou 59. publikaci.

e-mail: leonardo@mybox.cz

Tisk: Marten s.r.o.

ISBN 978-80-85951-56-1

Poznámky

[←1]

      V nověji vydaných artušovských příbězích se píše o Kruhovém stole anebo Okrouhlém stole a chápu dobrý úmysl autorů. Nicméně v tomto překladu jsem se přiklonil k tradičnímu a určitě nejzažitějšímu českému znění Kulatý stůl. Soudím, že žádný čtenář si pod tím pojmem nebude představovat stůl ve tvaru koule. (pozn. překl.)

[←2]

      Moje skromnost je částečně zapříčiněna prachobyčejným strachem: dobře si totiž pamatuji, co potkalo svými vědomostmi se naparujícího „slavného historika“ ve filmu Monty Python and the Holy Grail. (pozn. aut.)

[←3]

      Odtud by tedy měl pocházet populární Conan the Cimmerian Roberta E. Howarda. Jméno Conan nosilo mnoho legendárních velšských a kymrických hrdinů. (pozn. aut.)

[←4]

      Celkem nedávno jistý bulharský filolog na základě zkoumání jazyků Chetitů a Etrusků prohlásil, že tyto dva jazyky náleží ke stejné větvi. Etruskové, tvrdí Bulhar, přibyli do Itálie z Malé Asie. V podstatě jsou to Homérovi a Vergiliovi Trójané. A jestliže by Etruskové a Iberové byli příbuzní, nemusela by nám již legenda o Aeneově potomku Brutovi připadat tak fantastická. (pozn. aut.)

[←5]

      Ostatní britonské kmeny se latinsky nazývaly: Carveti, Votadini, Deceangli, Coritani, Dobunni, Catuvellauni, Trinovantes, Durotriges, Atrebates, Cantiaci, Silures, Ordovici, Iceni, Demetae, Parisi, Dumononii. Z kmene Silurů, který obýval jižní Wales, údajně pocházel historický Artuš. (pozn. aut.)

[←6]

      Tragická postava polských dějin. Konrád z rodu Piastovců, údělník mazovský a kujavský, povolal r. 1225 na pomoc proti pohanským Prusům řád německých rytířů a dal mu Chelmno a Lubavu. Křižáci skutečně zanedlouho donutili Prusy přijmout křesťanství – totiž ty Prusy, které do té doby nevyvraždili. Teutonští rytíři se zmocnili rozsáhlého území, na němž neuznávali polskou svrchovanost a které usilovně germanizovali. Pozdější polští panovníci s řádem dlouho válčili, než konečně r. 1410 v bitvě u Grunwaldu (T annenbergu) zlomili jeho moc. (pozn. překl.)

[←7]

      V dalším textu užívám zavedený termín Sasové, třebaže název Saxoni by snad mohl být příhodnější. Existuje totiž teorie, že anglický název uvedeného národa nevznikl podle země jeho původu Saska (Sachsen), nýbrž podle nejužívanější zbraně jeho válečníků – krátkého, jednosečného meče zvaného sax či saex. Třebaže jiné teorie zase tvrdí, že do Británie přibyli skutečně Sasové ze Saska po předchozím přesídlení k ústí Labe, usnadnilo by nám zavedení názvu Saxoni odlišení předků dnešních Anglosasů od Sasů za Krušnými horami. (pozn. aut.)

[←8]

      Dvě proslulé bitvy polských dějin. V bitvě u Kirchholmu v Estonsku (1604) porazilo osmitisícové polské vojsko, převážně jezdectvo, drtivým útokem armádu švédského krále Karla IX. o síle čtrnácti tisíc mužů.

Osmanskými Turky obléhané Vídni přitáhl na pomoc polský král Jan Sobieski a postavil se do čela sjednocených, stále však početně slabších křesťanských vojsk (1683). Boj pěchoty byl nerozhodný, dokud neprovedla polská kavalerie prudký výpad proti nepřátelskému hlavnímu stanu. Turecké vojsko se dalo na panický ústup. Byla to konec poslední velké ofenzívy islámu v Evropě. (pozn. překl.)

[←9]

      Jeskyni krále Artuše – King Arthur’s Cave může turista navštívit ve Walesu, poblíž města Monmouthu, velšsky Trefynwy. Jiná místa posledního odpočinku legendárního krále jsou dle místní tradice: Artušova mohyla – Carnedd Arthur ve Snowdonii, údolí Meath v jižním Walesu, osada Cadbury v Somersetu anebo hora Eildon ve Skotsku. (pozn. aut.)

[←10]

      Básník Michael Drayton (1563-1631) verifikuje ten nevěrohodný údaj. Uvádí, že Artur pobil pouze (!) tři stovky Sasů. Cituji:

Pendragon’s worthie son, who waded there in blood

Threes hundred Saxons slew with his owne valiant hand.

Pokud jde o mne, přikláním se k názoru Jana Gondowicze (Uniwersalna historia nikczemnosci), který navrhuje škrtat u biblických a legendárních číselných údajů poslední dvě nuly. Učiníme-li tak, zapíchl Artuš pod Mount Badon podle Nennia jenom devět a šest desetin nepřítele, podle Draytona přesně tři. (pozn. aut.)

[←11]

      Cisterciáky a sv. Bernarda považuje za autory Vulgáty Joseph Campbell, v jehož názor mám důvěru. Někteří jiní badatelé připisují autorství templářům. Existuje teorie, podle níž je autorem cyklu Gautier Map, což je nesmysl, poněvadž Gautier Map zemřel r. 1209. Celkem početná skupina vědců míní s pohodlnou a odzbrojující upřímností, že vlastně nic nevíme. (pozn. aut.)

[←12]

      Patronymikum ap znamená syn, ferch znamená dcera. (pozn. aut.)

[←13]

      Triáda byla základní, nesmírně oblíbená forma poezie ve Walesu – vycházela ze zásady trojice: tři hrdinové nebo tři události v příběhu, tři pravdy nebo morality – anebo tři řádky odstavce. Triády jsou nejstaršími památkami velšské poezie, některé jsou považovány za stejně staré jako sám jazyk. Zde je příklad jedné z triád:

Tři nádherné vítězné hodokvasy zřela Británie:

Hostinu Caswallawna po ústupu Julia Caesara,

hostinu Ambrosia Aureliana po porážce Sasů,

a hostinu krále Artuše v Caerleonu na řece Usk. (pozn. aut.)

[←14]

      Shakespeare, inspirovám Geoffreyem z Monmouthu, vytvořil podle Llyra a Creudyllad postavy krále Leara a jeho dcery Kordélie. (pozn. aut.)

[←15]

      Podle jedné velšské pověsti král Artuš kdysi pyšně prohlásil, že se obejde bez varování a výstrah Branovy hlavy, porazí prý jakéhokoliv útočníka sám, bez božské pomoci. Nechal relikvii vykopat a ten svatokrádežný čin zničil krále i jeho říši. (pozn. aut.)

[←16]

      Některé prameny (např. Campbell) klasifikují druidy trochu jinak: vyčleňují samostatnou skupinu věštců (vates) a filidy ztotožňují s bardy, ovšem s ohledem na rozdílnost jejich tvorby. Podle tohoto názoru byli filidé bohy inspirovaní autoři poezie, zatímco bardové pouzí interpreti cizích písní. (pozn. aut.)

[←17]

      O obrácení Sasů na křesťanskou víru se zasloužil papež Řehoř II. Veliký. V r. 597 vyslal do Británie mnicha Augustina, jenž pokřtil krále Kentu Æthelberta a založil kapitulu v Canterbury. V r. 604 vzniklo biskupství v Rochesteru, téhož roku přijalo křesťanství království východních Sasů Essex a byla zahájena stavba kostela, později katedrály sv. Pavla v Londýně. A však ani pokřtění Sasové nezapomněli tak úplně na staré bohy. Wotan, Thor a Tiw přetrvali v angličtině do dnešního dne v názvech dnů: Wednesday, Thursday, Tuesday. (pozn. aut.)

[←18]

      Patří k nim např. teorie M. Baigenta, R. Leigha a H. Lincolna obsažená v díle Svatý Grál a svatá krev, podle něhož Kristus vůbec nezemřel na kříži, ale podařilo se mu uprchnout za pomoci Josefa z Arimatie (!) a své ženy Maří Magdaleny (!!!) do Evropy. Svatý grál je tedy opravdová „krev“, tedy dynastická linie, jejíž tajemství střežili druidi, Merovejci, albigenští, templáři, rosekruciáni, masoni… scházejí už akorát Židi a cyklisti. Pardon, Židi nechybí, poněvadž aby autoři dokázali, že nějaký Rex Mundi, Kristův potomek a dědic ještě stále čeká na den, kdy se ujme vlády nad světem, každou chvíli citují Protokoly sionských mudrců.

Zmíněné teorii se dostatečně vysmál Umberto Eco ve Foulcaltově kyvadle. (pozn. aut.)

[←19]

      Za vzor křesťanských a rytířských ctností dával Bernard z Clairvaux řád templářů zvaný Militia Christi, jenž byl vždy připraven k obraně víry. Bylo to r. 1128. O necelá dvě staletí později, r. 1307, ideální rytíři, obvinění z černé magie, démonolatrie, sodomie, rouhačství a hereze, sténali na mučidlech a hořeli na hranicích po celé Francii. (pozn. aut.)

[←20]

      Také Wolfram von Eschenbach, podobně jako mnozí jiní, se odvolával na „tajemné prameny“. V jeho případě to byly informace, které získal od nějakého Kyota. Dotyčný Kyot byl pravděpodobně Guiot de Provins, francouzský trubadúr s kontakty na templáře. Guiot prý získal informace o grálu od mistrů proslulé Kabalistické školy v Toledu, zejména od židovského učence a astrologa Flagetana. Odštěpenectví Wolframova díla rozeznáme ještě v jedné věci: grál se ukrýval na hoře Munsalvaesche čili Montsalvat. Má se za to, že Montsalvat je Montségur, poslední tvrz albigenských, jejíž dobytí r. 1244 znamenalo zánik kacířství v Languedoku. Tato narážka a všechny prvky mystické symboliky v Parzivalovi se považují za důkaz Wolframovy fascinace manichejským a katharským schizmatem. Navíc grál střežili na hoře Montsalvat templáři, které již v době vzniku Wolframova díla papež Inocenc III. ostře kritizoval za sklony ke kacířství a dokonce k magii v bule De insolentia Templariorum. V letech 1200-1220, kdy Wolfram psal, bylo bezpečnější vyhýbat se jakýmkoliv zmínkám o albigenských i o templářích. Wolfram von Eschenbach tak neučinil. Nebudu na tom stavět žádné teorie, abych se jako Baigent a spol. nezapletl do nějaké spiklenecké historie světa. (pozn. aut.)

[←21]

      Výzkum a vykopávky v jižní Francii měl na starosti osobně Alfred Rosenber g, hlavní říšský specialista na rasovou čistotu. Není mi jasné, jak do rasových teorií Herr Rosenberga zapadal fakt, že podle Wolframa von Eschenbach byli oba „němečtí“ rytíři grálu, Parzival a Lohengrin, blízkými příbuznými krále Rybáře Amfortase, tudíž potomky Josefa z Arimatie. To by podle nacistických standardů znamenalo, že byli židovského původu.

[←22]

      Přirovnání ke koni se asi nerovnalo dnešnímu významu paroháč, ale o to nejde. Kůň je zde opět symbolem. Některé prameny (Janet Caveová a Mar gery du Mondová Witches and Witchcraft a Paul de Saint-Hilaire L’univers secret du labyrinthe) uvádějí, že u některých keltských kmenů se musel král před zraky celého kmene účastnit kuriózního rituálu plodnosti, při němž byla jeho partnerkou – bílá kobyla. Král zastával při obřadu úlohu hřebce kryjícího božskou klisnu, neboť, jak víme např. i z četby R. Gravese, bílá klisna byla vtělením Veliké Bohyně). Po aktu byla kobyla poražena, rozčtvrcena a uvařena v kotli, král se pak musel vykoupat ve vychladlé polévce.

Když se r. 1399 stal Jindřich IV. Lancaster anglickým králem, ustanovil Řád lázně. Možná se jedná o návaznost. Možná chtěl Jindřich dokázat, že je právoplatným vládcem Britů, že má za sebou „iniciaci koupelí“ jako dávní králové. (pozn. aut.)

[←23]

      Vulgáta líčí celou intriku poněkud jinak: Mor ganou uvězněný Lancelot nakreslil na stěny své cely něco jako komiks – obrázkovou historii své lásky ke Gueneveře se všemi podrobnostmi. Morgana se při první příležitosti postarala, aby si Artuš dílo svého prvního rytíře prohlédl a na vlastní oči se přesvědčil, jaké mu byly nasazeny parohy. Stejně vynalézavý podraz jako u Maloryho, což? (pozn. aut.)

[←24]

      Sexuální rituál s klisnou se v literatuře fantasy nevyskytuje. Nevzpomíná se ani v mnoha seriózních pracích o Keltech. Buď je tedy odkazován do říše pohádek, nebo se předpokládá, že byl praktikován ve velmi dávných, prvotních kulturách obyvatel Británie. Podobně jako hrůzostrašný druidský rituál upalování lidí v proutěných figurínách byl nahrazen obětováním zvířat, případně pálením jejich atrap, nechutná sodomie s kobylou byla změněna na přirozenější, příjemnější – a v každém případě bezpečnější pohlavní styk s kněžkou. (pozn. aut.)

[←25]

      Bible odsuzuje za čarodějnictví na smrt výslovně ženy. Věnovalo se snad u Izraelitů magii pouze jedno pohlaví? Jsem přesvědčen, že Margareth Murrayová a wikkanky by za tím objevily reminiscenci, kterak se mužský Jahve mstil obávané Veliké Bohyni. (pozn. aut.)

[←26]

      U Nimue je v českém vydání výslovně uvedena informace „nejpřednější z Jezerních panen“ (pozn. překl.)

[←27]

      V Artušově smrti každou chvíli některý z rytířů sedí ve vězení. Připomeňme si, že Thomas Malory psal svoje dílo rovněž v base. Apologeti se autora snažili mnohokrát ospravedlnit „surovostí“ doby, v níž žil. Historici však nalezli písemný rozsudek, který nenechává pochybnosti: sir Thomas bručel za ozbrojené přepadení, zabití a znásilnění. (pozn. aut.)

[←28]

      Co se týče Londýna, většina autorů fantasy se přiklání k Maloryho verzi. V dnešním hlavním městě Spojeného Království se odehrály dvě důležité události mýtu: Uther Pendragon zde byl zvolen králem a Artuš tady vytáhl meč z kamene. Kdo ví, možná pevnost Londinium a blízké okolí tvořilo svobodnou enklávu, která se ubránila saským nájezdníkům? V epilogu Artušovy smrti se ale dočteme, že Guenevera uprchla před Mordredem a opevnila se na londýnském Toweru. To zrovna! Tower byl založen a postaven za Viléma Dobyvatele. O půl tisíciletí později. (pozn. aut.)

[←29]

      Existuje mnoho teorií a hypotéz, mne nepřesvědčila ani jediná, proto jsem ani Badon, ani Camlann na svou mapu nezakreslil. Pro pořádek však uvádím, že mnoho znalců legendy uvádí, že Badon (Caer Vaddon) je dnešní Bath, římská Aqua Sulis. Camlann by se měl nacházet v Cornwallu blízko Tintagelu, v okolí městečka Camelford u řeky Cam. (pozn. aut.)

[←30]

      Zajímavost pro ty, kdož mají rádi historické kuriozity. Podle pověsti prý svlečenou a zohavenou Haroldovu mrtvolu poznala jeho žena Edith Labutí šíje pouze podle „cucfleků“, krevních hematomů, které předchozí noci sama zanechala na manželově kůži při jejich posledním milování. (pozn. aut.)

[←31]

      Vůdce povstání Owain Glyn unikl pomstě vítězných Angličanů, ukryl se na statku své dcery uprostřed vřesovišť a tam někdy kolem r. 1416 zemřel. Lidová tradice mu přisuzovala čarodějnou moc a spojovala jeho osobu s legendou o Artušovi a Merlinovi. Podle pověstí Owain, stejně jako Artuš, vůbec nezemřel, ale dlí v podzemních jeskyních v Yr Wyddfa (Snowdonie). Čeká na den, kdy se bude moci vrátit opět bojovat za svobodu rodného Walesu. (pozn. aut.)

[←32]

      Kuriózní je, že se vydával za Artušova přímého potomka, i když v Anglii každý věděl, že Artuš žádné potomstvo nezanechal. Ovšem panovníkovi je dovoleno vše. (pozn. překl.)

[←33]

      Vzhledem k autorovu doporučení se zdá, že v Polsku je situace podobná jako u nás a dílo Lewise Carrolla je dostupné ve více různých překladech. V této povídce je použito citací a názvosloví z české verze manželů Skoumalových. Pro majitele či znalce staršího překladu Jaroslava Císaře (který ovšem nedávno opět vyšel) nebude snad velký problém poznat, že např. Jabberwocka čili Tlachapouda znají pod jménem Žvahlav.

Pro název a motto povídky použil Andrzej Sapkowski básně v úvodu „Alenčiných dobrodružství“. V žádném z českých vydání knihy se ale Carrollovy verše bůhvíproč neobjevují. (pozn. překl.)