Věž vlaštovky

Andrzej Sapkowski

(1998)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Romány, Sci-fi a fantasy

Čtvrtá část ságy o Zaklínači.Vysogota z Corvia, zneuznaný filozof, který žije ve vyhnanství uprostřed močálů, nachází jednoho dne těžce zraněnou dívku. Ošetří ji a zachrání ji život. Čas plyne a ona mu vypráví svůj příběh, snažíce se zakrýt pramenem vlasů hlubokou jizvu hyzdící její tvář…Poznáváme příběh o tom, jak se z Ciri stal nelítostný zabiják, dívka smrtící ve svém hněvu a neochvějná ve svých rozhodnutích. Poznáváme co se dělo s bandou potkanů a seznamujeme se s nájemným vrahem, jehož jméno jest Bonhart. A setkáváme se se smrtí…Sledujeme putování Geraltovo a hledání Druidů, kteří by mohli vědět, kde se Ciri nachází. Narážíme na půlelfa Schirů, jehož úkolem je Geralta zabít. Sledujeme plameny a zakrýváme si uši před výkřiky upalovaných…Posloucháme, jak elf Avallac'h rozpráví o tajemném proroctví pronásledujícím Ciri, následujeme kroky Yennefer při hledání úkrytu mága Vilgefortze. Účastníme se soudu s vnímačkou Kennou. Dozvídáme se, jak Ciri přišla ke svému meči a koni…A na každém kroku je smrt, utrpení. Osud je nevyhnutelný a vše spěje k jednomu jedinému bodu. K jakému? Kdo ví… Nikdo si nemůže být jist svým životem, nikomu se nedá věřit. Přišel věk meče a sekyry, věk vlčí…

LEONARDO

OSTRAVA

ANDRZEJ

SAPKOWSKI

VĚŽ

VLAŠTOVKY

ČTVRTÁ ČÁST SÁGY O ZAKLÍNAČI

LEONARDO

OSTRAVA

1998

LEONARDO

OSTRAVA

1998

Copyright © 1997 by Andrzej Sapkowski

Translation © 1998 by Stanislav Komárek

Cover art and Illustrations © 1998 by Jana Komárkova

For Czech Edition © 1998 by Leonardo

ISBN 808595124X

Nocí černou jako saze přibyli do Dun Dâre kde se mladá zaklínačka ukrývala

Ze všech stran ves obklíčili, aby vyklouznout jim nedokázala

Nocí černou jako saze přibyli ji zhubit zrádně na tom jim nadevše záleželo

Nežli však bledé slunce vzešlo na zmrzlé zemi třicet mrtvých leželo

Kramářská píseň o tom mordu ukrutánském, co se v Dun Dâre za noci Saovine udál

„Mohu ti dát vše, po čem zatoužíš,“ pravila věštkyně. „Bohatství, korunu a žezlo, slávu, dlouhý a šťastný život. Vyber si.“

„Nechci bohatství ani slávu, korunu ani žezlo,“ odvětila zaklínačka. „Chci mít koně, který bude černý a rychlý jako noční vichr. A chci mít meč, který bude ostrý a jasný jako měsíční paprsek. Chci uhánět temnou noci na svém černém koni, chci mocnosti Zla porážet svým jasným mečem. Po tom toužím.“

„Daruji ti koně, jenž bude černější než noc a rychlejší než vichr,“ slíbila věštkyně. „Daruji ti meč, jenž bude ostřejší a jasnější než paprsek luny. Leč nežádáš málo, zaklínačko, budeš tedy muset draze zaplatit.“

„Čím? Vždyť nic nemám.“

„Svou krví.“

Flourens Delannoy:

Bajky a pohádky

KAPITOLA PRVNÍ

Je všeobecně známo, že Vesmír, stejně jako život, se otáčí v kruhu. Na obvodu tohoto kruhu se v párech přesně naproti sobě nachází osm magických bodů, jenž se musí vystřídat během celého obratu, to jest ročního cyklu. Nazývají se: Imbaelk čili Klíčeni a Lammas čili Zrání, Belleteyn čili Rozkvět a Saovine čili Uvadání. Na obvodu kruhu jsou taktéž zaznačeny dva slunovraty čili solstice – zimní Midinváerne a letní Mida te – a dvě rovnodennosti čili ekvinokce – jarní Birke a podzimní Velen. Tato data rozdělují kruh na osm částí, a přesně tak se v elfském kalendáři dělí rok.

Když lidé přistáli v ústí Jarugy a deltě Pontaru, přivezli si svůj vlastní, lunární kalendář, dělící rok na dvanáct měsíců – cyklus celoroční práce rolníka. Třebaže však lidé rozdělovali rok odlišným způsobem, převzali elfský kruh a jeho osm bodů. Imbaelk, Lammas, Belleteyn a Saovine, jakož i oba slunovraty a obě rovnodennosti se též mezi lidmi staly důležitými svátky. Mezi ostatními dny vynikaly stejně, jako osamělé stromy vynikají uprostřed luk.

Tato data se totiž odlišovala magií.

Nebylo a není žádným tajemstvím, že se během těchto osmi dní a nocí ohromně zesiluje čarodějná aura, takže nikoho neudivují záhadné fenomény a nevysvětlitelné úkazy, které pravidelně doprovázejí tato data. Všichni jim již přivykli a nepřikládají jim přehnanou důležitost.

Toho roku tomu bylo jinak.

Toho roku lidé jako obvykle oslavili podzimní rovnodennost slavnostní večeří, při niž se na stole muselo objevit co nejvíce plodů letošní sklizně, byť z každého druhu jenom po troše. Tak přikazoval obyčej. Lidé povečeřeli, poděkovali bohyni Melitelé za úrodu a poté se uložili k odpočinku. A tehdy začala hrůza.

Těsně před půlnocí přišla strašlivá bouře, zadula vichřice, při níž bylo v praskání lámaných větví, skřípění střešních trámů a bouchání okenic slyšet strašidelný pláč, nářek a lament. Po nebi se hnaly mraky fantastických tvarů, mezi nimiž se nejčastěji opakovaly siluety cválajících koní a jednorožců. Vítr ustal asi po hodině. Nenastalo však ticho, neboť noc znenadání ožila hlasy a tlukotem křídel stovek lelků kozodojů, těch tajuplných ptáků, kteří se podle lidových pověr slétají k domům umírajících, aby u nich zazpívali svou truchlivou píseň. Té noci byl jejich chór tak velký a zvučný, jako kdyby měl skonat celý svět. Zatímco lelkové zpívali, nebe pokryla mračna a zaclonila poslední zbytky měsíčního světla. Tehdy zakvílela neúprosná beann’shie, zvěstovatelka něčí náhle či násilné smrti, a oblohou přicválal Divoký hon, zástup přízraků na kostrách koní, třepotající cáry plášťů a potrhanými praporci. Jako každoročně posbíral Divoký hon své žnivo, ovšem celá desetiletí nebylo tak hrozné: jen v samotném Novigradu zmizelo beze stopy na dvacet lidí.

Když se Hon přehnal a mračna se rozptýlila, lidským očím se opět ukázala luna, jako obvykle v čase rovnodennosti ubývající. Této noci však měla barvu krve.

Jen mizivě málo lidí si tyto jevy dokázalo spojit s fakty. Hvězdopravci, druidové a čarodějové měli své teorie – vesměs narychlo slátané a zcela mylné. Prostý lid měl pro tyto úkazy rozličná vysvětlení – ta se lišila dle zvláštností regionálních démonologií.

Například na souostroví Skellige viděli někteří pověrčiví obyvatelé v událostech této noci předzvěst Tedd Deireádh, konce světa, předcházeného bitvou Ragnarög, konečným střetnutím Světla a Temnoty. Přívaly vod vržené na Ostrovy strašlivou bouří považovali pověrčivci za vlny vzduté přídí Naglfaru z Morhöggu, korábu postaveného z nehtů mrtvých a vezoucího armádu duchů a démonů Chaosu. Rozumnější nebo lépe zpravení lidé však spojovali běsnění živlů s osobou zlopověstné čarodějnice Yennefer – a s její úděsnou smrtí. Další, nejlépe informovaní, spatřili v rozbouřeném oceánu znamení, že umírá někdo, v jehož žilách proudí krev vladařů Cintry a Skellige.

Po celém světě byla tato podzimní noc časem nočních můr, zjevení a strašidel, časem náhlých, po dechu lapajících probuzení ve zmuchlaných, potem zmáčených přikrývkách. Nevyhnula se ani nejvznešenějším, ani pomazaným hlavám. V Nilfgaardu zlatých věží se s výkřikem probral ze sna císař Emhyr var Emreis. Daleko na Severu v Lan Exeteru vyskočil z lože král Esterad Thyssen, probouzeje svou manželku, královnu Zuleyku. V Tretogoru se probudil a po dýce sáhl arcišpión Dijkstra, probouzeje manželku ministra strážce pokladu. Na hradě Montecalvo se v damaškových polštářích posadila čarodějka Filippa Eilhart, aniž by vzbudila manželku hraběte de Noailles. Probudili se – více či méně prudce – trpaslík Yarpen Zigrin v Mahakamu, starý zaklinač Vesemir na horském hradišti Kaer Morhen, bankovní praktikant Fabio Sachs v Gors Velenu či jarl Crach an Craite na palubě drakkaru Ringhorn. Ze spánku byla vytržena Čarodějka Fringilla Vigo na hradě Beauclaire i kněžka Sigrdrifa v chrámu bohyně Freyji na ostrově Hindarsfjallu. Procitl Daniel Etcheverry, hrabě Garramone, v obležené tvrzi Mariboru, desátník Šedé korouhve Zywik v gleánské garnizóně, kupec Dominie Bombastus Houvenagel v městysi Claremontu a mnozí další.

Jenom několik lidí bylo schopno spojit tyto fenomény se skutečnými událostmi. A s konkrétní osobou. Náhoda tomu chtěla, že tři z těchto lidí trávili noc podzimní ekvinokce pod jednou střechou. Ve svatyni bohyně Melitelé v Ellanderu.

*

„Kozodojové…“ zaúpěl písař Jarre zahleděný do temnoty v klášterním parku. „Jsou jich snad tisíce, celá mračna… Křičí, zvěstují něčí smrt… Její… Ona umírá…“

„Nemluv nesmysly!“ utrhla se na něj Triss Ranuncul a zvedla zaťatou pěst, jako kdyby chtěla mladíka odstrčit anebo uhodit do prsou. „Věříš hloupým povídačkám? Je konec září, lelci se houfují před odletem. Dělají to každoročně.“

„Ona umírá…“

„Neumírá!“ rozkřikla se vztekle čarodějka. „Neumírá, rozumíš? Přestaň blábolit!“

Na chodbě knihovny přibývalo novicek probuzených nočním poplachem. Byly bledé a smrtelně vážné.

„Jarre,“ ovládla se Triss, položila jinochovi ruku na rameno a silně stiskla. „Jsi jediný muž v klášteře. Všechny hledíme na tebe, jsi naší oporou. Nesmíš se bát, nesmíš panikařit. Vzpamatuj se. Nesmíš nás zklamat.“

Jarre zhluboka vydechl a s viditelným úsilím se snažil potlačit chvění rukou a rtů.

„Nebojím se…“ zašeptal, uhýbaje očima čarodějčině pohledu. „To není strach, jenom obava. O ni. Viděl jsem ve snu…“

„Já také,“ stiskla rty Triss. „Měli jsme stejný sen. Ty, já a Nenneke. Ale o tom už ani slovo…“

„Krev na její tváři… Tolik krve…“

„Mlč, prosím. Nenneke přichází,“

Velekněžka zamířila k nim. Tvář měla utrápenou. Na čarodějčinu němou otázku odpověděla zavrtěním hlavou. Postřehla, že Jarre otevírá ústa, a předběhla ho:

„Lituji, nic. Když Divoký hon přelétal nad Ellanderem, probudily se všechny, ale žádná neměla vize. Ani tak mlhavé jako ty naše. Běž spát, chlapče, nejsi nám nic platný. A vy, dívky, okamžitě do dormitoře!“

Prsty obou rukou si protřela oči.

„Ekvinokce! Proklela noc… Jdi si lehnout, Triss. Nemůžeme nic dělat.“

„Ta bezmoc,“ zaťala pěsti čarodějka, „mě přivádí k šílenství. Když si pomyslím, že ona tam někde krvácí, že trpí, že jí hrozí… U všech ďasů, kdybych věděla, co mám dělat!“

Matka Nenneke, představená svatyně a kláštera bohyně Melitelé, se k ní pomalu otočila:

„A zkoušela ses modlit?“

*

Na Jihu za pohořím Amell, v Ebbingu, v oblasti zvané Pereplut, v rozlehlých bažinách kolem řek Weldy, Lety a Arety, v místě vzdáleném od města Ellanderu a svatyně Melitelé osm set mil letu vrány, probudila noční můra starého poustevníka Vysogotu. Ani za nic se nemohl rozpomenout na obsah svého snu, ale tísnivý neklid mu dlouho nedovolil znovu usnout.

*

„Zima, zima, zima, brrr…“ stěžoval si Vysogota, když procházel úzkou stezkou v rákosí.

Další past byla prázdná. Ani jedna ondatra. Lov se nevydařil. Vysogota se pustil do čištění pasti od bahna a řas, hromoval přitom do vousů a posmrkával nastuzeným nosem.

„Hu, to je zima,“ mumlal si sám pro sebe, obcházeje okraj třasoviska. „A to ještě neskončilo září. Vždyť máme sotva čtyři dny po rovnodennosti. Takové chladno touto dobou nepamatuji, co jsem živ. A žiji přece už dost dlouho.“

Další, předposlední past byla rovněž prázdná. Vysogotovi se už nechtělo ani láteřit.

„Je nepochybné,“ přemítal za chůze, „že rok co rok se klima zvolna ochlazuje. A nyní se zdá, že efekt ochlazování bude postupoval překotněji. Hm, elfové to předvídali už dávno, ale kdo byl ochoten věřit elfským předpovědím?“

Nad starcovou hlavou znovu zatřepotala křídla a začaly se míhat tmavé, nesledovatelně rychlé siluety. Mlha nad močály se opět rozezněla trhaným trylkováním kozodojů, pleskáním jejich křidel. Vysogota si ptáků nevšímal. Nebyl pověrčivý a lelkové nebyli na blatech nikdy příliš vzácní, zvláště za rozbřesku jich létalo tolik, že křídly člověka div nebili do hlavy. Nu, možná jich nebývalo tolik jako tentokrát, možná nekřičívali tak pronikavě… Ovšem v poslední době vyváděla rozmarná příroda roztodivné kousky a dříve nevídané zvláštnosti se stávaly takřka pravidelným jevem.

Zrovna vytahoval z vody poslední – také prázdnou – past, když zaslechl zařehtáni. Lelci zmlkli jako na povel.

I na blatech Pereplutu se nacházela poměrně suchá místa, vyvýšeniny porostlé černou břízou, olší, střemchou, krušinou a svídou krvavou. Většina z těchto míst byla močálem odříznuta tak důkladně, že bylo zhola nemožné, aby se k nim dostal člověk neznající bezpečné stezky, neřkuli kůň. A přesto koňské řehtání – Vysogota je opět zřetelně uslyšel – přicházelo právě z takového ostrůvku.

Zvědavost přemohla opatrnost.

Vysogota se příliš nevyznal v koních a jejich plemenech, byl však estét – uměl rozeznat a ocenit krásu. Vraný kůň se srstí lesknoucí se jako antracit, kterého spatřil na pozadí březového mlází, byl přímo kvintesencí krásy. Byl tak krásný, že se zdál být neskutečný.

Nebyl to však přelud, byl to skutečný kůň, zcela obyčejně chycený do pastí, když se mu uzda zapletla do krvavě rudých, chytlavých větví svídového keře.

Když Vysogota přišel blíže, kůň zastříhal ušima, zatřásl půvabnou hlavou, otočil se a zadupal, až se zem zachvěla. Teď bylo vidět, že uvězněné zvíře je klisna. Stařec uviděl ještě něco. Něco, co způsobilo, že jeho srdce začalo bít jak splašené a neviditelné prsty mu stiskly hrdlo.

Za koněm ležela v mělkém dolíku mrtvola.

Vysogota upustil pytel. Ihned se zastyděl za první myšlenku, jež mu přišla do hlavy – totiž otočit se na patě a vzít nohy na ramena. Přiblížil se velmi obezřetně, protože kobyla dupala, hryzala udidlo a zjevně čekala jen na příležitost, jak neznámého člověka kousnout anebo kopnout.

Ve výmolu leželo tělo mladého chlapce. Ležel tváří k zemi, jednu ruku pod trupem, druhou nataženu stranou s prsty zaťatými do měkké hlíny. Mrtvý měl na sobě semišovou kazajku, úzké kožené kalhoty a elfské jezdecké boty po kolena.

Vysogota se sklonil a v té chvíli chlapec slabě zasténal. Vraná klisna dlouze zaržála a udeřila kopyty o zem.

Poustevník si klekl a opatrně raněného otočil. Mimoděk ucouvl hlavou a sykl při pohledu na ohavnou masku ze špíny a sedlé krve, kterou měl chlapec na obličeji. Jemně otřel sliny s nachytanými kousky mechu a zrnky písku z jeho rtu a z tváře se pokusil odtrhnout tvrdý škraloup zaschlou krví slepených vlasů. Raněný zaúpěl, napjal nohy a paže a začal se třást. Vysogota mu odlepil vlasy z tváře.

„Děvče,“ řekl nahlas, nemoha uvěřit tomu, co viděl na vlastní oči. „Vždyť je to děvče.“

*

Kdyby se toho dne po soumraku někdo přikradl k chatrči ztracené hluboko v bažinách, kdyby škvírami v okenici nahlédl dovnitř, v mihotavém světle olejové lampičky by uviděl štíhlé tělo s hlavou omotanou obvazy, ležící nehybně, takřka mrtvě, na pryčně vystlané kožešinami. Uviděl by sedícího starce s dlouhým bílým vousem a bílými vlasy padajícími od okrajů veliké pleše až na ramena. Spatřil by, jak stařec zapaluje lojovou svíčku, jak staví na stůl přesýpací hodiny, ostří brk a sklání se nad archem papíru. Jak se soustředěně dívá na raněnou dívku a promlouvá sám k sobě.

Avšak nic takového se nemohlo stát, nikdo to nemohl vidět. Chatrč se střechou zarostlou mechem byla ztracena v mlhách uprostřed opuštěných močálů, kam se žádný člověk neodvážil.

*

„Zaznamenávám následující,“ ponořil Vysogota pero do inkoustu. „Uběhla třetí hodina od operace. Diagnosa: vulnus incisivum, řezná rána zasazená značnou silou neznámým předmětem pravděpodobně se zakřiveným ostřím. Rána začíná pod očnicí na levé tváři a vede přes lícní oblast směrem k uchu. Nejhlubší je na začátku, pod levým očním důlkem a na jařmovém oblouku zasahuje až do okostice. Čas od zranění do ošetření rány odhaduji zhruba na deset hodin.“

Pero zaskřípělo na pergamenu, leč skřípot trval jen pár chvil, několik tahů. Vysogota zjevně nepovažoval vše, co pronášel nahlas, za hodno zaznamenání.

„Zranění jsem ošetřil následovně,“ navázal stařec, upíraje zrak do prskajícího a čadícího plamínku lojovice. „Neodstraňoval jsem okraje rány, odstřihl jsem pouze několik odumřelých kousků kůže. Vymyl jsem ji vývarem z vrbové kůry a pečlivě vyčistil. K sešití rány jsem použil konopnou dratev, neboť jinou nití jsem nedisponoval. Nakonec jsem přiložil obklad z horské arniky a gázové obinadlo.“

Doprostřed světnice vyběhla myš. Vysogota jí hodil drobet chleba. Dívka na pryčně přerývaně dýchala a naříkala ze spánku.

*

„Osmá hodina po zákroku. Stav nemocné beze změn. Stav lékaře, to značí mne, se poněkud zlepšil, protože jsem si na chvíli zdříml… Mohu pokračovat v zápisu. Hodlám totiž zaznamenat několik informací o mé pacientce. Paměť lidská je krátká… Ačkoliv i to, co svěřím pergamenu, nebude míti dlouhého trvání, neb na těchto vlhkých blatech zakrátko vše zetlí a v prach se obrátí.“

Vysogota si povzdychl, namočil pero a otřel jeho špičku o okraj kalamáře.

„A teď vážně,“ zahučel. „Moje pacientka muže mít asi šestnáct let. Na svůj věk je vysoká, velmi štíhlá, v žádném případě však ne vyhublá, či dokonce podvyživená. Svaly a tělesná kondice odpovídají spíše typu mladé elfky, neshledal jsem nicméně žádné znaky míšené rasy až do kvarteronky. Jak známo, nižší procento elfské krve nemusí být rozpoznatelné.“

Vysogota jakoby si teprve nyní připomenul, že nezapsal jediné slovo, jedinou runu. Přiložil špičku pera na arch, ale inkoust již zaschl. Stařec si toho nevšímal.

„Dále jsem zjistil, že dívka dosud nerodila,“ pokračoval. „Na jejím těle nejsou žádné zastaralé památky po úrazech a zraněních, žádné stopy, které po sobě zanechává těžká práce či riskantní život. Zdůrazňuji, že mám na mysli staré jizvy a šrámy. O čerstvé totiž není nouze. Dívka byla v nedávné době nelítostně bita. Mrskána. S největší pravděpodobností též surově kopána.

Nalezl jsem na jejím těle jisté zvláštní znamení… Pro pořádek je musím zaznamenat… Na slabině, na okraji stydkého pahorku, má vytetovanou červenou růži.“

Vysogota si zamyšleně prohlédl hrot pera a poté jej namočil v kalamáři. Tentokrát nezapomněl, proč to učinil – začal arch rychle pokrývat vyrovnanými řádky mírně nakloněného písma. Nepřestal, dokud pero psalo.

„Blouznila, mluvila a křičela,“ pokračoval. „Její přízvuk a způsob vyjadřování, pominu-li zhusta užívané výrazy v tom nejpokleslejším zločineckém žargonu, nelze snadno zařadit, nicméně odvažuji se tvrdit, že pochází spíše ze Severu než z Jihu. Některá slova…“

Znovu zaskřípalo pero. Příliš krátce, než aby pisatel stihl zapsat vše, co před chvílí řekl. Ve svém monologu ale pokračoval tam, kde se odmlčel.

„Některá slova, názvy a jména, která dívka v horečce vyslovila, bude lépe nepsat. Stojí ovšem za zapamatování. A prozkoumání. Vše ukazuje na to, že do chaty starého Vysogoty zavítala neobyčejná návštěva…“

Stařec se zamyslel a zaposlouchal.

„Jen aby,“ zamumlal, „v chatě starého Vysogoty její cesta neskončila.“

*

Poustevník se sklonil nad archem a dokonce na něj položil hrot pera, ale nenapsal nic. Hodil pero na stůl. Chvilku podrážděně mručel a sípavě oddechoval. Díval se na pryčnu a poslouchal zvuky, které odtamtud doléhaly.

„Musím přiznat,“ řekl unaveným hlasem, „že mé obavy byly na místě. Všechno mé úsilí může být nedostatečné a neúčinné. Moje pacientka je na tom velmi špatně, má vysoké horečky. Rána byla infikována. Už se projevily tři ze čtyř kardinálních symptomů akutního zánětu. V této chvíli je možno okem i dotekem rozpoznat rubor, calor a tumor. Až pomine pooperační šok, dostaví se nepochybně i symptom čtvrtý: dolor. Na svou omluvu mohu uvést pouze, že je to již bezmála půl století, kdy jsem se naposledy zabýval medicínskou praxí. Cítím tíhu těch let na své paměti a na obratnosti svých prstů. Z toho mála, co ještě umím, mohu učiniti ještě méně, schází mi účinné prostředky a medikamenty. Mohu jen vkládat naděje do obranných schopností mladého organismu.“

*

„Dvanáct hodin po zákroku. Dle mého očekávání vystoupil čtvrtý, poslední projev infekčního zánětu: dolor. Nemocná křičí bolestí, třese se v zimnici. Nedostává se mi žádného léku, který bych jí mohl podat. Mám nevelkou zásobu daturového lektvaru, ale dívka je příliš zesláblá, mohl by ji vážně ohrozit. Mám také trochu aconita, avšak v jejím stavu by ji aconitum pravděpodobně zabilo.“

*

„Patnáct hodin po zákroku. Svítá. Raněná je v bezvědomí. Horečka stoupá, zimničný třas nepolevuje. Krom toho dochází ke křečovitým stahům obličejových svalů. Pokud je to tetanus, je děvče ztraceno. Doufám, že je to pouze zánět lícního nervu… Nebo trojklaného… Anebo obou. V takovém případě bude děvče zohyzděno… Ale bude žít.“

Vysogota se zahleděl na papír, na který nezapsal jedinou runu.

„Pod podmínkou,“ zašeptal, „že přežije infekci.“

*

„Dvacet hodin po zákroku. Horečka ještě stoupla. Stav pacientky je kritický. Proto zapisuji…

Já, Vysogota z Corvia, nevěřím v existenci bohů. Ale kdyby přece jen byli, ať ochraňují tu raněnou dívku. A ať mi odpustí, co jsem učinil… Pokud to, co jsem udělal, byla chyba…“

Vysogota odložil pero, promnul si opuchlá, svědící víčka a přiložil zaťaté pěsti ke spánkům.

„Podal jsem jí směs datury a aconita,“ řekl hluše. „Nejbližší hodiny vše rozhodnou.“

*

Nespal, jenom dřímal, když jej probrala rána a výkřik, který následoval. Více výkřik vzteku nežli bolesti. Venku se rozednívalo, škvírami v okenicích prosvítalo kalné světlo. Písek v hodinách se dávno přesypal: unavený Vysogota je zapomněl převrátit. Knot lampičky uhasl, jen rubínový žár z krbu slabě osvětloval kout místnosti. Stařec vstal a odsunul závěs z houní, kterým ohradil lože nemocné, aby jí zajistil klid.

Dívka se už stačila zdvihnout se země, seděla shrbeně na okraji pryčny a pokoušela se poškrábat na tváři pod obvazem. Vysogota si odkašlal:

„Upadlas, protože jsi příliš zesláblá. Žádal jsem tě, abys nevstávala. Jestli něco potřebuješ, zavolej, jsem pořád tady.“

„Já ale nechci, abys tady byl právě teď,“ ozvala se tiše, napůl úst, avšak zcela srozumitelně. „Chci se vymočit.“

Když přišel pro nočník, ležela naznak a ohmatávala obvaz připevněný na tváři obinadly ovíjejícími její čelo a šíji. Když se po chvíli vrátil, našel ji ve stejné poloze.

„Čtyři dny?“ zeptala se s pohledem upřeným do stropu.

„Pět. Hovořili jsme spolu včera, když jsi prvně promluvila. Prospalas den a noc. To je dobře, potřebuješ hodně spánku.“

„Cítím se lépe.“

„To rád slyším. Vyměníme obvaz. Chyť se mé ruky, pomohu ti posadit se.“

Už nebylo třeba obvaz bolestivě odtrhávat, rána byla suchá a hezky se hojila. Dívka se opatrně dotkla líce a ušklíbla se. Vysogota věděl, že to není pouze bolestí. Sledoval ji, jak zjišťuje rozsah svého poranění a zdálo se mu, že si uvědomila jeho vážnost a následky. Ověřovala si, že to co ucítila dotykem posledně, nebyl horečkou vyvolaný zlý sen.

„Máš tady nějaké zrcadlo?“

„Nemám,“ zalhal.

Podívala se na něj, snad poprvé zcela při vědomí.

„To znamená, že je to tak hrozné?“ zeptala se, jemně přejíždějíc prsty po švech.

„Je to… Je to dlouhá a hluboká rána,“ vykoktal rozhněván sám na sebe, že se ospravedlňuje před takovou nedospělou žábou. „Tvář máš ještě hodně oteklou. Za pár dní vytáhnu švy, do té doby ti budu dávat obklady z vrbové kůry a arniky. Už ti nemusím obvazovat celou hlavu. Pěkně se to hojí… Opravdu pěkně.“

Neodpověděla. Pohybovala ústy a čelistí, kroutila obličejem, zkoušela, co jí její zranění dovoluje, a co ne.

„Uvařil jsem polévku z holuba. Najez se.“

„Najím. Ale tentokrát sama. Nechci se nechat krmit jako mrzák.“

Jedla dlouho. Dřevěnou lžíci zvedala k ústům opatrně a s takovou námahou, jako by vážila přinejmenším dvě libry. Ale poradila si bez pomoci poustevníka, který ji celý čas pozorně sledoval. Vysogota byl zvídavý – a zvědavý. Věděl, že s návratem děvčete ke zdraví dojde zákonitě k rozmluvám, které objasní tajemnou záležitost okolo jejího objevení na blatech. Věděl o tom a nemohl se dočkat. Příliš dlouho žil sám.

Dívka dojedla polévku a opět ulehla. Chvilku hleděla nepřítomně do stropu, pak obrátila hlavu k poustevníkovi. Veliké zelené oči dávaly její tváři dětsky nevinný výraz, který nezakryl ani obvaz na jejím líci. Vysogota znal ten typ půvabu: okaté věčné dítě vzbuzující mimovolně pocity sympatie. Věčné děvčátko, i po dvacítce, dokonce i po třicítce. Ano, Vysogota to dobře znal. Jeho druhá žena byla právě taková. Jeho dcerka také.

„Musím odtud pryč.“ prohlásila dívka. „Pronásledují mě. Přece o tom víš.“

„Vím,“ přikývl. „Byla to tvoje první slova, jakmile ses probrala z bezvědomí. Nebo jedna z prvních. Nejdříve ses zeptala na svého koně a na svůj meč. Přesně v tomhle pořadí. Když jsem tě ujistil, že o koně i zbraň je postaráno, nabylas podezření, že jsem komplicem jakéhosi Bonharta a nechci tě léčit, nýbrž mučit planou nadějí. Když jsem tě ne bez námahy vyvedl z omylu, představila ses mi jako Falka a poděkovalas mi za záchranu a pomoc.“

„To je dobře,“ otočila hlavu na podušce, jako by se chtěla vyhnout přímému pohledu do očí. „Je dobře, že jsem ti nezapomněla poděkovat. Pamatuji si to jako v mlze. Nevím, co byla pravda a co se mi jenom zdálo. Trápilo mě, že jsem ti ani nepoděkovala. Ale nejmenuji se Falka.“

„I to už vím. Náhodou, mluvila si v horečce.“

„Jsem na útěku,“ pokračovala, ale neotočila se. „Honí mě. Je nebezpečné ukrývat mě a vědět, jak se skutečně jmenuji. Musím sednout na koně a utíkat než mě tu vyslídí.“

„Před chvílí,“ namítl mírně, „jsi měla potíže posadit se na nočník. Nedovedu si představit, jak bys mohla sednout na koně. Ale ujišťuji tě, že tady jsi v bezpečí. U mne tě nikdo nenajde.“

„Určitě po mně pátrají. Jdou po mých stopách, prohledávají okolí…“

„Uklidni se. Den co den teď prší, všechny stopy smyl déšť. A okolí je liduprázdné. Jsi v poustevně, v domě starého člověka, který se vzdálil světu. Tak, aby k němu ani svět neměl snadný přístup. Jestli si však budeš přát, najdu způsob, jak předat zprávu o tobě tvým blízkým či přátelům.“

„Nevíš ani, kdo jsem…“

„Jsi zraněná dívka,“ přerušil ji, „prchající před někým, kdo neváhá zraňovat dívky. Chceš někomu dát zprávu, co s tebou je?“

„Není komu,“ odpověděla po chvíli, ale stařec zachytil sotva znatelnou změnu v jejím hlase. „Moji přátelé nežijí. Všichni byli povražděni.“

Na nic se neptal.

„Já jsem smrt,“ dodala zvláštním tónem. „Každý, kdo se mnou přijde do styku, zemře.“

„Každý ne,“ popřel rázně. „Ne Bonhart. Ten, jehož jméno si vykřikovala v mrákotách, ten, před kterým chceš teď utíkat. Váš styk ublížil tobě, ne jemu. To on tě… ranil do tváře?“

„Ne,“ stiskla rty, aby z nich nevypustila něco, co by mohlo být vzlyknutím. Anebo kletbou. „Tvář mi poranil Kalous, Stefan Skellen. Bonhart… Bonhart mě zranil mnohem vážněji. Hlouběji. O tom jsem také mluvila v mrákotách?“

„Klid. Jsi oslabená, vyhýbej se silnému rozrušení.“

„Jmenuji se Ciri.“

„Připravím ti arnikový obklad, Ciri.“

„Počkej… Mohl bys mi půjčit nějaké zrcadlo?“

„Říkal jsem ti…“

„Prosím!“

Poslechl ji. Došel k závěru, že nemá význam déle s tím otálet. Přinesl i svíčku, aby lépe viděla, co se stalo s její tváří.

„Tak, jak jsem čekala,“ promluvila lámajícím se hlasem. „Skoro tak, jak jsem čekala.“

Odcházeje, zatáhl za sebou závěs z přikrývek.

Snažila se vzlykat potichu, aby to neslyšel. Velmi se snažila.

*

Nazítří jí Vysogota vytáhl polovinu stehů. Ciri si ohmatávala líc, syčela při tom jako užovka a stěžovala si na bolest ucha a přecitlivělost hrdla pod sanicí. Přesto vstala, oblékla se a vyšla na dvorek. Poustevník nic nenamítal, jen ji doprovázel. Nemusel ji podepírat ani jí pomáhat. Zdraví se jí vracelo a byla dokonce silnější než se dalo čekat.

Venku však zavrávorala. Opřela se o zárubeň dveří.

„To je…“ zajíkla se prvním nádechem volného povětří. „To je ale chladno. Vždyť skoro mrzne. To je už zima? Jak dlouho jsem ležela? Několik týdnů?“

„Šest dní. Dnes máme pátý den října. Ale zdá se, že letošní říjen bude nezvykle studený.“

„Pátého října?“ zamračila se a vzápětí sykla bolestí. „Jak to? Dva týdny…“

„Co? Jaké dva týdny?“

„To nic,“ pokrčila rameny. „Něco jsem popletla… Nebo nepopletla. Pověz, co tu tak hrozně smrdí?“

„Kůže. Lovím pižmovky, bobry, vydry, vydělávám a prodávám jejich kožešiny. Dokonce i poustevníci musí být z něčeho živi.“

„Kde je můj kůň?“

„V chlívku.“

Vraná klisna uvítala příchozí hlasitým zařehtáním a Vysogotova koza se přidala mečením, kterým dávala najevo nespokojenost se svou velkou černou podnájemnicí. Ciri objala koně kolem šíje a hladila ho po hřívě. Kobyla frkala a hrabala kopytem.

„Kde je postroj, sedlo, brašny?“

„Tady.“

Neprotestoval, neměl připomínky, nedával najevo svůj názor. Opíral se o hůl a mlčel. Nezachvěl se, když zasténala, zvedajíc sedlo, nepohnul se, když se jí pod jeho tíhou podlomila kolena a ztěžka, s hlasitým heknutím, žuchla na udusanou, slámou pokrytou zem. Nepřiskočil jí na pomoc, nepomohl jí vstát. Jen se pozorně díval.

„Inu,“ vycedila skrze zaťaté zuby, odstrkujíc kobylku, která jí strkala nos za límec. „Je to jasné. Ale já musím odtud, kčertu! Musím utíkat!“

„Kam?“ zeptal se suše.

Chytila se za tvář, ale dál seděla na slámě vedle upuštěného sedla.

„Co nejdál.“

Pokýval hlavou, jako by mu odpověď stačila, činila všechno srozumitelné a nenechávala místo dohadům. Ciri se s námahou postavila. Pro sedlo se ani nepokusila shýbnout, jen se podívala, že má klisna ve žlabu seno a oves a začala jí věchtem slámy otírat boky a hřbet. Vysogota mlčky čekal. Dočkal se. Dívka se zachytila trámku podpírajícího střechu a zbledla jako plátno. Beze slova jí podal svou hůl.

„Nic mi není. Jenom…“

„Jenom se ti zatočila hlava, poněvadž jsi churavá a slabá jako novorozeně. Vraťme se, musíš si lehnout.“

*

O západu slunce, když předtím prospala pár hodin, vyšla Ciri znovu ven. Vysogota, který se právě vracel od řeky, se s ní potkal u živého plotu z lískového křoví.

„Nechoď daleko od chalupy,“ napomenul ji. „Za prvé: jsi ještě slabá…“

„Cítím se líp.“

„Za druhé: je tu životu nebezpečno. Všude kolem jsou bezedné bažiny, nekonečný les rákosí. Neznáš stezky, můžeš zabloudit a utonout v močále.“

„Ale ty,“ ukázala na vak, který nesl na rameni, „stezky samozřejmě znáš a chodíš si po nich, kam tě napadne. Zdá se mi, že bažiny nejsou tak velké. Měníš kůže za živobytí, to je jasné. Kelpie, moje klisna, má oves, přitom pole jsem tady nikde neviděla. Jedli jsme slepici a kroupy. A chléb, opravdový chléb, žádné placky. Odkud by měl lovec kožešin v divočině chléb, kdyby nablízku nebyla vesnice.“

„Bezchybná dedukce,“ přiznal klidně. „To se rozumí, že dostávám proviant z nejbližší osady. Nejbližší, ovšem to vůbec neznamená, že blízké. Leží na okraji blat. Bažinami protéká řeka. Potraviny, za které měním svůj úlovek, mi přivážejí loďkou. Chléb, mouku na kaši, sůl, sýr, občas slepici nebo králíka. Občas novinky.“

Nedočkal se otázky, tedy pokračoval:

„V osadě se ukázali ozbrojení jezdci. Dvakrát. Poprvé rolníkům hrozili ohněm a mečem, kdyby ti chtěli pomoci nebo tě ukrýt. Podruhé slibovali odměnu za nalezení tvých pozůstatků. Tvoji pronásledovatelé se domnívají, žes podlehla zranění, že ležíš někde v lesním vývratu anebo v mlází.“

„A nedají si pokoj, dokud nenajdou moji mrtvolu,“ zahučela ponuře. „Dobře to vím. Potřebují důkaz, že jsem zahynula. Bez důkazu to nevzdají, budou dál slídit. Nakonec se dostanou až sem.“

„Musí jim na tobě velice záležet,“ konstatoval, „že jsou tak vytrvalí.“

„Neměj strach. Odjedu dříve než mě tady vyčenichají. Neohrozím tě… Neboj se…“

„Jak jsi přišla na to, že se bojím?“ zvedl obočí. „Že mám sebemenší důvod ke strachu? Už jsem ti řekl, že sem se nikdo nedostane, nikdo tě tu nenajde. Jestli ale vystrčíš z rákosí jenom nos, vběhneš svým nepřátelům rovnou do rukou.“

„Jinými slovy,“ pohodila vzpurně hlavou, „musím zůstat u tebe. To jsi chtěl říci?“

„Nejsi vězeň. Můžeš odjet, jestli chceš. Vlastně, jestli to dokážeš. Anebo můžeš zůstat u mne a vyčkat. Žádné pronásledování netrvá věčně. Dříve nebo později to každý pronásledovatel vzdá. Vždycky. Můžeš mi věřit. Něco o tom vím.“

Její zelené oči zablýskly, když se na něho podívala.

„Konec konců,“ dodal chvatně a uhnul zrakem jejímu pohledu, „uděláš, co budeš chtít. Opakuji, nevězním tě zde.“

„Dneska opravdu neodjedu,“ ušklíbla se. „Jsem slabá jako moucha… A za chvíli bude tma… A neznám bezpečné stezky. Tak pojďme do poustevny. Je mi hrozná zima.

*

„Říkals, že jsem u tebe ležela šest dní. Je to pravda?“

„Proč bych měl lhát?“

„Nerozčiluj se. Snažím se spočítat dny… Utekla jsem… Byla jsem zraněna… V den rovnodennosti. Dvacátého třetího září. Pokud chceš počítat podle elfů, poslední den Lammasu.“

„To není možné.“

„Proč bych měla lhát?“ vykřikla a chytila se za tvář. Vysogota se nenechal vyvést z klidu.

„To nevím,“ odtušil nevzrušeně. „Jenže já jsem býval lékařem, Ciri. Je to už dávno, avšak pořád dovedu rozlišit ránu zasazenou před několika hodinami od neošetřeného čtyřdenního zranění. Našel jsem tě sedmadvacátého září, bylas tedy zraněna dvacátého šestého. Třetí den Velenu, chceš-li podle elfů. Tři dny po ekvinokci.“

„Byla jsem zraněna v den ekvinokce.“

„To není možné, Ciri. Popletla sis data.“

„Určitě ne. Ale ty asi používáš nějaký zastaralý poustevnický kalendář.“

„Když jinak nedáš. Je to tak důležité?“

„Ne, vůbec ne.“

*

Za tři dny Vysogota odstranil poslední stehy. Mohl být oprávněně pyšný na své dílo. Jizva byla rovná a v ráně nezůstala žádná nečistota. Chirurgovu spokojenost kazil pouze pohled na Ciri, jež si mlčky prohlížela šrám v zrcadle natáčeném v rozličných úhlech a poté se jej pokoušela zakrýt – marně – vlasy sčesanými do tváře. Pravda byla neoddiskutovatelná: jizva hyzdila. Nic se s tím nedalo dělat a předstírání, že tomu tak není, by k ničemu nevedlo. Zarudlý, jako provaz napuchlý šrám s otisky švů a červenými vpichy jehly vypadal ošklivě. Vysogota věděl, že se to postupně a celkem rychle zlepší, ale věděl také, že ne natolik, aby jizva přestala znetvořovat dívčin vzhled.

Ciri se cítila podstatně lépe, avšak k poustevníkovu podivu přestala mluvit o odjezdu. Vyvedla z chléva svou vranou Kelpii – Vysogota věděl, že „kelpie“ je severský výraz pro mořského netvora, který mohl podle lidových pověr přijímat podobu delfína, koně a dokonce krásné ženy, třebaže ve skutečnosti vypadal jako hromada slizkých chaluh. Ciri klisnu osedlala a několikrát na ní objela dvorek a chatrč, načež se kobylka musela vrátit do chlívku, do společnosti poustevníkovy kozy, a dívka do společnosti starého muže. Začala mu pomáhat – patrně z nudy – při práci s kožkami. Zatímco on třídil nutrie do svazků podle velikosti a odstínu, ona rozřezávala přes hlavu stažené ondatří kůže na hřbety a bříška podle dovnitř zasunutého prkénka. Počínala si nečekaně zručně.

Právě při té činnosti mezi nimi došlo k podivnému rozhovoru.

*

„Nevíš, kdo jsem. Ani ve snu by tě nenapadlo, kdo vlastně jsem.“

Opakovala tohle tvrzení vícekrát a nakonec mu už šla na nervy. To se ví, že na sobě nedal znát podrážděnost – přece nebude prozrazovat své pocity před takovým štěnětem.

Stejně tak musel před svou návštěvnicí skrývat zvědavost. Zvědavost v podstatě bezpředmětnou, poněvadž se mohl snadno domyslet, co byla zač. Pamatoval, že za jeho časů nebyly bandy mladistvých psanců také ničím ojedinělým. Ani za ta dlouhá léta neztratily podobné smečky magnetickou sílu, kterou přitahovaly fracky chtivé dobrodružství a silných zážitků. Většinou se staly jejich zhoubou. Zelenáči, kteří si jako zkušenost odnesli pouze jizvu na tváři, mohli mluvit o štěstí – na ty méně šťastné čekala mučírna, oprátka, hák anebo kůl.

Od Vysogotových časů došlo nicméně k jedné výrazné změně: postupující emancipaci. V současnosti se do band stahovali nejen výrostci mužského pohlaví, nýbrž i potrhlé holky, dávající přednost meči, koni a nevázanému životu před jehlou, nádobím a čekáním na nápadníky.

Vysogota jí to neřekl rovnou, ale dal jí na vědomí dostatečně jasně, že ví, s kým má tu čest. Aby si uvědomila, že pokud je zde někdo hádankou, tedy v žádném případě to není ona – zázrakem zachráněná členka tlupy nezletilých banditů. Zohavená žába, pokoušející se dodat si důležitosti rouškou tajemství.

„Netušíš, kdo jsem. Ale nemusíš se obávat, zakrátko odjedu. Nebudu tě vystavovat nebezpečí.“

Vysogota už toho měl dost.

„Jakému nebezpečí?“ odsekl. „I kdyby se tady objevili tvoji pronásledovatelé, co by mi mohli udčlať? Pomáhat uprchlým zločincům je trestné, ale co s osobou, jež nepodléhá světským soudům a poskytne pomoc každému, kdo ji potřebuje. Říkalas, že nevím, kdo jsi. Jak bych to já, starý eremita, mohl vědět? Jak bych mohl tušit, cos provedla, proč jsi byla postavena mimo zákon? A jaký zákon? Vždyť ani nevím, čí zákony v tomto kraji platí a kdo je zde představitelem práva. Nezajímá mne to a nikdy nezajímalo, jsem poustevník.“

Příliš se oháněl poustevnictvím, uvědomoval si to. Ale nehodlal ustoupit těm zeleným očím, jejichž pohled píchal jako jezdecké šporny.

„Jsem prostý poustevník, který odešel ze světa a zavrhl světskou marnost. Jsem obyčejný, nevzdělaný člověk, který takovým věcem nerozumí…“

Teď to přehnal.

„To zrovna!“ vykřikla a hodila kožku i nůž na podlahu. „Máš mě za pitomou husu? Nemysli si, že jsem tak hloupá, ty prostý poustevníku. Když jsi byl pryč, rozhlédla jsem po té tvé chajdě. Nakoukla jsem i za tamhletu ne moc čistou plentu. Odkudpak se na policích ve výklenku vzaly učené knížky, ha, nevzdělaný člověče?“

Vysogota odložil ohodnocenou kožešinu.

„Patřily jednomu místnímu výběrčímu daní,“ mávl nedbale rukou. „Když zemřel, vesničané nevěděli, co s nimi, tak mi je přinesli. Jsou to katastry a účetní knihy.“

„Lžeš!“ Ciri zkřivila tvář a prsty si zamnula jizvu. „Lžeš mi do očí!“

Neodpověděl, předstíral, že zkoumá odstín další nutrie.

„Myslíš si,“ pokračovalo děvče rozhněvaně, „že když máš bílé vousy, vrásky a sto let na krku, snadno ošidíš mladou naivku, že? Každá jiná by ti možná naletěla, ale já nejsem jako každá jiná.“

Zvedl obočí v němé, leč provokativní otázce. Nenechala ho dlouho čekat.

„Já, vážený eremito, jsem se učila na místech, kde byly spousty knih, rovněž ty, které máš na policích. Mnohé z nich znám.“

Vysogota zvedl obočí ještě výše. Dívala se mu rovnou do očí.

„Neuvěřitelné zkazky,“ ucedila, „ti vypráví otrhaná divoška, ušmudlaná sirota, zlodějka nebo banditka nalezená v rákosí s rozbitou hubou. Přesto bys měl vědět, pane poustevníku, že jsem čítávala Historii Rodericka de Novembre a nejednou jsem měla v rukou tituly jako Materia medica či Herbarius, které máš i ty. Vím, co znamená hermelínový kříž na červeném štítě, vyražený na hřbetech tvých knih. Je to značka, že byly vydány universitou v Oxenfurtu.“

Zmlkla a bedlivě sledovala, jak Vysogota zareaguje. Stařec mlčel a snažil se, aby z jeho tváře nevyčetla vůbec nic.

„Tak si myslím,“ pohodila hlavou charakteristickým trhnutím, prudkým a pyšným, „že nejsi žádný světa neznalý poustevník. Že jsi ze světa neodešel dobrovolně, ale utekl jsi před ním. Že se před ním v rákosí neschůdných bažin prostě schováváš.“

„Je-li tomu tak,“ usmál se Vysogoía, „tedy se prazvláštním způsobem střetly naše osudy, sečtělá panno. Osud nás dal záhadným způsobem dohromady. Vždyť i ty se tady ukrýváš. I ty, Ciri, se halíš do závoje tajemství. Jenže já jsem starý člověk, nedůvěřivý a zahořklý…

„Vůči mně?“

„Vůči světu, Ciri. Vůči světu, v němž si šejdířství nasazuje masku pravdy, aby přelstilo pravdu jinou, mimochodem rovněž falešnou a rovněž se pokoušející klamat. Vůči světu, v němž se erb oxenfurtské university maluje na vývěsní štíty nevěstinců. Vůči světu, v němž se otrhané banditky vydávají za sečtělé, učené, možná i urozené panny, intelektuálky čtoucí Rodericka de Novembre a znající znak Akademie. Navzdory zdání. Navzdory tomu, že samy nosí jiný znak. Zločinecké tetování, červenou růži na slabině.“

„Máš pravdu,“ kousla se do rtu a její obličej zalil ruměnectak sytý, že čerstvý šrám téměř zčernal. „Jsi zahořklý dědek, starý čmuchal.“

„Na polici za plentou,“ ukázal pohybem hlavy, „bys mohla najít i Aen N’og Mab Taedh’morc, sbírku elfských básní a veršovaných průpovídek. Obsahuje bajku případnou pro naši situaci a rozmluvu – o starém havranovi a mladičké vlaštovce. Stejně jako ty, Ciri, jsem dost sečtělý, a tak si dovolím zarecitovat krátký úryvek. Doufám, že mne paměť nezklame. Havran vyčítá vlaštovce nerozvážnost a nevhodnou lehkomyslnost:

Hen Cerbin dic’ss aen n’og Zireael

Aark, aark, caelm foile, téé veloe, ell?

Zireael…

Zarazil se, jako by se nemohl rozpomenout na další sloku, opřel se lokty o stůl a položil bradu do dlaní. Ciri trhla hlavou, vzpřímila se, vyzývavě na něj pohlédla. A dokončila:

… Zireael veloe que’ss aen en’ssan irch

Mab og, Hen Cerbin, vean ni, quirk, quirk!

„Zahořklý, podezřívavý staroch,“ ozval se po chvílí mlčení Vysogota, „se omlouvá vzdělané panně. Starý havran, který všude větří podvod a klam, prosí o prominutí vlaštovku, jejíž jedinou vinou je to, že je mladá a plná života. A hezká…“

„Teď žvaníš,“ vyhrkla a bezděčně si dlaní zakryla jizvu. „Tyhle komplimenty si odpusť. Nenapraví roztřesené štychy, kterými jsi mi slátal kůži. Nedoufej, že takhle získáš moji důvěru. Pořád nevím, co jsi zač. Proč jsi mě chtěl zmýlit v těch dnech a datech. Proč ses mi díval mezi nohy, když jsem byla zraněna do obličeje. A jestli ses omezil jenom na dívání.“

Tentokrát se jí ho už podařilo rozčílit.

„Co si to dovoluješ, usmrkanče?!“ rozkřikl se. „Mohl bych být tvůj otec!“

„Děd,“ opravila ho jízlivě. „Nebo praděd. Jenže nejsi. A já nevím, kdo jsi, ale rozhodně ne ten, za koho se vydáváš.“

„Jsem ten, kdo tě našel v bahně, špinavou a zkrvavenou, v bezvědomí, s černým strupem namísto levé tváře. Jsem ten, kdo tě vzal do svého domu, aniž věděl, kdo jsi, i když se mohl domýšlet nejhoršího. Ten, kdo tě ošetřil, uložil a léčil, když jsi umírala na sněť. Kdo tě opatroval. Umýval. Všude – i kolem tetování.“

Znovu se začervenala, avšak drzost jí z pohledu zcela nezmizela.

„Na tomhle světě,“ ušklíbla se, „šejdířství často předstírá pravdu, sám jsi to povídal. Představ si, že jsem už poznala, jak to na světě chodí. Zachránil jsi mne, ošetřoval a léčil. Díky. Jsem ti vděčná za… Za laskavost. Jenže jsem se naučila, že nelze čekat dobro bez…“

„Bez vypočítavosti a prospěchářství,“ dokončil za ni. „Ano, vím, neznám svět o nic hůře než ty, Ciri. Je mi známo, že i raněné a nemocné dívky se olupují o vše, co má jakoukoli cenu. Jestli jsou v bezvědomí anebo tak slabé, že se nemohou bránit, obvykle se povoluje uzda chtíči, nezřídka tomu nejzvrhlejšímu. Mám pravdu?“

„Nic není takové, jaké se zdá být,“ odvětila zrudlá Ciri.

„Správný úsudek,“ natáhl ruku pro další kůži. „Vede nás rovnou k závěru, že o sobě pranic nevíme, Ciri. Spoléháme pouze na zdání, a to často klame.“

Chvilku čekal, avšak Ciri nepospíchala, aby k tomu něco řekla.

„Oba jsme provedli něco jako počáteční průzkum, nadále však o sobě nic nevíme. Já nevím, kdo jsi, ty nevíš, kdo jsem já.“

Tentokrát čekal uváženě. Nespouštěla z něj pohled. Viděl v něm otázku, na kterou čekal. V očích jí zablýsklo, když ji položila:

„Kdo začne?“

*

Kdyby se po setmění někdo přikradl k chatrči s propadlou, mechem zarostlou střechou, kdyby nahlédl dovnitř, ve světle ohně z krbu by uviděl starce s bílými vousy shrbeného nad svazky kůží. Viděl by též děvče s popelavými vlasy a šrámem na tváři, jenž byl v přímém kontrastu se zelenýma, dětsky velikýma očima.

Nikdo to však nemohl spatřit. Chatrč byla ztracena v nekonečných rákosových polích, uprostřed třasovisek, kam se žádný člověk neodvážil.

*

„Jmenuji se Vysogota z Corvia. Byl jsem lékař, chirurg. Byl jsem alchymista. Později jsem se věnoval filosofii a etice. Přednášel jsem na oxenfurtské Akademii. Musel jsem odtamtud utéci po vydání jednoho svého díla, jež bylo označeno za bezbožné a kacířské. Tehdy, před padesáti lety, hrozil za něco takového trest smrti. Odešel jsem do exilu. Moje žena emigrovat nechtěla, opustila mne. Na útěku jsem se zastavil teprve daleko na Jihu, v Nilfgaardském císařství. Usadil jsem se a po čase jsem se stal profesorem filosofie a etiky na Imperiální Akademii v Castell Graupian.

Působil jsem v té hodnosti téměř deset let. Historie se zopakovala: musel jsem uprchnout po publikování jistého traktátu… Mimochodem pojednával o totalitním režimu a zločinném charakteru útočných válek, třebaže oficiálně mu byl vytýkán metafysický mysticismus a já byl označen za schismatika. Vyšetřování prokázalo, že jsem byl posluhovačem expansivních a revisionistických kruhů kléru, fakticky vládnoucích královstvím Nordlingů. Jeví se to jako šibeniční žert, když uvážíme, že právě tyto kněžské kruhy na mne dvacet let předtím vydaly rozsudek smrti za atheismus. Ve skutečnosti již tou dobou expansivní knězi na Severu dávno ztratili svůj vliv, nicméně v Nilfgaardu to odmítli vzít na vědomí. Spojování mystiky s politikou bylo stíháno a bez milosti trestáno.

Dnes, z perspektivy uplynulých let vidím, že kdybych se tenkrát pokořil a projevil pokání, nebylo by přikročeno k exemplárnímu potrestání, pouze bych nějakou dobu pobyl v císařské nemilosti a po čase by celá aféra byla zahlazena. Avšak já jsem byl rozhořčen. Byl jsem si jist svou pravdou, kterou jsem měl za nadčasovou a nadřazenou jakékoli politice. Cítil jsem křivdu. Bylo mi nespravedlivě ublíženo vládnoucí tyranií. Navázal jsem aktivní kontakty s disidenty snažícími se svrhnout tyranii. Ani jsem se nenadal a seděl jsem se svými novými přáteli ve vězení. Někteří z nich, když jim kat ukázal své nářadí, označili mne za hlavního ideologa podzemního hnutí. Před trestem smrti mne uchránila císařská milost, byl jsem však odsouzen do vyhnanství – pod pohrůžkou okamžitého vykonání původního trestu, navrátím-li se někdy na teritorium císařství.

Urazil jsem se na celý svět, na království, císařství, university, na disidenty, úředníky a právníky. Na přátele a kolegy, kteří mne jako mávnutím kouzelné hůlky přestali znát. Na svou druhou ženu, jež stejně jako ta první považovala manželovy potíže za dostatečný důvod k rozvodu, a na děti, které se mne zřekly. Odešel jsem ze světa. Sem, do Ebbingu, na blata Pereplutu. Usadil jsem se v chýši po poustevníkovi, který tu kdysi žil. Při vší smůle, kterou jsem měl, Nilfgaard anektoval Ebbing, takže než jsem se stačil zabydlet, ocitl jsem se opět na císařském území. Nemám už snahu ani sílu k dalšímu putování, a tak se musím ukrývat. Císařské verdikty nejsou nikdy promlčeny, ani když imperátor, který je vydal, dávno nežije, a vládnoucí císař má pramálo důvodů, aby na něj vzpomínal v dobrém a sdílel jeho názory. Rozsudek smrti zůstává v platnosti, to je zvyk a právo v Nilfgaardu. Na velezradu se nevztahuje ani promlčení, ani amnestie. Při korunovaci nového císaře jsou omilostněni všichni, které odsoudil jeho předchůdce – až na vlastizrádce. Proto pro mne není rozdílu, kdo právě sedí na trůně: porušuji soudní rozhodnutí o vyhnanství a budu-li zadržen, moje hlava spadne na popravišti.

Jak tedy vidíš, milá Ciri, oba jsme v podobné situaci.“

„Co je to etika? Věděla jsem to, ale už jsem to zapomněla.“

„Nauka o morálce. O pravidlech poctivého, mravného a šlechetného jednání. O výšinách dobra, na něž lidskou duši vynáší počestnost a morálnost. A o hlubinách zla, do kterých ji svrhává nečestnost a amorálnost…“

„Výšiny dobra!“ vyprskla. „Počestnost! Morálnost! Nerozesmávej mě, nebo mi rána na hubě zase praskne. Měl jsi z pekla štěstí, že tě nestíhali, že za tebou neposlali lovce lidí, takového jako… Bonhart. Poznal bys hlubiny zla. Etika? Do hajzlu s tvou etikou, Vysogoto z Corvia. To ne zlí a nepoctiví padnou do hlubin! Ó ne, zlí, ale rozhodní a bezohlední tam svrhávají ty, kdož jsou mravní, čestní a ušlechtilí, avšak nerozhodní a plní zábran.“

„Děkuji za ponaučení,“ řekl ironicky. „I kdyby člověk prožil století, nikdy není pozdě na to, aby se něčemu nepřiučil. Není nad to, poslechnout si moudrého člověka, zralého a zkušeného.“

„Posmívej se, posmívej,“ zamračila se. „Ale teď jsem na řadě já. Pobavím tě svými příhodami. Až skončím, uvidíme, jestli ti bude do smíchu.“

*

Kdyby se toho dne po setmění někdo přikradl k chatrči v mokřinách a škvírou v okenici se podíval do světnice, spatřil by i v chabém osvětlení bělovousého starce soustředěně naslouchajícího popelavé dívce sedící na špalku u krbu. Viděl by, že dívka mluví pomalu, jako kdyby s obtížemi hledala slova, že si rozrušeně mne ošklivou jizvou poznačenou líc, že své vyprávění prokládá dlouhými odmlkami. Vyprávění o znalostech, které jí byly vštěpovány, aby se posléze všechny ukázaly klamné a matoucí. O slibech, které dostala a které nebyly dodrženy. O sudbě, na níž ji naučili věřit, ale která ji hanebně zradila. O tom, že pokaždé, když už začínala doufat ve změnu k lepšímu, byla vystavena ponížení, pokoření, křivdě a bolesti. O tom, že ti, kterým důvěřovala a které milovala, zradili, nepřišli jí na pomoc, když jí hrozilo zhanobení, utrpení a smrt. O radách, podle nichž měla být věrna ideálům, které ji zklamaly vždy, když se o ně chtěla opřít, a tak dokázaly, že jsou k ničemu. O pomoci, přátelství a lásce těch, u kterých by pomoc a přátelství nikdy nehledala – o lásce nemluvě.

Leč nikdo to nemohl spatřit ani zaslechnout. Chatrč s propadlou střechou byla zahalena neproniknutelnou mlhou na blatech, na něž se žádný člověk neodvážil.

Vstupujíc do období dospívání, pokouší se mladá dívka objevovat oblast života dříve jí nedostupnou, což v pohádkách představuje vstup do tajuplné věže a hledání v ní skryté komnaty. Dívka vystupuje na vrchol věže po strmých točitých schodech ve snech jsou schody symbolem erotické zkušenosti. Zakázaná komnata, malý, uzamknutý pokoj, symbolizuje vagínu a otočení klíče v zámku sexuální akt.

Bruno Bettelheim: The Uses of Enchantment,

the Meaning and Importance of Fairy Tales

KAPITOLA DRUHÁ

Západní vítr přihnal noční bouři.

Černofialová klenba nebes popukala liniemi blýskavic, protáhle zaburácel hrom. První kapky husté jako olej udělaly důlky do prachu cesty, vzápětí déšť zabubnoval na střechách, rozmazal špínu na okenních blánách. Bouře však netrvala dlouho, zavanul silný vítr a zahnal ji někam za blesky planoucí obzor.

Tehdy se rozštěkali psi, zaduněla kopyta, zařinčely zbraně. Divoký pokřik a hvizd zježil vlasy probuzeným vesničanům. Ve zmatku zajišťovali dveře a okenice. Zpocené ruce svíraly topůrka seker a násady vidlí – silně, avšak bezmocně.

Strach letí vesnicí. Pronásledovaní či pronásledovatelé? Šílení strachem anebo vztekem? Přeženou se mezi chalupami, aniž by zadrželi koně? Nebo noční tmu rozjasní hořící doškové střechy?

„Tiše, děti, tiše…“

„Mami, jsou to démoni? Divoký hon? Nebo ďáblové? Mami, maminko!“

„Tiše, děti. To nejsou démoni ani zplozenci pekla…“

Hůře. Jsou to lidé.

Psi štěkají. Vítr duje. Řehtají koně a duní podkovy.

Přes ves se žene drancparta.

*

Na kopci se jezdec zastavil a obrátil koně. Byl ostražitý, nerad riskoval, zvláště když ho opatrnost nic nestála. Nespěchal nedočkavě k poštovní stanici dole u říčky. Chtěl se nejdřív důkladně rozhlédnout po okolí.

Před stanicí neviděl koně ani vozy, jen jednu káru s párem mul v zápřahu. Na plachtě měla nápis, který nedokázal na dálku rozluštit. Buď jak buď, nebezpečí necítil. Na nebezpečí měl Hotsporn nos, patřilo to k jeho profesi.

Sjel na břeh zarostlý vrbou popelavou, pobídl koně do vody a přebrodil říčku. Vodní tříšť stříkala na všechny strany a u protějšího břehu plovoucí kachny se s hlasitým kejháním rozutekly.

Zastavil koně za plotem, na dvoře stanice. Teď si mohl přečíst nápis na plachtě káry: „Mistr Almavera, umělecké tetování“. Každé slovo bylo vyvedeno v jiné barvě a začínalo nápadně velikou iluminovanou literou. Mnohem nenápadnější byla malá zavinutá střela, namalovaná červenou barvou na bočnici vozu.

„Dolů s koně!“ uslyšel za zády. „Na zem, fofrem! A ruce drž co nejdál od zbraně!“

Neslyšně ho obešli a obstoupili, zprava Asse, v černé kožené blůze nýtované stříbrem, zleva Falka, v zelené semišové kamizole a baretu s péry.

Hotsporn stáhl s hlavy kápi.

„Ha!“ sklonil Asse meč. „To jseš ty, Hotsporne. Poznal bych tě, ale zmýlil mě tvůj nový kůň.“

„To je ale překrásná kobylka,“ řekla uchváceně Falka a posunula si baret na stranu. „Černá a lesklá jak uhel. A jak ohnivá.“

„Naskytla se náhodná koupě a já jsem měl náhodou sto florenů,“ zasmál se nedbale Hotsporn. „Kdepak máte hejtmana? Uvnitř?“

Asse přikývl. Falka hleděla na ušlechtilé zvíře jako uhranutá a hladila je po šíji.

„Když běžela přes vodu,“ zvedla k Hotspornovi ohromné zelené oči, „vypadala jako kelpie. Kdyby se vynořila z moře, a ne z říčky, nikdy bych neuvěřila, že to není opravdová kelpie.“

„Cožpak slečinka Falka někdy viděla skutečnou kelpii?“

„Na obrázku,“ zpochmurněla dívka. „Dost řečí. Běž dovnitř, Giselher už na tebe čeká.“

*

Pod oknem byl ke světlu přisunut stůl. Na něm, opřená o lokty, zpola ležela Mistle. Od pasu dolů měla na sobě jen černé punčochy. Mezi jejíma široce rozkročenýma nohama klečel hubený dlouhovlasý mužík v šedém chalátu. Nemohl to být nikdo jiný než mistr Almavera, protože vysoko na stehně dívky právě vypíchával nějaký obrázek.

„Pojď blíž, Hotsporne,“ pokynul příchozímu Giselher a přitáhl volnou židli ke druhému stolu, u něhož seděl s Jiskrou, Kayleighem a Reeíem. Dva poslední byli stejně jako Asse oblečení v černé kůži poseté sponami, přezkami, cvočky a jinými stříbrnými ozdobami. Nějaký řemeslník na tom pěkně vydělal, pomyslel si Hotsporn. Když se Potkani chtěli vyparádit, platili krejčím, ševcům či sedlářům vpravdě královsky. Pochopitelně rovněž nikdy nepropásli příležitost obrat přepadeného o součást oděvu anebo šperk, který jim padl do oka.

„Jak vidím, našels ve zříceninách naši zprávu,“ protáhl se Giselher. „Jinak bys tu nebyl. Musím přiznat, že jsi sebou hodil.“

„Má nádhernou klisnu,“ ozvala se Falka. „Na té musel uhánět jako blesk.“

„Vaši zprávu jsem našel,“ upřel Hotsporn pohled na Giselhera. „A co vy? Dostali jste moji?“

„Dostali…“ upadl náčelník Potkanů nenadále do rozpaků. „Jenže… Víš… Neměli jsme právě čas. A potom jsme oslavovali a museli jsme vystřízlivět. A pak jsme měli na práci něco důležitého…“

Zatracení usmrkanci, pomyslel si Hotsporn.

„Zkrátka jste nevykonali úkol.“

„Nooo… Ne. Promiň, Hotsporne. Nevyšlo to… Ale příště… Můžeš se spolehnout!“

„Můžeš se spolehnout!“ potvrdil hlasitě Kayleigh, ač se ho o to nikdo neprosil.

Zatracení, nezodpovědní fakani. Ožrali se. Pak měli něco důležitého – nejspíš jet ke krejčímu pro fajnové hadry, co jiného.

„Napiješ se?“

„Ne, děkuji.“

„Ani tohle neochutnáš?“ ukázal Giselher na stůl. Mezi džbánky a pohárky tam stála nevelká ozdobná dózička. Hotspornovi bylo rázem jasné, proč se Potkanům tak nepřirozeně lesknou oči, proč mají tak prudké a neklidné pohyby.

„Prvotřídní zboží,“ vychvaloval Giselher. „Nabídni si.“

„Díky, nechci.“ Hotsporn upřel výmluvný pohled na tmavou, hoblinami posypanou skvrnu na podlaze a do komory vedoucí šmouhu, prozrazující, kam byla odvlečena mrtvola. Giselherovi to neuniklo.

„Jeden podomek si chtěl hrát na hrdinu,“ zašklebil se. „Jiskra ho musela umravnit.“

Elfka se hrdelně zasmála. Na první pohled bylo vidět, že je silně nadopovaná.

„Chacha, umravnila jsem toho blbce, až stříkala červená,“ pochlubila se. „V tu ránu ostatní zkrotli. Tomu se říká teror!“

Jako obvykle byla ověšena klenoty, jeden diamantový přívěsek měla dokonce v chřípí. Nebyla v kůži jako její kumpáni, měla na sobě višňový kabátek s brokátovým vzorem, tak známý, že se mezi zlatou mládeží v Thurnu stal jedním z posledních výkřiků módy. Podobně jako hedvábný šátek, který si vázal kolem hlavy Giselher. Hotsporn už ve městě viděl i mladé parádnice, které se stříhaly „na Mistle“.

„Tomu se říká teror,“ zopakoval zamyšleně. „A správce stanice? Jeho žena? Syn?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Giselher. „Snad si nemyslíš, že jsme všechny porubali? Akorát jsme je uklidili do sklepa. Teď je stanice naše, jak vidíš.“

Kayleigh si propláchl ústa vínem a vyplivl je na podlahu. Malou lžičkou nabral z nádobky špetku fisstechu, pečlivě ji přesypal na naslíněné bříško ukazováku a vetřel si drogu do dásní. Posunul nádobku před Falku, která rituál zopakovala a předala fisstech Reefovi. Nilfgaarďan si drogu nevzal, předal ji Jiskře a dál si se zaujetím prohlížel katalog vzorů barevného tetování. Elfka si bílého prášku štědře dopřála a postavila dózu opět před náčelníka bandy.

„Teror!“ vyštěkla Jiskra a přimhouřila lesknoucí se oči. „S jeho pomocí jsme ovládli stanici, No a co? Vznešený Emhyr celý svět, my akorát tuhle barabiznu. Ale princip je stejný.“

„Auuu, hrome!“ zaječela od okna Mistle. „Dávej bacha! Ještě jednou mě takhle píchneš a oplatím ti to. Ale já tě propíchnu skrz naskrz!“

Všichni Potkani kromě Falky a Giselhera vybuchli smíchy.

„Pro krásu se musí trpět!“ vyprskla Jiskra.

„Píchej, mistře, píchej,“ přidal se Kayleigh. „Mezi nohama jí to musí dělat jen dobře!“

Falka sprostě zaklela a hodila po něm prázdný džbánek. Kayleigh se pohotově shýbl a Potkani se znovu rozchechtali.

„Tak tedy,“ rozhodl se Hotsporn učinit přítrž nevázanému veselí, „ovládli jste stanici. Ale proč? Když ponecháme stranou potěšení, které vám teror působí.“

„My tady číháme,“ prohlásil Giselher důležitě, když si i on vzal dávku fisstechu. „Kdo se tu zastaví, aby vyměnil nebo nechal odpočinout koně, toho oškubeme. Je to pohodlnější než čekat někde v pankejtu anebo v houští u cesty, i když, jak Jiskra správně řekla, princip je stejný.“

„Jenomže dneska nám padl do rukou akorát tenhleten,“ ukázal Reef na mistra Almaveru, z něhož bylo mezi stehny ostříhané lupičky vidět pouze temeno hlavy. „Je to nuzák jako každý kumštýř, tak aspoň využijeme toho, co umí. Jen se koukni.“

Obnažil předloktí a ukázal své tetování – obrázek nahé ženy, která pohybovala hýžděmi podle toho, jak svíral a otevíral pěst. Po něm se pochlubil Kayleigh, jeho paži nad ostnatým náramkem ovíjel zelený had s otevřenou tlamou a rozeklaným šarlatovým jazykem.

„Elegantní ozdoby,“ ocenil ironicky Holsporn. „Budou užitečné při identifikaci vašich mrtvol. Loupež vám nevyšla, milí Potkani, a navíc budete muset zaplatit umělci. Nebyli jste v dosahu, abych vás včas upozornil, že už sedm dní platí nové znamení. Od prvního září. Červená zavinutá střela. Můžete se přesvědčit, že mistr ji má namalovanou na voze.“

Reef zaklel. Kayleigh se zasmál. Giselher lhostejně mávl rukou:

„Co se dá dělat? Zaplatíme mu za jeho jehly a barvy. Červený odřivous, povídáš? Zapamatujeme si to. Kdyby s tím znakem přijel do zítřka někdo další, nic se mu nestane.“

„Chcete tady trčet do zítřka?“ podivil se Hotsporn. „To není moc rozumné, Potkani. Naopak, je to riskantní a nebezpečné.“

„Jaké?“

„Riskantní a nebezpečné.“

Giselher pokrčil rameny. Jiskra se hlučně vysmrkala na zem. Reef, Kayleigh a Falka se na Hotsporna podívali, jako kdyby jim oznámil, že slunce spadlo do říčky, odkud je budou muset urychleně vylovit, než je sežerou raci. Hotsporn pochopil, že se právě odvolal na zdravý rozum bláznivých fanfarónů. Že chtěl varovat smečku zvlčilých spratků, pro které byly pojmy risk a nebezpečí zcela mimo dosah chápání.

„Pronásledují vás, Potkani.“

„No to je novinka.“

Hotsporn si povzdechl.

Rozhovor přerušila Mistle. Přišla k nim, aniž by si dala námahu obléci se, jednou nohou se postavila na lavici a pohupujíc bedry ukazovala všem výtvor mistra Almavery – mezi stehnem a podbřiškem vytetovanou červenou růži na zeleném stonku se dvěma listy.

„Nu?“ otázala se a dala si ruce v bok, až její zlaté náramky zachřestily. „Co vy na to?“

„Nádhera!“ hvízdl uznale Kayleigh a odhrnul si vlasy z obličeje. Hotsporn si všiml, že Potkan má v hustě propíchaném ušním boltci celou řádku náušnic. Nepochyboval o tom, že zanedlouho budou takové náušnice, stejně jako stříbrem pobíjená kůže, v módě nejen v Thurnu, nýbrž v celém Geso.

„Jseš na řadě, Falko,“ řekla Mistle. „Jaký obrázek sis vybrala?“

Falka pohladila její stehno, sklonila se a zblízka si prohlížela tetování. Mistle jí mazlivě čechrala popelavé vlasy. Mladá lupička se zahihňala a bez okolků se začala svlékat.

„Chci stejnou růži,“ oznámila. „Na stejném místě jako ty, miláčku.“

*

„Ty tady ale máš myší, Vysogoto,“ přerušila Ciri své vyprávění a podívala se na podlahu, kde v kruhu světla probíhal doslova myší rej. Dalo se uhodnout, jak to vypadá ve tmě o kousek dál,

„Hodila by se ti kočka. Anebo radši dvě.“

„Hlodavci,“ odkašlal si poustevník, „se stahují do chalupy, když nadchází zima. Míval jsem kocoura. Jenže se někam zatoulal, ničema.“

„Asi ho zadávila liška.“

„Nevidělas mého kocoura. Pokud ho něco zadávilo, tak leda drak. Nic menšího.“

„To je smůla. Určitě by myším nedovolil, aby mi lezly až do postele. Škoda.“

„Škoda. Ale jestli je naživu, měl by se vrátit. Kočky se vždycky vracejí domů.“

„Přiložím na oheň. Ochladilo se.“

„Opravdu, noci jsou teď hrozně studené. Na to, že je teprve polovina října… Vyprávěj dál, Ciri.“

Dívka chvíli seděla nehybně a dívala se do krbu. Přiložené dřevo oživilo oheň; zapraskal, vyšlehl a vrhl na dívčinu zjizvenou tvář žluté světlo a pohyblivé stíny.

„Pokračuj.“

*

Mistr Almavera tetoval a Ciri cítila, jak se jí v koutcích očí sbírají slzy. Třebaže se předem prozíravě otupila vínem a bílým práškem, bolest byla nesnesitelná… Zatínala zuby, aby nevykvikla. Pochopitelně, že nevydala ani hlásku, předstírala, že pozoruje umělcovu práci a pohrdá bolestí. Zároveň se snažila sledovat rozhovor, který vedli u druhého stolu Potkani s Hotspornem, mužem, jenž se vydával za kupce, ale s obchodem měl společné pouze to, že mu skuteční kupci platili.

„Nad vaše hlavy se stáhly temné mraky,“ pokračoval Hotsporn v načatém tématu a zkoumal černýma očima tváře mladých banditů. „Jako by nestačilo, že vás honí prefekt z Amarilla, Warnhagenové, baron Casadei…“

„Kdo?“ podivil se Giselher. „Prefektovi a Warnhagenům se nedivím, ale co má proti nám nějaký Casadei?“

„Vlk v rouše beránčím,“ uchechtl se Hotsporn, „žalostně bečí: ‚Bé, bé, nikdo mě nemá rád, nikdo mě nechápe. Kde se objevím, házejí kameny. Děsná křivda a nespravedlnost.‘ Jenže, milí Potkani, dcerka barona Casadei se po setkání s vámi u říčky Plisky těžce roznemohla a do dneška se jí zdraví zplna nevrátilo…“

„Ááá,“ rozpomněl se Giselher. „Kočár se čtyřmi grošáky. Ta panenka?“

„Přesně ta. Jak jsem říkal, stůně, po nocích se probouzí hrůzou a vykřikuje Kayleighovo jméno… Ale hlavně vzpomíná na slečnu Falku. Prý ji o brož, památku po matce, násilím obrala a urážlivými výroky ji znectila.“

„Vůbec jí nejde o tu pitomou brož!“ využila Ciri příležitosti hlasitým křikem zahnat bolest. „Urozená panenka onemocněla z toho, že se ji drzá chátra opovážila potupit. Kayleigh ji měl přefiknout, fiflenu!“

„Zajisté,“ zahleděl se Hotsporn bez rozpaků dívce rovnou do klína. „Bandita projevil trestuhodný despekt, když baronesu ani neznásilnil. Není divu, že uražený otec svolal zbrojnou čeleď a vypsal odměnu. Veřejně vyhlásil, že si nedá pokoj, dokud nebudete viset hlavami dolů z cimbuří jeho hradu. Řekl rovněž, že za tu strženou brož se šatů jeho dcerky bude se slečinky Falky stahovat pásy kůže.“

Ciri začala nadávat a Potkani se rozesmáli. Jiskra se rozkýchala, teklo jí z nosu – fisstech dráždil sliznice.

„Na pronásledovatele kašleme,“ řekla opovržlivě, utírajíc si kapesníkem nos, ústa i bradu. „Prefekt, Warnhageni, baron. Honí nás, ale nedohoní. Jsme Potkani! Za Weldou jsme zakličkovali, třikrát jsme změnili směr a ti hlupáci do teďka běhají po vychladlé stopě. Než na to přijdou, budeme za horama.“

„A kdyby nás dohonili,“ vmísil se do hovoru Asse, který se před chvíli vrátil z hlídky, na které ho nikdo nevystřídal a očividně ani nehodlal vystřídat. „Porubeme je raz dva.“

„Jasňačka!“ zvolala rozohněně Ciri, která už zapomněla na noc, když od Weldy prchali před pronásledovateli, a na strach, jaký tehdy měla.

„Dost!“ uhodil Giselher dlaní do stolu, aby utišil halas. „Mluv, Hotsporne. Vidím přece, že nám chceš říct o něčem důležitějším než o baronovi s ufňukanou dceruškou.“

„Bonhart je vám na stopě.“

Nastalo ticho. Nezvykle dlouhé. Dokonce i mistr Almavera přerušil svou práci.

„Bonhart,“ zopakoval protáhle Giselher. „Ten šedivý starý mordýř. Museli jsme se někomu pořádně zažrat pod kůži.“

„Někomu bohatému,“ uvažovala Mistle. „Ne každý si může dovolit najmout Bonharta.“

Ciri už otvírala ústa, aby se zeptala, kdože je ten Bonhart, ale předběhli ji – takřka jednohlasně – Asse a Reef.

„Lovec lidí,“ vysvětlil ponuře Giselher. „Původně byl prý v armádě, pak se dal na obchod a teď zabíjí lidi za odměnu. Je to svině, jakých je málo.“

„Povídá se,“ řekl Kayleigh, „že kdyby všechny, které Bonhart odkrágloval, pohřbili na jednom hřbitově, musel by ten hřbitov měřit aspoň půl jitra.“

Mistle si nasypala špetku bílého prášku do důlku mezi palcem a ukazovákem, přiložila ruku k nosu a silně potáhla.

„Bonhart rozbil hanzu Lothara Bedny,“ řekla. „Oddělal ho zároveň s jeho bráchou. S tím, co mu říkali Vochomůrka.“

„Povídá se, že ranou do zad,“ doplnil Kayleigh.

„Dostal taky Valdeze,“ připomněl Giselher. „Když Valdez zařval, jeho hanza se rozpadla. Byla jedna z nejlepších, ostrá drancparta. Dobří kumpáni. Jednu dobu jsem se k nim chtěl přidat. Než jsme se dali dohromady.“

„To je pravda,“ přisvědčil Hotsporn. „Taková hanza jako Valdezova nebyla a nebude. Na jarmarcích se zpívá písnička o tom, jak se prosekali z obklíčení u Sardy. To bylo mužné dobrodružství. Kdo by se s nimi mohl rovnat?“

Potkani zmlkli a upřeli na něho oči – blýskající, zlé.

„My,“ ucedil do ticha Kayleigh, „jsme se v šestici probili švadronou nilfgaardské jízdy!“

„Vyrvali jsme Kayleigha Nissirům!“ zavrčel Asse.

„Kdo se může rovnat s námi?“ zasyčel Reef.

„Tak jest, Hotsporne,“ vypjal hruď Giselher. „Potkani se vyrovnají každé jiné bandě, i Valdezově. Mužné dobrodružství, říkáš? Já ti povím něco o dívčím dobrodružství. Jiskra, Mistle a Falka, všechny tři, jak je tu vidíš, projely za bílého dne středem městečka Druighu a když zjistily, že před hospodou sedí Warnhageni, přehnaly se tryskem mezi nimi. Rovnou mezi stoly. Warnhageni zůstali s otevřenými hubami čumět na rozbité holby a vylité pivo. Chceš říct, že to nic nebylo?“

„Nechce,“ předběhla Hotsporna s odpovědí Mistle a jízlivě se ušklíbla. „Moc dobře ví, co jsme my, Potkani, zač. A jeho gilda to ví taky.“

Mistr Almavera dokončil svou práci. Ciri povýšeně poděkovala, oblékla se a přisedla si k partě. Pocítila na sobě podivný, hodnotící, ale jakoby posměvačný Hotspornův pohled. Zle se na něj zamračila a ostentativně se přitulila k Mistle. Mnohokrát si ověřila, jak takové chování dovede účinně zchladit chlapy, kteří projevili postranní úmysly. V Hotspornově případě však jednala trochu provokativně, protože pseudokupec se nechoval nijak dotěrně.

Hotsporn byl pro ni záhadou. Dosud se s ním setkala jen jedenkrát, zbytek jí řekla Mistle. Vysvětlila jí, že Hotsporn a Giselher se znají odedávna, jsou smluveni, mají dohodnuté signály, hesla a místa setkání. Na těchto setkáních předává Hotsporn Potkanům informace – a oni pak jedou na určité místo a přepadnou určitého kupce, konvoj nebo karavanu. Někdy mají za úkol zabít určitou osobu. Domlouvají si rovněž tajné znamení – kupci a formani, kteří je mají na voze, se nepřepadávají.

Ciri byla zpočátku ohromena a rozčarována: náčelníka upřímně obdivovala a na Potkany hleděla jako na vzor svobody a nezávislosti. Podle nich se i ona začala chovat svobodně, nezávisle, pohrdavě ke všem a ke všemu. A zčistajasna rněli dělat špinavou práci na zakázku. Jako nějací nájemní lotři, psi, kteří se sklopenýma ušima poslouchali rozkazy.

„Něco za něco,“ pokrčila tenkrát rameny Mistle. „Hotsporn nám dává nejenom příkazy, ale též zprávy, díky kterým přežíváme. Nezávislost a opovržení mají své hranice. Ať děláš, co děláš, vždycky budeš něčím nástrojem. Takový je život, Sokoličko.“

Zklamání Ciri zakrátko přešlo. Učila se. Pochopila, že se nemá příliš divit, že nemá příliš očekávat – tak nebude rozčarování příliš hořké.

„Já, milí Potkani,“ promlouval mezitím Hotsporn, „bych měl lék na vaše potíže s Nissiry, baronem, prefektem ba i s Bonhartem. I když se kolem vašich krků stahuje oprátka, našel jsem způsob, jak byste z ní mohli vyklouznout.“

Jiskra prskla, Reef se uchechtl. Avšak Giselher je gestem utišil a vybídl Hotsporna, ať pokračuje.

„Dověděl jsem se,“ vysvětloval kupec, „že co nejdřív má být vyhlášena císařská amnestie. I tomu, komu hrozí žalář a dokonce šibenice, bude udělena milost – pokud se přihlásí úřadům a dozná své viny. Týká se to rovněž vás.“

„Hovno!“ křikl Kayleigh a utřel si slzy, které mu do očí vehnal šňupec fisstechu. „Nilfgaardská finta! Nás, mazané vrabce, na prázdné plevy nenalákají!“

„Pomalu,“ zadržel ho Giselher. „Nevyskakuj, Kayleighu. Jak znám Hotsporna, nemá ve zvyku dělat si z huby latrínu. Vždycky ví, co říká. Jistě nám vysvětlí, kde se vzala ta nevídaná nilfgaardská milosrdnost.“

„Císař Emhyr,“ řekl klidně Hotsporn, „si chystá veselku. Budeme mít v Nilfgaardu císařovnu. Imperátor je prý náramně šťastný a touží podělit se o své štěstí se všemi poddanými. Proto chce vyhlásit amnestii.“

„Císařské štěstí mám víte kde,“ zasmála se přezíravě Mistle. „A na amnestii se vykašlu. Nějak mi to velké nilfgaardské odpouštění zavání čerstvými hoblinami. Jako kdyby špice na kůlech strouhali, hehe!“

„Nesoudím,“ zavrtěl hlavou Hotsporn, „že by to byl úskok. Je to otázka politiky. Velice důležitá. Důležitější než nějací Potkani, než všechny místní bandy dohromady.“

„Co do toho pleteš politiku?“ svraštil čelo Giselher. „Tomu nerozumím.“

„Emhyrův sňatek je politická záležitost a má sloužit politickým cílům. Tím manželstvím založí císař unii, posílí monarchii, omezí pohraniční šarvátky, zajistí klid v nově obsazených provinciích. Víte, koho si chce vzít? Cirillu, nástupkyni trůnu v Cintře.“

„To je lež!“ zakřičela Ciri. „Podvod!“

„Pročpak mě má slečinka Falka za lháře?“ zeptal se nevzrušeně Hotsporn. „Je snad lépe informovaná než já?“

„To si piš!“

„Ticho, Falko!“ krotil ji Giselher. „Když tě mistr píchal kolem buchty, bylas potichu, a teď vřískáš. Jaká Cintra, Hotsporne? Jaká Cirilla? Proč by to mělo být tak důležité?“

„Cintra,“ zapojil se do hovoru Reef, „je státeček na Severu. Císař válčil s místními vladyky, je to asi tři čtyři roky.“

„Souhlasí,“ potvrdil Hotsporn. „Císařští obsadili Cintru a dokonce překročili řeku Yarru, ale potom se museli takticky stáhnout…“

„Protože dostali výprask pod soddenským Pahorkem,“ doplnila jedovatě Ciri. „Museli se takticky stáhnout s plnými kalhotami.“

„Jak vidím, slečna Falka je dopodrobna obeznámena s událostmi nejnovějších dějin. V tak mladém věku je to překvapivé. Smím se zeptat, které školy slečna Falka navštěvovala?“

„Ne!“

„Dost!“ zasáhl znovu Giselher. „Mluv o té Cintře, Flotsporne. A o amnestii.“

„Imperátor Emhyr,“ vysvětlil kupec, „se rozhodl ponechat Cintře ilusorní autonomii.“

„Co?“

„Zdánlivou nezávislost. Jsou už takové státy. Metinna, Maecht, Toussaint… Vládnou tam lokální dynastie. Jen jako, to se rozumí.“

„Taky se tomu říká prorektorát,“ chtěl se svými znalostmi blýsknout Reef. „Slyšel jsem…“

„S Cintrou byl ovšem problém. Tamější královská linie vyhasla…“

„Vyhasla?!“ Ciri se v té chvíli v očích rozhořel zelený oheň. „Niligaarďané zavraždili královnu Calanthé! Sprostě zavraždili!“

„Musím kvitovat,“ zadržel Hotsporn gestem Giselhera, který se už chystal Ciri okřiknout, „že slečna Falka projevuje vskutku chvályhodnou informovanost. Královna Calanthé fakticky zahynula během války. Předpokládalo se, že nepřežila ani její vnučka Cirilla, poslední potomek rodu. Císař tedy neměl jak nastolit ten, jak učeně řekl pan Reef, protektorát. Když tu náhle, zcela nečekaně, se domněle mrtvá princezna Cirilla opět nalezla.“

„Vykládáš nám tady pohádku,“ zasmála se Jiskra a opřela se o Giselherovo rameno.

„Uznávám,“ dal jí za pravdu Hotsporn. „že to zní jako pohádka. Říká se, že Cirillu věznila daleko na severu zlá čarodějnice ve své věži. Leč princezně se podařilo uprchnout a požádat o asyl v císařství.“

„Je to jeden veliký, zatracený, vylhaný blábol!“ rozkřikla se Ciri a roztřesenou rukou sáhla po nádobce s fisstechem.

„Povídá se, že náš imperátor,“ pokračoval nevzrušeně kupec, „jakmile princeznu spatřil, vášnivě se zamiloval a rozhodl se pojmout ji za manželku.“

„Sokolička má pravdu,“ řekla rozhodně Mistle a bouchla pěstí do stolu. „Je to zatracená blbost! Nemám ponětí o politice, ale jedno vím jistě: dělat si kvůli tomuhle naděje na nilfgaardskou milost by byla blbost ještě větší.“

„Se ví,“ podpořil ji Reef. „Co je nám po císařské veselce. Na nás by čekala jiná nevěsta. Konopná!“

„Tady nejde o vaše krky, milí Potkani,“ zvedl prst Hotsporn. „Tohle je vysoká politika. V severním pohraničí jsou na denním pořádku vzpoury a rebelie, hlavně v té Cintře a okolí. Ale když si císař vezme jejich princeznu, země se uklidní. Bude vyhlášena slavnostní amnestie, odbojní domorodci vyjdou z hor a lesů a složí zbraně. A až Cintránka usedne na trůn Nilfgaardu, vstoupí bývalí vzbouřenci do císařské armády. Na Severu, za řekou Yarrou pokračuje válka, je zapotřebí každého vojáka.“

„Aha!“ plácl se do čela Kayleigh. „Konečně mi to došlo! Taková je to amnestie! Dají nám na vybranou: buď špičatý kůl do zadku, nebo císařské barvy na hřbet. Buď zdechnout na popravišti, anebo na vojně – za impérium!“

„Na vojně bývá různě, jak se zpívá v té písničce,“ řekl Hotsporn. „Ale nikdo vás přece nežene do války. Bylo by možno – samozřejmě po splnění podmínek amnestie, to jest přihlášení se úřadům a přiznání viny – zařídit pro vás nějakou… Řekněme náhradní vojenskou službu.“

„Co?“

„Já vím, o co jde,“ zablýskly se Giselherovi zuby v opáleném obličeji. „Kupecká gilda se o nás chce postarat, děti. Držet nad námi ochrannou ruku jako dobrá matka.“

„Kurva mať, to spíš,“ zamumlala Jiskra. Hotsporn předstíral, že ji neslyšel.

„Máš pravdu, Giselhere,“ řekl chladně. „Jestli bude gilda chtít, může vás zaměstnat. Oficiálně a za odměnu. V tom případě by vás pochopitelně chránila. Také oficiálně – a také za odměnu.“

Kayleigh chtěl něco říci a Mistle rovněž, avšak Giselherův přísný pohled jim okamžitě vzal řeč.

„Oznam gildě, Hotsporne,“ promluvil náčelník Potkanů stejně chladně jako předtím kupec, „že jsme vděční za nabídku. Promyslíme si ji, prodiskutujeme. Poradíme se, jak dál.“

Hotsporn vstal z lavice.

„Pojedu.“

„Teď? Na večer?“

„Přenocuji ve vsi. Tady by to nebylo vhodné. Zítra mám namířeno do Forgehamu, je to hned za metinnskou hranicí. Zůstanu tam do ekvinokce, kdo ví, jestli ne ještě o něco déle. Budu tam čekat na ty, co se už rozhodli přihlásit a pod mým dohledem počkat na amnestii. A vám radím, neotálejte, urychleně se rozmyslete. Protože dříve než amnestie může přijít Bonhart.“

„Pořád nás strašíš tím Bonhartem,“ postavil se i Giselher. „Člověk by řekl, že číhá za nejbližším rohem. A zatím je ještě někde za horami…“

„… v Žárlivosti,“ dokončil suše Hotsport. „V zájezdní hospodě ‚Pod hlavou chiméry‘. Třicet mil odtud. Kdybyste nezakličkovali u Weldy, byl by už pravděpodobně tady. Ale vy si z toho nic neděláte, já vím. Tak zatím, Giselhere. Držte se, Potkani. Mistře Almavero? Jedu do Metinny a nerad cestuji sám… Cos říkal, mistře? Že rád pojedeš se mnou? Myslel jsem si to. Sbal si fidlátka. A vy, Potkani, odměňte mistra za jeho umění.“

*

Poštovní stanicí se nesla vůně smažené cibulky a guláše. Správcova žena, dočasně propuštěná ze sklepního vězení, připravovala večeři. Plamének svíce čadil a prskal, Potkani se skláněli nad stolem, že si nad svíčkou div neopálili čela.

„Je v Žárlivosti,“ mluvil právě potichu Giselher. „V hospodě ‚Pod hlavou chiméry‘. Den cesty odtud. Co vy na to?“

„To, co ty,“ zavrčel Kayleigh. „Pojedeme tam a toho zkurvysyna sejmeme.“

„Pomstíme Valdeze,“ přidal se Reef. „A Vochomůrku.“

„Ať nám různí Hotsporni,“ zasyčela Jiskra, „nepředhazují cizí slávu a dobrodružství. Sejmeme Bonharta, toho supa, toho mrchožrouta. Jeho hlavu přibijeme nad dveře hospody, ať to pasuje k jejímu názvu. A ať všichni vidí, že to nebyl žádný démon, ale obyčejný smrtelník. Ať vidí, která hanza je nejlepší od Pereplutu po Korath.“

„Budou o nás zpívat písně na jarmarcích!“ zvolal vzrušeně Kayleigh. „Ba i na hradech!“

„Jeďme!“ praštil Asse pěstí do stolu. „Jeďme a toho parchanta oddělejme.“

„A potom,“ zamyslel se Giselher, „si promluvme o té amnestii. O gildě… Proč se šklebíš, jako kdybys kousl do švába, Kayleighu? Šlapou nám po patách a blíží se zima. Mám takový plán, moji Potkani, přes zimu budeme někde u krbu svařené vínko popíjet a zadky si vyhřívat. Amnestie nás jako teplá peřina před mrazem ochrání. Tak budeme žít v poslušnosti a počestnosti… Do jara. A na jaře, až svěží tráva zpod sněhu vykoukne…“

Potkani se rozesmáli. Tiše, zlověstně. Oči jim planuly jako skutečným potkanům, když se v noci, v nějakém tmavém zákoutí kradou k raněnému, bezbrannému člověku.

„Připijme si,“ vybídl je Giselher, „na Bonhartovu smrt! Snězme polévku a potom pojďme na kutě. Odpočiňme si, zítra vyrazíme.“

„Jasně,“ uchichtla se Jiskra. „Vezměte si příklad z Mistle a Falky, ty zalehly už před hodinou.“

Správcova žena se u plotny roztřásla hrůzou, když znovu zaslechla ten tichý, zlý, ohavný smích.

*

Ciri zvedla hlavu, dlouho mlčela a sledovala skomírající plamínek lampy, v níž dohoříval poslední zbytek tuku.

„Vyklouzla jsem z domu jako zlodějka,“ pokračovala ve vyprávění. „Nad ránem, ještě za tmy. Ale nepodařilo se mi zmizet nepozorovaně. Když jsem vstávala, musela jsem probudit Mistle. Přišla za mnou do stáje, když jsem sedlala koně. Vůbec se nedivila. A nepokoušela se mne zadržet… Začínalo svítat…“

„Teď se taky blíží svítání,“ zívl Vysogota. „Je čas jít spát, Ciri. Dopovíš mi to zítra.“

„Asi máš pravdu,“ zívla rovněž, vstala a dlouze se protáhla. „I mně už ztěžkla víčka. Jenže takhle nikdy neskončím, poustevníku. Kolik večerů ti už vyprávím? Alespoň deset. Aby to netrvalo tisíc a jednu noc.“

„Máme čas, Ciri. Dost času.“

*

„Před kým se chystáš utéct, Sokoličko? Přede mnou? Anebo před sebou?“

„Chci přestat utíkat. Teď chci naopak něco dohonit. Proto se musím vrátit… Tam, kde všechno začalo. Musím. Pochop to, Mistle.“

„Proto… Proto jsi na mne tuto noc byla milá? Poprvé po tolika dnech… Protože to bylo naposledy. Na rozloučenou. Potom zapomeneš.“

„Nikdy na tebe nezapomenu, Mistle.“

„Zapomeneš.“

„Ne, přísahám. A nebylo to na rozloučenou. Najdu tě. Vrátím se pro tebe… Přijedu ve zlatém kočáře, se zástupem dvořanů. Uvidíš. Budu mít nové… Možnosti. Nesmírné možnosti. Změním tvůj osud, uvidíš. Přesvědčíš se, co všechno budu moci udělat a změnit.“

„Potřebovala bys obrovskou moc,“ vzdychla Mistle. „Nebo mocnou magii.“

„I to je možné,“ olízla si rty Ciri. „Mocnou magii… Získat nazpět… Vše, oč jsem kdy přišla, se může vrátit zpět. Být opět moje… Slibuji ti, budeš ohromena, až se znovu setkáme.“

Mistle odvrátila ostříhanou hlavu a zahleděla se na oblaka na východní straně, která rozbřesk již zabarvil do růžova.

„Přesně tak,“ řekla tiše. „Budu ohromena, jestli se ještě setkáme. Jestli tě ještě někdy uvidím, maličká. Jeď už. Neprotahuj to.“

„Čekej na mě,“ požádala Ciri dojatě. „A nenechej se zabít. Pomysli na tu amnestii, o které mluvil Hotsporn. I kdyby Giselher a ostatní nechtěli… Uvažuj o tom, Mistle. Může to být způsob, jak přežít. Protože já se pro tebe vrátím. Slibuji.“

„Polib mě.“

Bylo chladno. Obloha se rozjasňovala. Začínalo svítat.

„Miluji tě, Růžičko.“

„Miluji tě, Sokoličko. Už jeď.“

*

„Samozřejmě, že mi nevěřila. Byla přesvědčena, že jsem se zalekla, že pospíchám za Hotspornem hledat ochranu, žebrat o tu amnestii, na kterou nás chtěl nalákat. Což mohla tušit, jaké pocity mne ovládly, když jsem poslouchala, co Hotsporn vykládal o Cintře, o babičce Calanthé… O tom, že jakási Cirilla se má stát císařovnou Nilfgaardu. Ženou císaře, který zabil moji babičku, který na mne poslal černého rytíře s křídly na helmě. Povídala jsem ti o něm, vzpomínáš? Když se mne chystal na ostrově Thaneddu zajmout, srazila jsem ho k zemi. Měla jsem ho zabít… Tenkrát jsem to nedokázala, byla jsem ještě hloupá… Ale co, nejspíš tam stejně vykrvácel a pošel… Co na mě tak hledíš?“

„Pokračuj. Vyprávěj o tom, jak jsi jela za Hotspornem, abys získala své dědictví. To, co ti právem náleželo.“

„Nevysmívej se mi, vím, že to bylo hloupé… Byla jsem moudřejší na Kaer Morhen a v klášteře Melitelé, tam jsem věděla, že to, co jednou pominulo, už nelze vrátit, že už nejsem princeznou Cintry, že mi nezůstalo žádné dědictví – a že s tím vším se musím smířit. Bylo mi to vysvětleno klidně a moudře a já jsem to přijala. Také klidně.

A najednou se to začalo vracet. Poprvé, když se mě snažila ohromit titulem ta ufňukaná baronesa Casadei. Nikdy předtím by mi to nevadilo, ale tehdy jsem se naštvala a rozkřikla se na ni, že já jsem urozenější a mám vyšší titul. Od té chvíle mi to začalo vrtat hlavou. Narůstal ve mně hněv. Rozumíš tomu, Vysogoto?“

„Rozumím.“

„Hotspornovo vyprávění překročilo míru mé trpělivosti. Vypěnila jsem… Tolik mi toho nažvanili o mojí sudbě. A nakonec mého práva využije někdo jiný díky prachsprostému podfuku. Někdo se vydává za mne, Ciri z Cintry, a získá všechno… Nemohla jsem myslet na nic jiného. Začalo mi vadit, že se jen občas najím dosyta, že spím na tvrdé zemi pod širou oblohou, že dokonce i intimní místa si musím mýt ve studené vodě z potoka. Já… Chtěla jsem vanu z pozlaceného plechu. Vodu na koupání parfémovanou okvětními plátky růží. Ohřívané osušky. Čisté ložní prádlo. Rozumíš, Vysogoto?“

„Rozumím.“

„Měla jsem sto chutí jet na nejbližší prefekturu nebo do nejbližší pevnosti, za těmi černými Nilfgaarďany, kterých jsem se tak bála a které jsem tak nenáviděla. Říci jim: Já jsem Ciri, vy nilfgaardští tupci, mě si má vzít za ženu váš hloupý císař. Podstrčili mu nějakou nestydatou podvodnici a ten trubec to nepoznal. Byla jsem tak rozzlobená, že bych to udělala, kdyby se naskytla příležitost. Bez rozmýšlení. Rozumíš, Vysogoto?“

„Rozumím.“

„Naštěstí jsem se uklidnila.“

„Naštěstí,“ vážně zakýval hlavou poustevník. „Sňatky mocných tohoto světa vždy neoddělitelně doprovázejí intriky, aféry, střety různých vlivných skupin a frakcí. Kdybys prozradila svou totožnost a překazila tak něčí politickou hru, neunikla bys dýce nebo jedu.“

„Též jsem to pochopila. A dobře si to zapamatovala. Přiznat se, kdo jsem, by pro mne znamenalo jistou smrt. Později jsem měla možnost na vlastní kůži se o tom přesvědčit. Ale nebudu předbíhat.“

Nějaký čas nemluvili a věnovali svou pozornost kůžím. Úlovky z posledních dní se vydařily, do pastí se chytilo mnoho pižmovek a nutrií, dvě vydry a jeden bobr. Takže měli práce nad hlavu.

„Dohonilas Hotsporna?“ zeptal se teprve po dlouhé době Vysogota.

„Dohonila,“ utřela si Ciri rukávem čelo. „Docela brzy, protože on nikterak nespěchal. Vůbec se nedivil, když mě uviděl.“

*

„Slečna Falka!“ přitáhl Hotsporn uzdu a tanečním krokem obrátil koně na místě. „Jak příjemné překvapení! Ačkoliv přiznám, že ne moc velké. Nebudu popírat, že jsem na tebe čekal. Věděl jsem, že se rozhodneš moudře. Nemohl mi uniknout inteligentní výraz tvých nádherných a okouzlujících očí.“

Ciri dojela těsně k němu, tak, že se téměř dotkli třmeny. Pak dlouze zachrchlala, naklonila se v sedle a plivla do prachu cesty. Naučila se plivat takovým způsobem – odpudivým, ale účinným, když bylo třeba zchladit něčí milostné choutky.

„Chápu,“ pousmál se Hotsporn. „Chceš využít amnestie.“

„Špatně chápeš.“

„Čemu tedy mohu být vděčen za potěšení, které mi působí pohled na tvou spanilost?“

„Na stanici jsi říkal, že nerad cestuješ sám.“

„To je pravda,“ přisvědčil. „Avšak jestli jsem se mýlil co do amnestie, mohu si dělat i zbytečné naděje ohledně naší společné cesty. Jak vidíš, stojíme na křižovatce. Čtyři strany světa, nezbytnost rozhodnout se pro správný směr… Symbolika jako v té známé legendě. Pojedeš-li na východ, nevrátíš se. Pojedeš-li na západ, nevrátíš se. Na sever… Hmmm… Na severu čeká amnestie…“

„Běž se vycpat se svou amnestií.“

„Jak je ti libo. Kam tedy máš namířeno, mohu-li se zeptat? Kterou cestu si zvolíš? Mistr Almavera, umělec tetovací jehly, popohnal svoje muly na západ, k městu Fano. Na východ odtud leží osada Žárlivost, ale jet tím směrem bych ti v žádném případě nedoporučoval…“

„Řeka Yarra,“ promluvila pomalu Ciri, „o které jsi hovořil na stanici, je nilfgaardský název řeky Jarugy, že ano?“

„Taková vzdělaná slečna,“ sklonil se, aby jí pohlédl do očí, „a tohle neví?“

„Nemůžeš slušně odpovědět, když se tě slušně ptám?“

„Vždyť jsem jen žertoval. Ano, jsou to dva názvy pro stejnou řeku. V Nilfgaardu Yarra, na Severu Jaruga.“

„A v jejím ústí leží Cintra,“ pokračovala Ciri.

„Ano, Cintra.“

„Jak daleko je odtud do Cintry? Kolik mil?“

„Hodně. Záleží také na tom, v jakých mílích. Každý národ má trochu jiné míry, snadno dojde k omylu. Zkušení formani udávají vzdálenosti ve dnech cesty. Cesta odtud do Cintry by kupeckému vozu trvala nějakých pětadvacet, možná třicet dní.“

„Kudy? Rovnou na sever?“

„Nějak do té Cintry pospícháš. Proč to?“

„Chci tam usednout na trůn.“

„Dobrá, dobrá,“ zvedl Hotsporn ruku na obranu. „Rozumím, nebudu tě už obtěžovat dotěrnými otázkami. Nejrychlejší cesta do Cintry paradoxně nevede rovnou na sever, protože severním směrem leží rozlehlá jezera a bažiny. Nejdřív je třeba jet do města Forgehamu a tam se obrátit na severozápad do Metinny, hlavního města stejnojmenné země. Z Metinny vede zemská stezka přes planinu Mag Deira do města Neunreuthu v Nazairu. Teprve odtamtud se pokračuje na sever, údolím řeky Yelleny k horám. V těch místech už nelze zabloudit: cestou neustále táhnou oddíly vojska a zásobovací transporty. Cesta stoupá po Schodech Marnadalu do hor, k průsmyku, za kterým se sestupuje do doliny Marnadal. A Marnadal, to už je Cintra.“

„Hm,“ zahleděla se Ciri na zamlženou linii hor na obzoru. „Takže napřed do Forgehamu a potom na severozápad. To znamená… Kudy?“

„Víš co?“ usmál se Hotsporn. „Vlastně mám tím směrem namířeno. Přes Forgeham do Metinny. Tamhletou cestou mezi borovicemi. Jeď se mnou, slečinko, a nezabloudíš. Amnestie neamnestie, budu potěšen, že tak půvabná mladá dáma putuje se mnou.“

Ciri jej za jeho kompliment odměnila nejopovržlivějším pohledem, jakého byla schopna. Hotsporn se kousl do rtu, aby potlačil pobavený úsměv.

„Nuže?“

„Jeďme.“

„Bravo, slečno Falko. Moudré rozhodnutí. Hned jsem věděl, že jsi stejně inteligentní jako krásná.“

„Přestaň mě oslovovat ‚slečno‘, Hotsporne. Z tvých úst to zní skoro jako urážka, a já se nenechám beztrestně urážet.“

„Jak si slečinka přeje.“

*

Krásné jitro nesplnilo očekávání. Den, který po něm nastal, byl šedivý a mokrý. Třebaže listí stromů okolo cesty již zbarvil podzim, mlha nedala vyniknout jasným odstínům červeni, hnědi a okru. Ve vlhkém vzduchu se vznášela vůně hub a tlení.

Jeli po koberci opadaného listí a Hotsporn často pobízel svoji bujnou kobylku do klusu anebo lehkého cvalu. Ciri to sledovala s nadšením.

„Má tvoje klisna nějaké jméno?“

„Ne,“ blýskl zuby Hotsporn. „Mám koně k užitku, často je měním, nezvykám si. Pokud se nevede rodokmen plnokrevníků, považuji za neúčelné dávat koním jména. Souhlasíš se mnou? Kobyla Vranka, pes Punťa a kočka Micka. Není to zbytečné?“

*

Ciri se pranic nelíbily jeho pohledy, narážky a nejméně ze všeho posměšný tón, kterým se na ni vždy obracel. Použila jednoduchou obrannou taktiku: většinou mlčela, odpovídala na půl úst, nechovala se vyzývavě. Pokud to šlo. Ale nešlo to vždycky. Hlavně, když vychvaloval tu svou amnestii. Když poněkolikáté – a již dost ostře – projevila svůj odpor, Hotsporn neočekávaně změnil postoj: zčistajasna začal dokazovat, že v jejím případě nemá amnestie žádnou působnost. Zcela vážně prohlásil, že amnestie se týká zločinců, nikoliv jejich obětí. Ciri se smíchy neudržela:

„Ty sám jsi oběť, Hotsporne! Své hlouposti!“

„To nebyl žert pro tvoje povyražení.“ ohrazoval se dotčeně. „Myslel jsem to vážně. Jako možnost zachránit si kůži, kdyby tě lapili. To se rozumí, od barona Casadei bys nemohla žádnou milost očekávat. Ani u Warnhagenů bys nepochodila, ti by tě v nejlepším případě na místě oběsili. To bys měla docela štěstí, je to rychlé a poměrně bezbolestné. Největší naději bys měla, kdyby ses dostala do rukou prefekta. Vztahuje se na tebe tvrdý, leč spravedlivý císařský zákon. Doporučoval bych ti tento způsob obhajoby: propukneš v srdceryvný pláč a vysvětlíš, že jsi pouze nevinná oběť shody okolností.“

„Kdo té komedii uvěří?“

„Každý,“ sklonil Hotsporn hlavu a podíval se jí do očí. „Pravda je přece taková, že před tváří práva jsi nevinná, Falko. Není ti ještě ani šestnáct, podle nilfgaardských zákonů nejsi plnoletá. V bandě Potkanů ses ocitla náhodou. Nelze ti klást za vinu, že jsi padla do oka jedné z banditek, Mistle, jejíž nepřirozené záliby jsou dostatečně známé. Mistle tě ovládala, sexuálně zneužívala a nutila k…“

„Tak se to vysvětlilo,“ skočila mu Ciri do řeči, sama udivena svým klidem. „Konečně jsem pochopila, oč ti kráčí, Hotsporne. Poznala jsem už takové, jako jsi ty.“

„Opravdu?“

„Jako každému kohoutovi,“ pokračovala, „se i tobě zvedá hřebínek, když pomyslíš na mne a na Mistle. Jako každému nadutému samci se i tobě v hloupé palici vylíhl nápad vyléčit mne ze zvrácenosti a vrátit na správnou cestu. Víš, co je na tom všem nejzvrácenější? Právě takové myšlenky a nápady!“

Hotsporn ji sledoval mlčky, se záhadným úsměškem na úzkých rtech.

„Moje myšlenky, drahá Falko,“ namítl po chvíli, „nejsou možná příliš slušné a už vůbec ne nevinné… Ale, u všech bohů, jsou přirozené. Urážíš mě, když si namlouváš, že po tobě toužím z nějaké… perversní zvědavosti. Urážíš rovněž sarna sebe, když si nevšímáš nebo nechceš všimnout skutečnosti, že tvoje krása může okouzlit kteréhokoliv muže. Že tvůj pohled…“

„Poslyš, Hotsporne,“ přerušila ho. „Jde ti o to, aby ses se mnou vyspal?“

„Jaká inteligence,“ rozpřáhl ruce. „Nedostává se mi slov…“

„Tedy ti pomohu,“ lehce pobídla koně, aby se na muže mohla podívat přes rameno. „Protože já mám slov dostatek. Jsem poctěna. Za jiných okolností, kdo ví? S někým jiným, ha! Jenže ty, Hotsporne, se mi nelíbíš. Nic, zhola nic mě na tobě nepřitahuje. Naopak, řekla bych, že mě na tobě všechno odpuzuje. Sám uznej, že za takových podmínek by byl případný pohlavní styk zvráceností.“

Hotsporn se upřímně rozesmál a také pobídl koně. Vraná klisna pohodila krásnou hlavou a půvabně zatančila na cestě. Ciri se zavrtěla v sedle, aby potlačila podivný pocit, který se náhle probudil v jejím nitru, někde v podbřišku, a vytrvale se dral ven. Řekla jsem mu pravdu, pomyslela si. On se mi nelíbí, ale, k čertu, ta jeho vranka, ta se mi líbí. Ne on, ale jeho kůň… Co je to za pitomost? Ponechám-li stranou Mistle, bylo by bláznivé a poněkud úchylné podlehnout chlapovi jen proto, že má nádherného koně.

Hotsporn dovolil, aby jej dohonila, a pozorně se jí zadíval do očí. Pak se vychytrale usmál, znovu trhnul uzdou a přinutil klisnu, aby hrabala kopyty a šla tanečním krokem. Ví to, uvědomila si Ciri, ten prohnaný darebák ví, co cítím.

Hrome! Jsem jenom obyčejně zvědavá!

„Borové jehličí,“ řekl Hotsporn, přiblížil se a zvedl ruku. „Napadalo ti do vlasů. Dovolíš, abych je odstranil? Podotýkám, že to není úchylné, nýbrž galantní gesto.“

Jeho dotyk jí nebyl nepříjemný. Vlastně ji to ani nepřekvapilo. Byla ještě daleko od definitivního rozhodnutí, pro jistotu však spočítala dny od poslední menstruace. Tak ji to naučila Yennefer – počítat v předstihu a s chladnou hlavou, protože později se pravidelně dostavuje podivná nechuť k počítání spojená s lhostejností k případným následkům.

Hotsporn jí nepřestával hledět do očí a usmívat se, jako kdyby už věděl, že to počítání dopadlo v jeho prospěch. Kdyby aspoň nebyl tak starý, povzdechla si v duchu Ciri, vždyť už mu určitě táhne na třicítku.

„Turmalíny,“ dotkly se Hotspornovy prsty jemně jejího ucha a náušnice. „Pěkné, ale pouhé turmalíny. Já bych tě obdaroval a ozdobil smaragdy. Jsou mnohem cennější a sytěji vybarvené, mnohem více se hodí ke tvému půvabu a barvě očí.“

„Kdyby mělo skutečně k něčemu dojít,“ odsekla nestydatě, „žádala bych ty smaragdy předem. Poněvadž nejenom koně máš k užitku, že, Hotsporne? Ráno po noci plné vášně by sis nevzpomněl ani na moje jméno. Je to přece zbytečné. Pes Punťa, kočka Micka a holka-Marjánka!“

„Na mou duši!“ vykřikl strojeně. „Dovedeš schladit ty nejžhavější touhy, Sněhová královno.“

„Měla jsem dobrou školu.“

*

Mlha se téměř rozptýlila, avšak počasí zůstalo pošmourné a nevlídné. Z nakažlivé zasmušilosti je vytrhl dupot a křik. Z dubového lesa vyrazili jezdci.

Oba zareagovali tak bleskově a sehraně, jako by to nacvičovali celé týdny. Zvedli koně na zadní, obrátili je a hnali tryskem zpátky. Sklonili se k jejich hřívám a pobízeli je výkřiky a kopáním patami. Nad jejich hlavami zasvištěly letky šípů, za zády jim zařinčely zbraně.

„Do lesa!“ houkl Hotspon. „Zahni do houští!“

Strhli koně z cesty mezi stromy. Ciri se co nejtěsněji přitiskla ke koňské šíji, neboť šlehající ji větve ji mohly snadno srazit ze sedla. Zahlédla, jak šíp z kuše uštípl dlouhou třísku z kmene míjené olše. Zakřičela na koně, čekajíc v příští chvíli bodnutí hrotu do zad. Vedle ní jedoucí Hotsporn dušeně zaúpěl.

Přeskočili hluboký výmol a krkolomně sjeli příkrým srázem do trnitých křovin. Tam Hotsporn sklouzl s koně a svalil se do ostružin. Kobyla zaržála, vyhodila zadními, mávla ocasem a pádila dál. Ciri nezaváhala. Seskočila a pleskla svého koně po zadku. Když odběhl za klisnou, pomohla Hotspornovi vstát a spolu se vrhli do houštiny. Klopýtli, ztratili rovnováhu a skutáleli se pod vysoké kapradí. Tlustý koberec mechu ztlumil jejich pád.

Nahoře na okraji strže duněla kopyta. Naštěstí se jejich pronásledovatelé pustili za utíkajícími zvířaty a zmizení jezdců si očividně nevšimli.

„Kdo to byl?“ sykla Ciri, vyprostila se zpod Hotsporna a vytřásala z vlasů rozdrcené syrovinky. „Prefektovi lidé? Warnhageni?“

„Obyčejní banditi,“ vyplivl Hotsporn listí. „Lapkové.“

„Nabídni jim amnestii,“ zavrzala pískem v zubech. „Slib jim…“

„Tiše. Uslyší nás.“

„Houuu! Houuu! Tadyyy!“ doléhalo k nim z lesa. „Jeďte nalevo! Nalevóóó!“

„Hotsporne?“

„Co je?“

„Máš na zádech krev.“

„Vím,“ odvětil stroze, vyňal z podpaždí smotek plátna a otočil se k ní bokem. „Zastrč mi to pod košili. Na levou lopatku.“

„Kam tě trefili? Nevidím šíp…“

„To bylo z arbaletu… Kule s nabitými hřeby, nejspíš podkováky. Nesahej na to, je to těsně u páteře…“

„K čertu! Co mám dělat?“

„Zachovat klid. Vracejí se.“

Znovu se k nim přiblížilo dunění kopyt. Někdo pronikavě zahvízdal a začal volat, rozkazovat někomu dalšímu, ať se vrátí. Ciri nastražila sluch.

„Odjíždějí,“ zašeptala. „Zanechali stíhání. Nechytili koně.“

„To je dobře.“

„Ani my je nechytíme. Budeš schopen jít?“

„Nebudu muset,“ usmál se a ukázal na dost lacině vyhlížející náramek na svém zápěstí. „Koupil jsem ten šmuk zároveň s koněm. Je magický. Klisna ho nosila od narození. Když ho takhle třu, jako bych ji volal. Přiběhne sem stejně spolehlivě, jako kdyby slyšela můj hlas. Bude to chvíli trvat, ale vrátí se. Při troše štěstí s ní přijde také tvůj kůň.“

„A při troše smůly? Odjedeš sám?“

„Falko,“ promluvil vážně. „Neodjedu sám, spoléhám na tvou pomoc. Bude mě nutno přidržovat v sedle. Prsty u nohou už necítím. Mohu ztratit vědomí, tak dobře poslouchej: touhle úžlabinou se dostaneme k potoku. Pojedeme proti proudu na sever. Zavezeš mě do osady Tegamo. Tam najdeme někoho, kdo mi bude umět vytáhnout železo ze zad tak, abych při tom nezemřel ani neochrnul.“

„To je nejbližší obydlené místo?“

„Ne. Blíže leží osada Žárlivost, asi dvacet mil opačným směrem, po proudu potoka. Ale tam nejezdi za žádnou cenu.“

„Proč?“

„Za žádnou cenu,“ zopakoval a svraštil obličej bolestí. „Nejde o mě, ale o tebe. V Žárlivosti tě čeká smrt.“

„Nerozumím.“

„Nemusíš rozumět. Jen mi důvěřuj.“

„Giselherovi jsi řekl…“

„Zapomeň na Giselhera. Jestli chceš přežít, zapomeň na ně všechny.“

„Proč?“

„Zůstaň se mnou. Splním, co jsem ti slíbil, Sněhová královno. Ozdobím tě smaragdy… Zasypu tě jimi…“

„Opravdu vhodný čas na žerty.“

„Čas na žerty je vždycky.“

Hotspon ji neočekávaně objal, přitáhl ji k sobě a začal jí rozepínat blůzku. Bez nejmenších cavyků, třebaže beze spěchu. Ciri odstrčila jeho ruku.

„Nepřeskočilo ti náhodou?“ zakroutila hlavou. „Myslíš, že je vhodný čas i na tohle?“

„Na tohle je také každý čas dobrý. Zvláště pro mne a v této situaci. Říkal jsem ti, že to odnesla páteř. Zítra už nemusím být schopen… Co děláš? Auu, mor…“

Tentokrát ho odstrčila silněji. Příliš silně. Hotspom zbledl, kousl se do rtu a sykl bolestí.

„Promiň. Ale když je někdo raněný, má klidně ležet.“

„V tak těsné blízkosti tvého těla zapomínám na bolest.“

„Přestaň, u všech ďasů!“

„Falko… Buď milejší k trpícímu člověku.“

„Budeš trpět, jestli hned nedáš pryč tu ruku. Hned!“

„Tiše… Lupiči by nás mohli zaslechnout… Máš pleť hebkou jako atlas… Nevrť se, hrome.“

Ech, pomyslela si Ciri, aby to šlak trefil. Co je na tom? Jsem zvědavá, mám právo být zvědavá. A jeho si vezmu za vzor. Budu ho mít jen k užitku. Nebudou v tom žádné city, vždyť by byly zbytečné.

Přestala se bránit jeho dotykům a příjemným pocitům, jenž vyvolávaly. Odvrátila hlavu, ale uznala to za přemrštěně cudné a falešně prudérní – nechtěla vypadat jako sváděná netykavka. Pohlédla mu do očí, avšak to se jí zdálo příliš smělé a vyzývavé – ani takový dojem nechtěla vzbuzovat. Takže jen přivřela víčka, položila mu paži kolem šíje a pomohla mu s knoflíky, poněvadž jejich rozepínání mu šlo ztěžka a pomalu.

K dotykům prstů se přidaly dotyky rtů. Pomalu se chystala zapomenout na celý svět, když Hotsporn ustal a znehybněl. Chvíli trpělivě ležela, uvědomujíc si, že je zraněn a pravděpodobně má bolesti. Ale trvalo to nějak dlouho. Jeho slina ji zastudila na bradavce.

„Hotsporne? Usnul jsi?“

Něco jí steklo po ňadrech na bok. Dotkla se toho. Krev.

„Hotsporne!“ odstrčila ho se sebe. „Umřels?“

Pitomá otázka, uvědomila si. Přece to vidím.

Přece vidím, že umřel.

*

„Umřel s hlavou na mých nahých prsou,“ řekla Ciri a sklonila hlavu. Záře žhavých uhlíků z krbu zabarvila její zjizvenou tvář do ruda. Možná to způsobil též ruměnec, to Vysogota nerozeznal.

„Jediné, co jsem tehdy cítila,“ dodala s odvrácenou tváří, „bylo zklamání, že k ničemu nedošlo. Pobuřuje tě to?“

„Ne. Tohle ani ne.“

„Snažím se své vyprávění nepřikrašlovat, nic nepřidávat a nic nezamlčovat. Zvláště to poslední,“ vysvětlila a protřela si kloubem prstu koutek oka.

„Zakryla jsem ho větvemi a kameny. Jen tak halabala, přiznávám. Muži, co ho zabili, byli stále v okolí, slyšela jsem jejich povyk a byla jsem si už jista, že to nejsou žádní bandité. Nevěděla jsem pouze, po kom šli – po mně či po něm. Nemohla jsem se hnout z místa. Setmělo se. Celou noc jsem tiše seděla vedle mrtvého. Do rána. Brrrrr!“

„Ráno,“ navázala po krátké odmlce, „byl všude klid. Mohla jsem jet dál. Jet, poněvadž jsem zase měla koně. Kouzelný náramek, který jsem stáhla mrtvému Hotspornovi z ruky, opravdu fungoval. Vraná klisna se vrátila. Teď patřila mně, byl to dar. Víš, na ostrovech Skellige je takový zvyk: děvče má dostat nějaký cenný dar od svého prvního milence. Co na tom, že ten můj umřel dříve než se jím stačil stát?“

*

Klisna zadupala předními kopyty, zařehtala a natočila se bokem, nechajíc se obdivovat v celé své kráse. Ciri nedokázala potlačit nadšený vzdech při pohledu na štíhlou, a přesto svalnatou šíji, na ušlechtilou malou hlavu s vysokým čelem a klenutým profilem a na tělo vyznačující se nádhernou souměrností.

Opatrně se k ní blížila a ukazovala jí náramek na zápěstí. Kobyla frkala a stříhala ušima, ale dovolila dívce chytit uzdu a nechala se od ní pohladit po sametových nozdrách.

„Kelpie,“ oslovila ji Ciri. „Jsi černá a divoká jako mořská kelpie. Jsi čarodějná jako ona. Budeš se tedy jmenovat Kelpie. Nedbám na to, zda je to zbytečné či ne.“

Vranka zafrkala, vzpřímila uši a mávla dlouhým hedvábným ohonem. Ciri, jež si oblíbila vysoký posed, zkrátila řemínky třmenů, potom si podrobně prohlédla a prohmatala neobvyklé ploché sedlo bez přední i zadní rozsochy. Vsunula špičku boty do třmene a uchopila koně za hřívu.

„Klid, Kelpie.“

Navzdory prvnímu dojmu bylo sedlo celkem pohodlné. A z pochopitelných důvodů neskonale lehčí než běžná sedla vojenských kavaleristů.

„Teď,“ řekla Ciri a poklepala zvíře po horké šíji, „si ověříme, jestli jsi stejně rychlá jako krásná. Jak by se ti líbilo dvacet mil cvalem, Kelpie?“

*

Kdyby se někdo hlubokou nocí přikradl k chatrči ztracené na blatech a škvírami v okenici nahlédl dovnitř, spatřil by bělobradého starce naslouchajícího mladému děvčeti se zelenýma očima a popelavými vlasy. Uviděl by, jak řeřavé uhlíky v krbu ožívají, jak z nich vyskakují nové plaménky jako předzvěst toho, co bude vysloveno.

Avšak nemohlo se to stát, nikdo to nemohl vidět. Poustevna starého Vysogoty byla dobře skryta v mlhách a rákosí bažin. Mezi bezednými močály, kam se žádný člověk neodvážil.

*

„Údolí potoka bylo rovné a příhodné pro jízdu, tak se Kelpie hnala jako vítr. Samozřejmě, že jsem nejela proti proudu, ale opačným směrem. Pamatovala jsem si to nezvyklé jméno pro osadu: Žárlivost. Vzpomněla jsem si, o čem se Hotsporn bavil na stanici s Giselherem. Bylo mi jasné, proč mne umírající muž varoval před tím místem: v Žárlivosti byla nalíčená past. Když Giselher odmítl nabídku amnestie a práce pro gildu, Hotspom se mu úmyslně zmínil o lovci odměn přebývajícím v osadě. Přesně věděl, že Potkani skočí po návnadě, a tak padnou do léčky. Musela jsem se do Žárlivosti dostat před nimi, zkřížit jim směr, zadržet je. Všechny. Nebo alespoň Mistle.“

„Domýšlím se,“ zamumlal Vysogota, „že se ti to nepodařilo.“

„Byla jsem přesvědčena,“ řekla hluše, „že v Žárlivosti číhá početný, po zuby ozbrojený oddíl. Ani v nejšílenějších myšlenkách by mi nepřišlo do hlavy, že tu nalíčenou past stanoví jediný člověk…“

Odmlčela se a upřela zrak do tmy.

„A nemohla jsem tušit, co je to za člověka.“

*

Birka bývala bohatou, výstavnou a malebně položenou vsí. Pohled na její žluté doškové a červené prejzové střechy v údolí mezi zelenými lesnatými svahy těšil oko i duši.

Takové to bylo do doby, kdy obec změnila jméno. Stalo se to tak:

Mladý elf z blízké elfské kolonie se bezhlavě zamiloval do jisté mlynářky z Birky. Rozpustilá mlynářka se elfovu dvoření vysmála, třebaže jinak nedělala žádné drahoty a vesele smilnila s kdekým. Netrvalo dlouho a její sousedé a známí se začali nevyslyšenému nápadníkovi posmívat. Zhrzený elf – na elfa dost netypicky – vzplanul vztekem a pomstychtivostí. Jedné noci za příznivého větru založil požár. Plameny se bleskově rozšířily a do rozednění lehla Birka popelem.

Ožebračení vesničané podlehli beznaději. Jedni odešli do světa, jiní propadli lenosti a opilství. Peníze, které mezi sebou vybírali na znovuvybudování vsi, byly pravidelně defraudovány a propíjeny. V současnosti byla osada obrazem ubohosti a zoufalství: stala se hnízdem ledabyle sflikovaných barabizen pod holým, černým, vypáleným svahem. Před požárem měla Birka pravidelný oválný půdorys s návsí uprostřed, nyní nemnoho slušněji postavených chalup, špýcharů a stodol tvořilo ulici, jejíž horní konec uzavíral zájezdní hostinec „Pod hlavou chiméry“, vedený vdovou Goulue.

Sedm let nikdo nepoužil název Birka. Vesnici se teď říkalo Ohnivá Žárlivost, zkráceně Žárlivost.

Hlavní – a jedinou – ulicí Žárlivosti jeli Potkani. Bylo chladné, ponuré jitro.

Lidé se schovávali do svých domovů nebo alespoň do chlévů a stodol. Kdo měl okenice, s prásknutím je zavíral, kdo měl dveře, zajišťoval je závorou. Kdo měl ještě kořalku, pil na kuráž. Potkani přijížděli okázale pomalu, třmen vedle třmenu. Ve tvářích měli lhostejné pohrdání, ale přimhouřené oči ostražitě pozorovaly vrata, okna a vikýře.

„Jediný šíp z kuše,“ zahřměl Giselher pro jistotu. „Jediné zadrnčení tětivy – a bude se zabíjet!“

„A zase tu zakokrhá červený kohout!“ zazpívala vysokým sopránem Jiskra.

Někteří vesničané měli dozajista samostříly, avšak nenašel se nikdo, kdo by chtěl zjistit, zda Potkani nemluví do větru.

Bandité sesedli z koní. Plácek dělící je od průčelí hospody přešli pěšky, bok po boku, cinkajíce šperky, ostruhami a zbraněmi. Z verandy hospody se urychleně klidili tři sedláci, kteří zde čepovaným pivem zapíjeli včerejší kocovinu.

„Jenom aby tu ještě byl,“ poznamenal Kayleigh. „Zbytečně jsme se loudali. Měli jsme sem vpadnout třeba uprostřed noci…“

„Blbost,“ zablýskla v úšklebku zoubky Jiskra. „Jestli chceme, aby se o tom zpívalo na jarmarcích, nemůžeme to provést v noci a potmě. Lidé to musí vidět. Ráno je nejlepší, protože kmáni jsou ještě celkem střízliví. Mám pravdu, Giselhere?“

Náčelník neodpověděl. Zvedl kámen, rozmáchl se a hodil ho na dveře hospody.

„Vylez, Bonharte!“

„Vylez, Bonharte!“ přidali se sborově Potkani. „Pojď ven!“

Zevnitř se ozvaly kroky. Těžké a pomalé. Mistle přeběhl mráz po zádech.

Bonhart stanul ve dveřích.

Potkani mimoděk o krok couvli, zaryli do země podpatky vysokých bot a dlaně položili na jílce mečů. Lovec odměn držel svůj meč pod paží. Tak měl volné obě ruce – v jedné držel oloupané vařené vejce, ve druhé krajíc chleba.

Přistoupil k zábradlí verandy a pohlédl na ně shůry – z vysoka. Stál zpříma a byl vysoký. Ohromně vysoký, třebaže hubený jako ghúl.

Přejel po nich pohledem bledých očí. Nevzrušeně ukousl nejdřív kousek vajíčka, potom sousto chleba.

„Kdepak je Falka?“ zeptal se s plnými ústy. Drobeček žloutku se mu přilepil na knír.

*

„Běž, Kelpie! Běž, má krásná! Uháněj ze všech sil!“ Vranka hlasitě zaržála, napínajíc šíji v krkolomném cvalu.

Ačkoliv se zdálo, že se její kopyta sotva dotýkají země, štěrk zpod nich odletoval na všechny strany.

*

Bonhart se líně protáhl, až jeho kožená kazajka zavrzala. Zvolna a pečlivě si natáhl losí rukavice.

„Copak to?“ ušklíbl se. „Chcete mě zabít? Proč, smím-li se zeptat?“

„Za Vochomůrku, ať nehledáme daleko,“ odsekl Kayleigh.

„Taky pro zábavu,“ doplnila Jiskra.

„A pro svatý pokoj,“ připojil se Reef.

„Aha,“ pokýval hlavou Bonhart. „O to tedy jde. A jestli slíbím, že vás nechám na pokoji, necháte mě být i vy?“

„Ne, ty sivý pse, nenecháme,“ usmála se roztomile Mistle. „Známe tě. Víme, že bychom se tě nezbavili, táhl bys po naší stopě a čekal na příležitost, jak některého z nás bodnout do zad. Pojď!“

„Pomalu, pomalu,“ roztáhla se zlověstně ústa pod šedým knírem. „Zatancovat si můžeme, není proč se vzrušovat. Nejdřív vám něco navrhnu, Potkani. Já vás nechám vybrat, vy se zařídíte podle vlastní úvahy.“

„Co tam mumláš, starý hřibe?“ nahrbil se Kayleigh. „Mluv jasně!“

Bonhart pokýval hlavou a poškrábal se na stehně.

„Je za vás odměna, Potkani. Nemalá. A žít je třeba.“

Jiskra zaprskala jako divoká kočka a stejně jako kočka doširoka otevřela oči. Bonhart zkřížil ruce na prsou, zbraň vzal do náruče.

„Nemalá odměna,“ zopakoval, „je za mrtvé. Za živé ale není o moc vyšší. Upřímně řečeno, mně je to jedno, osobně proti vám nic nemám. Ještě včera jsem si myslel, že vás pobiju jen tak, pro radost a pro potěchu, ale přišli jste sami. Ušetřili jste mi námahu a dojali mě. Dám vám na vybranou: po dobrém anebo po zlém?“

Svaly na Kayleighových čelistech se zacukaly. Mistle se přihrbila jako ke skoku. Giselher ji chytil za rameno.

„Chce nás rozzuřit,“ sykl. „Nechej ho kecat, parchanta.“

Bonhart se uchechtl:

„Tak co? Po dobrém anebo po zlém? Radím vám to první. Víte, po dobrém to míň bolí.“

Potkani tasili jako na povel. Giselher načrtl čepelí v povětří kříž a ztuhl v šermířském postoji. Mistle si po chlapsku odplivla.

„Pojď blíž, kostlivý dědku,“ vyzvala Bonharta zdánlivě klidně. „Pojď, lotře. Zabijeme tě jako starého prašivého psa.“

„Tedy jste si vybrali po zlém,“ zahleděl se lovec lidí nad střechy chalup, pomalým pohybem vytáhl meč a odhodil pochvu. Beze spěchu sestoupil z verandy.

Potkani se bleskurychle rozestavili napříč ulicí. Nejdál doleva, až pod stěnu palírny, odstoupil Kayleigh. Vedle něj stanula Jiskra, ohrnujíc rty v krutém úsměvu. Mistle, Asse a Reef šli vpravo. Giselher zůstal uprostřed a sledoval protivníka zpod přimhouřených víček.

„Dobrá, Potkani,“ rozhlédl se Bonhart okolo sebe, zvedl meč a plivl na čepel. „Když tancovat, tak tancovat. Muziko hraj!“

Skočili jako vlci, bleskově, tiše, bez varování. Meče zasvištěly vzduchem a ulice se rozezněla řinčením oceli. Kromě něj byly zpočátku slyšet jen zrychlené výdechy.

Pak, náhle a nečekaně, začali Potkani vykřikovat. A umírat.

Reef vyletěl z chumlu bojujících jako první a padl zády na zeď. Na špinavě bílém vápně zanechal krvavou šmouhu. Za ním vyšel podlamujícím se krokem Asse, zlomil se v pase a upadl na bok. Křečovitě ohýbal a narovnával nohy v kolenou.

Bonhart skákal jako kolčava. Potkani ustupovali před mihotáním a svištěním jeho meče, přiskakovali, aby sekli či bodli a opět odskakovali, vztekle, zarputile, nemilosrdně.

A bezvýsledně. Bonhart paríroval, útočil, parkoval, útočil, neustále na ně dorážel, nenechal je vydechnout, vnucoval jim tempo. Potkani couvali. A umírali.

Jiskra, seknutá do krku, padla do bláta a stočila se do klubíčka jako kotě. Krev z její tepny postříkala Bonhartova lýtka, když ji přeskočil. Lovec širokým rozmachem odrazil společný výpad Mistle a Giselhera, potom z obratu bleskovým úderem ťal Kayleigha. Švihl ho špičkou meče – od klíční kosti po bedro. Kayleigh upustil zbraň, ale neupadl – dřepl si, oběma rukama se chytil za hrudník a břicho, zpod dlaní se mu valila krev. Bonhart uhnul Giselherovi, odrazil Mistle a sekl Kayleigha ještě jednou, levou stranu lebky mu změnil v krvavou kaši. Světlovlasý Potkan upadl do kaluže vlastní krve.

Mistle a Giselher na okamžik zaváhali. Avšak nedali se na útěk, jednohlasně vykřikli, divoce, zběsile. A vrhli se na lovce.

Nalezli smrt.

*

Ciri vpadla do osady a tryskem se přehnala ulicí. Od kopyt vrané klisny stříkalo bláto.

*

Bonhart obrátil pod zídkou ležícího Giselhera kopnutím na záda. Náčelník Potkanů nejevil známky života, z rozpolcené lebky už přestala téci krev.

Mistle klečela na kolenou a hledala meč, šmátrala oběma rukama v blátě a hnoji. Neviděla už, že klečí v rychle se zvětšující rudé louži. Bonhart k ní zvolna přistoupil.

„Neeeee!!!“

Lovec zvedl hlavu.

Ciri seskočila v běhu z koně, ztratila rovnováhu a upadla na jedno koleno.

Bonhart se usmál.

„Potkanice,“ poznamenal. „Sedmá Potkanice. Dobře, že jsi přišla. Chybělas mi do počtu.“

Mistle našla meč, avšak neměla sílu jej zvednout. Zachrčela a vrhla se Bonhartovi pod nohy, třesoucí se prsty zaťala do jeho škorní. Otevřela ústa k výkřiku, leč místo něj z nich vytryskl proud krve. Bonhart ji silně kopl, až se převalila na hromadu hnoje. Dívka, držíc se za rozpárané břicho, se dokázala zvednout ještě jednou.

„Neeeee!“ vykřikla Ciri. „Mistleeeee!“

Lovec odměn si nevšímal jejího křiku, ani neotočil hlavu. Rozmáchl se mečem a zeširoka, jako kosou, udeřil. Jeho rána zvedla Mistle ze země a odhodila ji ke zdi chléva, bezvládnou jako hadrovou panenku, jako zkrvavený hadr. Další výkřik zůstal Ciri v hrdle. Ruce se jí třásly, když sáhla po meči.

„Vrahu,“ řekla a sama se podivila cizotě svého hlasu. Cizotě úst, v kterých cítila vyprahlost, když promluvila. „Bestie! Svině!“

Bonhart dal hlavu na stranu a zvědavě si ji prohlížel.

„Budeme umírat?“ otázal se.

Ciri vykročila, obcházejíc ho obloukem. Zbraň ve zvednutých a napjatých pažích se pohybovala a klamala.

Lovec lidí se hromově zachechtal.

„Umírat!“ zopakoval. „Potkanice chce umírat!“

Stál na místě a jen se zvolna otáčel, nedávaje se zlákat do pasti kruhu. Avšak Ciri bylo všechno jedno. Vřela v ní nenávist, chvěla se vztekem a touhou zabíjet. Chtěla srazit toho strašného starce, cítit, jak se ostří zakusuje do jeho těla. Chtěla se dívat, jak jeho krev tryská z posekaných tepen v rytmu posledních úderů jeho srdce.

„Nu, Potkanice,“ zvedl Bonhart zbrocený meč a plivl na jeho čepel. „Než zdechneš, ukážeš mi, co v tobě vězí. Muziko hraj!“

*

„Nemám tucha, jak se stalo, že se nepomordovali navzájem při tom prvním střetnutí,“ vyprávěl o šest dní později Nycklar, truhlářův syn. „Hrozně se chtěli pozabíjet, bylo to vidět. Ona jeho a on ji. Letěli na sebe, srazili se akorát na mžiknutí oka a bylo slyšet jenom řinčení mečů. Možná si za tu krátkou chvilku vyměnili dva tři údery. Nikdo by to nedokázal spočítat, zrakem ani sluchem. Tak rychle šermovali, vznešený pane, lidské oko ani ucho to nestačilo sledovat. A skákali kolem sebe a tancovali jako dvě krvelačné lasice!“

Stefan Skellen, zvaný Kalous, pozorně poslouchal a pohrával si s bičem.

„Když od sebe odskočili,“ pokračoval mladý vesničan, „žádný z nich neměl ani škrábnutí. Viděl jsem, že Potkanice byla vzteklá jak čert a syčela jako kočka, když jí chceš sebrat chycenou myš. A pan Bonhart byl docela klidný.“

*

„Falko,“ vycenil Bonhart v úsměvu žluté zuby jako skutečný ghúl. „Musím uznat, že tancovat a ohánět se mečem umíš. Zaujalas mě, děvenko. Kdo jsi? Prozraď mi to, než pojdeš.“

Ciri prudce oddechovala. Cítila, jak ji začíná ochromovat hrůza. Začínala si uvědomovat, na koho narazila.

„Řekni, kdo jsi, a daruji ti život.“

Stiskla jílec silněji v dlani. Musela, musela se probít skrz jeho parády, zasáhnout ho, než přejde do protiútoku. Nemohla dovolit, aby dál odrážel její údery, nemohla dál odrážet ty jeho a přemáhat při nich bolest a ochromení zápěstí a loktů. Nemohla ztrácet síly při unikání před jeho seknutími, jež ji míjely sotva o vlas. Dostat se mu na kůži. Hned. V tomto střetu. Nebo zahynout.

„Pojdeš, Potkanice,“ postoupil proti ní s napřaženou zbraní. „Nebojíš se? To proto, že nevíš, jak vypadá smrt.“

Kaer Morhen, vzpomněla si ve skoku. Lambert. Hřeben. Salto.

Učinila tři kroky a půlpiruetu. Když se nedal oklamat fintou a zaútočil, provedla salto dozadu, dopadla do pružného pokleku a ihned se vrhla vpřed. Proklouzla pod jeho mečem a otočila zápěstím k úderu, k strašlivému seknutí umocněnému pootočením beder. V tom okamžiku ji zachvátila euforie, už téměř cítila, jak čepel vniká do jeho těla.

Místo toho následoval drtivý, řinčivý náraz oceli na ocel. Záblesk v očích, otřes a bolest. Cítila, jak padá. Cítila, jak upadla. Odrazil, pomyslela si. Umírám, pomyslela si.

Bonhart ji kopl do břicha. Druhým, přesně do lokte namířeným kopancem jí vyrazil meč z ruky. Ciri se chytila za bolestí třeštící hlavu, ale pod prsty neucítila ránu a krev. Dostala jsem pěstí, uvědomila si překvapeně. Pěstí anebo hlavicí meče. Nezabil mě, zbil mě jako usmrkané děcko.

Otevřela oči.

Lovec stál nad ní; strašný, vyzáblý jako kostlivec se tyčil jako nemocný strom bez listí. Páchl potem a krví.

Chytil ji za vlasy na krku, násilím ji zvedl a vzápětí s ní trhl, až ztratila zem pod nohama. Zoufale křičící dívku odvlekl ke zdi, k ležící Mistle.

„Nebojíš se smrti, co?“ zachrčel a stlačil jí hlavu dolů. „Tak se podívej, Potkanice. Taková je smrt, tak se umírá. Podívej se, to je krev. To jsou střeva. To jsou výkaly. To všechno má člověk v sobě.“

Ciri se napjala a poté křečovitě zkroutila v bezvýsledném nutkání zvracet. Mistle ještě žila, ale oči už měla sklovité a zamlžené jako leklá ryba. Její ruka se samovolně svírala a rozvírala, prsty ryly v blátě a hnoji. Ciri ucítila ostrý, pronikavý pach moče, Bonhart zachrčel:

„Tak se chcípá, Potkanice. Ve vlastních chcankách.“

Pustil její vlasy. Ciri padla na všechny čtyři, zmítala se suchým, trhaným vzlykotem. Mistle byla vedle ní. Její úzká měkká, jemná, moudrá ruka…

Už se nehýbala.

*

„Nezabil mě. Připoutal mě k úvazišti koní. Za obě ruce.“ Vysogota seděl nehybně. Už delší dobu tak seděl a dokonce i zadržoval dech. Ciri pokračovala ve svých vzpomínkách a její hlas byl stále nepříjemnější, stále nepřirozenější.

„Když se seběhli vesničané, poručil jim, aby mu donesli pytlík soli a džbán octa. A pilu. Nevěděla jsem… Nemohla jsem vědět, co má v úmyslu. Ještě jsem ani netušila, čeho je schopen. Byla jsem spoutaná… Zavolal nějaké pacholky a rozkázal jim, aby mě drželi za vlasy… A za víčka. Ukázal jim jak. Tak, abych nemohla odvrátit hlavu ani zavřít oči, abych se musela dívat na to, co bude dělat. Řekl, že se musí postarat, aby se zboží nezkazilo, aby nepodlehlo rozkladu…“

Dívčin hlas se zlomil a uvázl v hrdle. Vysogota již věděl, co uslyší, cítil, jak se mu sliny lepí v ústech.

„Uřezal jim hlavy,“ řekla hluše Ciri. „Dřevařskou pilou. Giselherovi, Kayleighovi, Assemu, Reefovi, Jiskře… A Mistle. Řezal jim hlavy… Postupně. Před mýma očima, které mi zabránil zavřít.“

*

Kdyby se té noci někdo přikradl k chatrči s propadlou, mechem zarostlou střechou uprostřed bažin, kdyby se podíval skrz škvíry v okenici, spatřil by ve slabě osvětlené světnici bělovousého kmeta v kožichu a popelavou dívku se zjizvenou tváří. Stal by se svědkem toho, jak se dívka zalyká pláčem ve starcově náručí, jak se ji on pokouší uklidnit, jak neohrabaně a ostýchavě hladí její křečovitě se otřásající ramena.

Ale to nebylo možné. Nikdo to nemohl vidět. Kolem chatrče se na míle daleko táhla neschůdná rákosová džungle. V hustých mlhách tonoucí blata, na něž se žádný člověk neodvážil.

Často mi byla kladena otázka, jak došlo k tomu, že jsem se rozhodl psát své paměti. Většina dotazů se týkala zejména momentu, v němž začaly moje memoáry vznikat, jaká událost či pohnutka mne přiměla k jejich sepisování. V minulosti jsem se uchyloval k rozličným vysvětlením a nezřídka jsem bezostyšně lhal, nyní však chci vyjeviti čistou pravdu, neboť dnes, kdy mi vlas zbělel a prořídl, již vím, že pravda je vzácné zrno, kdežto lež pouze prázdné plevy.

Pravda je taková: bezprostřední pohnutkou zrodu prvních poznámek, jež stanovily fundament pozdějšího díla mého života, bylo nalezení písařského náčiní, papíru a psacích potřeb mezi věcmi, které naše družina zcizila z lyrijského vojenského tábora. Stalo se to…

Marigold: Půl století poesie

KAPITOLA TŘETÍ

Stalo se to pátého dne po zářijovém novoluní, přesně třicet dní poté, co jsme opustili Brokilon a šest dní po Bitvě na mostě.

Nyní, můj budoucí čtenáři, se poněkud vrátím v čase a zmíním se o tom, kterak naše konání ovlivnila ona slavná a svými následky závažná bitva. Nejdříve však musím doplnit vzdělání těch čtenářů, kteří o Bitvě na mostě nikdy neslyšeli – ať již z důvodů jiných zájmů či všeobecné nevědomosti. Zmíněná bitva byla svedena posledního dne měsíce srpna roku Veliké války v Angrenu, na mostě přes řeku Jarugu u dřevorubeckého tábora známého jako Červené splaviště. V tomto ozbrojeném střetnutí stanul proti sobě oddíl nilfgaardské jízdy a houfec lyrijských partyzánů vedených královnou Meve. Shodou nepříznivých okolností se bitvy musela zúčastnit rovněž naše skvělá družina: to značí moje maličkost, dále zaklínač Geralt z Rivie, upír Emiel Regis Rohellec Terzieff-Godefroy, lučištnice Maria Barring zvaná Milwa a Cahir Mawr Dyffryn aep Ceallach, Nilfgaarďan, jenž s tvrdošíjností hodnou důležitější věci nepřestával dokazovat, že není Nilfgaarďan.

Můžeš se oprávněně ptát, drahý čtenáři, kde se v Angrenu vzala královna Meve, která byla od nilfgaardského červencového útoku na Lyrii, Rivii a Aedirn a následné okupace těchto zemí pohřešována. Nuže Meve nepadla do nilfgaardského zajetí ani nezahynula v boji, jak mnozí soudili. Svolala pod svou korouhev zbytky svého poraženého vojska a také nejrůznější bandity a lapky a započala záškodnickou válku. K té se divoký Angren ideálně hodil, ať již k útokům ze zálohy, tak k následným únikům do lesů, jimiž tento kraj oplývá.

Oddíl Bílé královny, jak byla nazývána svými vojáky, postupně zesílil a získal takové sebevědomí, že se přepravoval i na levý břeh Jarugy, aby nepříteli zasazoval údery hluboko v jeho týle.

Tak se vracíme k našemu dobrodružství, to jest k Bitvě na mostě. Taktická situace byla následující: lyrijští partyzáni chtěli po zdařilém výpadu na území Impéria ustoupit zpět na pravý břeh Jarugy, leč narazili na Nilfgaarďany, kteří měli namířeno pro změnu na břeh levý. Do nejhoršího postavení jsme se dostali my, totiž do samého středu řeky Jarugy, kde jsme byli z levé i pravé strany obklíčeni vojskem. Nemajíce možnost uniknout, stali jsme se proti své vůli hrdiny a pokryli se nehynoucí slávou. Bitvu vyhráli Lyrijci, neboť se jim podařilo to, co měli v úmyslu, to značí ústup na pravý břeh. Nilfgaarďané uprchli neznámým směrem, a dle mého soudu tak bitvu prohráli. Uvědomuji si, že mé hodnocení událostí může vyznít poněkud laicky, proto hodlám svůj text před publikováním ještě prokonsultovat s nějakým vojenským teoretikem. Do té doby však musím brát zřetel na autoritu Cahira aep Ceallach, jediného profesionálního vojáka v naší družině, který mne načisto zmátl tvrzením, že žádná militární doktrína nevylučuje ani vyhrávání bitev spěšným ústupem z bojiště.

Účast naší družiny v boji byla nesporně významná, ovšem měla rovněž neblahý dopad. Milwa, toho času v jiném stavu, následkem zranění potratila. Nám ostatním se poštěstilo natolik, že nikdo z nás nebyl vážněji zraněn. Avšak nikdo též nic nezískal, ba ani poděkování se nedočkal. Jedinou výjimkou byl zaklínač Geralt. Jmenovaný navzdory mnohokrát proklamované neutralitě a indiferenci projevil v bitvě nesmírný zápal. Jinými slovy: bojoval tak efektivně a efektně, že upoutal pozornost samotné Meve, královny Lyrie a Rivie, jež ho po skončené bitvě vlastní rukou pasovala do stavu rytířského. Žel, zanedlouho se ukázalo, že z toho povýšeni vyplynulo více nepříjemností než výhod.

Měl bych tě, milý čtenáři, obeznámit s tím, že zaklínač Geralt byl odjakživa mužem skromným, rozvážným a chladnokrevným, povahy prosté a přímé jako dřevce kopí. Nečekané povýšení ho však poněkud změnilo a zdánlivá přízeň královny Meve na něho měla nepříznivý vliv – kdybych jej neznal tak dobře, řekl bych, že nezřízeně zpychl. Místo aby co nejrychleji anonymně zmizel ze scény, připojil se Geralt ke královnině doprovodu, těšil se a opájel svou hodností a slávou.

Slávu jsme potřebovali ze všeho nejméně. Připomínám, že tentýž zaklínač Geralt, nyní pasovaný rytíř, byl hledán bezpečnostními orgány všech Čtyř království v souvislosti s rebelií zrádných mágů na ostrově Thaneddu. Dokonce i já, člověk nevinný a čistý jako slza, jsem byl obviněn ze špionáže. Naše společnice Milwa kolaborovala s dryádami a Scoia’tael a jak vyšlo najevo, aktivně se účastnila zničení několika výprav lidí do lesa Brokilonu. Nilfgaarďam Cahir aep Ceallach byl zase občan nepřátelské mocnosti, jehož přítomnost na opačné straně by se dala jen stěží vysvětlit. Tak se stalo, že jediný člen naši družiny, kterému nebyly dávány za vinu žádné kriminální či politické delikty, byl upír. Demaskování kohokoliv z nás hrozilo naražením na kůl – v případě posledně jmenovaného by byl pravděpodobně osikový. Každý příjemně, sytě a bezpečně strávený den ve stínu lyrijských praporů zvětšoval riziko odhalení.

Geralt, kterému jsem to důrazně připomenul, měl dva argumenty. První: Milwa potřebovala ve svém stavu lékařskou péči a ve vojsku byli zkušení felčaři. Druhý: armáda Bílé královny postupovala na východ. Než naše družina změnila směr a dostala se do výše popsané bitvy, měla namířeno rovněž tím směrem. Chtěli jsme se dostat na Caed Dhu, abychom od tamních druidů získali informace, které by nám mohly pomoci při hledání Ciri. V přímé cestě na východ nám do té doby bránily nejrůznější vojenské jednotky a bandy marodérů, před kterými jsme se museli neustále skrývat. Pod ochranou lyrijského vojska a jeho královské velitelky jsme měli cestu na Caed Dhu otevřenu – zdála se snadná a bezpečná.

Varoval jsem zaklínače, že je to pouhé zdání, že královnina přízeň je ošidná a panská láska po zajících skáče, avšak nechtěl mne poslechnout. Brzy se ukázalo, kdo měl pravdu. Když nám průzkum ohlásil, že od východu z průsmyku Klamat proti nám táhne nilfgaardská kárná výprava, vojsko neprodleně odbočilo na sever k Mahakamským horám. Snadno se lze domyslet, jak byla Geraltovi taková změna směru proti mysli – spěchal přece k druidům. S bezbřehou naivitou předstoupil před královnu Meve s žádostí o propuštění z armády a královské požehnání pro jeho privátní záměry. V té chvíli skončila královnina blahosklonnost a přívětivost, úcta a obdiv k hrdinovi Bitvy na mostě se rozplynuly jako dým. Rytíři Geraltovi z Rivie byly mrazivým tónem připomenuty jeho rytířské povinnosti vůči koruně. Stále churavá Milwa, upír Regis a autor těchto řádků se rázem ocitli v zástupu markytánek a boje neschopných civilistů, který doprovázel vojsko. Cahir aep Ceallach, urostlý mladík, který na civilistu v žádném případě nevypadal, byl neprodleně opásán modrobílou šerpou a začleněn do takzvané nepravidelné jednotky, oddílu jízdy sestavenému z banditů a marodérů, které Lyrijci posbírali po celém Angrenu a Zaříčí. Tímto způsobem jsme byli rozděleni a vše nasvědčovalo tomu, že naše výprava definitivně skončila.

Jak se jistě domýšlíš, drahý čtenáři, nemohl to býti definitivní konec. Jakmile se Milwa seznámila se všemi okolnostmi, prohlásila se za naprosto zdravou a připravenou a od ní vyšel podnět k činu. Cahir zahodil královské barvy do křoví a dezertoval, Geralt se odporoučel z honosných stanů elitního rytířstva.

Nebudu se věnovat všem podrobnostem, taktéž vrozená skromnost mi nedovoluje nadměrně exponovat své vlastní – nikoli bezvýznamné – zásluhy v popisovaném plánu. Zkrátka v noci z pátého na šestého září se naše družina tajně rozloučila s vojskem královny Meve. Než jsme dali sbohem armádě, neopomněli jsme se bohatě zásobit na další putování, aniž bychom se ptali na svolení proviantního důstojníka. Výraz „loupež“, který užila Milwa, považuji za přehnaný: náležela nám přece odměna za naši účast v památné Bitvě o most. A ne-li odměna, tedy alespoň cosi jako odškodné za ztráty, které jsme utrpěli. Pominu-li tragickou nehodu Milwy a zranění Geralta a Cahira, byli v bitvě zabiti nebo zmrzačeni naši koně – kromě mého věrného Pegasa a zaklínačovy jankovité Klepny. Jako rekompensaci jsme si vzali tři dobré jezdecké a jednoho nákladního koně. Pobrali jsme rovněž veškerou možnou výstroj, která nám přišla pod ruku. Na vysvětlenou dodávám, že většinu z těch věcí jsme později museli stejně vyhodit. Jak konstatovala Milwa: „To se stává, když se krade potmě“. Nejvíce užitečných věcí z armádních zásob pobral upír Regis, jenž vidí v noci lépe než ve dne. Byl to rovněž on, kdo snížil obranyschopnost lyrijské armády o tlustého šedivého mezka, kterého odvedl z ohrady tak šikovně, že ani nezafrkal, ani nezadupal. Zkazky o zvířatech neomylně cítících vampýry a reagujících na ně panickým strachem tak ztrácejí věrohodnost – ledaže by šlo o některá zvířata a některé vampýry. Po ztrátě nákladního koně, který se nám později zaběhl v lesích, když naše koně splašili vlci, nesl mezek veškerý náš majetek – tedy to, co z něj zbylo. Mezek se jmenuje Drákul. Byl tak pojmenován Regisem bezprostředně po krádeži a jméno mu zůstalo. Regise to pojmenování zjevně pobavilo, soudím, že v jazyku a kultuře upírů má ten výraz nějaký směšný význam, nicméně nám jej Regis nechtěl prozradit, odbývaje nás tvrzením, že jde o nepřeložitelnou slovní hříčku.

Tak se naše družina vydala na další pouť a už tak dlouhý seznam těch, kteří nás neměli rádi, se prodloužil ještě více. Rytíř bez bázně a hany Geralt z Rivie opustil řady rytířstva dříve než bylo jeho pasování potvrzeno patentem a než mu dvorní herold vymyslel erb. Cahir už válčil v tom velkém boji Nilfgaardu s Nordlingy na obou stranách. Na obou stranách byl ale také odsouzen k trestu smrti. Ani my ostatní jsme nebyli v lepší situaci, konec konců oprátka je oprátka a je pramalý rozdíl v tom, zač se visí: za zhanobení rytířského stavu, dezerci anebo nazvání armádního mezka jménem Drákul.

Nelze se divit, že jsme vyvíjeli nejvyšší úsilí, abychom co nejvíce zvětšili vzdálenost mezi námi a vojskem královny Meve. Hnali jsme koně na jih k Jaruze a měli jsme v plánu přepravit se na druhý břeh. Nejen proto, abychom se za řekou ztratili královně, nýbrž i proto, že nám připadalo rozumnější putovat k druidům na Caed Dhu po levém břehu. Třebaže to bylo území nepřátelského Nilfgaardu, zdálo se bezpečnější než válkou zachvácený Angren. Původcem té levobřežní koncepce byl zaklínač Geralt, který po opuštění bratrstva pasovaných nádivů opět získal rozvahu, prozíravost a schopnost logického myšlení. Budoucnost ukázala, že zaklínačův plán ovlivnil další osudy naší výpravy. O tom však později.

Na břehu Jarugy bylo plno Nilfgaarďanů. Císařské jednotky přecházely řeku po spraveném mostě u Červeného splaviště a postupovaly na sever do Angrenu – a jistě i dál, do Temerie, Mahakamu a čert ví, kde ještě naplánoval nilfgaardský generální štáb další ofensivu. Nemohli jsme se přepravit na druhý břeh za pochodu, museli jsme se skrýt a čekat, až vojsko odtáhne. Celé dva dny jsme se schovávali v rákosí, zakládali si na revmatismus a krmili komáry. Ke vší smůle se pokazilo i počasí, mžilo, foukal vítr a ochladilo se, až jsme drkotali zuby. Podobně studené září jsem nepamatoval celá léta. Právě tehdy, vážený čtenáři, jsem mezi věcmi vypůjčenými z lyrijského tábora našel papír a olůvko. Abych si ukrátil dlouhou chvíli a zapomněl na nepohodlí, začal jsem zapisovat naše příhody.

Slota a nucená nečinnost nám zkazily náladu a probudily rozličné černé myšlenky. Nejhůř na tom byl zaklínač. Od začátku našeho putování Geralt počítal dny, které ho ještě dělily od Ciri a každý další uplynulý den jej od ní více a více vzdaloval. V našem úkrytu v mokrém rákosí se zaklínač stával stále zasmušilejší a nemluvnější. Všiml jsem si rovněž, že zřetelně kulhal a když si myslel, že jej nikdo nesleduje, sykal a nadával bolestí. Měl bych ti vysvětlit, drahý čtenáři, že při vzpouře čarodějů na ostrově Thaneddu utrpěl Geralt vážné zlomeniny kostí. Díky magii brokilonských dryád fraktury srostly a vyléčily se, nicméně jejich nepříjemné důsledky stále přetrvávaly. A tak zaklínač Geralt trpěl jak tělesnou, tak duševní bolestí.

Znovu ho začaly pronásledovat zlé sny. Když devátého září ráno doháněl spánek po noční hlídce, znenadání nás všechny poděsil, když vyskočil rovnýma nohama a s výkřikem tasil meč. Zdálo se, že ho posedl amok, naštěstí se ihned vzpamatoval.

Odešel stranou a když se za chvíli vrátil s odhodlaným výrazem v obličeji, oznámil nám, že rozpouští družinu a dál pokračuje sám, neboť se dějí hrozné věci a on nechce nikoho vystavovat nebezpečí a za nikoho nést odpovědnost. Žvanil a žvanil tak nudně a tak nepřesvědčivě, že nikdo neměl chuť s ním diskutovat. Dokonce obvykle výřečný upír ho odbyl jen pokrčením ramen, Milwa odplivnutím a Cahir připomínkou, že meč nenosí proto, aby měl na opasku závaží. Jenže potom všichni zmlkli a významně upřeli zraky na níže podepsaného, patrně v očekávání, že bázlivý služebník múz využije příležitosti a vrátí se domů. Nemusím snad říkat, jak jsem je zklamal.

Leč popisovaná událost nás přinutila k opuštění skrýše a ke smělému činu – překročení Jarugy. Přiznávám, že původní plán mne silně zneklidnil, poněvadž podle něj jsme se měli dostat na druhý břeh plaváním mám-li citovat Milwu a Cahira: „za koňskými ohony“. I kdyby to byla jen metafora – a mám obavy, že nebyla – nedovedu si představit ani sebe, ani svého Pegasa během takové přepravy. Upřímně řečeno, plavání nebylo a není mou nejsilnější stránkou. Kdyby moudrá Matka příroda chtěla, abych plaval, jistě by mne neopomenula vybavit plovacími blánami, nemluvě o mém věrném Pegasovi.

Mé znepokojení se ukázalo liché, alespoň pokud jde o plavání za koňským ohonem. Přepravili jsme se jiným způsobem, musím přiznat, že ještě šílenějším. S nehoráznou drzostí jsme přejeli přes most, nilfgaardským strážím rovnou před nosem. Jedna z patrol se nás sice pokusila perlustrovat, avšak Cahir se hrozivě zamračil, zahulákal něco o císařské službě a doplnil to vojácky řízným „kurva vaše mať“, což mělo okamžitý účinek. Nakonec jsme tím smrtelným nebezpečenstvím prošli hladce a bez překážek. Po přechodu vojenských jednotek přejížděl most transport za transportem, povoz za povozem, jedním i druhým směrem a tak jsme desátého dne měsíce září stanuli na levém břehu řeky Jarugy. Před námi byla jediná cesta, silnice vedoucí na jih, nám však nevyhovoval ani směr, ani množství Nilfgaarďanů, kteří po ní putovali.

Při prvním noclehu v lesích Zaříčí jsem rovněž měl divný sen – na rozdíl od Geralta se mi však nezdálo o Ciri, nýbrž o čarodějce Yennefer. Ten sen byl zvláštní, znepokojivý: Yennefer, jako obvykle v černém a bílém ošacení, vznášela se v povětří nad ponurým horským hradem. Dole stály jiné vědmy, spílaly jí a hrozily pěstmi. Yennefer zamávala širokými rukávy šatů a odletěla jako černý albatros nad širý oceán, rovnou do vycházejícího slunce. Od té chvíle se sen změnil v můru. Podrobnosti zmizely po pro buzení z mé paměti, zůstaly jen matné výjevy, nedávající žádný smysl, avšak byly to výjevy hrůzy: křik, bolest, strach, mučení a smrt… Jedním slovem děs.

Neřekl jsem Geraltovi o tom snu. Jediným slovem jsem se o něm nezmínil. Jak se později ukázalo, bylo to nejlepší, co jsem mohl udělat.

*

„Jmenovala se Yennefer! Yennefer z Vengerbergu, proslavená čarodějnice! Ať se rána nedožiju, jestli lžu!“

Triss Ranuncul sebou trhla, otočila se a pokusila se proniknout zrakem tlačenicí v nálevně. Nakonec vstala od stolu, s lítostí na něm nechávajíc nedojedené tresčí filé na sardelovém másle, místní specialitu a skutečnou delikatesu. Nepotloukala se však po krčmách a tavernách Bremervoordu proto, aby ochutnávala dary moře, nýbrž aby získávala informace. Kromě toho musela dbát na štíhlou linii.

Namáhavě se prodírala shlukem čumilů. Zdejší lidé měli rádi neobyčejné příběhy a nenechali si ujít příležitost, aby si poslechli nějaký nový. Plavci, kteří zavítali do přístavu, je nikdy nezklamali: neustále doplňovali svůj repertoár neslýchaných námořních historek a báchorek. Toť se ví, že vesměs vymyšlených, ale to přece nemělo sebemenší význam. Příběh je příběh a má svá práva.

Zrovna měla slovo ta, která vzpomenula čarodějku Yennefer – rybářka ze Skellige, silná, ramenatá, nakrátko ostříhaná a podobně jako její druhové u stolu oblečená v oblýskané kazajce z narvalí kůže.

„Přihodilo se to devatenáctého dne měsíce srpna, ráno po druhé úplňkové noci,“ ostrovanka se odmlčela, aby si mohla svlažit hrdlo. Když zvedla korbel, všimla si Triss, že její ruka měla barvu staré cihly a biceps obnažené svalnaté paže obvod bezmála patnáct palců. Triss měla dvacet dva couly kolem pasu.

„Za rozbřesku,“ otřela si rybářka pěnu ze rtů a přeletěla zrakem po obličejích posluchačů, „vyplula naše bárka mezi An Skellig a Spikeroog. Na sundu obvykle líčíme na lososy. Spěchaly jsme, poněvadž od západu se hnala mračna, takže se dala čekat bouře. Musely jsme sebou hodit, abychom lososy dostaly co nejdřív do lodi, víte přece, že po bouřce v sítích zůstanou akorát ohlodané zdechliny a celý úlovek jde ke všem mořským ďasům.“

Posluchači, většinou obyvatelé Bremervoordu a Cidaris, z otce na syna si hledající živobytí na moři, s porozuměním zamručeli a pokývali hlavami. Triss znala lososy pouze v podobě růžových plátků na talíři, nicméně rovněž pokývala hlavou a zamručela. Nechtěla se odlišovat, byla zde na zapřenou.

„Dopluly jsme na místo,“ rybářka dopila svoje pivo a dala na srozuměnou, že někdo z posluchačů by jí mohl objednat další. „Dopluly jsme na místo a vytahujeme sítě, když tu zčistajasna Gudnin, dcera Sturlina, začne ječet jako pominutá a ukazuje prstem na pravobok. Koukneme se tím směrem, tam vám letí v povětří něco černého, ale na ptáka to nevypadá. Až mě u srdce píchlo, poněvadž mě napadlo, že je to wyvern anebo mladý gryf. Když fouká od západu, přilétají čas od času na Spikeroog, i když vesměs v zimních měsících. Mezitím to černé žbluňk do moře. A s vlnou šplouch rovnou do naší sítě. Zapletlo se to do ní a hází to sebou ve vodě jako tuleň, tož my všechny, a bylo nás osm ženských, popadneme síť a taháme ji ven. To jsme teprve zůstaly čumět s otevřenou hubou! Byla to nějaká madam! V černé róbě a sama taky černá jako lyska. Zamotala se do sítě mezi dva lososy. Jeden z nich vážil, a to je čistá pravda, devadesát devět a půl libry!“

Rybářka ze Skellige sfoukla pěnu z nového piva a důkladně se napila. Nikdo z přítomných neměl připomínky ani neprojevil nedůvěru, třebaže ulovení lososa takové imponující váhy nepamatoval ani nejstarší z nich.

„Černovláska v síti,“ navázala ostrovanka, „sebou mrskala, kašlala a plivala slanou vodu. Gudrun je těhotná, tož byla celá vyplašená a začala vřískat: ‚Kelpie! Kelpie! Havfrue!‘, a přece každý trouba musel vidět, že to není žádná kelpie, poněvadž ta by už dávno roztrhala síť na cucky a nenechala by se, potvora, vytáhnou na bárku. A havfrue teprve ne, poněvadž mořská panna má vždycky rybí ocas, kdežto tahle měla dvě nohy jako my. Navíc spadla do moře z oblohy. Kdo kdy viděl nebo slyšel, že by kelpie či havfrue létaly? Jenomže Skadi, dcera Unina, ta je odjakživa zbrklá, se dá taky do křiku: ‚Kelpie!‘, chytí sochor a šťouchá s ním do sítě. Jenomže ze sítě se vám najednou modře zableskne a Skadi zapiští. Sochor na jednu stranu, ona na druhou, ať se utopím, jestli lžu, udělala tři kotrmelce a žuchla na přídi na prdel. Ha, ukázalo se, že taková vědma je v síti horší než pálivá medúza, scorpena anebo úhoř ochromovač! Ke všemu začala nadávat a kurvovat, že hanba poslouchat! A ze sítě to začalo syčet, smrdět a pára se valila, jak tam bosorka čáry prováděla! Viděly jsme, že to už není žádná sranda…“

Ostrovanka dopila korbel a bez meškání sáhla po dalším.

„Žádná sranda,“ houkla nahlas, když si utřela ústa, „chytit čarodějnici do sítě! Bárka se z té magie rozkolébala, až začala nabírat vodu. Dál jsme nečekaly, Britta, dcera Karenina, zachytila síť hákem a já jsem popadla veslo a bác! Bác, bác!!!“

Pivo vysoko vystříklo, rozlilo se na stůl a pár korbelů spadlo na podlahu. Posluchači si otírali tváře, ale nikdo si ani slůvkem nepostěžoval. Příběh je příběh a má svá práva.

„Vědmě došlo, s kým má tu čest,“ vypjala rybářka mohutná prsa a vyzývavě se rozhlédla. „Že babám ze Skellige hned tak něco strach nenažene. Začala volat, že se vzdává a slíbila, že na nás nepošle žádné zakletí ani uhranutí. A řekla nám svoje jméno: Yennefer z Vengerbergu.“

Mezi posluchači to zašumělo. Od událostí na ostrově Thaneddu uplynuly sotva dva měsíce, všichni si pamatovali jména zrádců zaprodaných Nilfgaardu. Mezi nimi i jméno proslulé Yennefer.

„Odvezli jsme ji na Ard Skellig, k jarlovi Crachovi an Craite na Kaer Trolde. Víckrát jsem ji neviděla. Jarl byl zrovna na rejsu, povídalo se, že když se vrátil, přijal vědmu zpočátku příkře, ale potom se k ní choval zdvořile. Hmmm… Já jsem čekala, že mně čarodějka přichystá odplatu za to, jak jsem ji veslem počastovala, myslela jsem si, že mně před jarlem obštěká. Ale nic podobného, dozvěděla jsem se, že si ani slovíčkem nepostěžovala. Rovná ženská. Když později zahynula, bylo mně jí docela líto…“

„Yennefer nežije?“ zvolala Triss, zapomínajíc na své tajné poslání. „Yennefer z Vengerbergu nežije?“

„Přesně tak, nežije,“ dopila rybářka pivo. „Je mrtvá jako tahle uzená makrela. Zahubila se vlastními čáry, když prováděla magické kejkle. Stalo se to teď nedávno, poslední den v srpnu. Ale to je úplně jiná historie…“

*

„Marigolde, nespi v sedle!“

„Já nespím. To je tvůrčí myšlení.“

*

Jeli jsme, drahý čtenáři, lesy Zaříčí směrem k východu. K Caed Dhu, k druidům, kteří nám měli pomoci v pátrání po Ciri. Vypovím vám, jak to bylo. V zájmu historické pravdy se však nejprve zmíním o naší družině – o jejích jednotlivých členech.

Upír Emiel Regis měl přes čtyři sta let. Pokud nelhal, byl z nás nejstarší. Samozřejmě, že to mohl být výmysl, ale kdo by si to mohl ověřit? Rozhodli jsme se věřit v upírovu pravdomluvnost, neboť nám dal čestné slovo, že definitivně a neodvolatelně přestal z lidí sát krev. Díky tomu jsme noc co noc klidně uléhali po jeho boku. Všiml jsem si, že zpočátku si Milwa a Cahir po probuzení neklidně ohmatávali krky, avšak záhy toho nechali. Upír Emiel Regis byl – anebo se zdál být – naprosto čestným upírem. Pokud prohlásil, že nesaje krev, bylo možno mu věřit.

Měl nicméně vady, které rozhodně nevyplývaly z jeho vampýří podstaty. Regis byl intelektuál a s oblibou to dával najevo. Měl rozčilující zvyk vyhlašovat své myšlenky a názory s výrazem neomylného mudrce. Brzy jsme si toho přestali všímat, neboť to, co říkal byla buď pravda, nebo to jako pravda alespoň vypadalo – a pokud se to nedalo nijak ověřit, vyšlo to nastejno. Zvláště nepatřičný byl Regisův zlozvyk odpovídat na otázku dříve než ji tázající stačil dokončit – a občas dříve, než ji vůbec stačil položit. Já jsem tento domnělý projev vysoké inteligence vždy považoval spíše za projev nadutosti a nevychovanosti, protivný i ve dvorských a akademických kruzích, ale absolutně nesnesitelný u společníka, se kterým celé dny cestuji bok po boku a v noci spím pod jednou přikrývkou. Vážná antipatie se nezrodila pouze přičiněním Milwy. Na rozdíl od Geralta a Cahira, kterým jejich vypěstovaný oportunismus velel tolerovat upírův nešvar a dokonce mu v tomto směru konkurovat, prostá lučištnice dala přednost jednoduchému a účinnému řešení. Když ji Regis třikrát po sobě odpověděl v polovině pokládané otázky, zepsula ho za použití výrazů schopných vehnat ruměnec i do tváře otrlého knechta. A světe div se, účinkovalo to: upír se okamžitě vzdal své samolibé manýry. Z toho vyplývá, že nejúčinnější obranou před intelektuální dominancí je včasné a důkladné seřvání dominantně se projevujícího intelektuála.

Připadá mi, že Milwa dost těžce prožívá svou tragickou nehodu – a ztrátu. Úmyslně jsem napsal, že mi to připadá, protože jsem si vědom, že jako muž nemám ani ponětí o tom, co je pro ženu taková nehoda a ztráta. Byť jsem básníkem a člověkem pera, zde je i má školená a cvičená obrazotvornost k ničemu a nic s tím neudělám.

Tělesně se naše lučištnice brzy spravila, duševně na tom byla hůře. Stávalo se, že po celý den, od svítání do soumraku, na nikoho nepromluvila ani slovo. Na dlouhou dobu mizela nebo se držela stranou, až nás to znepokojovalo. Konečně nadešel přelom. Milwa měla ve zvyku reagovat jako dryáda anebo elfka – impulzivně, zbrkle a ne vždy pochopitelně. Jednoho jitra před očima nás všech vytáhla nůž a uřízla si vrkoč rovnou na krku. „Nesluší se to, poněvadž už nejsem panna,“ vysvětlila nám, vidíc naše spadlé čelisti. „Ale nejsem ani vdova,“ dodala, „tedy konec smutku.“ Od té chvíle byla stejná jako dříve: drzá, jedovatá, hubatá a neslušnými slovy nešetřící. Podle toho jsme usoudili, že kritické období má úspěšně za sebou.

Třetím, neméně zajímavým členem naší skupiny byl Nilfgaarďan, který, jak jsem se již zmínil, při každé příležitosti usilovně dokazoval, že Nilfgaarďanem není. Tvrdil, že se jmenuje Cahir Mawr Dyffryn aep Ceallach…

*

„Cahire Mawr Dyffryn, synu Ceallachův,“ promluvil důrazně Marigold a zašermoval proti mladému Nilfgaarďanovi olůvkem. „V této vážené pospolitosti jsem byl nucen smířit se s mnoha věcmi, které nemám rád, které dokonce nesnáším. Avšak ne se všemi! Nesnáším, když se mi někdo při psaní dívá přes rameno! A snášet nadále to nehodlám!“

Nilfgaarďan se odtáhl od básníka a po krátké úvaze sebral svoje sedlo a svou přikrývku a přestěhoval vše blíže k podřimující Milwě.

„Omlouvám se,“ řekl. „Promiň mi dotěrnost, Marigolde. Nahlédl jsem do tvých zápisků neúmyslně, z pouhé zvědavosti. Napadlo mne, že kreslíš mapu anebo něco počítáš…“

„Nejsem kartograf!“ vyskočil trubadúr. „Ani účetní! I kdybych byl jedním či druhým, neopravňuje tě to k tomu, abys šilhal do mého soukromého deníku!“

„Už jsem se omluvil,“ připomněl suše Cahir a začal si upravovat lůžko na novém místě. „S mnoha věcmi jsem se musel smířit v téhle vážené pospolitosti, na mnohé jsem si zvykl. Avšak ani nadále se za chybu nehodlám omlouvat víckrát než jen jednou.“

„Pravda,“ postavil se Geralt na stranu mladého Nilfgaarďana. Nikdo to nečekal a nejméně on sám. „Stal ses zatraceně nedůtklivý, Marigolde. Nelze přehlédnout, že to má nějakou souvislost s těmi lejstry, které po večerech špiníš olůvkem.“

„Fakt,“ potvrdil Regis, přikládaje na oheň březové větve. „Nejenom, že je náš minstrel poslední dobou poněkud nedůtklivý, on se navíc straní naší společnosti, stává se z něj samotář a tajnůstkář. Netýká se to přirozených každodenních potřeb, nezvyklou stydlivost a vyhýbavost před něčím pohledem projevuje jen a jen v souvislosti se svými zápisky. Snad v naší přítomnosti nevzniká nová poéma? Rapsodie? Romance? Kancóna? Či snad dokonce epos?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Geralt, přisunul se blíž k ohni a hodil si přes záda pokrývku. „Já ho znám. Není to řečí vázanou, protože nechodí jako ve snách, nemumlá si pod nosem a nepočítá na prstech slabiky. Píše potichu, takže to bude dílo prosaické.“

„Och, prosaické dílo!“ zvolal upír, až se mu bělostné špičáky zablýskly. Obvykle je přepečlivě skrýval. „Román? Nebo essay? Alegorie, moralita? U všech hromů, Marigolde, nenapínej nás a prozraď, co to píšeš!“

„Memoáry.“

„Cože?“

„Tyto poznámky,“ zvedl trubadúr papíry napěchovaný tubus, „dají vzniknout stěžejnímu dílu mého života. Pamětem, jež ponesou titul Padesát let poesie.“

„Nesmyslný titul,“ shledal Cahir. „Poesie nemá žádný věk.“

„A připustíme-li, že má,“ přisadil si upír, „je spolehlivě mnohem starší.“

„Nic nechápete. Ten titul znamená, že autor díla strávil přesně tolik let svého života ve službách Paní Poesie.“

„V tom případě je to ještě větší nesmysl,“ prohlásil zaklínač. „Není ti přece ani čtyřicet, Marigolde. Znalost písma do tebe vtloukli rákoskou přes zadnici v klášterní základce, když ti bylo osm. I kdyby ses nám snažil nakukat, že už tenkrát jsi začal smolit básničky, nesloužil bys své Paní Poesii ani třicet roků. Jenže já moc dobře vím, nejednou jsi o tom vypravoval, že jsi začal skládat rýmy a melodie jako devatenáctiletý, inspirovaný láskou ke komtese de Stael. Tvé služby trvají necelých dvacet let, Marigolde. Kde jsi přišel na těch titulních padesát? Má to snad být nějaká metafora?“

„Má mysl,“ zvedl pyšně nos trubadúr, „obsáhne široké horizonty. Popisuji přítomnost, avšak hledím do budoucna. Dílo, které jsem začal psát, mám v úmyslu vydat za nějakých dvacet třicet let. To si mně už nikdo nedovolí předhazovat chybný výpočet v titulu.“

„Aha, teď tomu rozumím. Ale jestli mne něco udivuje, jsou to tvé plány do budoucna. Obyčejně tě moc nezajímá ani to, co přinese zítřek.“

„Zítřejší den mne ani nadále obzvlášť nezajímá,“ odtušil přezíravě básník. „Myslím na naše potomstvo. A na věčnost.“

„Z nazírání potomstva,“ podotkl Regis, „asi není příliš etické psát paměti dopředu. Od tak hrdého titulu má potomstvo právo očekávat, že se jedná o dílo napsané skutečně z perspektivy poloviny století a osobou, která má za sebou půl století znalostí a zkušeností…“

„Ten, kdo má za sebou padesát let zkušeností,“ přerušil ho bez cavyků Marigold, „je zákonitě zvětšelý sedmdesátiletý staroch se sklerotickou hlavou, který by měl pohodlně sedět na verandě a pouštět větry. Takový když se dá do diktování memoárů, lidé se mu leda vysmějí. Já podobnou hloupost neudělám, napíšu své paměti předem, na vrcholu tvůrčích sil. Později, před publikací, učiním jen finální úpravy.“

„Opravdu to má své výhody,“ uvážil Geralt, masírujíc si bolavé koleno. „Hlavně pro nás. Zajisté figurujeme ve tvém díle a bezpochyby jsi na nás nenechal suchou ani nitku. Za půl století nám to naštěstí bude srdečně jedno.“

„Co je to půl století?“ položil řečnickou otázku upír. „Pouhopouhá chvilka, nic víc… Ha, Marigolde, drobná poznámka: Půl století poesie zní dle mého názoru rozhodně lépe než Padesát let poesie.“

„Nepopírám,“ sklonil se trubadúr nad lejstrem a něco si poznamenal. „Díky, Regisi. Konečně něco positivního. Má ještě někdo nějakou připomínku?“

„Já,“ ozvala se nečekaně Milwa, vystrkujíc hlavu z přikrývky. „Co na mě tak valíte bulvy? Že jsem negramotná? Ale nejsem pitomá! Jsme na nebezpečné výpravě, se zbraní v ruce jdeme přes nepřátelské území. Může se stát, že se Marigoldova lejstra dostanou do nepřátelských rukou. Všichni šumáře známe, všechno vyžvaní a vyklevetí, žádné tajemství neudrží. Tak ať si dává pozor, co tam čmárá. Aby nás za ty jeho čmáranice nakonec všechny nepověsili.“

„Přeháníš, Milwo,“ řekl mírně upír.

„A pořádně,“ zamával olůvkem Marigold.

„Také se mi zdá,“ přisvědčil bezstarostně Cahir. „Nevím, jak to chodí u Nordlingů, ale v Nilfgaardu není vlastnictví spisů považováno za zločin a literární činnost není trestána.“

Geralt se na něj podíval kosým pohledem a s prásknutím zlomil klacík, se kterým si dosud pohrával.

„Ovšem ve městech dobytých tímto kulturním národem bývají bibliotéky pravidelně páleny,“ podotkl nesvárlivě, leč dostatečně kousavě. „Nicméně i já se domnívám, Mario, že tvoje obavy jsou zbytečné. Marigoldovo psaní nám sice nijak nepomůže, na druhou stranu nás ale ani neohrožuje.“

„Jen aby!“ zapýřila se lučištnice a posadila se. „Já vím své! Když u nás královští šafáři prováděli sčítání lidu, můj otčím vzal nohy na ramena, zapadl do lesa a dva týdny odtamtud nevystrčil nos. Říkával, že kde je pergamen, tam je i rozsudek, a ten, kdo je dneska zapsaný, bude zítra kolem lámaný. A měl pravdu, i když to byl prašivec, že ouvej. Doufám, že se smaží v pekle, čubčí syn!“

Milwa odhodila přikrývku a přisedla si k ohništi, jak se zdálo, nadobro probuzená z dřímoty. Schylovalo se k další dlouhé noční rozmluvě.

„Hádám, žes neměla svého nevlastního otce příliš v lásce,“ poznamenal Marigold.

„To tedy ne,“ zaskřípala Milwa slyšitelně zuby. „Říkala jsem, že to byl prašivec. Když nebyla máma poblíž, pořád se po mně sápal těma svýma špinavýma prackama. Nedal pokoj, když jsem mu to říkala po dobrém, tak jsem se jednoho dne neudržela a promluvila mu do duše hráběmi. Když se složil, ještě jsem ho jednou nebo dvakrát nakopla – do žeber a do slabin. Dva dny potom ležel a plival krev… Nečekala jsem, až se uzdraví, utekla jsem z rodného domu do světa. Později se mi doneslo, že zemřel a moje máma brzy po něm… Co to je, Marigolde? Ty si to zapisuješ? Opovaž se! Slyšíš, co ti povídám, opovaž se!“

*

Bylo zvláštní, že s námi putovala Milwa, a udivující, že s námi šel upír. Nicméně nejpodivnější – a veskrze nepochopitelné – byly motivy Cahira, který se z nepřítele stal naším ne-li druhem, tedy alespoň spojencem. Mladík to dokázal v Bitvě na mostě, kde se bez váhání postavil s mečem v ruce po zaklínačově boku proti svým rodákům. Tím činem získal naši náklonnost a rozptýlil nedůvěru, která v nás mohla ještě přetrvávat. Zmiňuji-li se o „nás“, mám na mysli lučištnici, upíra a sebe. Geralt, třebaže bojoval s Cahirem bok po boku a spolu s ním se díval smrti do očí, zůstával vůči Nilfgaarďanovi nadále ostražitý a podezíravý. Svou antipatii samozřejmě skrýval, ale že byl, jak jsem se již zmínil, povahy prosté a přímé, nedokázal předstírat a jeho skutečné pocity se dostávaly ven jako ryby z děravého podběráku.

Příčina byla evidentní: šlo o Ciri.

Náhoda tomu chtěla, že jsem byl na ostrově Thaneddu při červencovém novoluní, když došlo ke krvavému střetu mezi čaroději, kteří zůstali věrni Královstvím, a zrádci ve službách Nilfgaardu. Těm druhým pomáhali elfští povstalci Scoia’tael a Cahir, syn Ceallachův. Cahir byl na Thanedd vyslán se speciálním úkolem: měl zajmout a unést Ciri. Děvče se však účinně bránilo a zranilo jej. Cahir má na levé dlani ošklivě vypadající jizvu a stále nemůže dobře ohýbat prsty. A po tom všem jsme to byli my, kdo jej zachránil u říčky Stužky, když ho vlastní rodáci vezli v poutech na mučení a popravu. Za co, ptám se, za jaké provinění jej chtěli tak krutě potrestat? Jen za neúspěch na Thaneddu? Cahir není příliš hovorný, ale mně stačí i náznaky. Do třicítky má ještě daleko, ale vypadá to, že byl vyšším důstojníkem nilfgaardské armády. Protože náš jazyk ovládá bezchybně, a to u Nilfgaarďanů není běžné, předpokládám, že vím, u jakého druhu vojska sloužil a proč měl tak rychlý postup. A proč mu byly svěřovány zvláštní úkoly. Rovněž za hranicemi císařství.

Cahir měl Ciri přece unést už dříve. Před čtyřmi lety, během řeže v Cintře. Tehdy poprvé zasáhla dívčina Sudba.

Rozmlouval jsem o tom s Geraltem, když jsme putovali přes Zaříčí. Bylo to tři dny po překročení Jarugy, deset dní před rovnodenností. Ačkoliv byl náš rozhovor poměrně krátký, byl plný nepříjemných a znepokojujících faktů. Jako kdybych už tenkrát četl v zaklínačových očích předzvěst hrůz, které se rozpoutaly později, za noci ekvinokce, poté, co se k nám přidala plavovlasá Angoulême.

*

Zaklínač se nedíval na Marigolda. Nedíval se před sebe. Hleděl na Klepninu hřívu.

„Calanthé,“ vyprávěl, „vymohla před smrtí na několika rytířích přísahu. Dostali za úkol za každou cenu zabránit tomu, aby se její vnučka dostala do rukou Nilfgaarďanů. Při útěku byli všichni rytíři zabiti a Ciri zůstala sama mezi mrtvými v pasti uliček hořícího města. Není pochyb, že by přišla o život. Ale našel ji on, Cahir. Vyvezl ji z požáru, vyrval ji ze spárů smrti. Zachránil ji. Statečně. Šlechetně.“

Marigold pozdržel Pegasa. Jeli poslední, Milwa, Regis a Cahir je předběhli asi o čtvrt stadia, ale básník si přesto dával pozor, aby k uším jejich společníků nezalétlo ani jediné slovo.

„Potíž je v tom,“ pokračoval zaklínač, „že náš Cahir byl statečný a šlechetný na rozkaz. Šlechetný jako kormorán, který nespolkne ulovenou rybu, protože má na krku kroužek. Tak úlovek zanese svému pánu. Jenže když se mu lov nepodaří, pán se na něho rozzlobí. Kormorán se octne v nemilosti. Proto hledá přátele mezi rybami? Co myslíš, Marigolde?“

Trubadúr se sehnul v sedle, aby se vyhnul nízko svěšené větvi lípy. Listy na ní byly už úplně žluté.

„Přese všechno jí zachránil život, sám jsi to přiznal. Díky němu se dostala živá z Cintry.“

„A křičela hrůzou po nocích, když se jí o něm zdávalo.“

„Přesto ji zachránil. Zapomeň na to, Geralte. Příliš mnoho věcí se změnilo, každý den přináší nové a nové změny. Staré vzpomínky vyvolávají leda úvahy, které nikam nevedou, jen se soužíš. On zachránil Ciri. Je to pravda, nic na ní nezměníš.“

Geralt konečně zvedl zrak od koňské hřívy. Marigold na něj pohlédl, avšak vzápětí uhnul očima.

„Pravdu nezměním,“ zopakoval zaklínač zlým, kovovým hlasem. „Ó ano! Na Thaneddu mi tu pravdu vykřičel do tváře a hlas se mu hrůzou zadrhával, když se díval na ostří mého meče. Ta pravda a ten křik, to měly být argumenty, abych ho nezabil. Nu což, stalo se a nelze to vrátit. Škoda. Měl jsem tehdy na Thaneddu vykročit na novou stezku, dlouhou stezku smrti. Na stezku pomsty, o které by neutichly zvěsti ani za sto let. Takové zvěsti, které by se lidé báli poslouchat po setmění. Rozumíš, Marigolde?“

„Nerozumím.“

„Tak běž k čertu!“

*

Byl to ošklivý rozhovor a zaklínač měl při něm ošklivý výraz. Oj, hrubě se mi nelíbilo, když se dostával do takové nálady a načínal takový soudek.

Nicméně musím přiznat, že obrazné srovnání s kormoránem na mne zaúčinkovalo – znejistěl jsem. Ryba v zobáku, nesena tam, kde ji zabijí, vykuchají a usmaží. Skvělé přirovnání, radostná perspektiva…

Zdravý rozum se však vzpíral takovým úvahám. Konec konců, mám-li pokračovat v rybářských metaforách, kdo jsme vlastně byli? Jen malé rybky. Za takový chudý úlovek nemohl kormorán čekat císařskou milost. Sám navíc též nebyl takovou štikou, jak by nejspíš chtěl, nýbrž stejnou rybkou jako my. V době, kdy válka železným rádlem přeorávala jak země, tak lidské osudy, kdo by se v takové době staral o bezvýznamné rybičky?

Vsadím krk, že v Nilfgaardu si na Cahira nikdo už ani nevzpomněl.

*

Vattier de Rideaux, vicehrabě Eiddon, šéf nilfgaardské armádní kontrarozvědky, se svěšenou hlavou poslouchal císařskou reprimandu.

„Zdá se,“ promlouval Emhyr var Emreis kousavě, „že instituce, která ze státního rozpočtu čerpá třikrát tolik finančních prostředků, co školství, kultura a umění dohromady, není schopna najít jediného člověka. Člověk prostě zmizí a skrývá se, přestože já vydávám nebetyčné sumy na instituci, před kterou se nesmí ukrýt nikdo a nic. Instituci, které jsem dal tolik moci a prostředků, aby mohla nahánět hrůzu dokonce i nevinným, se beztrestně vysmívá osoba, jež se provinila nejtěžší zradou. Můžeš si namlouvat, Vattiere, že když začneš příště hovořit o nezbytnosti štědřejšího financování tajné služby, znovu ochotně sáhnu do státní pokladny. Ani náhodou!“

„Tvá Císařská Výsost,“ odkašlal si Vattier de Rideaux, „nepochybně přijme správné rozhodnutí, když zváží všechna pro i proti – jak nezdary rozvědky, tak i její úspěchy. Tvá Výsost si může být jista, že mrzký zrádce Cahir aep Ceallach neunikne zaslouženému trestu. Vydal jsem příkazy…“

„Neplatím ti za vydávání příkazů, ale za výsledky. Ty jsou mizerné, Vattiere, mizerné! Co je nového ve Vilgefortzově záležitosti? Kde je, u všech ďasů, Cirilla? Co si to huhňáš? Nahlas!“

„Myslím, že by se Tvá Výsost měla oženit s dívkou, kterou držíme na Darn Rowan. Potřebujeme ten sňatek, abychom legalisovali naši vládu v Cintře, uklidnili Skellige, utlumili rebelie v Attre, Streptu, Mag Turga a na Svazích. Musíme vyhlásit všeobecnou amnestii, ať konečně zajistíme klid v týle naší armády, na přístupových a zásobovacích spojnicích… A bezpodmínečně nutná je pro nás v této chvíli neutralita Esterada Thyssena z Koviru.“

„Vím to. Jenže ta z Darn Rowan není ta pravá. Nemohu si ji vzít.“

„Nechť mi Tvá Císařská Výsost odpustí, ale záleží na tom, zda je pravá či nepravá? Současná politická situace vyžaduje slavnostní zásnuby. Nutně. Nevěsta bude mít závoj. A až najdeme pravou Cirillu, dámy se jednoduše vymění.“

„Zbláznil ses, Vattiere?“

„Tu falešnou přece všichni viděli jen letmo. Tu pravou neviděli už čtyři roky ani v její rodné Cintře. Povídá se, že princezna přebývala častěji na Skellige než doma. Ručím za to, že záměnu nikdo nepozná.“

„Ne!“

„Císařská…“

„Ne, Vattiere! Pohněte konečně zadky a přiveďte mi pravou Cirillu. Najděte Ciri. Najděte Cahira. A Vilgefortze, toho především. Poněvadž on má Ciri, jsem si jist.“

„Císařská Výsosti…“

„Poslouchám, Vattiere! Celou dobu poslouchám!“

„Měl jsem svého času podezření, že tak zvaná Vilgefortzova záležitost je obyčejná provokace. Že čaroděj je mrtev anebo uvězněn, zatímco spektakulární lov na něj slouží Dijkstrovi k očerňování Císařství a ospravedlňování jeho krvavých represí.“

„Též mne to napadlo.“

„A přece… V Redanii to nebylo zveřejněno, nicméně já to vím od našich agentů, že Dijkstra odhalil jeden z Vilgefortzových úkrytů a v něm důkazy o čarodějových bestiálních pokusech na lidech. Přesněji na lidských plodech – a na těhotných ženách. Jestli měl Vilgefortz skutečně Cirillu ve své moci, obávám se, že další pátrání…“

„Mlč, u ďasa!“

„Na druhou stranu,“ vyhrkl kvapně Vattier de Rideaux, když spatřil hněvem zrůzněnou tvář svého vládce, „se může jednat o pouhou desinformaci. Za účelem mágova zkompromitování. To by bylo Dijkstrovi podobné.“

„Máš čarodějníka najít a vzít mu Ciri, ne vynášet pochybné soudy! Mor na tebe! Kde je Kalous? Pořád v Geso? Vždyť tam obrátil každý kámen a prozkoumal každou díru v zemi! Vždyť tam děvče není a nikdy nebylo! Vždyť astrolog se zmýlil anebo lhal! To všechno jsou citáty z jeho raportů! Co tam tedy ještě dělá?“

„Je pravda, že činnost koronera Skellena není příliš jasná… V Maechtu, v pevnosti Rocayne si zřídil základnu pro svou jednotku. Vím, dostal ji za úkol sestavit přímo od Tvé Výsosti, ale dovolím si upozornit, že je to nadmíru pochybná sebranka. Podezřelé je i to, že koncem srpna Skellen najal vyhlášeného nájemného zabijáka…“

„Cože?“

„Najal lovce lidí a dal mu za úkol zlikvidovat jednu z lupičských band na území Geso. Sama o sobě je to snaha jistě chvalitebná, je to ale práce císařského koronera?“

„A nepromlouvá z tebe náhodou bledá závist, Vaítiere? Nedodává tvému udání přesvědčivosti a naléhavosti?“

„Konstatuji jen holá fakta, Císařská Výsosti.“

„Fakta chci vidět!“ postavil se rázně císař. „Znudilo mne o nich stále jen poslouchat.“

*

Byl to opravdu náročný den. Vattier de Rideaux byl unaven. Na denním rozvrhu měl sice ještě asi hodinu administrativní práce, která jej měla uchránit před utonutím v nevyřízených dokumentech, ale otřásl se odporem, sotva na papírování jen pomyslel. Ne, nemá cenu se do toho nutit, usoudil nakonec, práce není zajíc – neuteče. Jdu domů… Ne, domů ne. Žena počká. Půjdu za Cantarellou. Za sladkou Cantarellou, v jejímž náručí se tak přenádherně odpočívá.

Nerozhodoval se dlouho. Vstal, vzal si plášť a vyšel z úřadu. Ještě ve dveřích odstrčil štítivým gestem safiánovou složku s dokumenty k podpisu, kterou se mu pokoušel vnutit příliš horlivý tajemník. Zítra! Zítra je také den!

Opustil palác zadním vchodem. Vstoupil do parku, cypřišovou alejí došel k umělému jezírku, ve kterém se dožíval úctyhodného věku sto třiceti dvou let kapr, kterého sem vlastnoručně vypustil císař Torres, o čemž svědčila zlatá pamětní medaile, připevněná ke skřeli olbřímí ryby.

„Dobrý večer, vicehrabě.“

Šéf nilfgaardské kontrarozvědky nenápadným pohybem předloktí uvolnil v rukávě ukrytou dýku. Rukojeť mu sama vklouzla do dlaně.

„Riskuješ, Rience,“ řekl mrazivě. „Zatraceně riskuješ, když v Nilfgaardu ukazuješ tu svoji popálenou tlamu. I když jenom jako magickou teleprojekci.“

„Poznals to? Vilgefortz mi zaručil, že pokud se mě nedotkneš, nezjistíš, že jsem iluze.“

Vattier schoval dýku. Že se čarodějný fámulus zjevil jako projekce, to pouze hádal. Avšak nyní to již věděl přesně.

„Jsi příliš velký zbabělec, Rience,“ prohlásil sebevědomě, „než aby ses tady objevil ve vlastní kůži. Hádám, že víš, co by tě potkalo.“

„Císař se na mě pořád hněvá? I na mého mistra Vilgefortze?“

„Tvoje drzost je odzbrojující.“

„Proklatě, Vattiere. Ujišťuji tě, že stále stojíme na vaší straně, já i Vilgefortz. Přiznávám, že jsme vás chtěli oklamat falešnou Cirillou, ale bylo to v dobré víře, věř mi. Ať se utopím, jestli lžu… Když se pravá princezna ztratila, Vilgefortz předpokládal, že bude lepší falešná než žádná. Domnívali jsme se, že vám to bude jedno.“

„Tvoje drzost přestala být odzbrojující, stala se urážlivá. Nemám v úmyslu ztrácet čas s přeludem, který mě navíc uráží. Až tě dopadnu ve skutečné podobě, popovídáme si déle. Mnohem, mnohem déle, slibuji ti to. Do té doby… Apage, čarodějníku.“

„Nepoznávám tě, Vattiere. Dříve, i kdyby se ti zjevil samotný satanáš, ještě před vymítací formulí by ses neopomněl ujistit, zdali od něho náhodou nemůžeš něco získat.“

Císařský šéfšpión nepoctil projekci ani pohledem, namísto toho sledoval řasami obrostlého šupináče, líně vířícího bahno na dně jezírka.

„Získat?“ zopakoval tázavě a opovržlivě ohrnul rty. „Od tebe? Co ty bys mně mohl nabídnout? Pravou Cirillu? Tvého patrona Vilgefortze? Anebo Cahira aep Ceallach?“

„Stop!“ zvedla iluze mága iluzi ruky. „Řekls to.“

„Co jsem řekl?“

„Cahir. Dáme vám jeho hlavu. Já a můj mistr Vilgefortz.“

„Co kdybys otočil pořadí, Rienci?“ uchechtl se Vattier.

„Myslím to vážně. Vilgefortz vám s mou skromnou pomocí dá hlavu Cahira, syna Ceallachova. Víme, kde se nalézá, budeme-li chtít, chytíme ho jako rybu na udici.“

„Takové máte možnosti, no prosím. Takové dobré špehy ve vojsku exkrálovny Meve.“

„Zkoušíš mě,“ ušklíbl se Rience. „Nebo opravdu nevíš? Nejspíš to druhé. Cahir, vážený vicehrabě, je… My víme, kde je. Víme, kam má namířeno, víme v jaké společnosti. Chceš jeho hlavu? Dostaneš ji.“

„Hlavu,“ pousmál se Vattier, „která nebude moci podat svědectví o tom, co se skutečně stalo na ostrově Thaneddu.“

„Tak to bude rozhodně lepší,“ řekl cynicky čarodějův fámulus. „Proč dávat Cahirovi možnost mluvit? Naším úkolem je zmírnit, nikoliv prohloubit nevraživost mezi Vilgefortzem a Emhyrem. Předám ti mlčící hlavu Cahira aep Ceallach. Dovolím ti, abys to nastrojil jako svou, výlučně svou zásluhu. Zařídím to do tří týdnů.“

Prastarý kapr v zahradním jezírku zvolna pohyboval prsními ploutvemi. Obluda, pomyslel si Vattier, ta musí být moudrá za tolik let. Jenže k čemu je rybě moudrost? Stále stejné bahno a stejné lekníny.

„Tvoje cena, Rience?“

„Maličkost. Kde je a co tam provádí Stefan Skellen?“

*

„Řekl jsem mu, co chtěl vědět,“ protáhl se Vattier de Rideaux blaženě v poduškách a začal si pohrávat s pramenem zlatých vlasů Carthie van Canten. „Víš, má sladká, v těchto věcech musím postupovat moudře. Moudře, to znamená konformně. Nepřizpúsobím-li se, nezůstane mi nic než páchnoucí voda a shnilé bahno v jezírku. Co na tom, že jezírko má mramorové břehy a je pár kroků od paláce? Nemám pravdu, miláčku?“

Carthia van Canten, zvaná mazlivě Cantarella, neodpověděla. Vattier ani žádnou odpověď neočekával. Dívka měla osmnáct let a – řečeno velmi ohleduplně – nebyla žádnou myslitelkou. Její zájmy se – alespoň v současnosti – omezovaly na provozování sexu s – alespoň v současnosti – Vattierem. V této činnosti oplývala Cantarella přirozeným nadáním, v němž se snoubila zapálenost s technikou a dychtivost s uměním. To však nebylo nejdůležitější.

Cantarella zbytečně mnoho nemluvila, zato však dokázala ochotně a trpělivě naslouchat. U Cantarelly bylo možno si odpočinout, uvolnit se nejen tělesně, nýbrž i psychicky.

„Člověk se v takové službě dočká pouze výčitek,“ stěžoval si císařský šéfšpión. „Že jsem nenašel nějakou Cirillu! To je mu málo, že díky práci mých lidí slaví armáda úspěchy? Že generální štáb zná dopředu každý pohyb nepřítele? Že nejednu tvrz, kterou by vojska týdny dobývala, mu vydali moji agenti? Kdepak, to nikdy neocení. Důležitější je nějaká cintránská holka!“

Rozhořčeně supící Vattier vzal z Cantarelliny ruky pohár naplněný proslulým Est Est z Toussaintu, znamenitým vínem sklízeným v době, kdy imperátor Emhyr var Emreis byl malým, nároků na trůn zbaveným a ukřivděným chlapcem, a Vattier de Rideaux mladým, bezvýznamným oficírkem.

Byl to dobrý ročník. Pro vína.

Vattier usrkával, laskal milenčina nádherná ňadra a hovořil. Cantarella byla skvělá posluchačka.

„Stefan Skellen, miláčku,“ promlouval špión, „je mistr intrik a machinací. Ale já budu vědět, co má za lubem, ještě dříve než se k němu dostane Rience. Mám tam svého člověka… Blízko Kalouse… Velice blízko…“

Cantarella pomalu rozvázala šerpu na Vattierově županu a sklonila se. Muž ucítil její dech a nahlas vzdychl v očekávání rozkoše. Talent, pomyslel si. A vzápětí mu měkký, horký dotek sametových rtů vyhnal z hlavy všechny neodbytné myšlenky.

Carthia van Canten zvolna, obratně a zkušeně působila Vattierovi de Rideaux rozkoš. Neměla talent jen v tomto směru. Leč o tom neměl náčelník císařské rozvědky ani potuchy.

Netušil, že navzdory zdání disponuje jeho krásná milenka dokonalou pamětí a bystrou inteligencí.

Všechno, o čem se zmínil, každou informaci, každé slovo, jež před ní vyslovil, Cantarella již nazítří zopakovala Assire var Anahid.

*

Jsem si jist, že v Nilfgaardu už na Cahira všichni zapomněli – včetně jeho snoubenky, pokud nějakou měl.

Ale o tom později, nyní se vraťme na levý břeh Jarugy. Postupovali jsme co možná nejrychleji k východu, abychom se brzy dostali na Caed Dhu. Tam prý měli sídlo druidové, kteří byli schopni rozluštit podivné sny, které tížily Geralta, a podle nich odhalit místo pobytu Ciri z Cintry. Jeli jsme lesy Horního čili Levobřežního Zaříčí, divokou a takřka neobydlenou krajinou mezi Jarugou a severní stranou pohoří Amell. Na západě se rozkládala jezernatá oblast, jejíž název mi již vypadl z paměti, východním směrem leželo údolí Dol Angra.

Co paměť sahala nečinil si na tuto zemi nikdo zvláštní nároky, proto nebylo nikdy jasné, komu patří a kdo v ní vládne. V Temerii, Soddenu, Cintře či Rivii se čas od času našel panovník, jenž vyhlásil Levobřežní Zaříčí za součást své državy a dokonce se zde pokoušel umístit opěrné body, avšak ničí nadvláda v tomto zapomenutém koutě světa neměla dlouhého trvání. Potom sem přes hory Amell pronikly nilfgaardské jednotky a veškeré kraje na jih od Jarugy připadly císařství. Ve chvíli, kdy píšu tyto řádky obsadila císařská armáda rovněž rozsáhlá území severně od Velké řeky, avšak pro nedostatek informací nedovedu posoudit, kam až pronikla.

Dovol, vážený čtenáři, abych se vrátil na Zaříčí. Chtěl bych se zmínit o tom, že se zde mnohé historické události přihodily vlastně náhodou, jakožto vedlejší produkt vnějších sil. Nebývalo zvláštností, že dějiny některého teritoria tvořili vesměs lidé zvenčí. Cizinci tedy bývali příčinou takřka všech událostí, jejichž následky ovšem nesli místní.

Na Zaříčí toto pravidlo doléhalo v celé své tíži.

Zaříčí mělo své obyvatele, rodilé Zaříčany. Neustálá existenční nejistota a střídající se vrchnost je nakonec změnily ve vyděděnce. Osady lehly popelem, na ruiny usedlostí a neobdělávaná pole se vrátil prales. Karavany se vyhýbaly zanedbaným, nebezpečným cestám, obchod upadl. Z těch nemnoha Zaříčanů, kteří se nevystěhovali, se časem stali zdivočelí barbaři. Od rosomáků a medvědů se lišili snad jen tím, že nosili kalhoty. Alespoň někteří. Valnou měrou to byl zvlčilý a zaostalý lid.

A zcela ztratil smysl pro humor.

*

Brtníkova tmavovlasá dcera prudkým pohybem hlavy odhodila překážející copy na záda a dál usilovně točila kamenným mlýnkem. Marigoldova snaha zatím nikam nevedla: dívka jakoby jeho slova vůbec neslyšela. Trubadúr předstíral, že usouženě vzdychá a obrací oči ke stropu, ale významně zamrkal na ostatní, aby viděli, že se nevzdává.

„Pusť mě ke klice,“ usmíval se sladce a byl ochota sama. „Já roztočím žernovy a ty mezitím skočíš do sklípku pro pivo. Přece tu někde musíte mít aspoň malý soudek. Že mám pravdu, krasavice?“

„Nechej holku v klidu pracovat, pane!“ zavolala od plotny rozhněvaně hospodyně, vysoká, štíhlá a na svůj věk velmi hezká žena. „Říkala jsem ti přece, že žádné pivo nemáme.“

„Nejmíň tucetkrát,“ dodal brtník. Přerušil rozhovor se zaklínačem a upírem, aby podpořil svou manželku. „Pivem vás sice pohostit nemůžeme, ale upečeme vám placky s medem, to si pošmáknete. Ale napřed nechej dcerku namlít mouku, pane, poněvadž bez mouky ani čaroděj placky nevykouzlí. Dej už té naší holce pokoj.“

„Slyšels, Marigolde. Padej od toho děvčete a pusť se do něčeho užitečného. Nebo aspoň piš paměti.“

„Jenže já bych se před jídlem rád napil. Mám trochu bylinek, spařím si čaj. Babko, nevaříš náhodou vodu? Vařící vodu, ptám se, máš tady?“

U ohniště sedící stařenka, brtníkova matka, zvedla zrak od punčoch, které právě látala.

„To víš, holoubku, že ano,“ zašišlala. „Ale už vystydlou.“

Marigold si povzdechl a resignovaně se posadil ke stolu, u něhož jeho druhové hovořili s brtníkem, na kterého časně ráno narazili v lese. Muž byl neveliký, leč ramenatý, černý a příšerně zarostlý, nebylo divu, že když znenadání vyběhl z houští, měli poutníci nahnáno – vzali ho za lykantropa. Nejsměšnější na tom bylo, že první, kdo vykřikl: „Vlkodlak! Vlkodlak!“ byl upír Regis. Zavládl zmatek, ale věc se ihned vysvětlila a brtník, třebaže navenek vypadal jako morous, se projevil jako pohostinný a dobrosrdečný chlapík. Vděčně přijali pozvání do jeho srubu. Srub stál na mýtině a brtník jej obýval se svou matkou, manželkou a dcerou. Obě mladší ženy byly překvapivě krásné, byť poněkud nevšedním způsobem – očividně se v jejich rodu vyskytla nějaká dryáda nebo hamadryáda.

Při rozhovoru se brtník pokoušel budit zdání, že se s ním dá bavit výlučně o včelách, rojích, brtích, plástvích, mednících, česnech, vykuřování, podmetání či medobraní, avšak záhy přišli na to, že není žádný hlupák.

„Polityka? Co nového v polityce? Jářku, jako obyčejně. Berně jsou čím dál vyšší. Šest hrnců medu a dvacet liber vosku. Celé dny, od svítání do soumraku trávím v lese, honím se od klátu ke klátu… Komu platím daně? Copak já vím, kdo tady právě vládne? Poslední dobou nějaký principál nebo jak mu to v nilfgaardské řeči říkají. Prý jsme teďka impyriální prevence. Za med, co prodám, mi platí impyriálním penízem, co je na něm vyražený nilfgaardský císařpán. Podle kontrfaje náramně vznešený, i když tvrdý, to je hned vidět. Ten…“

Dva psi, černý a rezavý, usedli naproti upírovi, zvedli tlamy a začali táhle výt. Brtníkova hamadryáda se otočila od plotny a přetáhla je koštětem.

„Zlé znamení,“ poznamenal hospodář, „když psi v bílý den takhle vyjí. Jářku… O čem jsem to měl povídat?“

„O druidech z Caed Dhu.“

„Aha! Tak to nebyly špásy, panstvo? Vážně máte namířeno k druidům? Omrzel vás život, či co? Vždyť vám půjde o krk! Jmelaři každého, kdo se opováží strčit nos do jejich doubrav, polapí a na pomalém ohni upečou.“

Geralt pohlédl na Regise, upír na něj mrkl. Oba dobře znali pomluvy, které se o druidech tradovaly – všechny do jedné vymyšlené. Milwa a Marigold však začali naslouchat se zvýšeným zájmem a špatně skrývaným znepokojením.

„Někteří povídají,“ pokračoval brtník, „že jmelaři se mstí za to, že Černí vtrhli do jejich posvátných hájů a začali je pobíjet jako nepřátele. Jiní se dušují, že začali druidi, když zabili pár císařských. Jak to bylo doopravdy, to se už asi nikdo nedoví. Ale jedno je jisté: druidi chytí každého vetřelce, strčí ho do Proutěné baby a v té ho zaživa upálí. Jít mezi ně, zaručená smrt.“

„My se nebojíme,“ řekl nevzrušeně Geralt.

„Věru,“ změřil si brtník pohledem zaklínače, Milwu i Cahira, jenž se byl podívat na koně a nyní se vrátil do srubu. „Hned jsem na vás viděl, že se ledasčeho neleknete, že jste dobře ozbrojení a v boji kalení. S takovými, jako jste vy, bych neměl strach cestovat. Jářku… Ale jmelaři už nesídlí na Černém polesí, vaše cesta tam by byla k ničemu…“

„Jak to?“

„Jednoduše. Jmelaři šli pryč. Nilfgaarďani je vyhnali z Caed Dhu.“

„Kam?“

Zaříčan se zahleděl na svou hamadryádu a neodpověděl.

„Kam?“ zopakoval zaklínač.

Před upíra se posadila mourovatá kočka a dlouze zamňoukala. Hamadryáda ji přetáhla koštětem.

„Zlé znamení, když kočka v bílý den takhle mňouká,“ řekl brtník stísněně. „Totiž druidi… Odešli na Svahy. Jak říkám, na Svahy.“

„Dobrých šedesát mil na jih,“ odhadl Marigold vzdálenost veskrze spokojeným, ba rozradostněným hlasem. Okamžitě se zarazil, když uviděl zaklínačův pohled.

Rozhostilo se ticho, v němž bylo slyšet jen neodbytné mňoukání kočky vyhnané na dvůr.

„Koneckonců,“ ozval se upír, „jaký je v tom pro nás rozdíl?“

*

Jitro následujícího dne jim uchystalo další překvapení. A hádanku, která však byla snadno a rychle zodpovězena.

„Aby mě mor…“ zahučela Milwa, kterou probudil a z lože vyhnal nečekaný hluk. „Pojď se podívat, Geralte.“

Na mýtině byl houf lidu. Na první pohled se dalo odhadnout, že mají před sebou pět či šest rodin brtníků. Zaklínačovo zkušené oko rozeznalo mezi příchozími rovněž několik traperů a přinejmenším jednoho smolaře. Po rychlém přepočítání zjistil, že se zde sešlo dvanáct mužů, deset žen, deset výrostků obého pohlaví a stejný počet malých dětí. Ke shromáždění patřilo ještě šest povozů, dvanáct volů a deset krav, čtyři kozy, stádo ovcí a něco psů a koček, jejichž štěkání a mňoukání nebylo v tuto denní dobu v žádném případě dobrým znamením.

„Zajímalo by mne,“ protřel si oči Cahir, „co má tohle znamenat?“

„Malér, co jiného,“ odpověděl mu Marigold, vytřepávaje si z vlasů stébla slámy. Regis mlčel a tvářil se užasle.

„Račte k snídani, panstvo,“ hlaholil jejich známý brtník, přicházeje k seníku ve společnosti urostlého muže. „Jídlo je na stole. Ovesná kaše se smetanou a s medem… A tady, dovolte mi představit, tohle je náš předák, brtný Jon Cronin…“

„Těší mne,“ zalhal zaklínač, ale úklonu muži neoplatil, také proto, že ho po ránu ukrutně rozbolelo koleno. „Kdo sem svolal ten tábor lidu?“

„Jářku…“ poškrábal se Zaříčan v ježatých vlasech. „Víš, pane, zima je za dveřmi… Roje jsme přenesli do nových klátů, včelstva zazimovali. Je čas vyrazit na Svahy, do Riedbrune. Med a vosk prodat, dávky odevzdat, přezimovat… Jenomže v těchto neklidných časech není v lesích bezpečno pro bezbranné lidi…“

Brtný Cronin si odkašlal. Brtník se podíval Geraltovi do tváře a mimoděk se přikrčil.

„Vy jste ozbrojení,“ zamumlal. „Odvážní a zběhlí v boji, to se hned pozná. S vámi se není čeho bát… Ale ani vám to nebude na škodu… My známe každou stezku, každou pěšinu, každé houští a každý močál… A navíc vás cestou budeme živit.“

„Tak druidové,“ poznamenal sžíravě Cahir, „odešli z Caed Dhu. A právě na Svahy. To je mi ale shoda okolností.“

Geralt pomalu přistoupil k Zaříčanovi. Oběma rukama hopopadl za halenu na prsou. Avšak zamyslel se, nešťastníka pustil a uhladil mu zmuchlaný oděv. Nic neřekl. Na nic se nezeptal. Přesto si brtník pospíšil s vysvětlením:

„Mluvil jsem pravdu! Přísahám! Ať se do země propadnu, jestli jsem vrdlouhal. Na Caed Dhu jmelaře nenajdete. Odešli…“

„Na Svahy, že jo?“ zavrčel Geralt. „Právě tam, kam máte namířeno i vy, holoto. Přišla by vám vhod ozbrojená eskorta, co? Mluv, chlape! Ale dej si pozor, aby se pod tebou země opravdu nerozestoupila!“

Zaříčan sklopil zrak a poděšeně se podíval na trávník pod svýma nohama. Geralt významně mlčel. Milwa konečně pochopila, oč jde, a ošklivě zaklela. Cahir pohrdavě frkl.

„Nuže?“ pobídl brtníka zaklínač. „Kde najdu druidy?“

„Kdo… Kdo ví, pane, kde jsou,“ vykoktal konečně brtník. „Ale na Svazích by být mohli… Stejně dobře, jako kdekoliv jinde. Na Svazích rostou hluboké staré lesy, takové, co se v nich druidi s oblibou usazují…“

Za mužovými zády už vedle brtného stály i obě hamadryády, matka s dcerou. Štěstí, že je dcerka po matce, a ne po otci, pomyslel si mimoděk Geralt, brtník se ke své ženě hodí jako kňour k lani. Sledoval, jak se za hamadryádami shromažďují další ženy, ne tak půvabné, leč s podobně prosebnými pohledy.

Pohlédl na Regise, nevěda, zda se má smát či láteřit. Upír pokrčil rameny.

„Celkem vzato,“ promluvil rozšafně, „má ten taškář pravdu, Geralte. Opravdu je možné, že se druidové přestěhovali na Svahy. Lze tam nalézt dostatek míst, které by jim vyhovovaly.“

„Chceš mi tvrdit,“ zahleděl se něj zaklínač ledovým zrakem, „že ta možnost je tak velká, abychom neplánovaně změnili směr a vydali se nazdařbůh s touhle pakáží na krku.“

Regis opět pokrčil rameny.

„Jaký je v tom rozdíl? Považ. Druidové nejsou na Caed Dhu, ten směr můžeme tedy vyloučit. Návrat za Jarugu, hádám, rovněž nepřipadá v úvahu. Všechny ostatní cesty jsou však pro nás stejně dobré.“

„Skutečně?“ rovnal se chlad zaklínačova hlasu chladu jeho zraku. „A která z těch cest je podle tebe nejpravděpodobnější? Společná s tímhle procesím? Nebo docela jiná? Troufáš si ve své bezbřehé moudrosti určit správný směr?“

Upír se pomalu otočil k brtníkovi, brtnému, hamadryádám a ostatním ženským.

„Čehopak se tak bojíte, dobří lidé,“ zeptal se vážně, „že potřebujete eskortu? Co vám nahání tolik strachu? Odpovězte upřímně.“

„Och, milostpane,“ zbledl Jon Cronin, že by se v něm krve nedorezal. „Že se ptáš? Vždyť naše cesta vede přes Mokrostrachy! Tam se, panečku, můžeš nadít hrůzostrašných věcí. Číhají tam bručolaci a laubtrageni a endriagy a jinožky a všelijaké jiné příšery. Je to sotva dvě neděle, co na mého zeťáka vyskočil z křoví hejkal. Chudák zeť akorát zachrčel a vypustil ducha. Divíš se, že se tamtudy bojíme, kór když máme s sebou ženské a děcka? He?“

Upír se podíval na Geralta a v jeho obličeji nebylo ani stopy po veselosti.

„Moje bezbřehá moudrost,“ řekl, „mi radí, kterým směrem se máme vydat. Nemám pochyb, že je to nejvhodnější směr pro řádného zaklínače.“

*

Vyrazili jsme na jih, na Svahy. Tak se zde říkalo podhůří Amellských hor. Museli jsme vyhlížet jako tlupa nomádů: mladá děvčata, brtníci, trapeři, ženy, děti, mladá děvčata, chovné zvířectvo, hospodářské a domácí vybavení, mladá děvčata. A hrozně moc medu. Všechno bylo ulepené od medu. I ta děvčata.

Putovali jsme rychlostí pěších a povozů, nicméně během celodenního pochodu jsme dokázali bez obtíží urazit stejnou vzdálenost jako kdykoli předtím. To proto, že jsme nebloudili – brtníci znali skutečně každou stezku, pěšinu a brod. Ani jsme netušili, jak se nám jejich znalost lesů bude hodit. Začalo mrholit, pršet a zakrátko celé zatracené Zaříčí utonulo v mlze husté jako mléko. Bez pomoci těch zkušených zálesáků bychom nepochybně zabloudili a bídně utonuli v některé z tamějších slatin. Nemuseli jsme si obtížně obstarávat potravu, dostávali jsme najíst do sytosti, třebas prostě. A po jídle jsme se dokonce mohli napár chvil natáhnout břichem vzhůru.

Zkrátka se nám vedlo skvěle. Dokonce i zaklínač, ten starý mrzout a bručoun, se začal častěji usmívat a radovat ze života, neboť vypočítal, že urazíme denně patnáct mil, což se nám po odchodu z Brokilonu nikdy nepovedlo. Na práci neměl zhola nic, protože obávané Mokrostrachy byly sice mokré ažaž, ale nepotkali jsme tam ani jedinou příšeru. Jen po nocích v okolí kvíleli hejkalové, naříkaly lesní plačky a na třasoviskách tančila bludná světélka – nic zvláštního.

Popravdě nás trochu znepokojovalo to, že opět jedeme celkem náhodně zvoleným směrem a bez určitého cíle, avšak upír Regis trefně poznamenal, že lépe je jít bez cíle vpřed, než bez cíle přešlapovat na místě – neřkuli bez cíle couvat zpátky.

*

„Marigolde! Upevni pořádně ten svůj futrál. Byla by škoda, kdyby spadl a půl století poesie se ztratilo někde v kapradí.“

„Žádný strach. Neztratím ho ani si ho nenechám vzít, na to vemte jed. Nikdo na světě mi ten tubus nemůže sebrat, leda by překročil mou tuhnoucí mrtvolu. Smím vědět, Geralte, co je důvodem tvého pobaveného smíchu? Dovol mi hádat… Vrozený kretenismus?“

*

Stalo se, že skupina archeologů z university v Castell Graupian odkryla při vykopávkách v lokalitě Beauclaire pod mocnou, o ničivém požáru svědčící vrstvou popela a zuhelnatělého dřeva vrstvu ještě starší, datovanou do XIII. století. Zde vědci objevili zbytky jílem a vápennou maltou pojeného zdiva a v kaverně za ním dva dokonale zachovalé lidské skelety: mužský a ženský. Vedle pozůstatků se nacházely zbraně, množství drobných artefaktů a především objev prvořadého významu – přibližně třicet palců dlouhá trubice z tvrzené kůže. Na kůži byl vyražen erb se setřenými barvami, leč rozeznatelnými heraldickými motivy orlic a rout. Vedoucí skupiny profesor Schliemann, vynikající odborník na sfragistiku období Temna, identifikoval erb jako znak Rivie, starodávného, dosud přesně nelokalizovaného království.

Vzrušení badatelů dosáhlo vrcholu, neboť v takových pouzdrech bývaly v době Temna uchovávány cenné písemnosti. Podle váhy musel tubus obsahovat značné množství papíru anebo pergamenu a jeho zachovalost opodstatňovala předpoklad, že dokumenty v něm uschované budou čitelné a schopné vrhnout světlo na temnotami zahalené věky. Dávná minulost se chystala vydat svědectví! Byl to nebývalý úspěch, vítězství vědy, při němž se nesmělo nic ponechat náhodě. Z Castell Graupian byli prozíravě povoláni přední lingvisté a znalci mrtvých jazyků a rovněž specialisté, jenž by byli schopni otevřít tubus bez sebemenšího poškození cenného obsahu.

Táborem se mezitím rozletěly zvěsti o „pokladu“. Donesly se také k uším tří nádeníků najatých k nekvalifikované práci s lopatou, kteří byli známi jako Zdyb, Cip a Kamil Ronstetter. Přesvědčeni, že zmíněný tubus je plný zlata, tři kopáči v noci neocenitelný nález ukradli a utekli s ním do lesa. Tam zapálili malý ohníček a sesedli se okolo něj.

„Na co furt čekáš?“ řekl Cip Zdybovi. „Rozdělej tu zkurvenou rouru!“

„Nejde to,“ postěžoval si Zdyb. „Drží jak kurva!“

„Tak na ni, kurva, fest dupni!“ poradil Kamil Ronstetter. Pod Zdybovým podpatkem povolil uzávěr a vzácný obsah se vysypal na zem.

„Kurva práce!“ vykřikl překvapený Cip. „Co to je?“

Otázka to byla hloupá, poněvadž na první pohled poznali, že jsou to archy papíru. Proto Zdyb neodpověděl, ale zvedl jeden list a přidržel si ho těsně před nosem. Dlouho si prohlížel nesrozumitelné znaky.

„Popsanej papír,“ prohlásil autoritativně. „To sou jakýsi zkurvený litery!“

„Litery?“ vyjekl Kamil Ronstetter a leknutím zesinal. „Napsaný písmena? Kurva, to je pech!“

„Napsaný bosoráctvo!“ zablekotal Cip, drkotaje zuby. „Začarovaný písmena! Nešahej na to, kurva! Od takovýho kurevstva můžeš chytit prašivinu!“

Takovou věc nebylo třeba Zdybovi opakovat dvakrát, v tu chvíli hodil listinu do ohně a roztřesené ruce si důkladně utřel do kalhot. Kamil Ronstetter neotálel a skopal do ohniště ostatní lejstra – aby tady to svinstvo nenašel ještě nějaký jiný nešťastník. Potom se trojlístek chvatně vzdálil z toho místa. Neocenitelná písemná památka období Temna hořela vysokým, jasným plamenem. Krátkou chvíli historie promlouvala tichým šelestem v žáru se kroutícího a černajícího papíru. Potom plamen uhasl a zkurvené temnoty zahalily zemi.

Houvenagel Dominicus Bombastus: *1239, velkoobchodník z Ebbingu, zbohatl rozsáhlou podnikatelskou činností a usadil se v Nilfgaardu. Těšil se přízni několika císařů, za vlády imperátora Iana Calweita jmenován purkrabím a županem venendalským a místodržitelem neweugenským. Ve funkci dvorního rady ovlivňoval H. mnohá císařova rozhodnutí a rozvíjel všestrannou společenskou aktivitu. †1301. Ještě v Ebbingu proslul H. svou nezištnou charitativní činností, podporoval potřebné a nemajetné, zakládal sirotčince, starobince a špitály. Jako milovník krásných umění a fyskultury založil v metropoli divadlo a stadion, přičemž obě stavby nesou dodnes jeho jméno. Je považován za příslovečný vzor poctivosti, čestnosti a obchodního ducha…

Effenberg a Talbot:

Encyclopaedia Maxima Mundi, sv. VII

KAPITOLA ČTVRTÁ

„Nechť svědkyně uvede svoje příjmení a jméno.“

„Selborne Kenna. Promiňte, Joaraia.“

„Profese?“

„Služby všeho druhu.“

„Svědkyně hodlá vtipkovat? Připomínám svědkyni, že stojí před Císařským tribunálem ve věci velezrady. Na výpovědi svědkyně záleží život mnoha lidí, neboť jediný trest za zločin velezrady je smrt. Dále by si měla svědkyně uvědomit, že ona sama nestojí před tímto tribunálem jako svobodná osoba, ale že byla předvedena z vyšetřovací vazby. Zda se vrátí do citadely nebo zda bude propuštěna na svobodu, záleží pouze na ní. Tribunál ztrácí čas touto dlouhou tirádou výlučně proto, aby svědkyni explikoval, jak trestuhodné jsou v soudní síni podobné žerty a kratochvíle. Nejsou pouze nepřístojné, nýbrž hrozí taktéž vážnými důsledky. Tribunál dává svědkyni půl minuty na rozmyšlenou, potom položí svou otázku znovu.“

„Už jsem se rozmyslela, velkomožný pane soudce.“

„Na tento soud se obrací oslovením ‚vysoký tribunále‘. Povolání svědkyně?“

„Jsem vnímačka, vysoký tribunále. Hlavně ve službách císařské rozvědky, to značí…“

„Tribunál vyžaduje odpovědi konkrétní a stručné. Bude-li nezbytné podrobnější vysvětlení, sám o ně požádá. Soudu je známa skutečnost, že svědkyně spolupracovala s imperiální tajnou službou. Nechť však svědkyně uvede do protokolu, co přesně znamená výraz vnímačka, jenž použila pro označení své profese?“

„Mám čistou é-es-pé, tedy psí prvního typu bez možnosti pé-ká. Konkrétně jsem schopna slyšet cizí myšlenky, rozmlouvat na dálku beze slov s čarodějem, elfem anebo jiným vnímačem. A rozkazovat myšlenkou. To znamená přimět někoho, aby vykonal to, co chci já. Mohu také provádět prekog, ale jen ve spánku.“

„Do protokolu budiž uvedeno, že svědkyně Joanna Selborne je psíonička způsobilá extrasensorické percepce. Je telepatka a teleempatka, v hypnotickém stavuje schopna predikce, avšak nemá psychokinetické nadání. Vzhledem k těmto faktům soud svědkyni varuje, že používání magie jakož i veškerých mimosmyslových schopností je v soudní síni přísně zakázáno. Pokračujme ve výslechu. Kdy, kde a za jakých okolností svědkyně přišla do styku s případem osoby, vydávající se za Cirillu, princeznu Cintry?“

„O tom, že je to nějaká princezna Cirilla, jsem se dověděla až v base… Chtěla jsem říci ve vazbě, vysoký tribunále. Při vyšetřování. Tehdy mi bylo řečeno, že je to ta samá, kterou jsem poznala jako Falku anebo Cintránku. A ty okolnosti musím vyložit popořádku, kvůli srozumitelnosti. Bylo to tak: v jedné krčmě v Etolii mě zlanařil Dacre Silifant, ten, co tamhle sedí…“

„Žádám o zaprotokolování, že svědkyně Joanna Selborne identifikovala obžalovaného Silifanta bez vyzvání. Ať svědkyně pokračuje…“

„Dacre, velkomožný tribunále, verboval hanzu… Tedy zbrojný oddíl. Samé chlapy a ženské jaksepatří… Dufficey Kriel, Neratin Ceka, Chloe Stitz, Andres Vierny, Til Echrade… Žádný z nich už nežije, prosím pěkně. Ti, co přežili, sedí všichni tuhle pod stráží…“

„Ať svědkyně uvede přesně, kdy došlo k setkání s obviněným Silifantem.“

„Loni v srpnu, někdy ke konci měsíce, na přesné datum si nevzpomínám. Ale určitě to bylo ještě v srpnu, a ne až v září, poněvadž na loňské září do nejdelší smrti nezapomenu. Dacre už o mně leccos zaslechl, poněvadž na mě rovnou vybalil, že do hanzy potřebuje vnímačku, takovou, která se nebojí magie ani mágů. Ta fuška, tvrdil, je pro císaře a pro impérium, je slušně placená a komandýrem bude sám Kalous, ve vlastní osobě.“

„Když se svědkyně zmínila o Kalousovi, měla na mysli Stefana Skellena, císařského koronera?“

„To se rozumí. Koho jiného?“

„Žádám o zaprotokolování. Kdy a kde se svědkyně poprvé setkala s koronerem Skellenem?“

„Čtrnáctého září ve fortu Rocayne. Rocayne, vznešený tribunále, je pohraniční pevnůstka na obchodní stezce z Maechtu do Ebbingu, Geso a Metinny. Dacre tam přivedl naši hanzu, celkem patnáct jezdců. Všech dohromady nás bylo dvaadvacet, poněvadž další už čekali v Rocayne pod velením Oly Harsheima a Berta Brigdena.“

*

Dřevěná podlaha zaduněla pod těžkými čižmami, zařinčely ostruhy a zbraně.

„Zdravím tě, pane Stefane.“

Kalous nejenže nevstal, ale ani se neobtěžoval sundat nohy se stolu. Jen velkopanským gestem pokynul rukou.

„No konečně,“ poznamenal znuděně. „Nechals na sebe dlouho čekat, Silifante.“

„Dlouho?“ podivil se Dacre Silifant. „No to je paráda. Dal jsi mi, pane Stefane, čtyři neděle na to, abych zverboval tucet nejlepších bohatýrů, co najdu v císařství a okolí. Abych ti přivedl takovou hanzu, kterou dát dohromady trvá třebas celý rok. Stihl jsem to za dvacet dva dny. Neškodila by trocha uznání.“

„Nerad bych se uspěchal s nějakou chválou,“ odtušil chladně Skellen, „dokud jsem tu tvoji smečku neviděl.“

„Pojďme se podívat rovnou. Tohle jsou moji a teď i tvoji seržanti, pane Stefane. Neratin Ceka a Dufficey Kriel.“

„Zdravím vás,“ rozhodl se Kalous konečně vstát. Vstali rovněž jeho adjutanti. „Seznamte se, pánové. Ola Harsheim. Bert Brigden.“

„My se dobře známe,“ potřásl Dacre Silifant rázně pravicí Oly Harsheima. „Pod starým Braibantem jsme rebelii v Nazairu potlačovali. To byly časy, co, Olo? Koně se po kopyta brodili v krvi. A pan Brigden, jestli se nepletu, je z Gemmery? Sloužil u Pacifikátorů? Najdeš v mém oddíle staré známé, pár Mírotvůrců jsem najal.“

„Netrpělivě čekám, kdy mi je ukážeš,“ ozval se Kalous. „Půjdeme?“

„Moment,“ požádal Dacre. „Neratine, běž a postav oddíl k raportu, ať si před panem koronerem neutrhneme ostudu.“

„Ten anebo ta Neratin Ceka?“ přimhouřil oči Kalous, dívaje se za odcházejícím poddůstojníkem. „Má to být chlap nebo ženská?“

„Pane Skellene,“ odkašlal si Silifant, ale když se rozhodl zastat svého člověka, měl pevný hlas a neuhýbavý pohled. „Přesně to nevím. Navenek je to muž, ovšem docela jistý si nejsem. Zato jsem si jist tím, jaký je Neratin Ceka seržant. To, na co ses ráčil zeptat, by pro mne mělo význam, kdybych ho chtěl žádat o ruku. Nechci. Ty snad ano, koronere?“

„Máš pravdu,“ uznal po krátkém zamyšlení Skellen. „Co je nám po tom? Půjdu si prohlédnout tu tvoji chásku, Silifante.“

Neratin Ceka, člověk neurčitého pohlaví, neztrácel čas. Když Skellen a jeho pobočníci vyšli na nádvoří pevnosti, oddíl byl nastoupen ve vyrovnaném šiku – ani jedna koňská hlava nevyčnívala více než o píď před ostatní. Kalous spokojeně zamručel. Ucházející banda, pomyslel si. Ech, kdyby nebylo té politiky, dalo by se s takovou rotou vyrazit do pohraničí. To by se rabovalo, pálilo, znásilňovalo, zabíjelo. Zase by se člověk cítil jako zamlada… Ech, kdyby nebylo té všivé politiky!

„Co na ně říkáš, pane Skellene?“ zeptal se Dacre Silifant zrudlý vzrušením. „Jak ohodnotíš moje sokolíky?“

Kalous klouzal pohledem z postavy na postavu, z obličeje na obličej. Některé členy hanzy znal osobně – lépe či hůře. O jiných pouze slyšel, znal jejich pověst.

Til Echrade, světlovlasý elf, zvěd gemmerských Pacifikátorů. Rispat La Pointe, šikovatel u téže jednotky. Další z Gemmerů byl Cyprian Fripp mladší. Skellen byl při popravě staršího. Oba Frippové byli známi svými sadistickými sklony.

V sedle strakaté kobyly se vyzývavě nakrucovala Chloe Stitz, zlodějka. Příležitostně pracovala pro tajnou službu. Kalous kvapně uhnul pohledem před jejíma nestydatýma očima a drzým úsměškem.

Andres Vierny, Nordling z Redanie, rváč. Stigward, renegát ze Skellige, pirát. Děde Vargas, čert ví odkud, zabiják z povolání. Kabernick Turent, zabiják ze záliby. A další a další. Všichni jsou si podobní, pomyslel si Skellen. Bratrstvo, v němž jsou si všichni podobní, stačí zabít několik lidí. Stejné pohyby, gesta, řeč, oděv, zbraně.

Stejné oči. Nevzrušené, ledové, prázdné a nehybné jako oči jedovatých hadů. Takové oči nedokáže nic změnit, ani nejhorší zločin.

„Tak jak, pane Stefane?“

„Není to nejhorší. Obstojná hanza, Silifante.“

Brunátný Dacre zasalutoval po gemmersku – zaťatou pěstí.

„Měl jsem speciální přání,“ připomenul Skellen. „Chtěl jsem pár takových, kteří mají nějaké zkušenosti s magií. Kteří se nebojí kouzel a čarodějů.“

„Pamatoval jsem na to. Je tu přece Til Echrade. Kromě něho, pohleď na tu vysokou ženu na kaštance, tu vedle Chloe Stitz…“

„Později ji ke mně přivedeš.“

Kalous se opřel o zábradlí a zaklepal o ně okovanou rukojetí biče.

„Nazdar, hasso!“

„Zdar, pane koronere!“

„Mnozí z vás,“ promluvil Skellen, když utichla ozvěna hromového zařvání bandy, „se mnou už pracovali, takže znají mne i mé požadavky. Chci, aby vysvětlili těm, kteří mě dosud neměli možnost poznat, co od svých podřízených očekávám a co u svých podřízených netoleruji. Já si nebudu zbytečně namáhat hlasivky.

Ještě dnes někteří z vás obdrží rozkazy a zítra za svítání vyrazí, aby je splnili. Na území Ebbingu. Podotýkám, že formálně je Ebbing autonomním královstvím a formálně nepodléhá naší jurisdikci, proto těm z vás, kteří budou na akci vybráni, nařizuji jednat rozvážně a diskrétně. Jste v císařské službě, ale zakazuji vám chvástat se tím a chovat se arogantně k tamním orgánům. Přikazuji vám chovat se tak, abyste zbytečně neupoutávali ničí pozornost. Je to jasné?“

„Jasné, pane koronere!“

„Zde, v Rocayne, jsme jenom hosté, budete se tedy jako hosté chovat. Přidělené kvartýry máte dovoleno opustit jen v případě nejnutnější potřeby nebo na mé výslovné povolení. Zakazuji vám jakékoli kontakty s posádkou pevnosti. Koneckonců, vaši seržanti se určitě postarají, abyste netrpěli nudou. Pane Harsheime, pane Brigdene, ubytujte oddíl!“

*

„Sotva jsem stačila slézt s kobyly, vysoký tribunále, a Dacre mě chňapl za rukáv. Řekl mi, že pan Skellen si se mnou přeje mluvit. Tak jsme za ním šli. Kalous seděl s nohama na stole a bičíkem se šlehal po holínkách. Rovnou na mě vybafl, jestli já jsem ta Joanna Selborne, co byla namočená do zmizení korábu Hvězda Jihu. Já na to, že mi nic nedokázali. On se dal do smíchu, prý: ‚Mám rád takové, kterým se nedá nic dokázat‘. Ještě se mě zeptal, jestli mám nadání é-es-pé vrozeno. Když jsem řekla, že ano, povídá: ‚Myslel jsem, že ten tvůj talent využiji proti čarodějům, ale napřed ho vyzkouším na jiné persóně, o nic méně záhadné.‘“

„Je si svědkyně jista, že koroner Skellen použil přesně tato slova?“

„Naprosto. Jsem přece vnímačka.“

„Ať svědkyně pokračuje.“

„Náš rozhovor přerušil kurýr, unavený, zaprášený, na první pohled bylo vidět, že koně nešetřil. Přinesl Kalousovi spěšné poselství. Když jsem šla se Silifantem na kvartýr, Dacre řekl, že má dojem, že nás zprávy toho kurýra ještě před večerem zvednou na koně. Měl pravdu, vysoký tribunále. Než přišel čas večeře, byla polovina hanzy v sedlech. Já jsem měla kliku, vzali s sebou elfa Tila Echrade. Byla jsem ráda, poněvadž po těch pár dnech cesty mě zadek bolel, až hanba… A jako na potvoru jsem dostala menzes…“

„Ať je svědkyně tak laskavá a ušetří nás popisů svých intimních problémů. Držme se věci. Kdy se svědkyně dověděla, kdo je ta ‚záhadná persona‘, o níž se zmínil koroner Skellen?“

„Hned to vysvětlím, ale pěkně po pořádku, jinak se všechno zamotá. Ti, co tehdy navečer museli do sedel, jeli z Rocayne do Malhounu. Přivezli odtamtud nějakého výrostka…“

*

Nycklar měl na sebe vztek. Takový, až mu bylo do breku.

Kdyby tak dal na rady moudrých lidí! Kdyby si včas vzpomněl na stará přísloví nebo aspoň na bajku o vráně, která neuměla udržet zavřený zobák! Kdyby vyřídil, co měl vyřídit, a bez průtahů zamířil domů, do Žárlivosti! Ale kdež! Vždyť se stal svědkem mimořádné události, vlastníkem jezdeckého koně a váčku mincí. To vše mu dalo pocit dříve nepoznané důležitosti. Místo, aby se z Claremontu vrátil rovnou do Žárlivosti, namířil si to do Malhounu, kde měl mnoho známých, mezi nimi též několik panen, o jejichž přízeň se ucházel. V Malhounu se naparoval jako houser zjara, producíroval se s novým koněm a v krčmě platil za všechny, házeje peníze na pult s nonšalancí ne-li hraběte, tedy alespoň barona.

A žvanil.

Vyprávěl o tom, co se před čtyřmi dny přihodilo v jeho rodné osadě. Vyprávěl a vyprávěl, neustále přidával další podrobnosti, vymýšlel si a nakonec lhal, až se mu od huby prášilo. Přesto se nezdálo, že by to posluchačům nějak vadilo. Návštěvníci krčmy, místní i přespolní, zaujatě poslouchali. A tak marnivý kmán stále častěji stavěl svou osobu do centra skutečných i vybájených událostí.

A nakonec ho jeho jazyk dostal do maléru.

Když ti lidé vstoupili do výčepu, rozhostilo se hrobové ticho. V tom tichu znělo cinkání jejich ostruh, kovových přezek a zbraní jako hlas umíráčku na zvonici za vsí.

Nycklarovi nebyla dána sebemenší šance hrát si na hrdinu. Byl chycen a vyvlečen z krčmy tak rychle, že se stačil sotva třikrát dotknout podrážkami podlahy. Známí, kteří ještě před chvilkou pili za jeho peníze a slibovali mu doživotní přátelství, seděli nyní mlčky a bez hnutí. Oči poulili pod stoly a divže pod ně nestrčili i hlavy, jako by se pod těmi hospodskými stoly děly kdovíjaké zázraky anebo se tam rozvalovaly nahaté ženské. Dokonce i v krčmě přítomný obecní biřic se otočil ke stěně a ani nepípl.

Nycklar také ani nepípl, ani se nezeptal, kdo, co, proč a nač. Až dosud tak mrštný jazyk mu hrůzou zdřevěněl.

Vysadili ho na koně a všichni vyrazili ze vsi. Jeli několik hodin. Pak se před nimi objevila pevnost obehnaná palisádou. Pod strážní věží projeli na nádvoří. Bylo plné hlučného, zbraněmi ověšeného vojska. Eskorta ho strčila do místnosti, ve které už čekali tři lidé: velitel a dva podřízení, to bylo zřejmé na první pohled. Velitel, nevysoký, počerný a přepychově oděný, hovořil velmi vybraně a kupodivu i zdvořile. Nycklar zůstal stát s otevřenou papulou, když uslyšel, jak se mu ten mocný pán omlouvá za způsobené nepříjemnosti a nepohodlí a slibuje, že mu už nikdo neučiní žádné příkoří. Venkovan se však nenechal napálit: ti muži mu příliš připomínali Bonharta.

Podobnost to nebyla jistě náhodná, protože právě Bonhart je zajímal. Nycklar se toho mohl nadát, vždyť přece jeho vlastní nevymáchaná huba ho dostala do tohoto průšvihu.

Byl vyzván, ať řekne vše, co ví. Zároveň mu bylo připomenuto, aby mluvil pravdu a nic si nevymýšlel. Varoval ho bohatě oděný velitel, zdvořile, leč důrazně. Významně si přitom pohrával s okovanou rukojetí karabáče a oči měl studené a bezcitné.

Nycklar, syn truhláře z osady Žárlivost, řekl pravdu. Celou pravdu a nic než pravdu o tom, kterak devátého září ráno v osadě Žárlivosti lovec odměn Bonhart zmasakroval bandu Potkanů. Jak daroval život jediné lupičce, nejmladší z bandy, té, které říkali Falka. Vypověděl, jak se seběhla celá ves, aby se podívala, jakým způsobem Bonhart se zajatkyní zúčtuje, ale jak byli lidé zklamáni, poněvadž Bonhart Falku neubil, dokonce ji ani nemučil. Neučinil nic jiného než to, co kdejaký chlap udělá ženě v sobotu večer po návratu z krčmy – prachobyčejně ji zkopal a ubalil jí párkrát po hubě – a nic víc.

Okázale oděný pán s karabáčem mlčel a Nycklar vyprávěl, jak později Bonhart před Falčinýma očima řezal pilou zabitým Potkanům hlavy a jak z těch hlav, jako rozinky z nákypu, vytrhával zlaté náušnice s kamínky. Jak se na to k úvazišti připoutaná Falka musela dívat, jak křičela a zvracela.

Řekl, jak potom Bonhart Falce nasadil na krk obojek jako feně, jak ji za ten obojek odvlekl do hospody „Pod hlavou chiméry“. A pak…

*

„A pak,“ řekl mladík a olízl si rty, „si pan Bonhart poručil pivo, poněvadž se prej pořádně zapotil a vyschlo mu v krku. Ledva dopil, rozkřikl se, že má chuť někoho obdarovat jezdeckým koněm a pěti florenama v hotovosti. Nečekal jsem, až mě někdo předběhne, hned jsem se přihlásil, protože jsem vlastní prachy jaktěživ neměl a koně teprv ne. Fotr mi nikdá nic nedal, prochlastá všechno, co vydělá. Přihlásil jsem se a zeptal, jakýho koně dostanu, jestli některýho z těch, co patřili Potkanům. Pan Bonhart se na mě podíval, až mně přeběhl mráz po zádech, a pravil, že dostat můžu akorát kopanec do řiti, všechno ostatní že si musím odpracovat. Když jsem si vzpomněl na koně Potkanů a extra na tu Falčinu parádní vranku, bez řečí jsem souhlasil, uklonil jsem se a zeptal, o jakou práci se jedná. Pan Bonhart řekl, že se mám vypravit do Claremontu a cestou se stavit do Fano. Na koni, kterýho si vyberu. Rychtyk si všiml, jak šilhám po tej vranej kobyle, ale tu mně zrovna zakázal si vzít. Tož jsem si vybral kaštanku s bílou lysinou…“

„Míň o koních a víc o faktech,“ napomenul ho suše Skellen, „mluv, co ti Bonhart poručil?“

„Pan Bonhart napsal dopisy. Přikázal mně je dobře schovat, odvézt jeden do Claremontu, druhej do Fano, a předat je určitým osobám do vlastních rukou.“

„Dopisy? Co v nich bylo?“

„Jak bych to mohl vědět, vzácnej pane? Neumím přečíst ani písmenko. Navíc byly oba dopisy zapečetěný prstenem pana Bonharta.“

„Ale komu byly určeny, to si snad pamatuješ?“

„Jakpak né. Pan Bonhart mě to nechal desetkrát opakovat, abych nezapomněl. Nikde jsem se nezdržoval, dojel, kam bylo třeba, dopisy doručil těm lidem do vlastních rukou. Pochválili mě, že prej nemám hlavu akorát na parádu, a vznešenej pan kupec mně dokonce dal denár od cesty…“

„Komu jsi odevzdal ty dopisy? Mluv!“

„První psaní bylo pro mistra Esterhazyho, mečíře a zbrojíře z Fano. Druhý pro velkomožnýho pana Houvenagla, obchodníka z Claremontu.“

„Otevírali dopisy ve tvé přítomnosti? Řekl některý z nich něco, když dopis přečetl? Zapátrej v paměti, chlape.“

„Paměť mně dneska nějak neslouží. Tenkrát jsem nedával moc pozor a teď se nemůžu rozpomenout…“

„Mune, Harsheime,“ pokynul Skellen svým lidem, aniž by zvýšil hlas. „Vytáhněte toho prašivce na dvůr, stáhněte mu kalhoty a vysázejte třicet ran karabáčem.“

„Vzpomínám si!“ zaječel zoufale venkovan. „Paměť se mi vrátila!“

„Na povzbuzení paměti,“ usmál se Kalous, „jsou nejlepší ořechy s medem anebo výprask na holou. Mluv!“

„Když v Claremontu pan kupec Houvenagel četl psaní, byl u toho ještě takovej mrňavej chlapík, snad půlčík. Pan Houvenaghel mu řekl, že v tom dopise stojí, že brzo můžou chystat takovej rajc a šlacht, že to svět ještě neviděl. Rychtyk tak to povídal.“

„Nevymýšlíš si?“

„Přísahám na hrob svojí mámy! Nedávej mě bít, vznešenej pane! Smiluj se!“

„No, no. Postav se, neslintej mi na boty. Tady máš denár.“

„Tisícerý díky… Milostivej…“

„Řekl jsem, ať se postavíš. Olo, Mune, rozumíte něčemu z toho, co tady blábolil?“

„Co když je to smluvená šifra?“ přispěl se svým vysvětlením Harsheim. „Bonhart jim poslal nějakou tajnou zprávu. Možná o nás.“

„Kdo ví?“ zamyslel se Kalous. „Kdo ví? Bude třeba vyslat lidi do Claremontu. Do Fano také. Postaráš se o to, Olo, přidělíš úkoly jednotlivým četám. Poslyš, ty šmejde…“

„Poslouchám, milostpane.“

„Když jsi odjížděl s Bonhartovými dopisy ze Žárlivosti, on tam ještě byl, pokud jsem dobře rozuměl? Chystal se na cestu? Měl naspěch? Zmínil se, kam má namířeno?“

„Nic takovýho mně neřekl. Ale nikam nepospíchal. Nechal si vyprat oblečení, který měl celý od krve, sám chodil po krčmě akorát v košili a spoďarech, ale v jednom kuse opásanej mečem. Přitom by člověk hádal, že bude tumlovat. Vždyť pomordoval Potkany a uřezal jim hlavy kvůli odměně, tak si ji měl co nejdřív zajet vyzvednout. A Falku taky sichr zajal proto, aby ji někomu doručil živou. Je to přeci jeho řemeslo, né?“

„Ta Falka… Prohlédl sis ji dobře? Čemu se hihňáš, hlupáku?“

„Ojoj, vzácnej pane! Jestli jsem si ji prohlídl? A jak! Do všech podrobností!“

*

„Svlékni se!“ poručil Bonhart. V jeho hlase zaznělo něco takového, že se Ciri pudově přikrčila. Ale vzápětí se vzepřela:

„Ne!“

Nezahlédla jeho ruku, stačila postřehnout jen její rozmazaný pohyb. V očích se jí zablesklo, země jí ujela pod nohama a bolestivě ji udeřila do zad. Líc a ucho ji pálily jako oheň – uvědomila si, že ji neuhodil pěstí, nýbrž hřbetem otevřené dlaně. Stanul nad ní a přiblížil jí k obličeji zaťatou pěst. Uviděla masivní prsten ve tvaru umrlčí lebky, který ji před chvíli bodl do tváře jako sršeň.

„Dlužíš mi jeden přední zub,“ řekl mrazivě. „Proto, jestli od tebe ještě někdy uslyším slůvko ‚ne‘, vyrazím ti rovnou dva. Svlékej se!“

Vrávoravě vstala a třesoucíma se rukama si začala rozepínat knoflíky a spony. Návštěvníci hostince „Pod hlavou chiméry“ začali vzrušeně šeptat, pokašlávat a vyvalovat oči. Majitelka podniku vdova Goulue se sklonila pod pult, předstírajíc, že tam něco hledá.

„Všechno dolů. Do posledního hadříku.“

Oni tady nejsou, opakovala si v duchu s očima upřenýma na špinavou podlahu, zatímco se svlékala. Nikdo tu není. Ani já tu nejsem.

„Rozkroč se!“

Nejsem tady. To, co se tu děje, se mne vůbec netýká. Ani trochu.

Bonhart se zachechtal:

„Zdá se, že si zatraceně lichotíš. Rozptýlím tvoje naděje, čubko. Nechávám tě svléknout, abych zjistil, jestli nemáš na těle ukryté magické amulety, škapulíře anebo signa, ne proto, abych se kochal tvojí ubohou nahotou. Nemám tušení, co sis namlouvala. Jsi vychrtlá, malá coura, plochá jako deska a navíc šeredná jako sedmatřicet neštěstí. I kdyby na mě přišla největší nouze, radši bych přefikl kobylu.“

Přiblížil se, špičkou boty rozhodil na podlaze její oděv, potom k ni zvedl pohled.

„Řekl jsem: všechno! Náušnice, prstýnky, náhrdelník!“

Pobral všechny její ozdoby, které měly nějakou cenu. Odkopl do kouta kabátek s límcem z modré lišky, jelenicové rukavičky, hedvábný šátek a opasek ze stříbrných řetízků.

„Nebudeš se parádit jako elfka anebo kurtizána z panského fraucimoru. Ostatní hadry si můžeš zase obléknout. Co čumíte, holoto? Goulue, přines něco k žrádlu, mám hlad. A ty, tlusťochu, skoč se zeptat, co je s mým oblečením!“

„Já jsem zdejší fojt.“

„To je ohromné,“ ušklíbl se Bonhart. Zdálo se, že pod jeho pohledem začíná fojt Žárlivosti viditelně hubnout. „Kdyby mi při praní něco poškodili, vyvodím následky. Jako úřední osoba je poneseš ty, fojte. Alou do prádelny! Ostatní pryč odtud! A ty, smrade, co tady ještě zevluješ? Dopisy máš, kůň je osedlaný, už ať tě tu nevidím! A zapiš si za uši: jestli se budeš někde flákat, ztratíš dopisy anebo popleteš adresy, najdu si tě a tak tě zřídím, že tě vlastní matka nepozná!“

„Už letím, milostpane! Už letím!“

*

„Toho dne,“ stiskla Ciri rty, „mě bil ještě dvakrát. Pěstí a důtkami. Pak ho to přestalo bavit. Seděl a beze slova na mne civěl. Oči měl takové… Jakoby rybí. Bez řas, bezvýrazná, vodnaté s utopenými černými zřítelnicemi. Upíral je na mne a mlčel. Vyděsil mne tím více než bitím. Nevěděla jsem, co zamýšlí.“

Vysogota mlčel. Po světnici běhaly myši.

„Pořád vyzvídal, kdo jsem, ale já jsem mlčela. Jako tehdy, když mě na poušti Korath chytili Lapači, i nyní jsem se uchýlila do sebe, hluboko do svého nitra, jestli víš, jak to myslím. Lapači tenkrát říkali, že jsem jako loutka, a já jsem taková opravdu byla – dřevěná, nic necítící loutka. Na všechno, co s tou loutkou prováděli, jsem se dívala jakoby z odstupu. Co na tom, že ji bijí, kopou, nasazují obojek jako psovi? To se přece neděje mně, já tady vůbec nejsem… Rozumíš?“

„Myslím, že ano,“ přikývl Vysogota. „Myslím, že rozumím, Ciri.“

*

„Tehdy, vysoký tribunále, přišla řada na nás. Na naši četu. Velení nad námi převzal Neratin Ceka, přidělili k nám též Borease Muna, stopaře. Povídalo se, že Boreas Mun dokáže vystopovat ptáka v povětří a rybu ve vodě. Jednou prý Boreas Mun…“

„Svědkyně ať přejde k věci.“

„Prosím? Ach tak… Chápu. Takže jsme dostali rozkaz skočit na koně a co nejrychleji jet do Fano. Bylo to šestnáctého září ráno…“

*

Neratin Ceka a Boreas Mun jeli v čele, za nimi po dvojicích další: Kabemick Turent s Cyprianem Frippem mladším, Chloe Stitz s Kennou Selborne a nakonec Dede Vargas s Andresem Viernym. Dva poslední zpívali v poslední době populární vojenskou písničku, propagovanou přímo ministerstvem války. Na tom nebylo nic divného, neboť právě na objednávku ministerstva byla písnička složena. Tato se však dokonce i mezi nevkusnými vojenskými odrhovačkami vyznačovala zoufalou chudobou rýmů a neznalostí základních gramatických pravidel. Jmenovala se Na vojně, poněvadž všechny sloky, a bylo jich přes čtyřicet, začínaly těmito slovy:

Na vojně nebývá smutně,

co chvíli se hlava utne.

Potom zase rozkaz máme,

že někoho odděláme…

Kenna tiše hvízdala stejnou melodii. Byla spokojena, že zůstala mezi kumpány, na které si zvykla během dlouhé cesty z Etolie do Rocayne. Po rozhovoru s Kalousem čekala spíše zařazení k Brigdenově nebo Harsheimově četě. Do jedné z nich byl začleněn Til Echrade, ovšem elf znal z dřívějška většinu svých druhů a oni znali jeho.

Jeli volným klusem. Dacre Silifant jim přikázal uhánět, co koně stačí, a tak jim nasadili šporny, až se zvedala oblaka prachu – dokud byli na dohled z pevnosti. Samozřejmě, že pak zpomalili. Byli přece zkušení staří psi, věděli, že hnát se tryskem a uštvat koně dokáže kdejaký usmrkanec. Jak každý ví, spěchat je nutno akorát při chytání vší.

Chloe Stitz z Ymlacu, zlodějka z povolání, vyprávěla Kenně o své dřívější spolupráci s koronerem Stefanem Skellenem. Kabernick Turent a Fripp mladší rovněž poslouchali a často se ohlíželi.

„Znám ho dobře. Párkrát jsem pod ním sloužila…“

Zarazila se, když jí došel dvojznačný smysl toho, co právě řekla, ale vzápětí se bezstarostně rozesmála.

„Ve všech směrech,“ vyprskla. „Ale nic se neboj, Kenno. V tomhle ohledu není Kalous nijak dotěrný, to já jsem tehdy hledala příležitost – a to víš, že jsem ji našla. Ale povím ti jasně: tímhle způsobem si u něho žádná ženská protekci nezíská.“

„Nic takového nemám v plánu a příležitost hledat nebudu,“ ohrnula rty Kenna a sveřepým pohledem oplatila Frippovi a Turentovi jejich oplzlé úsměšky. „Nenechám se k ničemu nutit ani ničím zastrašit. Ničím, chlapským vercajkem teprve ne.“

„Umíte se bavit taky o něčem jiném?“ zeptal se uštěpačně Boreas Mun, který zadržel svého strakatého hřebce a čekal, až ho obě ženy dojedou. „Nechystáme se bojovat chlapskými vercajky, mé dámy. Kdo zná Bonharta, ten ví, že na meče se mu málokdo vyrovná. Byl bych rád, kdyby se ukázalo, že mezi ním a panem Skellenem není žádná váda. Nic, co by se nedalo vyříkat u piva.“

„Moc tomu nerozumím,“ přiznal se zezadu Andres Vierny. „Vždyť jsme měli pátrat po nějakým černokněžníkovi, proto k nám přidělili vnímačku – tadyhle Kennu Selborne. A teď se furt mluví jenom o Bonhartovi a nějaký holce.“

„Bonhart, lovec lidí,“ vysvětloval Boreas Mun, „uzavřel s panem Skellenem dohodu. Nedodržel ji. Slíbil panu Skellenovi, že to děvče zabije, ale nakonec ji nechal naživu.“

„To mu dozajista někdo nabídl větší prachy za živou než Kalous za mrtvou,“ pokrčila rameny Chloe Stitz. „To jsou celí lovci odměn. Čest u nich nehledej.“

„Bonhart byl jinej,“ ohlédl se Fripp mladší. „Povídá se, že Bonhart nikdy daný slovo neporušil.“

„O to je divnější, že teď to udělal.“

„Z jakého důvodu,“ zajímala se Kenna, „je to děvče tak důležité? To, co měl Bonhart zabít?“

„Co je nám po tom?“ mávl rukou Boreas Mun. „Máme svoje rozkazy. Pan Skellen je v právu. Bonhart měl Falku odpravit, ale neudělal to. Musí tedy panu Skellenovi vysvětlit, proč porušil úmluvu.“

„Bonhart,“ opakovala přesvědčeně Chioe, „chce za živou větší odměnu. To je celé tajemství.“

„Pan koroner si to zpočátku též myslel,“ řekl Boreas Mun. „Jeden baron z Geso měl s Potkany nevyřízené účty. Zdálo se, že Bonhart mu živou Falku vydá na pomalé umučení. Ale neudělal to. Nikdo neví, proč Bonhart Falku zajal, ale na každý pád ne pro toho barona.“

*

„Pane Bonharte!“ vběhl do hospody funící a sípající fojt. „Zbrojní jsou v osadě! Jedou na koních!“

„Divil bych se, kdyby přijeli, dejme tomu, na opicích,“ vytřel Bonhart talíř střídkou chleba. „Kolik?“

„Čtyři!“

„Kde je můj oděv?“

„Je vypraný, čistý… Ale ještě neuschl.“

„Aby vás lepra sežrala, křupani. Musím hosty uvítat v podvlíkačkách. Po pravdě řečeno: jací hosté, takové přivítání.“

Popotáhl si na spodním prádle zapnutý pás, tkanice spodků zastrčil do holínek a trhl řetězem dívčina obojku.

„Vstávej, Potkanice!“

Když ji vyvedl na verandu, čtveřice jezdců se už blížila k hostinci. Bylo vidět, že muži měli za sebou dlouhou a rozhodně ne pohodlnou cestu, protože jejich postroje, zbroj, koně i oni sami byli pokryti prachem a škraloupy přischlého bláta.

Byli čtyři, avšak vedli pátého koně bez jezdce. Při pohledu na něj Ciri ucítila, jak ji polévá horko, i když venku bylo chladno. Byl to její vlastní ryzák, stále s jejím sedlem a postrojem. Dokonce s ozdobnou čelenkou ohlávky, kterou jí darovala Mistle. Nebylo pochyb, jezdci patřili k těm, kteří zabili Hotsporna.

Zastavili se před hospodou. Jeden z nich, patrně velitel, smekl před Bonhartem kuní kolpak. Měl osmahlou pleť a nosil tenký černý knírek, jenž vypadal jako uhlem nakreslená čárka na horním rtu. Ciri si všimla, že jeho horní ret sebou co chvíli zaškubal. Byl to jen nervový tik, vyvolával však dojem, že se muž neustále vzteká. A možná, že se skutečně vztekal?

„Zdravím, pane Bonharte!“

„Zdravím, pane Imbro. Zdravím vás všechny, pánové,“ promluvil Bonhart a beze spěchu zachytil řetěz za hák na sloupku verandy. „Omlouvám se, že vás přijímám v negližé, ale nečekal jsem vaši návštěvu. Copak vás, pánové, vyhnalo na tak dalekou cestu? A jak se daří velectěnému panu baronovi? Těší se dobrému zdraví?“

„Je zdravý jako řípa,“ odvětil vlažně velitel jezdců a zaškubal horním rtem. „Ale nemáme čas na plané řeči. Spěcháme.“

„Já,“ popotáhl si Bonhart padající opasek i podvlékačky, „vás v žádném případě nehodlám zdržovat.“

„Dozvěděli jsme se, žes pobil Potkany.“

„To je čistá pravda.“

„A jak jsi slíbil panu baronovi,“ předstíral osmahlý, že nevidí dívku na verandě, „Falku jsi zajal živou.“

„Také to je pravda.“

„Měl jsi tedy štěstí tam, kde nám se nedařilo,“ otočil osmahlý zrak na ukořistěného koně. „Dobrá. Převezmeme tu banditku a vrátíme se domů. Ruperte, Stavro, běžte pro ni.“

„Brzdi, Imbro,“ zvedl ruku Bonhart. „Nikoho nepřevezmete. Z jednoho prostého důvodu: holku vám totiž nedám. Rozmyslel jsem se, nechám si ji pro vlastní účely.“

Osmahlý velitel zvaný Imbra se naklonil v sedle, zachrchlal a odplivl si. Daleko, téměř na schůdky verandy.

„Vždyť jsi panu baronovi slíbil…“

„Slíbil! Jenomže jsem si to rozmyslel!“

„Slyším dobře?“

„Tvůj sluch, Imbro, není moje starost.“

„Po tři dny ses nechal na hradě hostit. Za sliby, které jsi panu baronovi dával, jsi tři dny zadarmo žral a chlastal. Nejlepší vína ze sklepa, pečené pávy, srnčí paštiky, karasy na smetaně. Tři noci jsi spal jako král v prachovém peří. A teď ses rozmyslel? Rozuměl jsem dobře?“

Lovec odměn mlčel a tvářil se znuděně. Imbra stiskl ústa, aby potlačil škubání rtu.

„Nenapadlo tě, Bonharte, že ti můžeme Falku odebrat silou?“

Bonhartův znuděný obličej okamžitě ztuhl.

„Zkuste to. Jste čtyři, já jsem sám. A jenom ve spodkách. Ale kvůli takovým chcípákům si kalhoty ani oblékat nemusím.“

Imbra trhl uzdou, otočil koně a znovu si odplivl:

„Tfuj! Co se to s tebou stalo, Bonharte? Vždycky jsi byl proslulý svou solidností. Jako pravý profesionál jsi vždy dané slovo dodržel. Člověk má takovou cenu jako jeho slovo. Po dnešku bude mít tvoje slovo menší cenu než hovno a ty…“

„Když už mluvíš o slovech,“ přerušil jej chladně Bonhart a zastrčil si palce za přezku opasku, „dej si pozor, aby ti při tom tvém proslovu nějaká neopatrná slova z huby nevypadla. Bolelo by tě, až bych ti je cpal zpátky do chřtánu.“

„Jsi odvážný proti čtyřem. Ale bude ti stačit odvaha i proti čtrnácti? Můžu ti zaručit, že baron Casadei ti takovou urážku neodpustí.“

„Řekl bych ti, co si myslím o tvém baronovi a jeho výhrůžkách, ale jak vidíš, sbíhají se lidé a jsou mezi nimi i ženy a děti. Proto ti povím jen jedno: za deset dní budu v Claremontu. Kdo se chce domáhat práva, mstít urážku anebo mi vzít Falku, ať se tam dostaví.“

„Přijdu tam!“

„Budu čekat. A teď táhněte.“

*

„Báli se ho. Příšerně se ho báli. Cítila jsem jejich strach na dálku.“

Kelpie hlasitě zařehtala a pohodila hlavou.

„Byli čtyři, ozbrojeni až po zuby. A on byl sám ve špinavých spodkách a seprané košili s příliš krátkými rukávy. Byl by směšný, kdyby… Kdyby nebyl strašný.“

Vysogota mlčel a mhouřil od větru slzící oči. Stáli na kopci zvedajícím se nad bažinou nedaleko místa, kde před dvěma týdny našel stařec raněnou dívku. Vítr ohýbal třtiny, čeřil vodu na tůních a slepých ramenech řeky.

„Jeden z těch čtyř,“ navázala Ciri a dovolila klisně vstoupit do vody a napít se, „měl u sedla takový malý samostříl. Ruka se mu po něm sama natahovala. Jako bych v tu chvíli cítila jeho obavy, slyšela jeho myšlenky: Stihnu napnout tětivu? Vystřelit? A co když chybím? Také Bonhart samozřejmě viděl jak samostříl, tak ruku, mám dojem, že slyšel i ty myšlenky. Jsem si jista, že ten jezdec by ani nestačil natáhnout tětivu.“

Kelpie zvedla hlavu, zafrkala a zacinkala kovovými kroužky uzdy.

„Začala jsem si uvědomovat, do čích rukou jsem se dostala. Stále jsem však nechápala jeho pohnutky. Poslouchala jsem jejich rozhovor a vzpomínala, co mi předtím říkal Hotsporn. Ten baron Casadei mne chtěl dostat živou a Bonhart mu to slíbil. A potom se rozmyslel. Proč? Chtěl mě snad dát někomu, kdo zaplatí víc? Nebo nějak záhadně přišel na to, kdo ve skutečnosti jsem? Chtěl mě vydat Nilfgaarďanům?“

Z osady jsme odjeli navečer. Dovolil mi jet na Kelpii, ale svázal mi ruce a celou dobu držel řetěz od mého obojku. Byli jsme na cestě celou noc a celý den – takřka bez zastávek. Málem jsem umřela únavou. Na něm nebyla sebemenší únava znát. To není člověk, to je vtělený démon.“

„Kam tě odvezl?“

„Do městečka, které se jmenovalo Fano.“

*

„Když jsme přijeli do Fano, vznešený tribunále, byla už tma. Celý den bylo zamračeno a chladno, jako by ani nebyla půlka září. Člověk by řekl, že už začal listopad. Hledat zbrojířův dům jsme dlouho nemuseli, protože to byla největší budova v městečku a navíc bylo odtamtud nepřetržitě slyšet zvonění kladiv kovajících železo. Neratin Ceka… Pan písař to jméno zapisuje zbytečně, protože Neratin už nežije. Nevím, jestli jsem o tom už mluvila, ale později byl zabit v osadě Govorožec…“

„Svědkyně zde není proto, aby poučovala protokolistu. Ať pokračuje ve výpovědi.“

„Neratin zabouchal na vrata. Zdvořile oznámil, kdo jsme a s jakou věcí přicházíme, zdvořile požádal o přijetí. Byli jsme vpuštěni. Zbrojíř měl dům i dílnu v jedné budově – byl to opravdový hrádek. Palisáda z borových klád, věžičky kryté šindelem, všude uvnitř modřínové obložení…“

„Soud nezajímají architektonické podrobnosti. Svědkyně ať přejde k věci. Ale předtím zopakuje do protokolu jméno dotyčného zbrojíre.“

„Esterhazy, vysoký tribunále. Mistr Esterhazy z Fano.“

*

Mečíř Esterhazy dlouze upíral zrak na Borease Muna a nespěchal s odpovědí na položenou otázku.

„Možná zde Bonhart byl,“ promluvil nakonec, pohrávaje si s kostěnou píšťalkou, kterou měl pověšenou na krku. „Možna zde nebyl. Kdopak ví? Toto, pánové, je dílna, kde se vyrábějí meče. Na všechny otázky, jež se týkají mečů, odpovím rychle, zasvěceně, zevrubně a ze srdce rád. Ale nevidím důvod, proč bych měl odpovídat na otázky týkající se mých hostů či klientů.“

Kenna vytáhla z rukávu kapesník a předstírala, že si utírá nos.

„Důvod je možno najít,“ řekl Neratin Ceka. „Můžeš ho najít ty, pane Esterhazy. Můžu ho najít já. Chceš si vybrat?“

Přes vůčihlednou zženštilost dokázal být Neratinův obličej tvrdý a hlas zlověstný. Avšak zbrojíř se jen zasmál:

„Vybrat si mezi vyhrožováním nebo podplácením? Nemám zájem. Nad jedním i druhým si mohu pouze odplivnout.“

„Jen drobnou informaci,“ odkašlal si Boreas Mun. „Je to tak mnoho? Známe se přece, pane Esterhazy. Ani jméno koronera Skellena ti jistě není neznámé…“

„Není,“ skočil mu do řeči mečíř. „Nejsou mi neznámé ani události a okolnosti, které s tím jménem souvisely. Ale pokud jste si nevšimli, zde je Ebbing, samosprávné království, i když jen naoko. Proto vám nic neřeknu. Běžte si svou cestou. Mohu vás však ujistit, že jestli se bude za týden nebo za měsíc někdo vyptávat na vás, uslyší ode mne stejnou odpověď.“

„Ale, pane Esterhazy…“

„Chcete to slyšet jasněji? Prosím. Zmizte odtud!“

Chloe Stitz podrážděně zasyčela, Frippovy a Vargasovy dlaně sklouzly na jílce, Andres Vierny položil zaťatou pěst na tlouk bojového kladiva. Neratin Ceka se nepohnul a ani jediný sval ve tváři se mu nezachvěl. Kenna viděla, že nespouští oči z kostěné píšťalky. Než vešli, Boreas Mun je varoval, že na hvizd té píšťalky vyskočí ihned z úkrytu ochranka – dobře placení zabijáci, kterým se v mečířově verštatu říká „kontroloři jakosti výrobků“.

Nicméně Neratin a Boreas to předvídali a naplánovali následující tah. Měli v rukávu tajný trumf: Joannu Selborne, vnímačku.

Kenna mečíře už chvíli sondovala, opatrně se ho dotýkala telepatickými impulsy, krok za krokem pronikala do jeho mysli. Nyní byla připravena. Přitiskla si kapesník k nosu, neboť krvotok byl běžným doprovodným jevem, a vnikla do mužova vědomí nekompromisním rozkazem. Esterhazy zalapal po dechu, zrudl, oběma rukama křečovitě chytil hranu stolu, u něhož seděl, jako kdyby dostal strach, že stůl někam uletí i se složkou faktur, kalamářem a těžítkem představujícím nereidu laškující se dvěma tritony.

– Klid, přikázala Kenna. – To nic není, nic se neděje. Prostě jen máš chuť povědět nám, co nás zajímá. Vždyť víš, co chceme vědět. Slova se ti sama derou z hrdla. Tak začni. Uvidíš, že jakmile začneš mluvit, rázem ti přestane hučet v uších.

„Bonhart,“ promluvil chraptivě Esterhazy, otevíraje ústa častěji než vyžadovala artikulace, „tady byl před čtyřmi dny, dvanáctého září. Měl s sebou děvče, kterému říkal Falka. Čekal jsem jeho návštěvu, protože dva dny předtím jsem od něj dostal dopis…“

Z levé nosní dírky mu vytryskla tenká stružka krve.

– Mluv, přitlačila Kenna. – Mluv. Všechno, co víš. Poznáš, jak se ti uleví.

*

Mečír Esterhazy seděl u dubového stolu a rytmicky poklepával brkem do těžítka, v němž Ciri viděla pouze legrační propletenec lidských končetin a rybích ocasů.

„Tak pro ni chceš tu zbraň,“ uhodl, když se na Ciri pozorně zahleděl. „Ten meč, o který jsi žádal ve svém dopise. Mám pravdu, Bonharte? Nuže, posoudím, zdali souhlasí údaje, které jsi uvedl… Výška pět stop a devět palců… Je to tak. Váha sto dvanáct liber… Řekl bych, že to bude o něco méně, ale na tom tolik nezáleží. Ruka, na kterou padne rukavička číslo pět… Ukaž ruku, děvenko. Souhlasí.“

„U mne vždycky všechno souhlasí,“ podotkl suše Bonhart. „Máš pro ni nějaké pořádné železo?“

„V mé dílně,“ odsekl nedůtklivě Esterhazy, „se nevyrábějí a neprodávají jiné než kvalitní zbraně. Z tvého dopisu jsem vyrozuměl, že chceš meč pro boj, a ne jako dekoraci. Samozřejmě, že u mne najdeš rovněž dámské meče. Pro její vzrůst a váhu je nejvhodnější mírně upravená osmatřiceticoulová zbraň, její lehká tělesná konstrukce a drobná ruka vyžaduje minibastard s rukojetí prodlouženou na devět palců a s kulatou či hruškovitou hlavicí. Nabídl bych jí například elfskou taldagu anebo zerrikánskou saberru, ale nejvhodnější by byla lehká wiroledanka…“

„Ukaž zboží, Esterhazy.“

„Ty jsi ale nedočkavý, he? Tudy, prosím… Bonharte? Co to má znamenat, u všech všudy? Proč ji táhneš na řetězu?“

„Nestrkej svůj usmrkaný nos do mých věcí, Esterhazy, aby ti ho náhodou něco nepřiskříplo. Vyjádřil jsem se jasně?“

Esterhazy si pohrával s píšťalkou na své šíji a díval se na lovce lidí. Třebaže musel hledět značně nahoru, v jeho zraku se neobjevil strach ani respekt. Bonhart si nakroutil knír a odkašlal si.

„Já,“ pokračoval tišeji, leč stále výhružně, „se nepletu do tvých záležitostí ani obchodů. Divíš se, že vyžaduji totéž?“

„Bonharte,“ opáčil mečíř a ani nemrkl. „Až opustíš můj dům, až za sebou zavřeš vrata, budu šetřit jak tvoje soukromí, tak diskrétnost a specifiku tvé profese. Do ničeho se ti nebudu plést, na to se spolehni. Avšak v mém domě nepřipustím žádné násilí, rozumíš? Venku ji můžeš pro mne a za mne třeba vláčet za koněm, jak je ti libo. Tady jí ale sejmeš obojek. Ihned!“

Bonhart sáhl na přezku obojku a odepnul ji, neodpustil si však důrazné trhnutí, které Ciri málem povalilo. Esterhazy, předstíraje, že to přehlédl, pustil píšťalku z prstů.

„Tak je to lepší,“ konstatoval spokojeně. „Pojďme.“

Po pavlači přešli na druhý, o něco menší dvorek z něhož se dalo vejít do sadu, ale i do dílny. Vstup do ní kryla stříška na ozdobných sloupcích. Pod ní stál stůl, na nějž právě tovaryši pokládali nabízené meče. Esterhazy pokynul Bonhartovi a Ciri, aby přešli k vystaveným zbraním:

„Prosím. Moje nabídka.“

Přistoupili blíž.

„Toto,“ ukázal zbrojíř na delší řadu mečů na stole, „je má vlastní produkce. Všechny čepele byly kovány v mé dílně, jak můžete poznat podle vyražené podkovy, mé puncmarky. Jsou to standardní zbraně, a tak se ceny se pohybují od pěti do devíti florénů. Ovšem ty, které leží na této straně, byly u mne jen dokončovány. Podle punců vidíte, že jejich čepele jsou importovány. Na výrobcích z Mahakamu jsou zkřížená kladívka, z Povissu koruna či koňská hlava. No a tyhle, které nesou značku slunce a proslulou firemní inskripci jsou z Wiroledy. Ceny začínají od deseti florénů…“

„A končí?“

„To je různé. Například tahle elegantní wiroledanka,“ zvedl Esterhazy jeden z mečů, pozdravil jím, pak se postavil do šermířského postoje a obratně otočil zápěstím a předloktím v komplikované fintě zvané „angelika“. „Ta stojí patnáct. Stará práce, sběratelský skvost. Na záštitě ciselovaný motiv prozrazuje, že tato zbraň byla určena pro ženskou ruku. Jistě byla vyrobena na zakázku pro vznešenou dámu.“

Mávl mečem a zastavil ruku v tercii, čepelí naplocho k nim.

„Jako na všech čepelích z Wiroledy můžete i na této číst tradiční nápis: Netas bez příčiny, neuschovej bez cti. Ha! Ve Wiroledě se stále píše to vznešené heslo, ale přitom, jak je svět široký a dlouhý, ohání se wiroledskou čepelí kdejaký darebák a mordýř. Čest je dnes velmi levná, je to neprodejné zboží…“

„Nežvaň tolik, Esterhazy. Dej jí ten meč, ať si ho zkusí do ruky. Vezmi si tu zbraň, Potkanice.“

Ciri uchopila lehký meč a okamžitě pocítila, jak jí ještěří kůží potažená rukojeť přilnula k dlani, jak ji vyváženost zbraně přímo nutí k obratu a seku.

„Je to minibastard,“ dodal Esterhazy. Celkem zbytečně, uměla ovládat prodloužený jílec třemi prsty na kulaté hlavici.

Bonhart vycouval pár kroků na dvůr. Vytasil z pochvy svůj meč a zamával jím, až to zasvištělo.

„Nuže,“ pobídl Ciri. „Zab mne. Máš zbraň a máš příležitost. Využij šance. Další ti nemusím dát.“

„Zešíleli jste?“

„Zmlkni, Esterhazy!“

Odvedla jeho pozornost pohledem stranou a klamným pohybem boků a udeřila jako blesk z plochého sinistru. Čepel ale zazvonila o tak silnou parádu, až se Ciri zapotácela a byla nucena odskočit. Narazila do stolu pod přístřeškem. Snažíc se udržet rovnováhu, sklonila meč. Věděla, že kdyby chtěl, mohl by ji v té chvíli bez překážek zabít.

„Vy jste zešíleli!“ křičel Esterhazy s píšťalkou ve chvějící se ruce. Sluhové a tovaryši ohromeně přihlíželi.

„Odlož železo,“ nespouštěl Bonhart pohled z Ciri a mečířova křiku si vůbec nevšímal. „Okamžitě odlož to železo. Jinak ti useknu ruku.“

Po kratičkém zaváhání uposlechla. Bonhart se vražedně usmál:

„Už vím, co jsi zač, zmije. Ale přinutím tě, aby ses přiznala sama. Slovem anebo činem! Donutím tě, abys vyjevila, kdo jsi. Až potom tě zabiju.“

Esterhazy sykl, jako kdyby jej někdo ranil.

„Ten meč,“ pokračoval Bonhart a na zbrojíře ani nepohlédl, „byl pro tebe moc těžký. Proto jsi byla tak pomalá. Bylas pomalá jako těhotná želva. Esterhazy! Zbraň, cos jí dal, měla asi tak o čtyři unce váhy navíc.“

Mečírův obličej byl bledý jako vápno. Obracel oči střídavě na něho a na ni a ve tváři se mu zračily silné emoce. Konečně pokynul jednomu ze sloužících a polohlasně mu vydal příkaz.

„Mám něco,“ promluvil pomalu, „co by tě mělo uspokojit, Bonharte.“

„Proč jsi mi to tedy neukázal rovnou?“ zavrčel lovec odměn. „Psal jsem ti, že chci něco extra. Máš dojem, že na lepší meč nemám?“

„Vím dobře, na co máš,“ řekl důrazně Esterhazy. „Už dávno to vím. Že jsem ti ho neukázal hned? Ani ve snu by mne nenapadlo, koho ke mně přivedeš… Na řetěze, s obojkem na šíji. Nemohl jsem tušit, pro koho bude ten meč určen a k čemu má sloužit. Teď vím vše.“

Sluha se vrátil. Přinesl dlouhé pouzdro.

„Přistup blíže, děvče,“ řekl tiše Esterhazy. „Podívej se.“

Ciri přistoupila blíže. Podívala se. A hlasitě vydechla.

*

Rychlým pohybem obnažila čepel. Odraz ohně z krbu vzplál na okrajích velejemného výbrusu, červené světlo zatančilo na tepané záštitě.

„To je on,“ pravila Ciri. „Jistě ses domyslel. Vezmi ho do ruky, jestli chceš. Ale dávej pozor, je ostřejší než břitva. Cítíš, jak se jílec lepí k dlani? Je potažen kůží takové placaté ryby, co má na ocase jedovatý bodce.“

„Rejnoka.“

„Myslím. Ta ryba má na kůži drobounké háčky, a tak rukojeť neklouže v dlani. Ani když se ta dlaň zpotí. Prohlédni si, co je vyleptáno na čepeli.“

Vysogota se sklonil a přimhouřil oči.

„Elfská mandala,“ řekl, když zvedl hlavu. „Takzvaná blathan caerme – girlanda osudu. Jsou v ní listy a květy dubu, tavolníku a janovce. Věž, do níž bije blesk je pro Starší lid symbolem Chaosu, zničení a zhouby. A nad věží…“

„Vlaštovka,“ dokončila dívka. „Zireael. Mé jméno.“

*

„Skutečně pěkná věcička,“ poznamenal Bonhart. „Na první pohled gnómská práce. Jenom gnómové kovali tak temnou ocel, jenom gnómové ostřili a zdobili zbraně tímto způsobem… Přiznej se, Esterhazy, je to replika?“

„Ne,“ popřel mečíř. „Originál. Pravý gnómský gwyhyr. Tato čepel je stará více než dvě stě let. Hlavice, rukojeť a záštita jsou nové, to se rozumí, ale na mou speciální objednávku je vyrobili gnómové z Tir Tochair. Podle dávných technik, metod a vzorů. Na každý pád bych tuto zbraň neoznačoval za repliku.“

„Hrome! Obávám se, že na tenhle meč opravdu nebudu mít. Kolik bys za něj chtěl?“

Esterhazy nějaký čas mlčel. Výraz jeho tváře byl neproniknutelný.

„Dám jej zadarmo, Bonharte,“ promluvil nakonec hluše. „Jako dar. Ať se stane, co se má stát.“

„Díky,“ vyhrkl Bonhart ohromeně. „Děkuji ti, Esterhazy. To je opravdu královský dar… Přijímám, přijímám. A jsem tvým dlužníkem.“

„Nejsi. Meč je pro ni, ne pro tebe. Pojď sem, děvče s obojkem na krku. Prohlédni si symboly na té čepeli. Nerozumíš jim, pochopitelně. Já ti vysvětlím jejich význam. Pohleď. Tato linie je cesta vytýčená Osudem. Je klikatá, ale nakonec dospěje k této věži, do níž bije blesk. Ta věž představuje zničení, svržení starých pořádků a ustálených hodnot. Vidíš však, co se nad ní vznáší? Vlaštovka – znamení naděje. Vezmi ten meč. Nechť se vyplní, co bylo předpovězeno.“

Ciri opatrně natáhla ruku a jemně pohladila temnou čepel se zrcadlově lesklými břity.

„Vezmi si ho,“ opakoval Esterhazy, upíraje na dívku široce otevřené oči. „Vezmi ho do ruky, děvče. Vezmi…“

„Ne!“ zařval Bonhart, přiskočil, chytil Ciri za rameno a odstrčil ji. Silně a prudce. „Pryč!“

Ciri upadla na kolena, do dlaní, jimiž se opřela o zem, ji bolestivě zapíchal ostrý štěrk.

Bonhart zaklapl víko krabice.

„Ještě ne!“ zavrčel. „Ještě ne dnes! Čas nenadešel!“

„Očividně,“ přisvědčil zamyšleně Esterhazy. „Očividně ještě nenadešel. Škoda.“

*

„Ani po přečtení myšlenek toho zbrojíře jsme nevěděli o moc více než předtím, vznešený tribunále. Byli jsme u něj šestnáctého září, tři dny před úplňkem. Když jsme se vraceli z Fano do Rocayne, setkali jsme se s Olou Harsheimem a sedmi muži. Jeli nám naproti. Pan Ola nám rozkázal spěchat za zbytkem oddílu. Den předtím, patnáctého září, se totiž udál masakr v Claremontu… Mám o tom mluvit? Vznešený tribunál jistě slyšel o claremontské řeži.“

„Ať se svědkyně nestará o to, co tento soud slyšel. Je zde, aby vypovídala.“

„Bonhart nás o den předběhl. Patnáctého přivezl Falku do Claremontu…“

*

„Claremont,“ přikývl Vysogota. „Znám to městečko. Kam tě zavezl?“

„Do velkého domu na rynku. S podloubím a vysokou bránou. Na první pohled bylo zřejmé, že v něm bydlí nějaký boháč…“

*

Stěny komnat pokrývaly bohaté závěsy a tapisérie s mytologickými, loveckými a milostnými scénami. Nábytek se leskl lakovanými intarsiemi a mosazným kováním, do přepychových koberců se nohy bořily málem po kotníky. Podrobnosti si Ciri nestačila prohlédnout, neboť Bonhart kráčel rázně vpřed a táhl ji za sebou.

„Zdravím tě, Houvenagle.“

V duhovém světle pod barevnou vitráží stál otylý muž ve zlatem krumplovaném kaftanu a krymrem podšité šubě. Pán domu nebyl ještě zdaleka starý, nicméně hlavu měl úplně holou a tváře mu visely jako buldokovi.

„Zdravím tě, Leo,“ odpověděl na pozdrav. „I tebe, panno…“

„Žádná panna ani slečna,“ ukázal Bonhart řetěz a obojek. „Tuhle vítat nemusíš.“

„Zdvořilost nic nestojí.“

„Jenom čas,“ škubl Bonhart řetězem, učinil ještě pár kroků a familiárně poplácal tlusťocha po břiše.

„Zase jsi přibral,“ shledal. „Na mou duši, Houvenagle, tebe je snadnější přeskočit než obejít.“

„Blahobyt,“ vysvětlil bodře Houvenagel a zatřásl převislými lícemi. „Rád tě vidím, Leo, v mém domě jsi vždy vítán jako milý host. Dnes je vůbec radostný den. Obchody se hýbou tak skvěle, že si musím třikrát odplivnout, abych to nezakřikl. Truhlice se plní zlaťáky. Představ si, právě dneska mi jeden nilfgaardský rytmistr, který doprovází transporty se zásobami pro jednotky na frontě, nabídl pod rukou šest tisíc vojenských luků. Maloobchodně je rozprodám lovcům, pytlákům, zbojníkům, elfům a rozličným bojovníkům za svobodu. Vydělám desetinásobek. Navíc jsem nedaleko odtud koupil od jednoho zchudlého šlechtice levně hrad…“

„U šlaka, nač ti bude hrad?“

„Jako representativní sídlo. Ale vraťme se k obchodu. Za ten poslední vděčím tobě, Leo. Když jsi přijížděl, byl u mne právě jeden dlouhodobý dlužník. Zčistajasna se mu roztřásly ruce, přestal s vytáčkami a okamžitě splatil celou pohledávku. Zahlédl tě totiž z okna a napadlo ho…“

„Vím, co ho asi napadlo. Dostal jsi můj dopis?“

„Dostal,“ usedl ztěžka kupec. Objemným břichem strčil do stolu, až na něm zacinkaly křišťálové poháry. „A všechno jsem přichystal. Neviděls oznámení? Určitě je strhali nějací fakani. Lidé se hrnou do teatru, div se před kasou neušlapou.. Posaď se, Leo, máme dost času. Poklábosíme, napijeme se vína…“

„Nechci tvoje víno. Beztak je kradené z nilfgaardských armádních transportů.“

„To je ale špatný vtip. Nabízím ti Est Est z Toussaintu. Hrozny byly sklizeny v době, kdy náš milostivý císař ještě chodil na nočník. Byl to skvělý rok – pro víno. Na zdraví, Leo.“

Bonhart si mlčky přiťukl naplněným pohárem. Houvenagel zamlaskal a obrátil pohled na Ciri.

„Takže tahle okatá srnka,“ poznamenal, „má zajistit zábavu, kterou jsi sliboval ve svém dopise? Dostal jsem zprávu, že Windsor Imbra se blíží k městu. Přivádí s sebou partu vyhlášených hrdlořezů. Též pár místních rváčů vidělo má oznámení.“

„Copak tě někdy moje zboží zklamalo, Houvenagle?“

„Nikdy. Ale dávno jsi mi žádné nedodal.“

„Nepracuji tak často, jako kdysi. Uvažoval jsem už i o tom, že odejdu na odpočinek.“

„Abys měl bezstarostné stáří, potřebuješ kapitál. Mohl bych ti jej zajistit… Máš zájem vyslechnout si mou nabídku?“

„Momentálně nemám nic lepšího na práci,“ přisunul Bonhart nohou židli a trhnutím přinutil Ciri, aby na ni usedla.

„Neuvažoval jsi o tom, že zamíříš na sever? Do Cintry, na Svahy anebo až za Yarru? Víš o tom, že každému, kdo se bude chtít odstěhovat na dobytá území a natrvalo se tam usadit, slibuje císař čtyři lány země do osobního vlastnictví a osvobození od daní na deset let?“

„Já se nehodím za rolníka,“ odtušil lhostejně lovec lidí, „Nemohl bych se hrabat v zemi ani chovat nějaký dobytek. Mám na to příliš choulostivý žaludek. Když ucítím hnůj, je mi na blití.“

„Jako mně,“ zatřásl tvářemi Houvenagel. „Za nejužitečnější zemědělské práce považuji vinařství a pálení kořalky. Zbytek se mi hnusí. Tvrdí se, že zemědělství je základ ekonomiky a že zajišťuje blahobyt. Připadá mi ale ponižující, aby o mém blahobytu rozhodovalo něco, co smrdí hnojem. Na mých pozemcích jsem se podle toho zařídil, příteli. Nehodlám zemi obdělávat ani na ní chovat dobytek, stačí ji vlastnit. Pokud jí máš opravdu hodně, vynáší, i když leží ladem. Právě tím směrem byla namířena moje otázka ohledně cesty na sever. Měl bych tam pro tebe zaměstnání, Bonharte. Stálé, nenáročné, ovšem dobře placené. A vhodné pro člověka tvé choulostivé povahy. Žádný hnůj, žádná močůvka.“

„Jsem připraven poslechnout si tvou nabídku. Nezávazně, to se rozumí.“

„Z pozemků, které císař nabízí osadníkům, lze při troše podnikavosti a nevelkém základním kapitálu dát dohromady pěkné latifundium.“

„Začínám chápat, co máš za lubem,“ hryzal si lovec odměn knír. „Myslím, že jsem uhodl, co podnikáš pro svůj blahobyt. Očekáváš nějaké obtíže?“

„Očekávám. Dvojího druhu. Za prvé: musím najmout nuzáky, kteří se budou vydávat za osadníky, vypraví se na sever a přihlásí se o pozemek. Formálně pro sebe, fakticky pro mě. To je můj úkol. Ty se budeš zabývat druhým problémem.“

„Pokračuj, poslouchám.“

„Jistě se najdou námezdníci, kteří se usadí na svém přídělu země a nebudou mi ji chtít předat. Zapomenou na smlouvu na peníze, které jsem jim zaplatil. Neuvěříš, Bonharte, jak hluboko je v lidské nátuře zakořeněn podvod, švindl a klam.“

„Uvěřím.“

„Ty nepoctivé bude třeba přesvědčit, že nepoctivost se nevyplácí. Že se trestá. O to se postaráš ty.“

„Zní to hezky.“

„Zní to tak, jak to je. Mám v tom praxi, nedělám to poprvé. Když byl Ebbing připojen k impériu a byly schváleny ohraničovací předpisy, dosáhl jsem tímto způsobem toho, že Claremont, tohle přívětivé městečko, stojí na mé zemi, a tedy patří mně. A všechno kolem, kam jen oko dohlédne. Vlastním stopadesát lánů – císařských, ne selských. To je asi sedm tisíc tři sta katastrálních jiter čili dvaadvacet tisíc mír.“

„Ó, nešťastné císařství, stojíš na pokraji pádu,“ zabědoval posměšně Bonhart. „Jak má přetrvat říše, v níž všichni kradou. Ve všudypřítomné hrabivosti a zištnosti je její zhouba.“

„Naopak, v tom je její síla,“ zatřepal nesouhlasně lícemi Houvenagel. „Ty si, Bonharte, pleteš loupež s podnikavostí.“

„Takřka neustále,“ přiznal nevzrušeně lovec lidí.

„Co říkáš na naši úmluvu?“

„Není trochu brzy na zábor těch pozemků na severu? Nepočkáme pro jistotu, až Nilfgaard vyhraje tuhle válku?“

„Pro jistotu? Nežertuj, výsledek války je rozhodnut. Války se vyhrávají penězi. Císařství je má, Nordlingové je nemají.“

Bonhart si výmluvně odkašlal:

„Když už hovoříme o penězích…“

„Zařízeno,“ hrábl Houvenagel do lejster na psacím stole. „Zde je bankovní šek na sto florénů. A zde návrh dokumentu, kterým mě zplnomocňuješ k vyinkasování odměny od Warnhagenů z Geso za hlavy banditů. Tady to podepiš. Děkuji. Ještě se domluvíme na procentu, které obdržíš z výnosu zítřejšího představení, ale zatím se stále vybírá vstupné a účty nejsou uzavřeny. Zájem je obrovský, Leo, vskutku obrovský. Občany mého města totiž ukrutně trápí nuda.“

Zarazil se a pohlédl na Ciri.

„Upřímně doufám, že ses v téhleté osůbce nezmýlil. Že nám zajistí hodnotnou zábavu. Že se bude podílet na společném zisku.“

„Ona se žádným ziskem počítat nemůže,“ změřil si Bonhart Ciri mrazivým pohledem. „Ví o tom.“

Houvenagel se zatvářil dotčeně a zklamaně zafuněl:

„To je špatné, k čertu, moc špatné, že o tom ví. Neměla nic vědět. Cos to provedl, Leo? Co když se ukáže jako nespolehlivá a nebude chtít spolupracovat, postarat se o slíbenou zábavu? Co potom?“

Bonhart nehnul ani brvou. „Potom,“ ucedil, „na ni v aréně poštveme tvoje dogy. Pokud si dobře vzpomínám, na ně bylo spolehnutí vždycky.“

*

Ciri dlouho mlčela a třela si zjizvenou tvář.

„Začínala jsem chápat,“ promluvila po nějaké době. „Pomalu jsem začínala chápat, co se mnou chtějí provést. Byla jsem rozhodnuta uprchnout za každou cenu, riskovat při tom třeba život. Jenže mne dobře hlídali, nedali mi sebemenší příležitost.“

Vysogota mlčky poslouchal.

„Zavedli mne do haly. Tam čekali hosté toho tlustého Houvenagla. Další pochybná, vyšinutá individua. Vysvětli mi, Vysogoto, odkud se na světě bere tolik zvrhlíků.“

„Přirozený výběr. Tato zvrhlá doba jim, zdá se, svědčí.“

*

První z mužů byl malý tlouštík, připomínal spíše půlčíka než člověka. Také se strojil jako půlčík: do pastelových barev, skromně, leč úhledně. Druhý muž, ač již nemladý, měl oděv a vystupování vojáka. U pasu měl meč a na rameni černého gambesonu stříbrnou výšivku představující draka s roztaženými křídly. Žena byla hubená a světlovlasá, měla mírně zahnutý nos a úzké rty. Na sobě měla toaletu pistáciové barvy s velmi hlubokým výstřihem. V jejím případě to nebyl nejvhodnější šat – dekolt odhaloval jen svraštělou, pergamenovou kůži, pokrytou tlustou vrstvou líčidla.

„Urozená markýza de Nementh-Uyvar,“ představoval své hosty Houvenagel. „Pan Declan Ross aep Maelchlad, rytmistr strážních jednotek imperiální armády. Pan Pennycuick, starosta Claremontu. A toto je pan Leo Bonhart, můj příbuzný a starý přítel.“

Bonhart se prkenně uklonil.

„To je tedy ta malá lupička, která nás má dnes bavit,“ konstatovala vychrtlá markýza, civějíc na Ciri vybledlýma modrýma očima. Měla chraplavý, propitý hlas, kterému se marně snažila dodat sexuálně vyzývavého zabarvení. „Nijak zvlášť hezká, řekla bych. Ale dobře stavěná… Přitažlivé tělíčko.“

Ciri sebou trhla, odstrčila dotěrnou ruku, zesinala vzteky a zasyčela jako had.

„Nedotýkat se, prosím,“ požádal chladně Bonhart. „Nedráždit, nekrmit. Nepřebírám žádnou zodpovědnost.“

„Takové tělíčko,“ olízla si markýza vzrušeně rty, „je možno přivázat k lůžku, pak je přístupnější. Neprodal bys ji, pane Bonharte? Já a markýz máme rádi taková tělíčka. Náš drahý přítel pan Houvenagel nám vyčítá, když chytáme místní mláďata, rolnické dívenky a hošíky. Teď už markýz tělíčka lovit nemůže. Pohyb mu činí obtíže od té doby, co se mu v rozkroku otevřely ty boláky a vředy…“

„Stačí, stačí, Matyldo,“ zarazil ji kvapně Houvenagel, jakmile zahlédl v Bonhartově tváři výraz rostoucího zhnusení. „Musíme si pospíšit do teatru. Panu starostovi právě došlo hlášení, že do města přibyl Windsor Imbra s oddílem zbrojnošů barona Casadei. To znamená, že přišel náš čas.“

Bonhart vytáhl z brašny malý flakónek, otřel rukávem onyxovou stolní desku a nasypal na ni špetku bílého prášku. Přitáhl Ciri za řetěz ke stolu.

„Víš, jak se to užívá?“

Ciri stiskla čelisti.

„Šňupni to nosem. Anebo si to naber na nasliněný prst a vetři do dásní.“

„Ne!“

Bonhart ani neotočil hlavu.

„Uděláš to sama,“ pronesl zlověstně. „Nebo to udělám já, ale takovým způsobem, aby z toho měli zde přítomní taky nějaké povyražení. Nemáš sliznici jen v nose a v hubě, Potkanice, ale i na jiných, zábavnějších místech. Zavolám pacholky, nechám je tě svléknout, podržet a ta zábavná místa použiju.“

Markýza de Nementh-Uyvar se hrdelně zasmála, upřeně sledujíc, jak Ciri třesoucí se rukou sahá po droze.

„Rozkošný nápad s těmi zábavnými místy,“ olízla si opět rty. „Bude to třeba někdy vyzkoušet. Ouha, opatrně, děvenko, neplýtvej dobrým fisstechem! Nechej trochu pro mě!“

*

Droga byla podstatně silnější než ta, kterou ochutnala u Potkanů. Za pár chvil ovládla Ciri nepotlačitelná euforie, světla a barvy ji pronikavě bodaly do očí, okolní předměty získaly přehnaně ostré kontury, zvuky nesnesitelně zesílily, pachy dráždily čich a všechno kolem jakoby se posunulo někam mimo realitu. Jako ve snu vnímala široké schodiště, prachem zavánějící závěsy a gobelíny, chraplavý smích markýzy de Nementh-Uyvar. Matně si uvědomovala, že vyšli na nádvoří, že řetěz na šíji ji někam nezadržitelně táhne a do obličeje ji šlehají kapky deště. Neskutečná jí připadala i ohromná budova s dřevěnou věží a kýčovitou malbou nad branou. Byla na ní křiklavými barvami vypodobněna smečka divokých psů kousající nepopsatelného netvora – ani draka, ani gryfa, ani vivernu. Před branou do budovy se tísnil houf lidí. Jeden z nich hlasitě křičel a gestikuloval:

„To je ohavné! Ohavné a hříšné, pane Houvenagle, že v bývalé svatyni provozuješ takové bezbožné, odporné, nelidské hry! Zvířata cítí jako my, pane Houvenagle! Je to zločin, když za peníze štveš němé tváře proti sobě pro potěchu luzy!“

„Utiš se, zbožný muži, a nemíchej se mi do soukromého podnikání. Abych tě však uklidnil, ujišťuji tě, že dnes tady nebude ublíženo ani jedinému zvířeti. Rvát se budou výlučně lidé.“

„V tom případě nic nenamítám.“

Uvnitř budovy bylo nesnesitelně dusno a hlučno. Na ochozech kolem kruhovité ohrady z kůlů sedělo množství lidí. Uvnitř ohrady byl pískem vysypaný plácek o průměru přibližně třiceti stop…

Ciri opět ucítila škubnutí řetězu, pak ji někdo chytil pod pažemi a než se nadálá, ocitla se na udusaném písku pod palisádou.

V aréně.

První nával narkotické euforie poněkud ustoupil, nyní fisstech pouze podněcoval a bystřil smysly. Ciri si přitiskla dlaně na uši – nedokázala snést hluk, lomoz a pískot davu v hledišti. Všimla si, že pravé zápěstí a předloktí jí těsně obepíná kožený chránič. Nemohla si vzpomenout, kdy a kdo jí ho nasadil.

V hluku rozeznala známý propitý hlas. Podívala se směrem, odkud k ní doléhal a uviděla pistáciovou markýzu, nilfgaardského rytmistra, půlčíkovského starostu, otylého kupce a lovce odměn, jak všichni pospolu zaujímají místa v lóži nad arénou. Znovu se chytila za uši, protože někdo znenadání udeřil do měděného gongu.

„Pohleďte, lidé! Dnes v aréně není ani vlk, ani goblin, ani endriaga! Dnes v aréně spatříte vražednici Falku z neblaze proslulé bandy Potkanů! Budete svědky jejího zápasu! Sázky přijímá pokladna u vchodu! Nelitujte peněz, lidičky, zábavu nesníte, nevypijete, ale jestli nebudete skoupí, můžete vyhrát značnou sumu!“

Obecenstvo ryčelo a tleskalo. Droga stále působila, Ciri se chvěla, její zrak, sluch, čich, všechny smysly vnímaly všechno kolem do sebemenších podrobností. Rozeznávala Houvenaglův chechot, markýzin smích, zajíkavý hlas claremontského starosty, Bonhartův bas, pokřik zbožného ochránce zvířat, pištění žen, brekot děcek. Viděla neproniknutelný, černý, mříží uzavřený otvor v palisádě a na kůlech tmavé skvrny od krve. A nad ohrazením zvířecky zkroucené, potem se lesknoucí tlamy vzrušených diváků.

Další rozruch. Slyšela zvýšené hlasy a nadávky ozbrojenců, kteří se prodrali obecenstvem, avšak před lóží byli zastaveni napřaženými partyzánami Houvenaglových stráží. Jednoho z nově příchozích mužů nedávno viděla, pamatovala si jeho opálenou tvář a úzký knírek, který vypadal jako uhlem načrtnutá linka na cukajícím se horním rtu.

„Pan Windsor Imbra ve vlastní osobě?“ hrál si majitel haly na překvapeného. „Senešal urozeného barona Casadei z Geso? Srdečně u nás vítám zahraniční hosty. Zaujměte, prosím, místa v hledišti, za okamžik začínáme. Ale nezapomeňte zaplatit vstupné!“

„Nejsem tady za zábavou, pane Houvenagle. Jsem tady služebně. Bonhart ví, o čem mluvím.“

„Opravdu? Leo? Víš, o čem mluví pan senešal?“

„Dost žertů! Je nás patnáct. Přijeli jsme pro Falku. Dejte nám ji, nebo bude zle!“

„Ovládej se, pane Imbro,“ zamračil se Houvenagel. „Vezmi laskavě na vědomí, že tady není Geso, tím méně panství vašeho barona. Chcete-li tropit výtržnosti, nechám vás vyprovodit z města!“

„Bez urážky, pane Houvenagle,“ znejistěl Windsor Imbra. „Ale právo je na naší straně. Tadyhle Bonhart slíbil Falku panu baronovi. Dal mu na to slovo, ale pak ho porušil.“

„Leo?“ zvedl Houvenagel obočí. „Víš, o čem ten člověk mluví?“

„Vím a musím mu dát za pravdu,“ vztyčil se Bonhart a nedbale mávl rukou. „Nebudu se vymlouvat. Všichni vidí, kde ta holka je. Kdo ji chce, ať si vezme.“

Windsor Imbra se zarazil, zacukal horním rtem.

„Jakže?“

„Potkanice,“ prohlásil Bonhart a zamrkal na Houvenagla, „bude patřit tomu, kdo ji dostane z arény. Živou či mrtvou, podle svých možností a schopností.“

„Jakže?“

„Mor na tebe, tobě to ale pomalu zapaluje!“ předstíral Bonhart hněv. „Pořád jenom jakže a jakže! Jako kolovrátek. Je na tobě, jak to provedeš. Pro mě a za mě můžeš otrávit kus masa a předhodit jí ho jako vlčici, ale nevím, jestli ho ona sežere, na tak blbou nevypadá. Ba ne, Imbro. Kdo ji bude chtít dostat, musí se obtěžovat za ní do arény. Chceš Falku? Dojdi si pro ni!“

„Ty mi tu Falku strkáš pod nos jako sumci žábu na udici,“ zavrčel Windsor Imbra popuzeně. „Nevěřím ti, Bonharte. Ve tvé návnadě je skryt ocelový háček, na to já mám čich.“

„Gratuluji ti k citlivému nosu,“ sklonil se lovec odměn, vytáhl zpod lavice meč, který dostal od zbrojíře z Fano, vytasil jej z pochvy a hodil do arény. Tak obratně, že se zbraň zabodla do písku takřka svisle asi dva kroky od Ciri. „Tady je i ta ocel. Viditelná, vůbec ne skrytá. Já o tu holku nestojím, kdo chce, může si ji vzít. Jestli to dokáže.“

Markýza de Nementh-Uyvar se chraptivě zasmála.

„Jestli to někdo dokáže,“ zopakovala svým propitým hlasem. „Protože teď už má tělíčko meč. Bravo, pane Bonharte. Bylo by nechutné, nechat to tělíčko napospas kdejakým násilníkům.“

„Pane Houvenagle,“ zapřel si Windsor Imbra ruce v bok a vychrtlou šlechtičnu nepoctil ani pohledem. „Teatrum patří tobě. Pod tvým patronátem se pořádá tahle komedie. Vysvětli mi jasně, podle čích pravidel se tady hraje: podle tvých anebo Bonhartových?“

„Podle pravidel představení,“ rozchechtal se Houvenagel, až se mu panděro natřásalo. „Je pravda, že teatrum je moje, ovšem můj zákazník je můj pán. Diváci platí, diváci vyžadují zábavu. Obecenstvo stanoví pravidla hry. Mně nezbývá, než je dodržovat.“

„Obecenstvo? To znamená, tihle lidé?“ mávl Imbra paží směrem k naplněným tribunám. „Všichni tihle lidé sem přišli a zaplatili, jen aby jim tahle podívaná neutekla?“

„Obchod je obchod,“ odvětil Houvenagel. „Proč nenabízet něco, po čem je poptávka? Lidé platí za vlčí zápasy. Za zápasy endriag a aardvarků. Je to podobná podívaná jako štvaní psů na jezevce. Čemu se divíš, Imbro? Lidem jsou hry stejně potřebné jako chléb, ba, více než chléb. Mnozí z těch, kdož tady sedí, si utrhli od úst poslední sousto, aby měli na vstupné. A pohleď na ně, jak jim svítí oči. Nemohou se dočkat, až kratochvíle začne.“

„Ale i u kratochvíle,“ dodal Bonhart s jízlivým úšklebkem, „se musí zachovat aspoň zdání čestné hry. Jezevec se též může psům bránit, může škrábat a kousat. Proto děvče dostalo zbraň. Ať se šance vyrovnají. Co vy na to, dobří lidé? Mám pravdu?“

Dobří lidé nesouzvučným, leč potěšeným a halasným chórem potvrdili, že lovec lidí má v každém ohledu pravdu.

„Baron Casadei,“ promluvil pomalu Windsor Imbra, „se bude zlobit, pane Houvenagle, za to ručím. Nevím, zda ti stojí za to znepřátelit si ho.“

„Obchod je obchod,“ zopakoval Houvenagel. „Pan baron o tom dobře ví. Půjčil si u mě hromadu peněz na velice příznivý úrok. Až mě opět navštíví, mezi čtyřma očima naše rozepře snadno zahladíme. Tvůj pán zajisté pochopí, že si od nikoho nemohu nechat zasahovat do svého podnikání. Všichni ti lidé kolem nás zaplatili vstupné a většina z nich si i vsadila. Do písku arény musí vsáknout krev.“

„Musí?“ zvolal senešal. „Psí lejno! Mohu vám ukázat, že nemusí. Sebereme se, odejdeme odtud a ani se neohlédneme. Pak tady můžete cedit vlastní krev. Hnusí se mi pomyšlení, že bych měl téhle chátře obstarávat podívanou.“

„Ať si jde!“ vystoupil z davu chlap ve vestě z koňské kůže, zarostlý vousy až pod oči. „Ať vypadne, když se mu to tady ekluje. Já žádný brykule nemám. Slyšel jsem, že kdo Potkanici odkrouhne, shrábne pěknej vejvar. Tak se hlásím do arény.“

„Ani nápad!“ okřikl ho jeden z Imbrových lidí, nevysoký, sporý zbrojnoš s hustými rozcuchanými vlasy. „My jsme byli první! Je to tak, chlapi?“

„Věru!“ potvrdil další, šlachovitý šermíř se špičatou bradkou. „Máme přednost! A ty se nenaparuj, Windsore. Co je nám po tom, že kmáni valí bulvy? Falka je v aréně, stačí po ní jenom chňapnout. Kašlu na to, že holota bude čumět!“

„A navíc nám z toho může něco kápnout,“ připojil se třetí, oblečený v doubletu amarantové barvy. „Když čestnej zápas, tak čestnej zápas. Když zábava, tak zábava. Byla tady řeč o nějaký odměně, pane Houvenagel?“

Kupec se široce usmál a horlivě přikyvoval, až se mu buldočí tváře třásly.

„A jak je to se sázkami?“ zajímal se ten s bradkou.

„Momentálně se ještě nesází na výsledek zápasu,“ odpověděl kupec. „V téhle chvíli je poměr tři ku jedné, že si ani jeden z vás netroufne vstoupit do ohrady.“

„Já že si netroufnu?“ zařval Koňská kůže. „Pusťte mě na ni! Jsem připravenej!“

„Uhni mi z cesty!“ houkl na něho Rozcuchaný. „My jsme tu byli první! Na co se ještě čeká?“

„Po kolika můžeme jít dolů?“ utahoval si Amarant opasek. „Akorát po jednom?“

„Ach, vy skety!“ rozkřikl se nečekaně tlustý starosta hlasem, který by u něj nikdo nečekal. „Nechce vás jít na jedinou holku deset? Na koních? Na bojových vozech? Nechcete si z cekhauzu půjčit katapult, abyste ji mohli na dálku ostřelovat kameny? Co?“

„Dobrá, dobrá,“ promluvil Bonhart po krátké poradě s Houvenagelem. „Čestný boj může být, ale ať je taky nějaká zábava. Můžete na ni jít po dvou, jenže pak se budete muset rozdělit o odměnu.“

„Proč po dvou?“ shodil Rozcuchaný s ramen plášť. „Nestydíte se, chlapi? Vždyť je to usmrkaná holka! Fuj! Ustupte, půjdu sám a složím ji.“

„Chci Falku živou,“ protestoval Windsor Imbra. „Mor na vaše zápasy a souboje! Nenechám se zblbnout Bonhartovými triky. Půjdete ve dvojici, ty a Stavro. Vytáhnete ji ven. Ale živou!“

„Pro mne,“ zaprotestoval Stavro, šermíř s bradkou, „je urážka, když mně na tu chudinku přiděluješ helfra.“

„Baron ti tu urážku osladí florény. Ale jenom za živou.“

„Baron je držgrešle,“ zachechtal se Houvenagel. „A nemá smysl pro hru. Já si vážím statečných mužů. Zvyšuji odměnu. Kdo samojediný vstoupí do arény a po vlastních nohou ji zase opustí, dostane z této pokladnice nikoli dvacet, nýbrž rovných třicet florénů. Vyplatím mu je vlastní rukou.“

„Na co čekáme?“ houkl Stavro. „Já jdu první!“

„Zadrž!“ vykřikl opět starosta. „Ta holka má na sobě jenom tenký len. Tak i ty svlékni brigantinu, vojáku. To je spravedlivé!“

„Šlak vás tref!“ stáhl si Stavro pres hlavu železnými lamelami vyztuženou kazajku. Potom si svlékl i košili, odhalil zarostlé paže a plece. „Šlak vás tref, panstvo, i s tím vaším spravedlivým bojem! Půjdu na ni s holou kůží. Nebo si mám sundat i kalhoty?“

„I spodky,“ zachrochtala markýza de Nementh-Uyvar. „Ať vidím, že jsi chlap nejenom slovy.“

Zatímco obecenstvo tleskalo do půl těla obnaženému bojovníkovi, on přehodil nohu přes zábradlí, tasil zbraň a pozoroval Ciri. Dívka zkřížila ruce na prsou a neučinila ani krok k meči zabodnutému do písku. Stavro zaváhal.

„Nedělej to,“ řekla Ciri velmi tiše. „Nenuť mě k tomu… Nenechám na sebe sáhnout.“

„Promiň, holka,“ seskočil Stavro na písek. „Nic proti tobě nemám, ale kšeft je kšeft…“

Ještě nedokončil větu a Ciri stála u něho. V ruce už měla Vlaštovku – tak v duchu pojmenovala svůj gnómský gwyhyr. Použila proti němu nejjednodušší, dětsky snadný výpad, fintu zvanou „tři kroky“, ale Stavro se nechal nachytat. Uskočil o krok zpět a kryl se mečem, avšak v té chvíli jí už byl vydán na milost: po odskoku narazil zády na kůly ohrazení a když se mu hrot Vlaštovky zastavil sotva coul před špičkou nosu, neměl kam ustoupit.

„Tomu triku se říká ‚tři kroky‘,“ vysvětloval Bonhart hlasitě, aby přehlušil křik a potlesk. „Finta a výpad tercií. Dost laciné, čekal jsem od ní něco rafinovanějšího. Ale je třeba přiznat, že kdyby chtěla, ten chlápek by už nežil.“

„Zab ho! Zab ho!“ řvali diváci. Houvenagel a Pennycuick ukazovali palec namířený k zemi. Ze Stavrovy tváře zmizela krev.

„Varovala jsem tě,“ sykla Ciri. „Nechci zabíjet. Avšak nedovolím, aby se mne někdo dotkl. Vrať se, odkud jsi přišel.“

Pomalu ustoupila, otočila se, sklonila meč a pohlédla nahoru k lóži.

„Bavíte se?“ vykřikla lámajícím se hlasem. „Chcete mě donutit k boji? K zabíjení? To se vám nepovede, nebudu vraždit pro vaše obveselení!“

„Slyšels, Imbro?“ zahřměl do ticha Bonhart. „Žádný risk, čistý zisk! Ona nechce bojovat. Můžeš ji odvést z arény a doručit živou baronovi Casadei, ať si s ní po libosti pohraje. Nic neriskuješ, můžeš ji zajmout holýma rukama.“

Windsor Imbra si odplivl.

Stavro se stále tiskl zády k palisádě, ztěžka sípal a v dlani svíral křečovitě jílec meče.

Bonhart se zasmál:

„Ale já, Imbro, sázím diamanty proti ořechům, že se vám to nepovede.“

Stavro zhluboka vydechl. Zdálo se mu, že zády k němu obrácená dívka je v této chvíli nepozorná, nesoustředěná. Vřel v něm stud a vztek. Nedokázal se ovládnout, vrhl se na ni. Rychle a záludně.

Obecenstvo ani nestačilo postřehnout bleskurychlý únik a seknutí. Všimlo si až, jak na Falku útočící Stavro učinil takřka taneční poskok a poté pramálo tanečně zaryl tvář do písku. Písek okamžitě zrudl krví.

„Instinkty vítězí!“ překřikl Bonhart jásající diváky. „Co ty na to, Houvenagle? Neříkal jsem ti to? Dogy můžeme nechat v psinci!“

„Jak poutavá a výnosná podívaná,“ mhouřil Houvenagel oči blahem.

Stavro se zpola zvedl na třesoucích se pažích, zatřepal hlavou, zakašlal, vyzvrátil krev a opět klesl na zem.

„Jak se nazývá ten úder, pane Bonharte?“ zachroptěla markýza de Nementh-Uyvar vzrušeně, otírajíc se nohou o Bonhartovo koleno.

„To byla jen improvisace,“ pousmál se lovec lidí, aniž by na dotěrnou ženštinu pohlédl. „Pěkná, tvůrčí, řekl bych přímo viscerální. Vím o místě, kde se učí takovému improvisovanému kuchání střev. Vsadím se, že naše panenka to místo dobře zná. Teď už vím, co je zač.“

„Nenuťte mě!“ zakřičela Ciri strašným hlasem. „Nechci! Rozumíte, nechci!“

„Ty mrcho peklem zplozená!“ přehoupl se Amarant pružně přes zábradlí a rychle se rozběhl po obvodu arény, aby odvrátil dívčinu pozornost od Rozcuchaného, který přeskočil ohrazení z protější strany, následován Koňskou kůží.

„Nečistá hra!“ zaječel půlčíku podobný starosta Pennycuick. Po něm se rozeřvalo celé hlediště:

„Jdou na ni tři! Špinavá hra!“

Bonhart se jen uchechtl. Markýza si olizovala rty a rozčileně šoupala nohama.

Plán útočníků byl jednoduchý: zatlačit protivnici k ohradě, kde ji měli dva blokovat a třetí zabít. Nevyšlo to. Důvod byl prostý: děvče před nimi neustoupilo, nýbrž zaútočilo.

Vklouzla mezi ně baletní piruetou, tak lehce, že na písku nenechávala málem ani stopy. Ve skoku ťala Rozcuchaného. Přesně tam, kam bylo třeba – do krční tepny. Zásah byl dokonalý, neztratila rytmus a půlobratem uhnula tak rychle, že na ni nespadla ani kapka krve stříkající z mužovy šíje. Mezitím se za ni dostal Amarant. Jeho zákeřné seknutí zazvonilo o bleskovou parádu za záda nastaveného meče. Napjala se jako pružina a prudkým zhoupnutím boků zesílila úder obouruč. Temná, jako břitva ostrá gnómská čepel rozpárala muži s odporným mlasknutím břicho. Amarant zavyl a zkroutil se na zemi. Přiskočil Koňská kůže a provedl výpad na její hrdlo. Opět plynulým obratem unikla a hrotem meče ho krátce sekla přes tvář. Rozťala mu oko, nos, ústa i bradu.

Obecenstvo ryčelo, hvízdalo a dupalo. Markýza de Nementh-Uyvar si obě ruce strčila mezi k sobě přitisknutá stehna a svým propitým kontraaltem se smála jako šílená. Nilfgaardský rytmistr byl v obličeji bílý jako křída. Nějaká žena se pokoušela zakrýt dlaní oči dítěti, usilujícímu se jí vytrhnout. Šedivý stařík v první řadě sklonil hlavu mezi kolena a trhaně dávil. Koňská kůže naříkal a držel se za obličej. Mezi prsty mu tekla krev smíchaná se slzami a slinami. Amarant se svíjel na zemi a kvičel jako vepř. Rozcuchaný již nehty neškrabal kůly palisády kluzké od krve, jež z něj už přestala stříkat v rytmu úderů srdce.

„Pomóóóc!“ sténal Amarant a křečovitě svíral rukama vnitřnosti vyhřezlé z břišní dutiny. „Kamarádi, pomoztééé!“

„Phuuu… bhuuu… hyyy…“ plival a smrkal krev Koňská kůže.

„Zabij – je! Zabij – je!“ skandovali diváci, dupajíce nohama do taktu. Zvracejícího starce shodili s lavice a vykopali do uličky.

„Diamanty proti ořechům,“ pronikl řevem Bonhartův bas, „že se už nikdo neodváží vejít do arény! Vsadím diamanty třebas i proti ořechovým skořápkám, Imbro!“

„Zabít!“ řev, dupání, tleskání. „Zabít!“

„Dívko!“ zavolal na Ciri Windsor Imbra a gesty svolal své lidi. „Dovol nám vzít raněné! Nech nás vejít do arény a odnést je dříve než vykrvácejí a zemřou! Buď lidská, dívko!“

„Lidská,“ zopakovala s námahou Ciri, cítíc, jak teprve nyní v ní začíná pulsovat adrenalin. Ovládla se sérii naučených nádechů a výdechů.

„Pojďte dolů a seberte je,“ svolila. „Ale beze zbraní. Buďte i vy lidští. Alespoň jedenkrát.“

„Neeeee!!!“ řval dav. „Zabít!!! Zabít!!!“

„Vy dobytci!“ otočila se Ciri kolem své osy a objela pohledem tribuny v celém hledišti. „Zkurvenci! Hnusné svině! Chcete krev? Pojďte sem, čenichejte, ochutnávejte! Olízejte ji, dokud nezaschla! Zrůdy! Vampýři!“

Markýza se zachvěla, vzdychla, obrátila oči v sloup a přitiskla se k Bonhartovi, svírajíc své ruce mezi stehny. Bonhart se zamračil a hrubě ji od sebe odstrčil. Dav ohlušujícím řevem dával najevo svou nelibost. Někdo hodil do arény napůl snězenou klobásu, někdo jiný botu a další kvašenou okurku. Ten poslední mířil nejpřesněji, kvašák letěl Ciri rovnou doobličeje. Rozpůlila jej ve vzduchu mávnutím meče. Řev ještě zesílil.

Windsor Imbra a jeho lidé zvedli Amaranta a Koňskou kůži. Když zraněnými pohnuli, Amarant zakřičel bolestí, kdežto Koňská kůže upadl do bezvědomí. Rozcuchaný a Stavro už neprojevovali známky života. Ciri ustoupila tak daleko, jak jen rozměry arény dovolily. Imbrovi lidé se také snažili držet co nejdál od její zbraně.

Windsor Imbra stál bez hnutí a čekal, až budou ranění a mrtví odneseni. Hleděl na Ciri zpod přimhouřených víček. Dlaň měl na hlavici meče, který navzdory slibu neodpásal.

„Ne,“ varovala ho, sotva pohybujíc rty. „Nenuť mě k tomu, prosím.“

Muž byl bledý jako smrt. Dav dupal, ryčel, vyl.

„Neposlouchej ji,“ přeřval opět všechny Bonhart. „Tas meč! Jinak se celý svět doví, že jsi podělaný zbabělec! Od Alby po Yarru se bude povídat, jak Windsor Imbra stáhl ocas jako zbitý pes a utekl před nezletilou holkou!“

Čepel Imbrovy zbraně se vysunula asi na půl pídě z pochvy.

„Ne,“ řekla Ciri.

Ocel opět zmizela.

„Srab!“ křikl někdo z hlediště. „Hovnožrout! Zbabělá krysa!“

Imbra přešel s kamennou tváří k ohrazení. Ještě než se chytil shora natažených rukou svých mužů, naposled se obrátil.

„Snad už víš, co tě čeká, děvče,“ řekl tiše. „Snad už víš, kdo je to Leo Bonhart a co dokáže. Co mu působí potěšení. Budeš vyháněná do arény. Budeš zabíjet pro zábavu takovým prasatům, jako jsou tady. A ještě horším. A až je to přestane bavit, až Bonharta znudí to, co ti provádí, tehdy zabijí tebe. Pošlou do arény tolik mečů, že si nebudeš stačit krýt záda. Anebo vypustí psy. Houvenaglovy dogy tě roztrhají a chátra v hledišti bude čichat pach krve a nadšeně jásat. A ty pojdeš na zkrvaveném písku stejně jako ti, které jsi tady dnes posekala. Vzpomeneš si na má slova.“

Zvláštní, teprve teď si všimla nevelkého, emailovaného erbovního štítku na jeho náprsníku. Byl na něm vzpínající se stříbrný jednorožec v černém poli.

Jednorožec.

Sklonila hlavu. Dívala se na vlnitě broušené ostří meče.

Kolem zavládlo ticho.

„U Velikého Slunce,“ promluvil do toho ticha až dosud mlčící Declan Ross aep Maelchlad, nilfgaardský rytmistr. „Nedělej to,děvče. Ne tuv’en quess, luned“

Ciri pomaličku obrátila Vlaštovku v rukou a opřela hlavici do písku. Poklekla na jedno koleno. Přidržujíc čepel pravou rukou, levačkou namířila její hrot mezi žebra. Nabroušená špice okamžitě pronikla oděvem, bodla ji do kůže.

Jen se nerozplakat, pomyslela si Ciri, zvolna naléhajíc na meč. Jen neplakat, není pro co a nad čím. Jeden rázný pohyb a bude po všem. Po všem…

„Nedokážeš to,“ zaburácel nad ztichlým hledištěm Bonhartův bas. „Nedokážeš to, zaklínačko. Na Kaer Morhen tě naučili zabíjet, tak zabíjíš jako automat. Ale k tomu, abys zabila sebe, potřebuješ něco víc – vůli, odhodlanost, odvahu. Tomu se nelze naučit.

*

„Jak vidíš, měl pravdu,“ řekla sklíčeně Ciri. „Nedokázala jsem to.“

Vysogota mlčel. V rukou držel kůži ondatry. Už delší čas. Poslouchal dívčin příběh tak zaujatě, že úplně zapomněl na práci.

„Nedokázala jsem to, bála jsem se. Zaplatila jsem za to. Tak, jak platí všichni zbabělci. Bolestí, hanbou, ponížením. A odporem k sobě samé.“

Vysogota mlčel.

*

Kdyby se toho dne po setmění někdo přikradl k chatrči s propadlou střechou zarostlou mechem a kdyby se škvírou v okenici podíval dovnitř, spatřil by ve zšeřelé světnici kmeta s bílým vousem a děvče s popelavými vlasy, sedící vedle sebe u krbu. Všiml by si, že oba mlčky hledí na červené uhlíky.

Ale nikdo to nemohl vidět. Omšelá poustevna byla ztracena v mlhách a sítinách bažin Pereplutu, kam se žádný člověk neodvážil.

Kdokoli by prolil krev člověka, skrze člověka bude prolita krev jeho.

Genesis 9,6

Mnohý z žijících zasluhuje zemřít. A nejeden z umírajících zasluhuje, aby žil. Což jim však můžeš jedno či druhé dát? Nebuď tedy zbrklý ve vynášení soudů. Ani ten nejmoudřejší z Mudrců nemůže vědět všechno.

John Ronald Reuel Tolkien

Vskutku je zapotřebí velké domýšlivosti a zaslepenosti, aby bylo možno krev prolitou na popravišti nazývat spravedlností.

Vysogota z Corvia

KAPITOLA PÁTÁ

„Co pohledává zaklínač v mém rajónu?“ zopakoval otázku Fulko Artewelde, prefekt z Riedbrune, očividně rozladěn prodlužujícím se mlčením. „Odkud se tu vzal? Kam má namířeno? A co má zaklínač za lubem?“

Takový je tedy konec hry na dobré skutky, přemítal Geralt při pohledu na prefektův drsný, zjizvený obličej. Tak končí role šlechetného zaklínače, který se ujme bandy zatracených lesních lidí. Tak dopadá touha po pohodlném nocování v hostinci, kde se vždy najde nějaký špicl. Takové jsou následky cestování ve společnosti užvaněného šumaře. Proto teď sedím v této místnosti bez oken připomínající vězeňskou celu, ve tvrdém, k podlaze připevněném křesle, určeném k výslechům. Na opěrkách a opěradle křesla jsou úchyty pro kožené řemeny na připoutání rukou a znehybnění šíje. Řemeny nejsou vidět, ale jistě jsou uloženy někde po ruce. Připraveny k použití.

Jak mám, u všech ďasů, vybřednout z téhle situace?

*

Když po pěti dnech putování se zaříčskými brtníky konečně vyšli z pralesa na travnaté poloniny, přestalo pršet, vítr rozehnal mraky a mlha se rozplynula ve slunečních paprscích. A před nimi zasvítily oslnivou bělostí štíty hor.

Jestli ještě donedávna pro ně velká řeka Jaruga stanovila hranici, jejíž překročení znamenalo začátek dalšího, vážnějšího úseku jejich výpravy, nyní si uvědomovali ještě silněji, že se dostali k bariéře, k poslednímu místu, odkud je ještě možno vrátit se. Cítili to všichni, zejména Geralt. Nebylo možno jinak, když od rána do večera měli před očima mohutný, rozeklaný, věčným sněhem a ledem jiskřící horský řetězec, stojící jim v cestě na jih – pohoří Amell. A ještě výše nad vrcholy Amellu se tyčící, majestátní, jako hrot dýky ostrý obelisk Gorgony – Ďáblovy hory. Nebavili se o tom, nediskutovali, leč Geralt cítil, na co všichni myslí. Protože jemu samotnému, kdykoli pohlédl na Amell a na Gorgonu, připadala myšlenka na další pochod k jihu jako naprosté bláznovství.

Naštěstí docela neočekávaně zjistili, že nemusí pokračovat dál tím směrem.

Tu zprávu se dověděli od zarostlého brtníka, díky němuž plnili posledních pět dní úlohu ozbrojené eskorty, toho, který je chtěl obelhat tvrzením, že druidové se odstěhovali na Svahy.

Vyhledal je nazítří po příchodu do Riedbrune. Městečko bylo rušné jako mraveniště, neboť touto dobou sem přibývali brtníci, lovci, trapeři a ptáčníci z celého Zaříčí. Když se předchozího dne rozloučili s doprovázenými Zaříčany, zaklínač se nenadál, že by některého z nich ještě někdy potkal. Tím větší byl jeho údiv.

Manžel a otec půvabných hamadryád začal horlivými projevy díků a předáním váčku drobných mincí do Geraltových rukou. Byl to jeho zaklínačský plat. Když jej Geralt přijímal, cítil na sobě ironické pohledy Regise a Cahira, kterým si cestou nejednou stěžoval na lidský nevděk a vysvětloval nesmyslnost nezištného altruismu.

Pak ze sebe rozrušený brtník zajíkavé vypravil informaci, kvůli které hlavně přišel:

„Jářku, drahý pane zaklínači, jmelaři, to značí druidi, co je hledáte, ti se teď usadili v doubravách u jezera Monduirn. To je asi pětatřicet mil na západ odsud.“

Tu novinu se brtník dozvěděl, když ve městě prodával med a vosk. Řekl mu ji jeho příbuzný, jenž trvale bydlel v Riedbrune, a ten se ji zase slyšel od svého známého, potulného hledače drahokamů. Jakmile se brtník doslechl o druidech, sotva dechu popadaje, uháněl za zaklínačem. A teď zářil štěstím, pýchou a pocitem důležitosti, jako každý lhář, jehož lež se neočekávaně ukáže být pravdou.

Geralt měl v úmyslu vyrazit k Loe Morduirn bez prodlení, avšak jeho společníci vehementně protestovali. Když teď od brtníků dostali nějaké peníze, upozorňovali Regis s Cahirem, a jsou ve městě, kde se dá ledaco nakoupit, je potřeba doplnit proviant a výstroj. Milwa se přihlásila o hroty k šípům, poněvadž na jejích bedrech leží zásobování družiny čerstvou zvěřinou a ona nebude střílet ostrouhanými pruty. Marigold se chtěl aspoň jednu noc vyspat ve slušné posteli v hostinci, zvláště, když se do ní uloží po horké koupeli a v povznesené náladě vyvolané pěnivým mokem. Všichni jednohlasně konstatovali, že druidové jim neutečou.

„Ačkoliv je to pouhá shoda okolností,“ rozumoval s potutelným úsměvem upír, „naše družina je na správné cestě a má namířeno správným směrem. Zjevně je nám osudem určeno, abychom se k druidům dostali. Dva dny zdržení na to nemohou mít žádný vliv.

Co se týče chvatu, pak pocit, že čas hrozně utíká, bývá obyčejně upozorněním, že je nutné zpomalit tempo, postupovat zvolna a s náležitým rozmyslem.“

Geralt se nepřel, neoponoval upírově filosofii, třebaže jej jeho tísnivé sny nutily ke spěchu. I když si po probuzení nedokázal přesně vzpomenout na jejich obsah.

Bylo sedmnáctého září, úplněk. Do podzimní ekvinokce zbývalo šest dní.

*

Milwa, Regis a Cahir vzali na sebe úkol zařídit nákupy a doplnění výstroje. Geralt a Marigold měli provést průzkum v Riedbrune a doptat se na věci, které je zajímaly.

Město položené v zákrutu řeky Newi nebylo velké, pokud by brali v úvahu pouze dřevěné a zděné stavby, stísněné uvnitř prstence zemních valů a kolové hradby. Jenže budovy uvnitř opevnění byly pouze centrem městečka a žila zde sotva desetina jeho obyvatelstva. Ostatní žili v chýších, chatrčích, boudách, stanech a obytných vozech vně opevnění.

Jako průvodce sloužil zaklínači a básníkovi brtníkův příbuzný: sebevědomý mládenec, typický exemplář městského darmošlapa, který se ve stoce narodil, ve stoce se koupal a v nejedné stoce hasil žízeň. V městské tlačenici, špíně a zápachu se mladík cítil jako pstruh v křišťálově čiré horské bystřině. Možnost provádět někoho po svém nevábném městečku ho zjevně těšila, pranic si nedělal z toho, že se ho nikdo na nic neptá a sám se zápalem komentoval veškeré dění okolo.Vysvětloval, že Riedbrune stanoví důležitý bod pro nilfgaardské osadníky, kteří se ubírají na sever, zlákáni císařským výnosem, který jim nabízí čtyři lány čili dvě stě šedesát strychů půdy a k tomu celých deset let bez daní. Riedbrune totiž leží v ústí doliny, která Svahy a Zaříčí spojuje přes průsmyk Theodula s Mag Turga, Metinnou a Maechtem, zeměmi již dávno ovládnutými nilfgaardským impériem. Město Riedbrune, jak vysvětloval uličník, je posledním místem, kde nejsou kolonisté odkázáni jenom na sebe, na svou ženu a na to, co mají na vozech. Proto se jich tady spousta utáboří a kratší či delší dobu nabírá dech k poslední etapě cesty – k Jaruze a za Jarugu. Mnozí z nich, jak mladík dodával s hrdostí vlastence, zůstávají v městě natrvalo, poněvadž město, to je kultura, ne nějaká venkovská, hnojem páchnoucí díra, kde lišky dávají dobrou noc.

Kulturní město Riedbrune páchlo – hnojem rovněž.

Geralt zde už před léty byl, ale nepoznával staré místo: příliš se změnilo. Kdysi tady nemohl potkat tolik mužů v černých zbrojích a pláštích, se stříbrnými emblémy na ramenou. Kdysi na každém nároží nezněla nilfgaardština. Kdysi nebyl v kopcích za městem kamenolom, ve kterém špinaví, otrhaní, zbídačení a zkrvavení lidé těžili kámen, poháněni karabáči černě oděných dozorců.

„Je tady síla nilfgaardského vojska,“ vysvětloval uličník, „ale ne trvale, jenom v přestávkách mezi pochody a pronásledováním partyzánů z odbojového hnutí Svobodné Svahy. Stálou posádku sem pošlou, až dostaví velkou zděnou tvrz na místě starého hrádku. Pevnost z kamene, z toho, který v lomu dobývají váleční zajatci. Z Lyrie, Aedirnu, poslední dobou též ze Soddenu, Brugge a Angrenu. A z Temerie. Tady, v Riedbrune, pracují asi čtyři stovky zajatců. Dalších pět set je na nucených pracích v belhavenských rudných dolech a nejmíň tisíc jich staví mosty a rozšiřuje a zpevňuje cestu do průsmyku Theodula.

Geralt pamatoval, že už kdysi stálo na rynku popraviště, ovšem značně skromnějších parametrů. Nebylo na něm tolik strach nahánějících zařízení, na kolech, šibenicích a kůlech neviselo tolik odpudivých, hnilobou páchnoucích dekorací.

„To pan Fulko Artewelde, nedávno jmenovaný vojenský prefekt,“ pravil mládenec, upíraje výmluvný pohled na lešení, „zase někoho předal katu. S panem Fulkem nejsou žádné špásy, je to tvrdý pán.“

Hledače drahokamů, uličníkova známého, našli v krčmě. Na Geralta neučinil dobrý dojem, poněvadž se nacházel v tom roztřeseném, zpola střízlivém a zpola opilém, duševně nepřítomném stavu blížícím se mrákotám, který vyvolává několik předchozích dní a nocí nezřízeného chlastání. Zaklínače ovládla sklíčenost. Bylo možné, že za překvapivými zprávami o druidech stálo prachobyčejné delirium tremens.

Kocovinou trápený prospektor však odpovídal na jejich otázky překvapivě smysluplně a obsažně. Na Marigoldovu námitku, že nevypadá jako hledač drahokamů, pohotově odsekl, že pokud někdy najde aspoň jeden, bude tak určitě vypadat. Místo pobytu druidů u jezera Monduirn popsal přesně a podrobně, bez vymýšlení a planého fantazírování. Dovolil si otázku, copak že chtějí pánové hledat u druidů, a když se mu nedostalo odpovědi, varoval je, že vkročit do druidských hájů znamená jistou smrt, poněvadž druidové všechny vetřelce chytají, strkají do obří loutky zvané Proutěná baba a v té je zaživa upalují za doprovodu modliteb, hymnů a zpěvů.

Tak vyšlo najevo, že neopodstatněná kleveta a hloupý předsudek doprovázejí druidy na každém kroku, kamkoli se pohnou.

Zdárně se rozvinuvši rozhovor přerušilo devět gizarmami ozbrojených vojáků v černých mundúrech se zlatým sluncem.

„Ty jsi,“ zeptal se jejich poddůstojník, šlehaje se po lýtku velitelskou hůlkou, „zaklínač zvaný Geralt?“

„Ano,“ přisvědčil po krátkém zaváhání Geralt. „To jsem já“

„Půjdeš s námi.“

„Odkud berete jistotu, že půjdu? Jsem snad zatčen?“

Nilfgaarďan dlouho mlčel a bez sebemenšího respektu si jej měřil pohledem. Očividně byl přesvědčen, že jeho osmičlenná patrola mu dává oprávnění k takovému pohledu.

„Ne,“ odpověděl konečně. „Nejsi zatčen. Nedostal jsem rozkaz, abych tě zatkl. Kdybych takový rozkaz měl, ptal bych se tě jinak. Docela jinak, cizinče.“

Geralt si upravil řemen meče. Dost vyzývavě.

„A já,“ podotkl mrazivě, „bych ti docela jinak odpověděl.“

„No, no, pánové,“ zapojil se do rozmluvy Marigold a vyvolal ve tváři grimasu, kterou dozajista považoval za výraz mazaného diplomata. „Nač ten tón? Jsme poctiví lidé, nemáme důvod bát se úřadů, ba naopak, milerádi budeme úřadům nápomocni. Když se naskytne příležitost, to se rozumí. Ovšem z toho titulu jsou i nám úřady něčím povinovány, mám pravdu, pane veliteli? Přinejmenším vyjasnit nám takovou maličkost, jako je důvod omezování našich občanských práv.“

„Je válka, vážený,“ prohlásil voják, na něhož proud trubadúrovy výmluvnosti neučinil žádný dojem. „Občanská práva, jak vyplývá ze samotného názvu, platí pro období míru. Důvody vám vysvětlí pan prefekt, bude-li chtít. Já mám vykonávat rozkazy a nikoliv se pouštět do disputací.“

„To je pravda,“ uznal zaklínač a nenápadně mrkl na básníka. „Veďte nás tedy na prefekturu, páni vojáci. Ty, Marigolde, se vrať za ostatními a oznam jim, co se stalo. Dělejte, co je třeba. Regis bude určitě vědět co.“

*

„Co dělá zaklínač na Svazích? Co tady hledá?“ Otázku položil urostlý tmavovlasý muž s tváří zbrázděnou jizvami a koženým klípcem na levém očním důlku. V temné uličce by mohl pohled na tu kyklopskou tvář vyrazit polekaný výkřik z nejedné hrudi. Jistě neopodstatněně, uvážíme-li, že to byla podoba pana Fulka Artewelde, prefekta Riedbrune, nejvyššího strážce práva a pořádku v celém okolí.

„Proč se zaklínač potuluje na Svazích?“ zopakoval svůj dotaz.

Geralt si povzdechl a s předstíranou lhostejností pokrčil rameny:

„Jistě znáš odpověď, pane prefekte. Jaké je moje povolání, ses mohl dovědět pouze od brtníků ze Zařičí, kteří mě najali na ochranu při svém putování. Obstarávám si živobytí jako zaklínač, na Svazích či kdekoliv jinde. Jdu tam, kde mám možnost výdělku.“

„Logická odpověď,“ kývl hlavou Fulko Artewelde. „Alespoň naoko. S brtníky ses rozešel předevčírem. Máš prý v úmyslu pokračovat v cestě na jih. V dosti zvláštní společnosti. Za jakým účelem?“

Geralt nesklopil zrak, vydržel pronikavý pohled prefektova jediného oka.

„Jsem zatčen?“

„Ne. Zatím ne.“

„V tom případě je směr a cíl mé cesty moje soukromá záležitost, domnívám se.“

„Nicméně bych ti doporučoval otevřenost a upřímnost. Přinejmenším proto, abys dokázal, že ty a tví společníci nemáte důvod bát se práva ani úřadů, které mají bdít nad jeho dodržováním. Proto zopakuji svou otázku: jaký cíl má vaše výprava, zaklínači?“

Geralt se rozmýšlel jen krátce.

„Potřebuji se dostat k druidům, kteří se dříve zdržovali v Angrenu, ale teď se prý přestěhovali někam sem. To ti může potvrdit i kterýkoliv ze Zaříčanů, které jsem doprovázel.“

„Někdo tě najal na druidy? Snad ochránci přírody nespálili v Proutěné babě někoho, koho neměli?“

„Bajky, klepy, předsudky, které mne udivují u tak osvíceného člověka. Chci po druidech informaci, ne jejich krev. Soudím, pane prefekte, že jsem byl již dostatečně upřímný, abych dokázal, že nemám na svědomí žádnou nepravost.“

„Nejde o tvoje svědomí. Chtěl bych však, aby v našem rozhovoru zavládla vzájemná důvěra. Proto ti svěřím, že cílem našeho setkání je, kromě jiného, záchrana tvého života. Jakož i tvých přátel.“

„Vzbudil jsi můj zájem, pane prefekte,“ řekl uvážlivě Geralt. „Kromě jiného. Pozorně vyslechnu tvoje vysvětlení.“

„O tom nepochybuji. K vysvětlením se dostaneme postupně. Slyšels někdy, pane zaklínači, o úloze korunního svědka? Víš, kdo to je?“

„Vím. Padouch, který udá své druhy, aby se vyvlékl z odpovědnosti.“

„Značné zjednodušení,“ poznamenal bez úsměvu Fulko Artewelde. „U Nordlinga koneckonců typické. Vy ze Severu často maskujete mezery ve vzdělání sarkastickým zlehčováním anebo karikováním, což považujete za vtipné. Avšak zde, na Svazích, vládne spravedlnost Impéria. Přesněji, spravedlnost Impéria zde zavládne, až bude do kořenů vymýceno bezpráví, jež se zde rozbujelo. Nejlepší postup na potlačování bezpráví a banditismu zajišťuje popraviště, které si bezpochyby viděl na rynku. Avšak v některých případech se osvědčuje rovněž instituce korunního svědka.“

Učinil efektní odmlku. Geralt se zdržel komentáře.

„Ne tak dávno,“ pokračoval prefekt, „se nám podařilo vlákat do léčky bandu mladistvých zločinců. Bandité kladli odpor, důsledkem čehož přišli o život…“

„Ale ne všichni, že ano?“ domyslil se Geralt, kterého už ta krasomluva začínala nudit. „Jednoho se vám podařilo zajmout živého. Slíbili jste mu milost, stane-li se korunním svědkem. To znamená, jestli začne udávat. Udal mne.“

„Jak jsi na to přišel? Měl jsi nějaké kontakty se zdejšími zločineckými kruhy? Teď nebo dříve?“

„Neměl. Ani teď, ani dříve. Proto promiň, pane prefekte, ale celá ta aféra je buď nedorozumění, anebo bouda – provokace proti mé osobě. Dovolil bych si navrhnout neplýtvat tvým i mým časem a přejít k věci.“

„Zdá se mi, že myšlenka na provokaci tě stále neopouští,“ shledal prefekt a svraštil jizvou rozdělené obočí. „Že by, přes všechna tvá ujištění, existoval důvod k tomu, aby ses bál spravedlnosti?“

„Ne. Zato se začínám bát, že boj se zločinností je zde veden rychle, zbrkle a bezhlavě, bez obtížného vyšetřování: vinen či nevinen. Ale co, patrně je to jen sarkastické zlehčování typické pro nevzdělaného Nordlinga. Zabedněný Nordling nicméně stále nepochopil, jakým způsobem mu vlastně prefekt z Riedbrune zachraňuje život.“

Fulko Artewelde se na něj chvíli mlčky díval, potom tleskl do dlaní.

„Přiveďte ji,“ rozkázal přivolané stráži.

Geralt se pokusil uklidnit několika hlubokými vdechy a výdechy, protože se mu znenadání rozbušilo srdce. Dechová cvičení nepomohla, musel rukou schovanou pod stolem vykonat Znamení. Bez žádného výsledku. Polilo jej horko.

Protože stráže strčili do místnosti Ciri.

„Vida,“ podotkla Ciri, když ji posadili do křesla a připoutali ruce k opěradlům. „Vida, koho kočka přinesla.“

Artewelde pokynul odměřeným gestem. Jeden ze strážných, mladý hromotluk s tváří nepříliš bystrého dítěte, zvedl ruku v neuspěchaném rozmachu a uhodil Ciri do obličeje, až se křeslo zakolébalo.

„Promiň jí ty šprýmy, vznešený pane,“ požádal strážný omluvným, nečekaně vlídným hlasem.. „Je mladá, hloupá. Nemá žádné vychování.“

„Angoulême,“ promluvil pomalu a výrazně Artewelde. „Slíbil jsem, že tě vyslechnu. To znamená, že budu poslouchat tvoje odpovědi na mé otázky. Tvoje žertíky poslouchat nehodlám. Budeš za ně trestána. Rozumíš?“

„Se ví, strejdo.“

Pokyn. Plesknutí. Zakymácení křesla.

„Je mladá,“ povzdechl si strážník a otřel si dlaň o bok. „Nevychovaná…“

Z ohrnutého nosu té dívky – Geralt již poznal, že to není Ciri, a nemohl se vynadivit svému omylu – vytryskla tenká stružka krve. Dívka silně popotáhla a sveřepě se usmála.

„Angoulême,“ zopakoval prefekt. „Rozumělas mi?“

„Jo, pane Fulko.“

„Kdo je to, Angoulême?“

Dívka ještě jednou popotáhla, dala hlavu na stranu a upřela na Geralta veliké oči. Potom zatřásla rozcuchanou hřívou slámových vlasů, padajících jí do tváře.

„Jaktěživa jsem ho neviděla,“ olízla krev, která jí stekla na ret. „Ale vím, kdo to je. Už jsem ti to přeci povídala, pane Fulko, teď vidíš, že jsem si nevymejšlela. Jmenuje se Geralt. Je to zaklínač. Asi před deseti dny překročil Jarugu a má namířeno do Toussaintu. Souhlasí to, bělohlavej strejdo?“

„Mladá… Nevychovaná…“ zareagoval pohotově strážný, avšak Fulko Artewelde jen svraštil brvy a zavrtěl hlavou.

„Ty asi nepřestaneš vtipkovat ani na popravišti, Angoulême. Dobrá, pokračujme. S kým, podle tebe, tento zaklínač Geralt cestuje?“

„To jsem taky říkala! S takovým floutkem, co s sebou tahá loutnu. Říkaj mu Marigold a je to minstrel. Dál s mladou ženskou, co má blonďatý, na krku ustřižený vlasy. Jak se jmenuje, to nevím. A ještě s jedním chlápkem. Jeho jméno ani popis neznám. Dokupy jsou čtyři.“

Geralt si opřel bradu o klouby prstů a se zájmem si dívku prohlížel. Angoulême neuhnula pohledem.

„Ty máš ale oči,“ podivila se. „Oči divočí.“

„Pokračuj, Angoulême,“ pobízel ji netrpělivě Fulko. „Kdo ještě putuje se zaklínačem?“

„Nikdo. Řekla jsem přeci, že jsou čtyři. Copak jseš hluchej, strejdo?“

Pokyn, plesknutí, stružka krve. Strážný opět otřel dlaň o bok, ale už si odpustil úvahy o nevychované mládeži.

„Lžeš, Angoulême,“ řekl prefekt. „Zeptám se podruhé, kolik jich je?“

„Jak si přeješ, pane Fulko. Ty tu poroučíš, ať je teda po tvým. Je jich dvě stě. Tři sta! Šest set!“

„Pane prefekte,“ předběhl Geralt chvatně rozkaz k dalšímu bití. „Nechej to tak. Její informace jsou natolik přesné, že nelze mluvit o záměrné lži, spíše o omylu. Ale odkud ty vědomosti získala? Sama přiznala, že mne vidí poprvé v životě. Já ji taky, máte mé slovo.“

„Děkuji,“ podíval se na něj úkosem Artewelde, „za pomoc při vyšetřování. Cením si tvé vstřícnosti. Doufám, že budeš stejně výmluvný, až začnu vyslýchat tebe. Angoulême, slyšelas, co řekl pan zaklínač? Mluv. Nenechej se nutit.“

„Bylo veřejně vyhlášený,“ olízlo si děvče krev tekoucí z nosu, „že tomu, kdo úřadům oznámí nějakej chystanej zločin anebo lumpárnu, bude dána milost. To je přeci můj případ, né? Vím o plánovaným zločinu, chci zabránit zlýmu skutku. Slyšte, co říkám: Slavík a jeho hanza čekaj v Belhavenu na tady toho strejdu, aby ho oddělali. Uzavřel s nima kontrakt jeden půlelf. Cizák, čert ví odkud sem přitáhl, předtím jsem ho neznala. Půlelf dal podrobný údaje: o koho se jedná, jak dotyčnej vypadá, odkud a kdy přijde a s jakým doprovodem. Varoval všecky, že to není žádný nemehlo, co škobrtá o meč, ale profík, tak aby si nehráli na geroje, ale rovnou ho bodli do zad, zastřelili ze samostřílu anebo, nejlíp ze všeho, otrávili, až bude někde v Belhavenu jíst nebo pít. Půlelf dal Slavíkovi zálohu – fůru peněz. A po práci slíbil ještě víc.“

„Po práci,“ skočil jí do řeči Fulko Artewelde. „Znamená to, že půlelf je pořád v Belhavenu? Se Slavíkovou bandou?“

„Možná. To nemůžu vědět. Už to je dva tejdny, co jsem vzala roha z hanzy.“

„To je důvod, proč jsi je práskla?“ usmál se zaklínač. „Osobní účty?“

Dívčiny oči se zúžily, opuchlé rty šeredně ušklíbly:

„Je ti hovno po mejch účtech, strejdo! Tím, že jsem je práskla, jsem ti zachránila kejhák. Nechtěl bys raděj poděkovat?“

„Děkuji,“ předběhl Geralt opět pokyn k bití. „Chtěl jsem jenom upozornit, že pokud to jsou tvoje soukromé účty, tvoje důvěryhodnost není příliš velká, korunní svědku. Lidé donášejí, aby si zachránili kůži a život, ale lžou, když se chtějí pomstít.“

„Naše Angoulême nemá žádné šance, aby si zachránila život,“ řekl suše Fulko Artewelde. „Ale kůži, to se rozumí, si zachránit chce. Pro mne je to docela věrohodný motiv. Chceš si zachránit kůži, Angoulême, co?“

Dívka stiskla rty a zřetelně zbledla.

„Banditská odvaha,“ řekl pohrdavě prefekt. „Podělaná banditská odvaha. Napadat ze zálohy, okrádat slabé a vraždit bezbranné, ovšem. Pohlédnout smrti do očí, ó, to je těžší. To už nikdo z vás nedokáže.“

„Uvidíme,“ odsekla.

„Uvidíme,“ potvrdil vážně Fulko. „A uslyšíme. Na popravišti si vykřičíš plíce, Angoulême.“

„Slíbils mně milost, pane.“

„A slib dodržím. Pokud se to, cos vypověděla, ukáže jako pravda.“

„A tohle je co?“ rozkřikla se a rozmáchla rukou. „Výmysl. Ať popře, že není zaklínač, že se nejmenuje Geralt! Co to kecá, že jsem nevěrohodná? Ať jede do Belhavenu, dostane nejlepší důkaz, že jsem nelhala. Jeho mrtvolu najdete ráno v pankejtu. Jenomže potom povíte, že jsem nezabránila zločinu, takže žádná milost! Švindlíři jste, kurva, nic jinýho než švindlíři!“

„Nebijte ji,“ požádal Geralt. „Prosím.“

V jeho hlase bylo něco, co zadrželo strážníkovu napřáhnutou paži. Angoulême popotáhla nosem a podívala se na zaklínače.

„Dík, strejdo,“ zašeptala. „Ale bití, to je malá věc. Když je to baví, ať bijou. Dostávala jsem nakládačky odmalička, zvykla jsem si. Jestli chceš udělat dobrej skutek, potvrď, že říkám pravdu. Ať dodrží slovo. Ať mě, kurva, oběsí.“

„Odveďte ji,“ poručil Fulko a gestem utišil Geralta, jenž se pokoušel protestovat.

„Už nám není potřebná,“ vysvětlil, když zůstali sami dva. „Vím o všem. Poskytnu ti informace. Potom tě požádám o totéž.“

„Napřed mi vysvětli,“ řekl zaklínač mrazivě, „oč jí šlo při tom křiku na konci. Proč prosila o oběšení. Jako korunní svědek přece vykonala svůj úkol.“

„Ještě ne.“

„Jakto?“

„Homer Straggen, kterému se přezdívá Slavík, je mimořádně nebezpečný ničema. Krutý a bezohledný, zároveň drzý a prohnaný. A vůbec ne hloupý. Ke všemu má z pekla štěstí. Jeho beztrestnost ponouká ke zločinu i jiné. Musím s tím skoncovat, proto jsem se dohodl s Angoulême. Slíbil jsem jí, že jestli její svědectví dopomůže ke Slavíkovu dopadení a zničení jeho bandy, bude oběšena.“

„Cože?“ zaklínač vůbec nepředstíral údiv. „Tak u tebe vypadá v praxi postavení korunního svědka? Za spolupráci s úřady je oprátka? A co je za odmítnutí spolupráce?“

„Kůl. Předtím vypálení očí a trhání prsou rozžhavenými kleštěmi.“

Zaklínač neřekl ani slovo.

„Tomu se říká: výchova strachem,“ pokračoval Fulko Artewelde. „Nezbytná práce při potlačování zločinu. Proč tak svíráš pěsti, že málem slyším praštění kloubů? Nejsi náhodou přívržencem humánních metod zabíjení? Je to možné, vždyť bojuješ převážně s tvory, kteří, byť to zní sebesměšněji, sami též zabíjejí humánně. Já si ale takový přepych nemohu dovolit. Viděl jsem kupecké karavany a domy přepadené Slavíkem a jemu podobnými. Viděl jsem, co bylo děláno lidem, aby ukázali tajné skrýše nebo prozradili magická hesla truhlic a pokladen. Viděl jsem ženy, na jejichž tělech se Slavík nožem ujišťoval, zda někde neschovaly cennosti. Viděl jsem lidi, kterým bandité udělali ještě horší věci jenom pro zábavu. Podobných zábav se jistě účastnila i Angoulême, jejíž osud tě tak dojímá. Byla v bandě dost dlouho. Nebýt náhody, nebýt toho, že z bandy utekla, nikdo by se nedověděl o léčce v Belbavenu. A ty bys ji poznal za jiných okolností, možná by tě právě ona střelila z kuše do zad.“

„Nemám rád taková ‚kdyby‘. Znáš důvod, proč uprchla z bandy?“

„Její vysvětlení jsou dost mlhavá a moji lidé tomu nepřikládali zvláštní důležitost. Ale všem je známo, že Slavík má na postavení ženy dost účelový názor. Pokud to nejde jinak, vnutí ženě požadovanou úlohu násilím. K tomu se nepochybně přidal rovněž generační konflikt. Slavík je muž v letech, kdežto všichni dosavadní kumpáni té holky byli usmrkanci jako ona. Ovšem to jsou spekulace, v podstatě mě to nezajímá. Dovolím se zeptat, pročpak to zajímá tebe? Proč od prvního pohledu v tobě Angoulême probouzí tak živé emoce?“

„Zvláštní otázka. To děvče ti prozradí chystané přepadení, které si u jejích bývalých kumpánů objednal neznámý půlelf. Překvapuje mne to, protože si nejsem vědom žádných nevyřízených účtů s nějakým půlelfem. Navíc to děvče ví, v jaké společnosti cestuji. Do sebemenších podrobností, jako například, že můj přítel Marigold je trubadúr a žena má ustřihnutý cop. Právě kvůli tomu copu mám podezření, že jde o záměrnou provokaci. Nebylo by nijak obtížné zmáčknout a vyzpovídat některého z brtníků, s nimiž jsem poslední týden pobýval. A rychle nastrojit…“

„Dost!“ udeřil Artewelde pěstí do stolu. „Dovoluješ si příliš, cizince! Chceš naznačit, že jsem na tebe něco nastrojil já? Proč? Abych tě oklamal? Kdo ve skutečnosti jsi, že se tak bojíš provokace? Jen zloděje pálí čapka, zaklínači, jenom zloděje!“

„Dáš mi jiné vysvětlení?“

„Ne, ty mi je dáš!“

„Je mi líto. Žádné neznám.“

„Mohl bych ti napovědět,“ usmál se prefekt ironicky. „Ale proč? Mne nezajímá, kdo tě chce zabít a proč. Nezajímá mne, odkud ten dotyčný má o tobě tak podrobné informace jako je barva a délka vlasů. Povím ti více: vůbec bych tě nemusel varovat před tím přepadením, zaklínači. Mohl bych klidně vaši skupinu použít jako nic netušící návnadu na Slavíka a jeho bandu. Sledovat vás a čekat, až Slavík skočí na háček. A pak zaseknout, protože mi jde jen a jen o něho. Že ty bys už tím časem byl po smrti? Inu, politováníhodné, leč plánované ztráty.“

Odmlčel se. Geralt na to nic neřekl.

„Víš, pane zaklínači,“ pokračoval po chvíli prefekt. „Odpřisáhl jsem sám sobě, že na tomto území zavládne právo. Za každou cenu a všemi prostředky, per fas et nefas. Protože právo, to není jurisprudence, tlustá kniha plná paragrafů ani filosofické traktáty, nabubřelé žvásty o spravedlnosti, morálce a etice. Právo jsou bezpečné cesty, ulice, kterými se můžeš procházet i po západu slunce. Hospody a krčmy, kde můžeš nechat u stolu ženu a na stole měšec, když si zajdeš ulevit. Právo je klidný sen poctivých lidí, kteří si mohou být jisti, že je probudí kokrhání kohouta, ale ne červeného.

A pro ty, kdož právo porušují: oprátka, sekera, kůl a červené železo! Trest, který odstraší jiné. Ty, kdož se právu nepodřídí, je třeba lapat a trestat – všemi dostupnými prostředky a metodami… Ha, zaklínači! Nesouhlas, který čtu ve tvém obličeji, se týká cíle anebo metod? Domnívám se, že metod, protože metody je snadné odsuzovat, ale v bezpečném světě se chce žít, což? Odpověz!“

„Není o čem mluvit.“

„Myslím, že je.“

„Mně, pane Fulko,“ promluvil klidně Geralt, „se tvůj svět dokonce zamlouvá.“

„Skutečně? Tvůj výraz svědčí o něčem opačném.“

„Tvůj svět je skvělé místo pro zaklínače. V takovém světě nezůstane zaklínač nikdy bez práce. Místo kodexů, paragrafů a nabubřelých žvástů o spravedlnosti zplodí tvoje idea jen bezpráví, svévoli a útisk ze strany mocných, přehnanou horlivost kariéristů snažících se zavděčit svým představeným, zaslepenou mstivost fanatiků, krutost biřiců, nekonečnou krvavou mstu. Tvoje představa je svět strachu, svět, v němž se lidé bojí vycházet po soumraku ne z obavy před bandity, nýbrž před strážci práva, protože ověřeným výsledkem všech velkých tažení proti zločincům je to, že zločinci houfně vstupují do řad těch, kteří mají právo hájit. Tvoje představa je svět úplatků, provokací a vydírání, svět korunních svědků a falešných svědků. Svět špiclování, vynucených doznání, udávání a strachu před udáním. A nevyhnutelně nadejde chvíle, kdy ve tvém světě bude kleštěmi potrhána hruď nevinného člověka, kdy bude nevinný člověk pověšen nebo naražen na kůl. A tehdy se tvůj svět stane světem zločinu. Zkrátka svět, ve kterém by se měl zaklínač cítit jako ryba ve vodě.“

„No prosím,“ protřel si Fulko Artewelde oční důlek pod koženým klípcem. „Zaklínač, profesionál přes zabíjení. A zároveň idealista a moralista. To je nebezpečné ve tvém oboru, zaklínači. Znamená to, že začínáš vyrůstat nad své řemeslo. Jednoho dne zaváháš, zda máš seknout strigu – vždyť to může být nevinná striga. Nebylo by její zabití jen aktem slepé msty a fanatismu? Nepřeji ti, aby k tomu došlo. A kdyby někdy někdo – ani to ti nepřeji, ale stává se ledacos – krutým a sadistickým způsobem ublížil někomu tobě blízkému, rád bych se pak vrátil k našemu rozhovoru o problematice trestu odpovídajícímu vině. Kdo ví, zda bychom se stále tak lišili ve svých názorech. Ovšem dnes, tady a teď, nebude nic z toho předmětem diskuse. Dnes budeme hovořit konkrétně. Konkrétně o tobě.“

Geralt zvedl obočí.

„Ačkoliv jsi odmítl mou představu světa, posloužíš, můj milý zaklínači, k jejímu uskutečnění. Opakuji, že jsem si přísahal, že ti, kteří neuznávají právo, budou po zásluze potrestáni. Všichni bez výjimky. Od toho drobného narušitele, který na tržnici šidí na váze, až po toho, který někde při transportu ukradl zásilku luků a šípů pro vojsko. Loupežníci, lapkové, zloději, marodéři. Teroristé ze skupiny Svobodné Svahy, kteří se vznešeně titulují bojovníci za svobodu. A Slavík, zejména Slavík. Toho musí stihnout trest, na metodě nezáleží. Co nejrychleji. Dokud nebude vyhlášena amnestie a on se mi nevysměje… Zaklínači, už celé měsíce čekám na něco, co mi dovolí předběhnout jej o jeden tah, předvídat jeho úmysl a způsobit, že šlápne vedle, udělá rozhodující chybu, jež ho zničí. Mám pokračovat, nebo jsi uhodl?“

„Uhodl, ale mluv dále.“

„Tajemný půlelf, iniciátor atentátu, varoval Slavíka před zaklínačem, nabádal ho k opatrnosti. Vím, že ne bezdůvodně. Jeho varování bude nicméně marné. Slavík udělá chybu. Přepadne zaklínače, který bude varován a připraven bránit se. A to bude konec Slavíka loupežníka. Chci se s tebou dohodnout, Geralte. Budeš můj korunní zaklínač. Ne, nepřerušuj mne. Naše dohoda bude prostá: každá strana se k něčemu zaváže a každá svůj závazek dodrží. Ty odstraníš Slavíka. Já na oplátku…“

Odmlčel se a lišácky se usmál.

„Na oplátku se nezeptám, kdo jste, odkud přicházíte, kam a proč jdete. Nebudu se zajímat, proč jeden z vás hovoří se sotva znatelným nilfgaardským přízvukem a v přítomnosti druhého občas vyjí psi a plaší se koně. Nevydám příkaz zabavit trubadúrovi Marigoldovi tubus s jeho zápisky, abych zjistil, o čem pojednávají. A císařskou tajnou službu o vás budu informovat teprve tehdy, až bude Slavík mrtvý anebo pod zámkem v mém vězení. Nebo ještě později, nač spěchat? Dám vám čas. A šanci.“

„Šanci k čemu?“

„Dostat se do Toussaintu, toho směšného knížectví z pohádky, v němž nemá nilfgaardská rozvědka žádnou pravomoc. Tam můžete v bezpečí počkat na změny, které mají nadejít. Chystá se amnestie. Za Jarugou bude možná uzavřeno příměří, možná dokonce trvalý mír.“

Zaklínač se nadlouho zamyslel. V prefektově zjizvené tváři se nepohnul ani sval, jen jeho oko plálo ve stínu.

„Souhlasím,“ řekl konečně Geralt.

„Bez smlouvání? Bez podmínek?“

„Dvě podmínky.“

„Jak jinak. Poslouchám.“

„Nejprve musím na pár dní na západ, k jezeru Monduirn. K druidům, protože…“

„Nedělej ze mě hlupáka!“ přerušil ho zhurta Fulko Artewelde. „Chceš mě napálit? Kam na západ? Všichni vědí, kam máš namířeno, včetně Slavíka, který na tvé cestě chystá léčku. Belhaven leží na jihu, tam, kde se údolí Newi sbíhá s údolím Sansretour vedoucím do Toussaintu.“

„To má znamenat…“

„… že druidové už nejsou u Loe Monduirn. Už před měsícem se odebrali přes Dol Sansretour do Toussaintu, pod ochranu kněžny Anarietty z Beauclaire, která má slabost pro různé podivíny, pomatence a fantasty. Ve své zemičce jim ráda poskytuje asyl. Ty o tom přece víš, zaklínači, tak se mne nepokoušej obelstít!“

„Nebudu,“ slíbil Geralt. „Máš mé slovo, že nebudu. Zítra vyrážím do Belhavenu.“

„Nezapomněl jsi na něco?“

„Nezapomněl. Mám ještě jednu podmínku: chci to děvče, Angoulême. Tvůj korunní zaklínač potřebuje tvého korunního svědka. Rychle, souhlasíš či ne?“

„Souhlasím,“ odvětil takřka ve stejném okamžiku prefekt. „Angoulême je tvoje. Nemám jinou možnost, je mi jasné, žes přistoupil na spolupráci se mnou pouze kvůli ní.“

*

Po Geraltově boku jedoucí upír pozorně naslouchal a nepřerušoval. Jeho pronikavý úsudek zaklínače opět nezklamal.

„Nejsme čtyři,“ konstatoval ihned, když Geralt skončil. „Je nás pět už od konce srpna, v pětici jsme překročili Jarugu. A cop si Milwa ustřihla až za řekou, přibližně před týdnem. Tvoje novopečená chráněnka věděla o Milwině copu, ale nevěděla, kolik nás ve skutečnosti je. Zvláštní.“

„Myslíš, že to je nejzvláštnější z celé té historky?“

„To ne. Daleko podivnější je Belhaven. Hornické městečko ležící hluboko v horách, na cestě k průsmyku Theodula. Místo, kde na nás nastražili past…“

„Kudy jsme nikdy neměli v plánu projíždět,“ dokončil zaklínač a pobídl otálející Klepnu. „Před třemi týdny, kdy neznámý půlelf najal hejtmana loupežnické bandy Slavíka, aby mne zabil, jsme byli v Angrenu. Ubírali jsme se na Caed Dhu a obávali se přechodu přes močály Ysgith. Neměli jsme ani tušení, že budeme muset na druhou stranu Jarugy. Hrome, vždyť ještě dneska ráno jsme nevěděli…“

„Věděli,“ přerušil ho upír. „Věděli jsme, že hledáme druidy. Dneska ráno stejně jako před třemi týdny. Ten záhadný půlelf na nás číhá na cestě k druidům, je si jist, že právě tou cestou pojedeme. On prostě…“

„… ví lépe než my, kudy ta cesta vede,“ oplatil mu zaklínač skákání do řeči. „Ale jak to ví?“

„Na to se ho budeme muset zeptat. Proto jsi přijal prefektův návrh, mám pravdu?“

„Samozřejmě. Počítám s tím, že se mi podaří trochu si s panem půlelfem promluvit,“ usmál se ošklivě Geralt. „Než se však k tomu dostaneme, nenapadá tě nějaké vysvětlení? Jedno se přímo vnucuje.“

Regis se na něj dlouho pronikavě díval.

„Nelíbí se mi to, co naznačuješ, Geralte,“ řekl pomalu. „Nelíbí se mi to, nač myslíš. Jsou to špatné myšlenky, nespravedlivé a předpojaté.“

„Ale jak jinak to lze vysvětlit…“

„Jakkoliv,“ přerušil ho Regis tónem, jaký u něj Geralt dosud nikdy neslyšel. „Jakkoliv, jen ne tak. Vzal jsi v úvahu kupříkladu možnost, že ta mladá banditka prostě lže?“

„No, no, strejdo!“ houkla Angoulême jedoucí za nimi na mezkovi Drákulovi. „Neříkej, že lžu, když to nemůžeš dokázat!“

„Nejsem tvůj strýček, drahé dítě.“

„A já nejsem tvoje drahý dítě, strejdo!“

„Angoulême,“ otočil se zaklínač v sedle. „Utiš se.“

„Jak si přeješ,“ uklidnila se ihned dívka. „Ty můžeš rozkazovat. Tys mě vytáh z díry, z pazourů pana Fulka. Tebe budu poslouchat, ty jseš teď hejtman, hlava hanzy…“

„Mlč, prosím.“

Angoulême si něco zamumlala pod nos, zadržela Drákula a zůstala pozadu. Regis a Geralt začali dohánět před nimi jedoucího Marigolda.

Jeli k horám podél břehu řeky Newi, ženoucí přes skalnaté prahy své, po předchozích deštích kalné, žlutohnědé vody. Nebyli sami. Dost často míjeli švadrony nilfgaardské kavalerie, osamělé jezdce, vozy osadníků i karavany kupců.

Před nimi se tyčily hory Amell. A strmá věž Gorgony – Ďáblovy hory, jejíž vrchol se ztrácel v mracích.

„Kdy jim to povíš?“ zeptal se upír a ukázal očima na trojici, která jela před nimi.

„Na noclehu.“

*

Marigold byl první, kdo se ujal slova, jakmile Geralt domluvil.

„Oprav mne, pokud se mýlím,“ prohlásil. „Tahle holčina, kterou jsi tak ochotně a bezstarostně přijal do naší družiny, je delikventka. Abys ji zachránil před trestem, bezpochyby zaslouženým, přistoupil jsi na kolaboraci s Nilfgaarďany. Nechal ses najmout. Nás všechny jsi nechal najmout na špinavou práci. Máme pomoci císařskému prefektovi chytit anebo usmrtit nějakého místního lapku. Zkrátka, Geralt z Rivie se stal nilfgaardským žoldákem, lovcem lidí, námezdním zabijákem. A my čím? Tvými pochopy?“

„Máš neuvěřitelný talent k přehánění a zjednodušování, Marigolde,“ podotkl Cahir. „Copak jsi nepochopil, oč mu jde? Nebo jen tlacháš, aby řeč nestála?“

„Mlč, Nilfgaarďane. Geralte?“

„Začněme od vysvětlení,“ hodil Geralt do ohniště klacek, kterým až dosud přehraboval popel, „že k tomu, co se chystám provést, nepotřebuji žádné pochopy ani zbrojnoše. Vyřídím to sám.“

„Kuráž ti nechybí, strejdo,“ ozvala se Angoulême. „Ale Slavík má v hanze čtyřiadvacet ostřílenejch raubířů. Neleknou se ani zaklínače. I kdyby byla pravda, co se povídá o zaklínačích a jejich práci s mečem, nikdo se nemůže postavit sám proti dvěma tuctům. Zachránils mi život, tak ti to oplatím. Varováním a pomocí.“

„Co je to, u všech ďasů, ta hanza?“

„Aen hanse,“ vysvětloval Cahir, „znamená v našem jazyku ozbrojená družina, ale taková, kterou spojují společné zájmy.“

„Banda?“

„Něco takového. Jak slyším, slovo se dostalo do místní hantýrky.“

„Hanza je hanza,“ pokrčila rameny Angoulême. „Po našem drancparta anebo hassa. Ale vraťme se k věci. Myslela jsem to vážně. Jeden nemá šanci proti celý hanze. Když navíc nezná ani Slavíka, ani nikoho v Belhavenu a okolí, ani svý nepřátele, ani případný spojence. Když nezná ani cesty, kterýma se může do města nepozorovaně dostat. Myslím, že zaklínač si sám neporadí. Nevím, jaký máte obyčeje, ale já ho samotnýho nenechám. On mě, jak řekl strejda Marigold, ochotně a bezstarostně přijal do vaší družiny, i když jsem delikventka. Ještě furt mně vlasy smrděj kriminálem, nebylo kdy si je umejt. Zaklínač mě z toho lochu dostal a já jsem mu za to vděčná. Proto ho nenechám ve štychu. Zavedu ho do Belhavenu ke Slavíkovi a tomu půlelfovi a zůstanu při něm.“

„Já také,“ řekl ihned Cahir.

„I já,“ řeklaMilwa.

Marigold přitiskl k hrudi tubus se svými rukopisy, který v posledních dnech téměř neodkládal. Sklonil hlavu. Bylo vidět, jak zápasí se svými myšlenkami. A jak s nimi prohrává.

„Nemedituj, básníku,“ promluvil k němu vlídně Regis. „Nemáš se zač stydět. Ke krvavému boji na meče a nože se hodíš ještě méně než já. Nenaučili jsme se zabíjet železem. Kromě toho… Kromě toho jsem…“

Otočil lesknoucí se oči k zaklínači a Milwě.

„Jsem zbabělec,“ prohlásil s odzbrojující upřímností. „Nebudu-li muset, nechci už nikdy prožít něco podobného jako tehdy na prámu a na mostě. Nikdy. Proto vás žádám, ať se mnou při vaší válečné výpravě nepočítáte.“

„Z toho prámu a mostu,“ připomněla tiše Milwa, „jsi mne vynesl na zádech, když jsem se slabostí neudržela na nohou. Kdyby tam se mnou byl zbabělec, nechal by mne tam a utekl. Avšak žádný zbabělec tam nebyl, byls tam ty, Regisi.“

„To bylo dobrý, tetka,“ pochválila ji Angoulême. „Akorát se domejšlím, o co kráčelo, ale řeklas to dobře.“

„Nejsem žádná tvoje tetka!“ zavrčela Milwa. „Dej si bacha! Ještě jednou mě tak nazveš a uvidíš!“

„Co uvidím?“

„Klid!“ vyštěkl zaklínač. „Přestaň, Angoulême! Vám všem, jak vidím, bude třeba připomenout kázeň. Skončilo putování naslepo a hádání, co spatříme za nejbližší zatáčkou. Přišel čas činů, čas sekání hlav. Ti z nás, kteří to až dosud nepochopili, ať laskavě přijmou na vědomí, že konečně máme před sebou konkrétního protivníka. Půlelf, který chce naši smrt, je bezpochyby agent nám nepřátelských sil. Díky Angoulême jsme varováni. Předem varován, lépe vyzbrojen, jak hlásá přísloví. Musím toho půlelfa dostat a vymáčknout z něho, čí rozkazy plní. Chápeš to konečně, Marigolde?“

„Zdá se,“ odtušil nevzrušeně trubadúr, „že chápu více a lépe než ty. Bez nějakého dostáváni a vymačkávání se domýšlím, že ten záhadný půlelf pracuje pro Dijkstru, kterému jsi na Thaneddu před mýma očima zlomil nohu v kotníku. Po tom, co se stalo v ležení maršála Vissegerda, nás Dijkstra určitě považuje za nilfgaardské špióny. A naše dezerce z partyzánského vojska královny Meve připsala další položku do seznamu našich zločinů.“

„Chyba, Marigolde,“ upozornil tiše Regis. „Za tím nestojí Dijkstra. Ani Vissegerd. Ani Meve.“

„Kdo tedy?“

„Taková úvaha by byla předčasná.“

„Správně,“ řekl zaklínač. „Proto je třeba prozkoumat situaci na místě. A závěry vyvodit dodatečně.“

„Přesto si pořád myslím,“ nevzdával se Marigold, „že váš plán je neuvážený a riskantní. Je dobře, že víme o léčce, že jsme na ni byli upozorněni. Díky tomu ji můžeme obloukem obejít. Ať na nás ten půlelf čeká do omrzení, my budeme za horami…“

„Ne,“ přerušil ho zaklínač. „Konec diskusí, vážení, konec anarchie. Přišel čas, aby naše… hanza měla konečně hejtmana.“

Všichni, čítaje v to i Angoulême, se na něj plni očekávání zahleděli.

„Já, Angoulême a Milwa,“ rozhodl, „jedeme do Belhavenu. Regis, Cahir a Marigold odbočí do Dol Sansretour a zamíří do Toussaintu…“

„Ne!“ vyhrkl Marigold a stiskl svůj tubus. „Ani za nic. Nemohu…“

„Drž zobák! O tom se nebudeme dohadovat, byl to rozkaz. Vy tři jedete do Toussaintu, tam na nás počkáte.“

„Toussaint pro mne znamená jistou smrt,“ oznámil jim Marigold. Kupodivu se tentokrát nezdálo, že by přeháněl. „Jestli mne poznají na Beauclaire, je po mě veta. Musím vám vysvětlit…“

„Nemusíš!“ přerušil jej příkře zaklínač. „Je pozdě. Mohl ses vrátit, ale odmítl jsi to. Zůstal jsi v družině, abys pomohl zachraňovat Ciri. Je to tak?“

„Je to tak.“

„Takže jdeš s Regisem a Cahirem do údolí Sansretour. Nepřekročíte hranici Toussaintu, počkáte na nás v horách. Ale jestli… Jestli to bude nutné, musíte překročit hranici třeba bez nás. V Toussaintu jsou prý teď druidové z Caed Dhu, Regisovi známí. Bude-li to nutné, vyhledáte je, získáte od nich informace a půjdete hledat Ciri. Sami.“

„Sami? Ty předpokládáš…“

„Nepředpokládám, ale beru v úvahu všechny možnosti – i ty krajní. Možná se nám bude dařit a nebudeme se muset v Toussaintu moc ukazovat. Ale na každý pád… Důležité je, že do Toussaintu vás nikdo nebude stíhat.“

„To je fakt,“ souhlasila Angoulême. „Je to divný, ale Nilfgaard uznává hranice s Toussaintem. Já jsem se tam taky párkrát zdekovala před pronásledováním. Ale tamní rytíři nejsou o moc lepší než Černí. Náramně ušlechtilí a noblesní, ale hned sahaj po kopí a po meči. V jednom kuse hlídaj na čáře. Říkaj si Bludní. Jezdí osaměle, nanejvejš po dvou či po třech. A trestaj darebáky. To znamená nás. Zaklínači, jednu věc ve svým plánu musíš změnit.“

„Co by to mělo být?“

„Jestli máme jet do Belhavenu a vyřídit Slavíka, pojeď se mnou ty a pan Cahir. A s nima ať jede tetka.“

„Proč?“ utišil Geralt gestem rozhněvanou Milwu.

„To je fuška pro chlapy. Co se čertíš, tetka? Já vím, co říkám. Jestli se něco semele, nestačí, abysme byli jenom silní, už na první pohled musíme vzbuzovat respekt. Jenomže nikdo ze Slavíkovy bandy se nelekne dvou bab a akorát jednoho chlapa.“

„Pojede s námi Milwa,“ stiskl Geralt prsty na předloktí rozzuřené lučištnice. „Milwa, ne Cahir. Nechci jet s Cahirem.“

„Ale proč?“ zeptali se takřka jednohlasně Angoulême i Cahir.

„Jistě,“ řekl pomalu Regis. „Prozraď nám proč?“

„Protože k němu nemám důvěru,“ odvětil suše zaklínač.

Zavládlo nepříjemné, těžké, takřka lepkavé mlčení. Jen od lesa, u něhož tábořila početná skupina kupců, sem doléhaly hlasy.

„Vysvětli to,“ požádal Cahir.

„Někdo nás zradil,“ oznámil zaklínač. „Po rozhovoru s prefektem a vyprávění Angoulême o tom nemám žádné pochybnosti. Přemýšlel jsem o tom a došel k názoru, že zrádce je mezi námi. Řekl bych, že není těžké uhodnout, o koho se jedná.“

„Jestli tomu dobře rozumím,“ zamračil se Cahir, „chceš naznačit, že zrádce jsem já?“

„Přesně tak,“ přisvědčil zaklínač mrazivě. „Hodně by to vysvětlovalo. Velmi hodně.“

„Geralte,“ zakroutil hlavou Marigold. „Tohle jsi přehnal.“

„Ať pokračuje,“ stiskl rty Cahir. „Ať nám poví, na co přišel.“

„Chcete vysvětlit,“ sklouzl Geralt pohledem po tvářích svých společníků, „jak došlo k takzvané chybě v počtu členů naší družiny? Je nás přece pět. Nejdřív jsem si myslel, že se někdo spletl: půlelf, Slavík nebo Angoulême. Ale co když to nebyl omyl? V tom případě se nabízí jiné vysvětlení: družina čítá pět osob, avšak Slavík má zabít pouze čtyři. Pátá osoba je společník banditů, který je informuje o pohybu družiny. Od chvíle, kdy vznikla, od snězení té památné rybí polévky. Od chvíle, kdy mezi sebe přijala Nilfgaarďana, který musí chytit Ciri a předat ji svému císaři, protože na tom závisí jeho život a další kariéra…“

„Takže jsem se nemýlil,“ zakýval hlavou Cahir. „Přece jen jsem zrádce. Podlá, proradná sketa.“

„Geralte,“ řekl Regis. „Promiň, ale tvoje teorie je děravá jako řešeto. A tvoje myšlenky jsou špatné a nespravedlivé, to jsem ti už přece říkal.“

„Jsem zrádce,“ opakoval Cahir, jako kdyby neslyšel upírova slova. „Jestli tomu dobře rozumím, žádné důkazy mé zrady nejsou, jedině matná podezření a zaklínačské pochybnosti. Z toho vyplývá, že svou nevinu budu muset obhájit sám. Budu muset dokázat, že jsem člověk, a ne krysa. Je to tak?“

„Bez patosu, Nilfgaarďane,“ postavil se Geralt proti němu. „Kdybych měl důkaz tvojí viny, neztrácel bych čas řečmi, ale rozpáral bych tě jako sledě! Znáš pravidlo cui bono! Odpověz mi. Kdo kromě tebe by měl sebemenší důvod ke zradě? Kdo kromě tebe by na zradě cokoliv získal?“

Od tábora kupecké karavany, kde již delší dobu panovalo rozpustilé veselí, se ozval hlučný třesk a protáhlé zasvištění. Na setmělém nebi rozkvetl červenožlutý květ, z něhož vylétly ohnivé včely a zvolna se snášely k zemi.

„Nejsem krysa,“ promluvil mladý Nilfgaarďan silným hlasem. „Třebaže to nemohu dokázat. Mohu ale učinit něco jiného. To, co musí učinit každý muž, když je znevažován a ostouzen, když je špiněna jeho čest.“

Cahirův pohyb byl rychlý jako blesk, přesto by zaklínače nezaskočil, nebýt jeho bolavého, pohyb omezujícího kolena. Úhyb se Geraltovi nepodařil, a tak mu pěst v jezdecké rukavici přistála na čelisti s takovou silou, že odletěl dozadu a převrátil se do ohniště, až z něj vyletěl oblak jisker. Vyskočil, pro bolest v koleni opět příliš pomalu. Cahir už stál u něho. Ani tentokrát se Geraltovi nepodařilo uhnout, pěst ho praštila ze strany do hlavy a v očích se mu rozsvítil barevný ohňostroj – snad ještě barevnější než ten, který začali vystřelovat kupci odvedle. Geralt sprostě zaklel, skočil na Cahira, sevřel ho pažemi a porazil na zem. Převalovali se po kamení a otloukali pěstmi, až to dunělo.

To vše v nepřirozeném, mihotavém světle na nebi vybuchujících světlic.

„Přestaňte!“ ječel Marigold. „Nechte toho, vy zatracení hlupáci!“

Cahir Geraltovi obratně podrazil nohy a ještě mu stačil vrazit jednu do zubů. Když se zaklínač pokoušel postavit, inkasoval ještě jednu. Rychle se překulil stranou a kopl nahoru. Netrefil protivníka do rozkroku, zasáhl ho jen do stehna. Opět se oba ocitli na zemi. Váleli se po ní a mlátili pěstmi, oslepení ranami, prachem a popelem.

Avšak najednou se roztrhli, odkutáleli na opačné strany, chráníce si hlavy před svištícími ranami.

Milwa odpásala z boků široký kožený opasek, uchopila ho za přezku, ovinula kolem pěsti, a pak přiskočila ke rváčům a začala je švihat – ze všech sil, hlava nehlava, nešetříc řemen ani ruku. Pás svištěl a nemilosrdně dopadal na ruce, paže, ramena a záda – hned Cahirova, hned zase Geraltova.

Když se od sebe odtrhli, skákala dívka od jednoho k druhému a nadále je spravedlivě vyplácela. Tak, aby žádný z nich nedostal ani více, ani méně než ten druhý.

„Vy tupouni tupí!“ hulákala, bijíc Geralta po hřbetě. „Vy pitomci pitomí! Já už do těch vašich prázdných lebek trochu rozumu vtluču! Do obou!“

„Tak co?“ křičela z plného hrdla, šlehajíc Cahira přes ruce, kterými se pokoušel chránit hlavu. „Už jste se vzpamatovali? Už vás to přešlo?“

„Ano, ano!“ úpěl zaklínač. „Nech toho!“

„Dost!“ žadonil schoulený Cahir. „Přestaň!“

„To stačí,“ uvážil klidně upír. „Hádám, že mají dost, Milwo.“

Lučištnice ztěžka oddychovala a otírala si zpocené čelo pěstí ovinutou řemenem.

„Bravo,“ pochválila ji Angoulême. „Bravo, tetka.“

Milwa se otočila na patě a vší silou ji přetáhla přes hýždě. Angoulême zakvílela, dřepla si na bobek a rozplakala se.

„Říkala jsem ti,“ vydechla Milwa, „abys mě tak neoslovovala. Říkala jsem ti to!“

„Nic se nestalo,“ uklidňoval Marigold poněkud roztřeseným hlasem kupce a poutníky, kteří, přilákáni křikem, přiběhli od nedalekých ohňů. „Jen malé přátelské škádlení. Drobná rozepře. Už je zažehnána.“

Zaklínač se opatrně dotkl jazykem viklajícího se řezáku a vyplivl krev tekoucí z rozraženého rtu. Cítil, jak mu na ramenou a na zádech nabíhají parádní jelita a jak mu otéká ucho, přes které dostal řemenem. Dva kroky od něj se těžkopádně zvedal se země Cahir. Jak se držel za otlučenou tvář, byly na jeho obnažených předloktích vidět široké červené pruhy.

Padla na ně sírou páchnoucí sprška – popel z posledního ohňostroje.

Angoulême usedavě plakala a oběma rukama si držela bolavou část těla. Milwa odhodila opasek, po chvilce zaváhání k ní poklekla a beze slova ji přivinula do náručí.

„Navrhuji,“ ozval se vlídným hlasem upír, „abyste si podali ruce. Smím-li vám poradit, už nikdy se k téhle debatě nevracejte.“

Nenadále se zvedl vítr, zašuměl v korunách stromů. Zdálo se jim, jako by zaslechli vzdálené výkřiky a lamentace. Od hor se přihnala mračna fantastických tvarů a srpek měsíce zrudl jako krev.

*

Ještě před rozbřeskem je probudilo volání a třepotám křídel lelků kozodojů.

Na cestu vyrazili, sotva ledovce na vrcholech hor zrudly v prvních slunečních paprscích, dlouho předtím, než se samo slunce vynořilo nad nebetyčné štíty. Jeho kotouč se však stejně zanedlouho skryl v souvislé oblačnosti.

Cesta vedla lesy a to, že stoupali stále výše a výše, se dalo snadno poznat podle složení okolního porostu. Duby a habry vystřídal bukový les vonící tlejícím listím, plísní a podhoubím. Vlhký konec léta očividně svědčil houbám. Místy rostly stromy ze skutečné záplavy klobouků hřibů, ryzců a holubinek.

Panovalo tu ticho. Většina zpěvného ptactva zřejmě odletěla do nižších poloh. Jen čas od času zaslechli z korun křičet sojku.

Rovněž bučiny posléze skončily. V ovzduší zavoněla smrková pryskyřice. Jehličnatý les již nebyl tak hustý, stále častěji přecházeli holiny a travnaté svahy, kde se do nich opíral studený vítr z hor. Řeka Newi se hnala peřejemi ve skalnatém korytě a navzdory nedávným dešťům zde byla křišťálově čistá.

Před nimi se vypínala Ďáblova hora. Stále blíže a blíže.

Z jejích strmých srázů sestupovaly ledovce, takže majestátní hora vyhlížela, jako by byla zahalena bílými šerpami. Její vrchol neustále zakrývaly závoje mraků jako hlavu a tvář tajemné dámy. Někdy Gorgona zavlnila svým šatem jako tanečnice – pohled to byl krásný, zblízka však smrtonosný – to se po úbočí hory řítily laviny, jež strhávaly všechno, co jim stálo v cestě. Hnaly se přes suťová pole na úpatí až k hornímu okraji nízké kleče nad průsmykem Theodula.

Slunce, které většinu dne zakrývala hustá oblačnost, zapadlo velmi brzy. Jednoduše se skrylo za hory na západě, které jen na krátkou dobu vzplály purpurovozlatým ohněm.

Přenocovali.

Když se opět rozednilo, přišel čas, aby se rozdělili.

*

Pečlivě si ovinul hlavu Milwiným hedvábným šátkem, na něj narazil Regisův klobouk. Několikrát si upravil polohu sihillu na zádech a dvou dýk ve vysokých botách.

Cahir si nabrousil svůj dlouhý nilfgaardský meč. Angoulême si stáhla vlasy pletenou čelenkou a do boty si zastrčila lovecký nůž, dárek od Milwy. Lučištnice a upír jim osedlali koně. Regis půjčil Angoulême svého vraníka, sám si přesedl na mezka Drákula.

Byli připraveni. Bylo třeba vyřídit ještě jednu důležitou věc.

„Pojďte všichni sem.“

Přišli.

„Cahire, synu Ceallachův,“ začal Geralt a snažil se, aby jeho proslov nevyzněl příliš pateticky. „Zachoval jsem se k tobě podle. Urazil jsem tě nespravedlivým obviněním. Tímto se ti přede všemi omlouvám. Prosím tě, abys mi odpustil. Vy všichni mi promiňte to, čeho jste museli být svědky.

Vylil jsem si na Cahirovi a na vás svůj hněv. Cítím neskonalý hněv a žal nad tím, že vím, už tehdy jsem věděl, kdo nás zradil. Vím, kdo zradil a unesl Ciri. Můj hněv a žal vyvolává to, že se jedná o osobu, která mi bývala velmi blízká.

Kde se nalézáme, kterým směrem máme namířeno a co máme v úmyslu, to vše bylo odhaleno pomocí vyhledávací magie. Pro mistryni magie není příliš těžké zachytit a sledovat třebas i na značnou vzdálenost člověka, kterého dobře znala, se kterým měla dlouhodobý osobní kontakt, umožňující vytvoření psychické matrice. Avšak čarodějka a také čaroděj, které mám na mysli, udělali chybu, demaskovali se. Zmýlili se v počtu členů naší družiny a ten omyl je prozradil. Vysvětli jim to, Regisi.“

„Geralt může mít pravdu,“ začal pomalu Regis. „Jako každý upír jsem pro magickou sondu čili pátrací kouzlo neviditelný. Upíra je možno odhalit analytickým kouzlem na krátkou vzdálenost, ale na dálku magie ani telepatie upíra nenajde. Z toho vyplývá, že pouze čaroděj mohl udělat tak hloupou chybu, když spočítal čtyři osoby tam, kde jich ve skutečnosti bylo pět – čtyři lidi a jeden upír.“

„Využijeme jejich chyby proti nim,“ ujal se opět slova zaklínač. „Já, Cahir a Angoulême si zajedeme promluvit s půlelfem, který na nás najal zabijáky. Nebudeme se ho ptát, na čí rozkaz jednal, protože to už víme. Zeptáme se ho, kde se ti čarodějové ukrývají. Až se to dovíme, pojedeme tam a pomstíme se.“

Všichni mlčeli.

„Dnes je dvacátého pátého září. Přestali jsme počítat dny, a proto nám uniklo, že předevčírem byla rovnodennost. Ekvinokce. Ano, byla to právě ta noc, na kterou myslíte. Čtu vám v očích, nač jste si vzpomněli. Cítili jste té noci něco zlého, cítili to dokonce i kupci, jenž tábořili vedle nás a dodávali si odvahy popíjením, zpěvem a ohňostrojem. Neměli jste tak silnou předtuchu jako já či Cahir, ale i tak jste se domysleli. Obávám se, že vaše domněnky jsou správné.“

Nad jejich hlavami přelétlo s krákáním hejno vran.

„Všechno nasvědčuje tomu, že Ciri už nežije. Že přede dvěma dny, za ekvinokce, zahynula. Někde daleko odtud, osamělá, mezi cizími, nepřátelskými lidmi.

Nám zůstala jedině pomsta. Krvavá odplata, o které se bude vyprávět ještě za sto let. A ti, kteří budou chtít spáchat podobný zločin, se musí roztřást hrůzou, když si vzpomenou na naší pomstu. Dáme jim lekci strachu, přesně dle metody pana Fulka Artewelde, moudrého pana Fulka, který ví, jak náleží jednat s ničemy a darebáky. Naše lekce ohromí i jeho! Začínáme, ať nám peklo pomáhá! Cahire, Angoulême, na koně. Jedeme do Belhavenu. Marigolde, Milwo, Regisi, vy zamíříte k hranicím Toussaintu. Nemůžete zabloudit, Gorgona vám ukáže směr na Sansretour. Na brzkou shledanou.“

*

Ciri hladila černého kocoura, jenž se dle zvyku všech koček světa vrátil domů, do chudé poustevny v bažinách, když láska k potulce a ke svobodě ustoupila před nepříjemnějšími stránkami života na volnosti: zimou, hladem a nepohodlím. Nyní ležel na dívčiných kolenou, nastavoval hlavu a krk její dlani a hlubokým předením dával najevo svou spokojenost.

To, o čem dívka hovořila, kocoura ani za mák nezajímalo.

„To bylo jedinkrát, kdy se mi zdálo o Geraltovi,“ řekla Ciri. „Od našeho odloučení na ostrově Thaneddu, od Věže Racka, jsem ho nikdy neviděla ani ve snu. Myslela jsem si, že nežije. A najednou přišel ten sen. Takové sny jsem mívala už dříve, Yennefer tvrdila, že jsou prorocké, že ukazují buď minulost, anebo budoucnost. Bylo to den před ekvinokcí, v městečku na jehož jméno si už nepamatuji, ve sklepě, kam mne zamkl Bonhart. Po tom, když mne zmlátil a donutil, abych přiznala, kdo jsem.“

„Prozradilas mu to?“ zvedl hlavu Vysogota. „Řeklas mu všechno?“

„Za zbabělost,“ polkla slinu, „jsem zaplatila hanbou a opovržením k sobě samé.“

„Řekni mi o svém snu.“

„Viděla jsem v něm horu, vysokou, strmou, špičatou jako kamenný nůž. Viděla jsem Geralta a slyšela, o čem mluvil. Každé slovo. Jako kdybych stála vedle něj. Vzpomínám si, že jsem chtěla volat, že je to jinak, že to není pravda, že se hrozně mýlí… Že všechno, co se děje, je omyl. Vždyť přece ekvinokce ještě nebyla a jestli opravdu za ekvinokce umřu, nesmí mne za mrtvou prohlašovat předem, dokud ještě žiju. A nesmí obviňovat Yennefer a říkat o ní takové věci…“

Odmlčela se, otřela si oči a pohladila kocoura.

„Nedokázala jsem ze sebe vypravit ani hlásku. Nemohla jsem ani dýchat. Jako bych se topila… Probudila jsem se. Vzpomínám si, že to poslední, co jsem viděla ve svém snu, byla trojice jezdců. Geralt a dva další odjížděli soutěskou, z jejichž srázů padaly vysoké vodopády…“

Vysogota mlčel.

*

Kdyby se po setmění někdo přikradl k chatrči s propadlou střechou, kdyby se škvírou v okenici podíval dovnitř, ve slabém světle lojové svíčky by spatřil bělobradého kmeta naslouchajícího dívce s popelavými vlasy a šrámem na tváři. Spatřil by kocoura na dívčině klíně, spokojeně předoucího a domáhajícího se hlazení – ku potěše myší rejdících bez zábran po podlaze světnice.

Avšak nikdo to nemohl uvidět. Navečer padla na poustevnu mlha a do bezedných močálů Pereplutu se žádný člověk neodvážil.

Známo jest, že působi-li vědmák živému tvoru nejkrutější muka a utrpení, takovou similissimu slasti a blaha pociťuje, jako člověk počestný a zbožný, když s chotí svou zákonitou obcuje, ibidem cum eiaculatio. To nad slunce jasněji dokazuje, že vědmák jest odpudivou stvůrou, nepřirozeným a zvrhlým proměněncem, kteréhož zplodily nejhlubší a nejtemnější propasti pekelné, alebrž z bolesti a mučení může takovou rozkoš míti pouze sám ďábel.

Anonymus: Monstrum čili Vědmáka vypodobnění

KAPITOLA ŠESTÁ

Odbočili z hlavní cesty vedoucí dolinou Newi a jeli zkratkou přes hory. Jeli tak rychle, jak jim dovolovala horská stezka: úzká, klikatá, vinoucí se okolo skal pokrytých bělavými, zelenými, rezavými a černými skvrnami mechů a lišejníků. Projížděli pod vysokými srázy, ze kterých padaly vodopády napájené ledovci na vrcholech hor. Projížděli úžlabinami a stržemi a po nejistých můstcích pres jiné úžlabiny a strže, na jejichž dnech vířila a stříkala bílá pěna dravých bystřin.

Strmý hrot Gorgony se tyčil přímo nad jejich hlavami. Vrchol Ďáblovy hory ztratili z očí, zmizel v mracích. Jak už to v horách chodí, počasí se zkazilo během několika hodin, začalo hustě, protivně mrholit.

Chýlilo se k večeru, všichni tři se začali netrpělivě rozhlízet po nějaké ovčácké boudě nebo alespoň jeskyni, kde by se mohli v noci skrýt před z oblohy padající vodou.

*

„Zdá se, že přestává pršet,“ oznámila s nadějí v hlase Angoulême. „Kape už akorát dírama ve střeše ovčince. Zejtra už naštěstí budeme u Belhavenu, tam si najdeme nocleh v nějaký stodole.“

„Nevjedeme do města?“

„Na to nemysli ani náhodou. Cizí jezdce nikdo nepřehlídne a Slavík má ve městě fůru práskačů.“

„Rozvažovali jsme možnost, že bychom se vědomě vystavili jako návnada…“

„Ne,“ zamítla bez váhání jeho plán. „To je kravina. To, že jsem s váma, by vzbudilo podezření. Zpráva o mým zatčení se už jistě rozšířila a Slavík je prohnanej parchant. A jestli bude Slavík něco větřit, natuty to vybalí před půlelfem.“

„Co tedy navrhuješ?“

„Objedeme město obloukem od východu. Jsou tam rudný doly. V jednom z nich mám známýho. Navštívíme ho. Jestli budeme mít štěstí, určitě se nám ta zajíždka vyplatí.“

„Můžeš mluvit jasněji?“

„Až zejtra. Až tam budeme. Abych to nezakřikla.“

Cahir přiložil na oheň březové větve. Pršelo celý den, jiné dřevo by nehořelo. Avšak vlhká bříza jen zasyčela a posléze chytila.

„Odkud pocházíš, Angoulême?“

„Z Cintry, zaklínači. To je země u moře, jak ústí Jaruga…“

„Vím, kde leží Cintra.“

„Tak proč se ptáš, když toho tolik víš? Tak moc tě zajímám?“

„Řekněme, že trochu ano.“

Mlčeli. Mokré dřevo syčelo v žáru.

„Moje máti,“ dala se do vyprávění Angoulême, „byla cintránská šlechtična, prej z tuze fajnovýho rodu. Její rod měl v erbu mořskou kočku, ukázala bych ti znak, poněvadž jsem jako mrně dostala od matky přívěsek s tou jejich podělanou kočkou, jenže později jsem ho prohrála v kostkách… Ale ten rod, poser ho mořskej pes, mě zavrhl, poněvadž se moje máti spustila s nějakým kmánem, prej štolbou, a já jsem byla bastard, hanba a skvrna na rodový cti. Dali mě na vychování vzdáleným příbuzným, ti sice neměli v erbu ani kočku, ani psa, ani jinou mrchu, ale nebyli na mě zlí. Posílali mě do školy a moc mě nebili… Akorát mi dost často připomínali, co jsem za parchanta ve stáji na slámě počatýho. Matka za mnou byla asi třikrát nebo čtyřikrát, ještě když jsem byla úplně malá. Později mě přestala navštěvovat. Konec konců mně na tom hovno záleželo…“

„Jak ses dostala mezi zločince?“

„Ptáš se jako vyšetřující soudce!“ prskla a ošklivě se ušklíbla. „Mezi zločince, húúú! Z cesty nevinnosti, pchá!“

Sáhla si do podpaží a vytáhla nějaký předmět, který zaklínač v její dlani nerozeznal.

„Jednookej Fulko,“ promluvila nevýrazně, vtírajíc si prstem něco do dásní, „je přece jen správnej chlap. Sebral, co sebral, ale prášek mně nechal. Vezmeš si, zaklínači?“

„Ne. Byl bych radši, kdybys to ani ty nebrala.“

„Proč?“

„Proto.“

„Cahire?“

„Neužívám fisstech.“

„To jsem narazila na svatoušky,“ zakroutila hlavou. „Teď mi začnete kázat, že po prášku oslepnu, ohluchnu a zplešatím. Že porodím postižený děcko.“

„Nech toho, Angoulême. A pokračuj.“

Dívka hlasitě kýchla.

„Jak chceš. U čeho jsem to… Aha. Vypukla válka, víš, s Nilfgaardem. Příbuzní museli opustit dům, přišli o celej majetek. Měli tři vlastní děti, já jsem se pro ně stala přítěží, a tak mě šoupli do útulku, co vedli mniši u jednoho kláštera. Řeknu vám, to bylo povedený místo – prachobyčejnej bordel pro hnusáky, co mají rádi kyselý ovoce s tvrdou peckou, jestli rozumíte? Malý holky a malý kluky. Když jsem se tam dostala, byla jsem už dost velká, nebyl o mě zájem…“

Zcela neočekávaně zalil její tvář ruměnec, jasně viditelný i v mihotavém světle ohně.

„Skoro nebyl,“ dodala skrze zuby.

„Kolik jsi měla tehdy let?“

„Čtrnáct. Dala jsem se tam dohromady s jednou holkou a pěti klukama asi tak v mým věku. Dohodli jsme se raz dva. Znali jsme dobře pohádky a příběhy o Šíleným Deiovi, o Černovousovi, o bratrech Cassini… Chtěli jsme ven, na svobodu. Za to, že nám tady dvakrát denně dají kus žvance, řekli jsme si, nebudeme přece, kurva, kdejakým sviňákům furt nastavovat zadky…“

„Nepřeháněj to se svým slovníkem, Angoulême. Čeho je moc, toho je příliš.“

Dívka zachrchlala a plivla do ohniště:

„Jak jsem říkala: svatoušek! Fajn, přejdu k věci, nechce se mi o tom moc vykládat. V kuchyni jsme pobrali nože, stačilo je dobře nabrousit na kameni, soustružený nohy od stolu se hodily na pěkný, pádný kyje. Potřebovali jsme ještě koně a nějaký prachy do začátku, tak jsme počkali na návštěvu dvou úchyláků, stálých zákazníků, dědků, fuj, snad čtyřicetiletých. Přijeli, rozvalili se u stolu, napájeli se vínem a čekali, až jim mniši jako obyčejně přivážou vybranou oběť k takovýmu vymakanýmu lehátku… Ale toho dne si nezašukali, ba né!“

„Angoulême!“

„Dobrá, dobrá. Zkrátka a dobře jsme utloukli a podřezali oba starý zvrhlíky, tři mnichy a panoše – jedinýho, kterej nevzal roha a chtěl bránit koně. Klášternímu šafáři, co nám nechtěl dát klíč od truhlice, jsme ohněm připalovali paty, až ho navalil, ale nechali jsme ho naživu, protože nám nikdy neubližoval. A vyrazili jsme na zboj. Zažili jsme různý příhody: jednou na voze, podruhý za vozem, jednou jsme bili, podruhý jsme byli biti. Jednou s plným břichem, podruhý o hladu. O hladu častěji. Ze všelijaký havěti, co leze a plazí se po zemi, jsem snědla snad všechno, co se dalo chytit. A z toho, co lítá v luftě, jsem sežrala i papírovýho draka, protože byl, kurva, slepenej lepidlem ze škrobu.“

Odmlčela se a roztržitě si čechrala své slámové vlasy.

„Co bylo, to bylo. Z těch, co se mnou zdrhli z útulku, už nikdo nežije. Poslední dva, Owena a Ábela, oddělali před pár dny knechti pana Fulka. Ábel se vzdával, ale stejně ho zapíchli, i když odhodil železo. Mě ušetřili, ale nemyslete si, že z dobrýho srdce. Vyšponovali mě naznak, ale v poslední chvíli přijel oficír a chystaný potěšení jim zatrhl. No a od šibenice jsi mě zachránil ty, zaklínači.“

Na chvíli se zamyslela.

„Zaklínači?“

„Poslouchám.“

„Vím, jak projevit vděk. Jestli budeš chtít…“

„Cože?“

„Zajdu se podívat na koně,“ řekl chvatně Cahir, vzal si plášť a vstal. „Potom se projdu… Po okolí…“

Děvče kýchlo, vysmrkalo se a chystalo se něco dodat.

„Už ani slovo, Angoulême,“ předběhl ji Geralt, na nejvyšší míru zmaten, rozčilen a zahanben. „Ani slovo!“

Odkašlala si:

„Fakt na mě nemáš chuť? Ani trošku?“

„Od Milwy jsi už dostala řemenem, usmrkanče! Jestli okamžitě nezavřeš klapačku, já ti přidám!“

„Už mlčím.“

„Hodná holčička.“

*

Ve svahu kotliny zely otvory a díry pospojované lešeními, výtahy a žebříky. Z ústí štol trčely do prostoru trámky a kůly podpírané můstky. Po některých vyváželi lidé vozíky naložené kamením a zeminou. Náklad vysypávali z můstků do velké obdélníkové nádrže, z níž vedla prkny přehrazená koryta. Koryty neustále proudila voda přiváděná od zalesněného pahorku vodovodním potrubím z vydlabaných borových kmenů, položených na nevysokých kozách. Dole pod šachtou odtékala špinavá, kalná voda volně do suťoviska.

Angoulême seskočila s koně a pokynula Geraltovi a Cahirovi, aby rovněž sesedli. Koně uvázali u plotu a kličkujíce mezi koryty, vykročili k několika dřevěným budovám.

„Tady se vymejvá železná ruda,“ ukázala Angoulême na systém koryt. „Z podzemí se vyveze vytěžená hornina, vyklopí se do koryt a nechá se vyplavit vodou. Ruda je těžká, usazuje se na roštech a z nich se potom vybírá. V okolí Belhavenu je spousta rudných dolů. Ruda se odváží do doliny, do Mag Turga, a tam se taví. Všechny hutě a slévárny jsou pod horami, je tam více lesů, na tavbu je třeba strašně moc uhlí…“

„Děkuji za poučení,“ přerušil ji kysele Geralt. „Viděl jsem už v životě dost dolů a hutí, vím, jak se vyrábí železo. Kdy nám konečně prozradíš, proč jsme sem přijeli?“

„Pokecáme si s jedním mým známým. Dělá tady štajgra. Pojďte za mnou. Hele, tamhle ho vidím. U truhlárny.“

„Ten trpaslík?“

„Jo. Jmenuje se Golan Drozdeck. Maká tady jako…“

„Štajgr, říkala jsi. Ale zatím jsi neprozradila, o čem s ním chceš mluvit.“

„Koukněte se na svý boty.“

Geralt a Cahir poslušně sklonili zrak na svou nehorázně zašpiněnou obuv, olepenou blátem nezvykle červené barvy.

„Půlelf, kterýho hledáme,“ předběhla jejich otázky Angoulême, „měl právě takovej červenej sajrajt na kamaších, když přijel za Slavíkem. Chápete?“

„Teď ano. A trpaslík?“

„Vy se s ním vůbec nebudete vybavovat. Řeči necháte na starost mně. Vás musí považovat za takový, co nekmitají jazykem, ale mečem. Nahoďte nějaký drsňácký ksichty.“

Nemuseli se tvářit nijak zvlášť zarputile. Všimli si, že někteří z havířů na ně zůstávají civět s otevřenými ústy, jiní zase bázlivě odvracejí pohledy. Ti, kdož jim stáli v cestě, se urychleně klidili stranou. Geralt se domyslel proč. Na Cahirově i jeho vlastním obličeji byly stále viditelné modřiny, podlitiny a odřeniny – malebné stopy jejich vzájemné rvačky, jakož i výprasku, který jim uštědřila Milwa. Bezpochyby vypadali jako týpci, kteří se s oblibou mlátí po hubách a jistě je není třeba dvakrát přesvědčovat, aby rozbili hubu někomu jinému.

Dívčin známý trpaslík stál před barákem s nápisem „Truhlárna“ a maloval něco na tabuli z ohoblovaných desek. Všiml si příchozích, odložil štětec i džber s barvou a přimhouřil oči pod huňatým obočím. Ani barevnými skvrnami upatlaný plnovous nedokázal zakrýt jeho ohromení.

„Angoulême?“

„Jak se vede, Drozdecku?“

„To jseš ty?“ otevřel trpaslík údivem papulu. „Doopravdy ty?“

„Ne, kdepak já. Přijel tě navštívit zmrtvýchvstalej prorok Lebeda. Zeptej se ještě na něco, Golane, pro změnu na něco chytřejšího.“

„Nerob si srandu, Slaměnko. Nečekal jsem, že ta eště někdy uvidím. Před pěti dňama tu byl Mulica, pravil, že ťa čapli v Riedbrune a narazili na kůl. Zaklínal sa, že je to pravda pravdúcí!“

„Ze všeho je nějakej užitek,“ pokrčilo rameny děvče. „Jestli si teď bude chtít Mulica vypůjčit prachy, může se zaklínat na všechny bohy, že je vrátí, ale ty už budeš vědět, jak to s ním je.“

„Todle jsem náhodu věděl už předtým,“ odpověděl trpaslík a krčil přitom nos jako králík. „Nikdá bysem mu nepůjčil ani zlámánu grešlu. Mohl by sebevíc škemrat a třeba aj žrát todle bláto. Mám radost, že jseš živá a zdravá! To bys mně mohla vrátit dluh, co?“

„Mohla. Někdy. Kdo ví?“

„Kdo je to s tebú, Slaměnko?“

„Přátelé.“

„To jsú mordy… A, a, a kam vás bozi vedu?“

„Rovnou za nosem,“ vytáhla Angoulême škatulku s fisstechem a nedbajíc zaklínačova hněvivého pohledu, šňupla si bílého prášku. „Nabídneš si, Golane?“

„Proč né?“ nastavil trpaslík ruku a také si šňupl darované drogy.

„Ve skutečnosti máme namířeno do Belhavenu,“ navázala dívka. „Nevíš, jestli je tam furt Slavík se svojí hanzou?“

Golan Drozdeck naklonil hlavu na stranu:

„Tobě, Slaměnko, bysem radil, aby ses Slavíkovi na dálku vyhnula. Je na teba nasraný jako starý jezevec, když ho vprostředku zimy ze spaní probudíš.“

„Nepovídej. Ani když se doslechl, že mě koňským spřežením na kůl navlíkli, srdce neobměkčil? Nepolitoval mě, slzu neuronil, vousiska si neposmrkal?“

„O tom nic nevím. Pravil prý: dostala ta suka, co jí dávno gebírovalo – do řiti klacek.“

„To je ale hrubián. Sprostej prasečí rypák. Pan prefekt Fulko by řekl: dno společnosti. Já řeknu akorát: dno latríny.“

„Hádám, Slaměnko, že do očí mu to najisto nepovíš. Moc sa kolem Belhavenu nemotej, raděj fryško upaluj co nejdál. A esli chceš mocí mermo do města, tož leda v přestrojení…“

„Golánku, neuč dědka, jak má chrchlat.“

„To bysem si nedovolil.“

„Poslyš, trpaslíku,“ stoupla si Angoulême jednou nohou na stupeň schodů do truhlárny a opřela se lokty o koleno. „Položím ti otázku. S odpovědí nespěchej, nejdřív si ji dobře rozmysli.“

„Ptej sa.“

„Nezaslechls poslední dobou o nějakým půlefovi tady poblíž? Není místní?“

Golan Drozdeck zhluboka nasál povětří, hromově kýchl a utřel si nos do rukávu.

„Půlfelf, povdáš? Jaký púlfelf?“

„Nedělej ze sebe blbce, Drozdecku. Ten, co najal Slavíka na mokrej kontrakt. Na jistýho zaklínače…“

„Zaklínače?“ uchechtl se trpaslík a zvedl svou ceduli. „To je prča, my akorát zaklínače hledáme. Malujeme tydle táfle a věšíme je po okolí. Hele: hledá sa zaklínač, dobrá mzda, k temu ubytování a strava, detajly na lajtungu jámy ‚Malá Babette‘… Detajly mám napsat s ‚jé‘ anebo s ‚i‘?“

„Napiš ‚podrobnosti‘. K čemu potřebujete na šachtě zaklínače?“

„To je otázka. To dá rozum, že na všelijaké potvory.“

„Na jaký?“

„Na knakery a barbegazi. Poslední dobu jich tu máme mraky, lezů nám na dolní chodníky.“

Angoulême pohlédla koutkem oka na Geralta, který přikývnutím potvrdil, že ví, oč se jedná. A významným odkašláním dal najevo, že by bylo záhodno vrátit se k věci.

„Vraťme se k věci,“ pochopilo děvče ihned Geraltův náznak. „Co víš o tom půlelfovi?“

„Nevím nic o žádném půlelfovi.“

„Řekla jsem ti, aby ses dobře rozmyslel.“

„To jsem urobil,“ objevil se v Drozdeckově tváři prohnaný úšklebek. „Došel jsem na to, že sa mně nevyplatí něco o tom vědět.“

„To znamená?“

„To znamená, že je tu neklidno. Neklidný kraj a neklidná doba. Nilfgaarďani, banditi, partyzáni ze Svobodných Svahů. A různé cizí elementy… Půlelfi a tak podobně.“

„Co tím chceš říct?“ ohrnula nosík Angoulême.

„To, že mně visíš prachy, Slaměnko. Namísto cálování, chceš u mňa zrobit nový dluh. Vážný dluh, poněváč za to, na co sa ptáš, možu lehko schytat po lebeni. A né holú rukú, ale sekyrú. To je hovno kšeft, nevyplatí sa mně o tém půlelfovi nic vědět. Kápne mně z teho něco? Esli je to akorát risk a žádný zisk…“

Geralt už toho měl po krk. Rozčiloval ho prodlužující se rozhovor, dráždily trpaslíkovy vytáčky. Bleskurychle ho chytil za vousy, důrazně škubl a odstrčil ho od sebe. Golan Drozdeck zakopl o nádobu s barvou a upadl. Zaklínač na něj skočil, opřel mu koleno o prsa a zablýskl mu ostřím nože do očí.

„Ziskem,“ zavrčel, „může být tvůj bídný život. Mluv!“

Zdálo se, že Drozdeckovy oči vypadnou z důlků a odkutálejí se pryč.

„Mluv,“ zopakoval Geralt. „Vyklop všechno, co víš. Jinak tě šmiknu přes chřtán, že se dřív utopíš než vykrvácíš.“

„Rialto!“ zaskuhral trpaslík. „Šachta ‚Rialto‘.“

*

Rudný důl „Rialto“ se moc nelišil od „Malé Babette“ ani od dalších dolů a šachet, které Geralt, Cahir a Angoulême cestou míjeli. Nesly názvy jako: „Podzimní manifest“, „Stará ruda“, „Nová ruda“, „Rudá Julka“, „Celestýnka“, „Společná věc“ či „Šťastná díra“. Ve všech se pracovalo stejným způsobem, ve všech se ze štol vyvážená zemina propírala v dřevěných korytech a ve všech byla země pokryta charakteristickým červeným blátem.

„Rialto“ byl velký důl vysoko v úbočí hory. Značná část jejího původního vrcholu byla odtěžena a nyní zde byla skrývka – svislá stěna provrtaná štolami. Na umělé terase pod ní bylo dost místa pro koryta na praní rudy a pro shluk nízkých dřevěných baráků, kůlen a přístřešků krytých stromovou kůrou.

„Nikoho tady neznám,“ řekla dívka, přivazujíc otěže k plotu. „Zkusíme si promluvit s důlmistrem. Geralte, zkus chvilku počkat, než ho popadneš pod krkem a začneš mu vyhrožovat kudlou. Nejdřív si popovídáme…“

„Neuč dědka, jak má chrchlat, Angoulême.“

Nestihli si popovídat, nestihli ani dojít k domku, který považovali za sídlo zdejšího správce. Na plácku, kde se nakládala ruda na povozy, narazili na pětici ozbrojených jezdců.

„Do hajzlu,“ sykla Angoulême. „Do hajzlu, koukněte, co kočka přinesla.“

„Kdo jsou ti lidé?“

„Slavíkovi chlapi, tutově přijeli pro výpalný. Už mě zmerčili a poznali… Do prdele, to je pech!“

„Dokážeš se vylhat?“ otázal se šeptem Cahir.

„S tím nepočítejte.“

„Proč?“

„Když jsem foukla z hanzy, otočila jsem něco, co patřilo Slavíkovi. To mi neodpustí… Ale pokusím se. Vy kušujte, ale dávejte bacha a buďte připraveni. Na všechno.“

Jezdci se zvolna přibližovali. Vpředu jeli dva: šedovlasý muž ve vlčím kožichu a vytáhlý mladík s bradkou, zjevně nošenou proto, aby kryla jizvy po neštovicích. Tvářili se navenek netečně, avšak v pohledech, které upírali na Angoulême, nebylo těžké odhalit nenávist.

„Slaměnko.“

„Novosade, Yirreli, jak se máte? To máme dneska pěknej den. Akorát škoda, že prší.“

Šedivý sesedl nebo spíše seskočil ze sedla, když frajersky přehodil nohu širokým obloukem nad koňskou hlavou. Ostatní sesedli na zem méně okázale. Šedivý podal uzdu dlouhánovi s bradkou, kterého dívka oslovila jako Yirrela, a sám přistoupil blíže.

„No prosím,“ poznamenal. „Naše povídavá sojka. Vypadá, že je živá a zdravá.“

„A kmitám nožkama.“

„Hubatá mrcho! Povídalo se, že kmitáš nožkama, ale na kůle. Povídalo se, že tě chytil Jednooký Fulko. A povídalo se, žes v lochu zpívala jako pěnkava a vyzpívala všechno, na co se tě ptal.“

„Povídalo se,“ odsekla Angoulême, „že tvoje máti dávala kunčaftům jenom za čtyři tynfy, ale stejně jí nechtěl žádnej dát víc než dva.“

Lapka jí plivl pod nohy, Angoulême zaprskala jako kočka.

„Novosade,“ promluvila drze a dala si ruce v bok. „Mám se Slavíkem nějaký vyřizování.“

„Cha. On s tebou jakbysmet.“

„Drž hubu a poslouchej, dokud mám chuť mluvit. Předevčírem jsem já a tihle moji noví kámoši pár mil za Riedbrune sejmuli toho zaklínače, co na něj byl mokrej kontrakt. Rozumíš?“

Novosad pohlédl významně na své kumpány, popotáhl si rukavice a ohodnotil zrakem Geralta s Cahirem.

„Tvoji noví kámoši,“ zopakoval protáhle. „Je jim vidět na tlamách, že to nejsou potulní mniši. Povídáš, že sejmuli zaklínače? Jak? Kudlou mezi lopatky? Anebo jenom ve snu?“

„To není důležitej detail, ať už s ‚jé‘ anebo s ‚i‘,“ zašklebila se Angoulême jako opice. „Hlavní je, že zaklínač žere hlínu. Poslyš, Novosade. Nechci Slavíkovi lézt do zelí, ale kšeft je kšeft. Půlelf vám dal fóršus na kontrakt, jsou to po právu vaše prachy – za ochotu. Ale splátka, kterou slíbil půlelf po odvedený fušce, gebíruje po právu nám.“

„Po právu?“

„Na to vem jed!“ nebrala dívka ohled na jeho ironický tón. „My jsme splnili kontrakt, odkrouhli jsme zaklínače a můžeme to půlelfovi dokázat. Potom si vezmeme, co nám patří a zmizíme v dáli. Se Slavíkem se nebudu přetlačovat, pro nás dva je na Svazích krápet málo místa. Předej mu můj vzkaz, Novosade.“

„Jenom to?“ zeptal se jedovatě lapka.

„Může mně ještě poslat přátelský políbení,“ prskla opět Angoulême. „Klidně mu vypni prdel namísto mě, per procura.“

„Mám lepší nápad,“ oznámil Novosad a kývl na své druhy. „Zavezu mu tvoji prdel v originále, Angoulême. Odvezu tě k němu v poutech, abyste si mohli poklábosit osobně. A všechno vyřídit. Taky to, komu patří prachy od půlelfa Schirrú a co patří tobě, za to, cos šlohla. Mám dojem, že spolu srovnáte i problém, že je pro vás dva na Svazích málo místa.“

„Má to jeden háček,“ spustila Angoulême ruce podél boků. „Jakpak mě chceš odvézt ke Slavíkovi, Novosade, he?“

„Takhle!“ zvedl lupič ruku. „Za kejhák!“

Geralt bleskově tasil sihill a strčil ho Novosadovi pod nos.

„Neradím,“ zavrčel.

Novosad odskočil a tasil meč. Yirrel vytáhl z pochvy na zádech zakřivenou šavli. Ostatní je následovali.

„Neradím,“ zopakoval tiše zaklínač.

Novosad zaklel. Podíval se po svých kumpánech. Nezdálo se, že by byl kdovíjak skvělý počtář, ale i tak mu vyšlo, že pět je více než tři.

„Bij!“ zařval a vrhl se na Geralta. „Zabij!“

Zaklínač se půlobratem vyhnul jeho útoku a ťal ho do spánku. Novosad ještě ani nedopadl na zem, když se Angoulême zaklonila v krátkém rozmachu, ve vzduchu zasvištěl nůž a útočící Yirrel se otočil kolem své osy. Pod bradkou mu trčela kostěná rukojeť. Lapka pustil šavli a oběma rukama si vyrval nůž z hrdla. Vytryskl proud krve. Angoulême ho ve výskoku kopla do prsou a povalila na zem. Mezitím Geralt zabil druhého banditu. Cahir mocným úderem nilfgaardského meče oddělil z lebky dalšího zbojníka kus připomínající porci melounu. Poslední nepřítel se pokusil utéct, skočil ke koni. Cahir si nadhodil meč, chytil ho za čepel a mrštil jím jako oštěpem. Zasáhl lapku mezi lopatky. Kůň zařehtal, pohodil hlavou a dal se do běhu. Červeným blátem za sebou vláčel mrtvého s nohou ve třmeni.

To vše netrvalo déle než pět úderů srdce.

„Lidičkýýý!“ zaječel někdo mezi baráky. „Lidičky, pomóóóc! Vražda, vraždááá!!!“

„Zavolejte vojsko!“ volal další horník, zaháněje děcka, která se odvěkým obyčejem všech dětí objevila neznámo odkud a začala se plést pod nohama. „Ať někdo pošle pro vojsko!“

Angoulême si vzala svůj nůž, důkladně ho utřela a strčila jej do holínky.

„Zavolejte vojsko, jak je libo!“ rozkřikla se, rozhlížejíc se kolem. „Jste slepí, havíři, či co? Byla to sebeobrana, ti raubíři nás napadli! Copak je neznáte? Málo vám provedli zlýho? Kolik výpalnýho jste jim museli dávat?“

Strhla ještě sebou trhajícímu Novosadovi z opasku měšec a sklonila se k Yirrelovi.

„Angoulême.“

„Co?“

„Nech to být.“

„Proč? Je to kořist! To jseš tak bohatej?“

„Angoulême…“

„Hej, vy!“ rozlehl se náhle zvučný hlas. „Pojďte sem!“

V otevřených vratech jednoho z baráků stáli tři muži. Dva z nich byli na ježka ostřihaní siláci s nízkými čely a nepochybně stejně nízkou úrovní inteligence. Třetí – ten, který na ně zavolal – byl velmi vysoký a velmi hezký tmavovlasý muž.

„Nechtěně jsem vyslechl rozhovor, jenž předcházel tomuto incidentu,“ promluvil muž. „Nechtělo se mi uvěřit, že se vám podařilo zabít zaklínače, soudil jsem, že se jen vychloubáte. Teď už si to nemyslím. Pojďte dovnitř.“

Angoulême se hlasitě nadechla. Pohlédla na zaklínače a sotva znatelně kývla hlavou.

Muž byl hledaný půlelf.

*

Půlelf Schirrú byl velmi vysoký – přes šest stop. Dlouhé tmavé vlasy měl svázány do koňského ohonu visícího mu na záda. Smíšenou krev prozrazovaly jeho oči – velké, mandlového tvaru, zelenožluté jako kočičí.

„Vy jste tedy zabili zaklínače,“ konstatoval a usmál se koutkem úst. „Předstihli jste Homera Straggena zvaného Slavík. Zajímavé. Takže bych vám měl zaplatit padesát florénů, zbytek odměny. Straggen si vydělal svou padesátku za nic. Nečekáte, doufám, že vám ji dá?“

„Jak se dohodnu se Slavíkem, to je moje věc,“ řekla Angoulême sedící na bedně s nářadím a komíhající nohama. „Pokud je mně známo, byla to smlouva o dílo. To my jsme dílo odvedli, my, ne Slavík. Zaklínač je pod drnem, jeho tři parťáci jsou taky bradou nahoru. Kontrakt je splněnej.“

„To tvrdíte vy. Jak se vám to podařilo?“

Angoulême rozpustile kopala patami do bedny.

„Na starý kolena,“ oznámila svým obvyklým neuctivým tónem, „sepíšu historii svýho pohnutýho života. Nic v ní nevynechám. Ale do tý doby, pane Schirrú, ti musí stačit moje slovo.“

„Nějak se stydíte,“ konstatoval suše míšenec. „Tak zrádně a zákeřně jste to spáchali?“

„Tobě to vadí?“ ozval se Geralt.

Schirrú na něj zkoumavě zahleděl.

„Ne,“ odvětil po chvíli. „Zaklínač Geralt z Rivie si nezasloužil lepší osud. Byl to naivní tupec. Kdyby měl lepší, čestnější smrt, mohla by vzniknout legenda. Ale on žádné legendy nebyl hoden.“

„Smrt je vždycky stejná.“

„Ne vždycky,“ zavrtěl hlavou půlelf a snažil se pohlédnout Geraltovi do očí skrytých ve stínu kapuce. „Ujišťuji tě, že ne vždycky. Hádám, že smrtící ránu jsi mu dal ty.“

Geralt na to nic neřekl. Cítil neodolatelnou chuť popadnout míšence za jeho koňský ohon, smýknout s ním na podlahu a hlavicí meče mu vyrážet jeden po druhém všechny zuby – vymlátit z něho všechno, co ví. Ovládl se. Rozum mu napovídal, že lest, kterou vymyslela Angoulême, může přinést lepší výsledky.

„Jak chcete,“ řekl Schirrú, nedočkav se odpovědi. „Nebudu z vás páčit, jak jste to provedli, nebudu naléhat. Očividně je vám proti srsti o tom mluvit, neřkuli se tím vychloubat. Pokud ovšem nemá vaše mlčení jiný důvod. Například ten, že k ničemu nedošlo. Máte nějaký důkaz, že mluvíte pravdu?“

„Usekli jsme zabitýmu zaklínači pravou ruku,“ odtušila nedbale Angoulême. „Jenomže v noci nám ji z tábora odnesl medvídek mýval a důkaz nám sežral.“

„Máme jen tohle,“ rozepnul si Geralt pomalu košili a vytáhl medailon s vlčí hlavou. „Zaklínač to nosil na krku.“

„Dovolíš?“

Geralt dlouho neváhal. Půlelf potěžkal medailon v dlani.

„Teď už vám věřím,“ řekl. „Ten přívěsek silně magicky emanuje. Něco takového mohl nosit zaklínač.“

„A zaklínač,“ doplnila Angoulême, „by si ho nenechal sebrat, kdyby ještě dejchal. Důkaz je jasnej, pane, vyplázni prachy.“

Schirrú pečlivě uschoval medailon, vytáhl ze záňadří svitek papírů, rozložil je na stole a uhladil dlaní.

„Pojďte blíž.“

Angoulême seskočila s bedny a kroutíc boky, přistoupila ke stolu. Sklonila se nad lejstry. Schirrú ji bleskově chytil za vlasy, přirazil hlavou na stolní desku a přiložil jí k hrdlu nůž. Dívka nestačila ani vyjeknout.

Geralt s Cahirem sáhli po mečích. Příliš pozdě.

Půlelfovi pohůnci, siláci s nízkými čely, popadli železné háky, ale nikterak se nehrnuli do boje.

„Meče na zem!“ vyštěkl Schirrú. „Oba dva. Jinak té vaší kurvičce rozšířím úsměv.“

„Neposlouchej…“ začala Angoulême, ale skončila vřísknutím, protože půlelf otočil pěstí sevřenou v jejích vlasech a nožem jí nařízl kůži. Po dívčině šíji stekl pramínek krve.

„Meče na zem! Já nežertuji!“

„Dohodneme se,“ potlačil Geralt hněv a rozhodl se hrát o čas. „Jsme přece kulturní lidé.“

Půlelf se jízlivě zasmál:

„Dohodnout se? S tebou, vědmáku? Jsem tady, abych s tebou skoncoval, ne se s tebou dohadoval. Ano, proměněnče, tys tady hrál divadýlko, jenže já jsem tě poznal na první pohled. Měl jsem tvůj přesný popis. Napadá tě, kdo tě tak přesně popsal a kdo mi dal podrobné údaje, kde a v jaké společnosti tě najdu? Ha, určitě tě to napadá.“

„Pusť to děvče.“

„Ani jsem ten popis moc nepotřeboval,“ pokračoval Schirrú, nepouštěje Angoulême. „Už dříve jsem tě viděl a dokonce i sledoval. V červenci v Temerii. Tajně jsem za tebou jel do Dorianu, až k domu juristů Codringhera a Fenna. Co na to říkáš?“

Geralt natočil meč tak, aby vyleštěná čepel odrážela světlo do půlelfových očí.

„Říkám si,“ poznamenal chladně, „jak se chceš vyvléknout z téhle situace, Schirrú. Vidím dvě možnosti. První: okamžitě ji pustíš. Druhou: zabiješ ji… A hned nato vymaluji tuhle boudu tvou krví.“

„Vaše zbraně,“ zacloumal půlelf zajatou dívkou, „budou ležet na podlaze než napočítám do tří. Potom začnu tu malou flundru krájet.“

„Uvidíme, kolik stihneš ukrojit. Moc toho nebude.“

„Jedna!“

„Dvě!“ začal s vlastním počítáním Geralt a zatočil sihillem ve svištivém mlýnku.

Zvenčí k nim dolehlo dusání a řehtání koní, povykování lidí.

„A co teď?“ zasmál se Schirrú. „Na to jsem čekal. Dorazili moji přátelé.“

„Opravdu?“ zajímal Cahir, vyhlížeje z okna. „Vidím uniformy císařské kavalerie.“

„Prohrál jsi, Schirrú,“ řekl Geralt. „Pusť to děvče.“

„Ani náhodou.“

Vrata baráku se rozletěla dokořán a dovnitř vtrhli vojáci v černých stejnokrojích. Vedl je vousáč se stříbrným medvědem na rameni.

„Que aen suecc’s?“ zeptal se hrozivě. „Co se tu děje? Kdo je odpovědný za ty mrtvé na dvoře? Okamžitě odpovězte?“

„Pane veliteli…“

„Glaeddyvan vort! Odhoďte meče!“

Uposlechli. Mířily na ně kuše a arbalety. Angoulême, kterou Schirrú pustil, chtěla otevřenými vraty nenápadně vyklouznout ven, avšak v následující chvíli se ocitla v sevření hromotluka s očima vyvalenýma jako žába. Objevil se za zády Nilfgaarďanů v doprovodu několika barevně oděných mužů, evidentně civilistů, ovšem po zuby ozbrojených. Dívka sepokusila vykřiknout, ale hromotluk jí zakryl ústa jezdeckou rukavicí.

„Žádné násilí,“ požádal Geralt velitele s medvědím emblémem. „My nejsme zločinci.“

„Nepovídej.“

„Jsme zde z pověření pana Fulka Artewelde, prefekta z Riedbrune.“

„Nepovídej,“ zopakoval Medvěd a pokynul svým lidem, aby sebrali Geraltovu a Cahirovu zbraň. „Z pověření pana Fulka Artewelde, veleváženého pana prefekta. Slyšeli jste, chlapi?“

Všichni ozbrojenci – černí i barevní – se sborově rozchechtali.

Angoulême se zazmítala v sevření žabookého chlapa a marně se pokoušela vykřiknout. Nebylo třeba, Geralt už pochopil. Dříve než si rozesmátý Schirrú potřásl rukou s velitelem ozbrojenců. Dříve než čtyři černí Nilfgaarďané chytili Cahira a tři další mu namířili kuše rovnou do tváře.

Žabooký mrštil Angoulême do rukou svých kompliců. Děvče se už nepokoušelo klást odpor, ochablo jako hadrová loutka.

Medvěd zvolna předstoupil před Geralta a nečekaně ho udeřil do podbřišku pěstí v pancéřové rukavici. Geralt se zlomil v pase, avšak neupadl – na nohou jej udržel jen mrazivý vztek.

„Možná tě trochu potěší,“ poznamenal Medvěd, „že nejste první hlupáci, které Jednooký Fulko využil k vlastním cílům. Moje spolupráce s panem Homerem Straggenem vulgo Slavíkem je mu, jak vidno, neustále solí v očích. Fulka může trefit šlak, že jsem pana Straggena přijal do císařské služby a jmenoval velitelem dobrovolnické milice, která má na starosti ochranu zdejších dolů a jejich zaměstnanců. Když se nemůže mstít oficiálně, najímá aspoň všemožné lumpy…“

„A zaklínače,“ přisadil si zlomyslně Schirrú.

„Venku,“ zahřímal Medvěd, „leží na dešti pět mrtvol! Zavraždili jste muže v císařských službách! Ohrozili jste práci v tomto dole! Nemám žádné pochyby, že jste špióni, diversanti a teroristi! A protože jsem na tomto území vyhlásil stanné právo, odsuzuji vás k trestu smrti!“

Žabooký se zařehtal. Přistoupil k Angoulême držené několika chlapy, rychlým pohybem ji chytil za ňadro a silně stiskl.

„Tak co, Slaměnko?“ zaskřehotat. Hlas měl stejně žabí jako oči. Ten, kdo vymyslel jeho banditskou přezdívku, prokázal svérázný smysl pro humor. Rovněž v případě, že měla sloužit jako krycí jméno, se dokonale osvědčovala.

„Znovu jsme se setkali!“ skřehotal žabí Slavík, štípaje dívku do prsou. „Máš radost?“

Angoulême vykvikla bolestí.

„Kde jsou, kurvo, perly a kamínky, cos mně ukradla?“

„Sebral mi je Jednookej Fulko!“ vykřikla Angoutéme, ani se nepokoušejíc předstírat, že se nebojí. „Zajeď si za ním a přihlas se o ně.“

Slavík zabublal a vyvalil oči – vypadal nyní jako opravdová ropucha, chybělo už jenom, aby začal jazykem lapat mouchy. Vztekle dívkou zacloumal. Angoulême začala křičet. V rudé mlze, která Geraltovi zastřela zrak, mu dívka opět začala připomínat Ciri.

„Seberte je,“ poručil Medvěd, „a vyveďte je ven!“

„Je to vědmák,“ namítl vystrašeně jeden ze členů Slavíkovy milice. „Proměněnec! Nedotkneme se ho holou rukou, může nás začarovat nebo uřknout…“

„Žádné strachy,“ poklepal si Schirrú na kapsu. „Bez zaklínačského amuletu nemůže čarovat a ten amulet mám já. Chopte se ho!“

*

Venku čekali další Nilfgaarďané v černých pláštích a různobarevná Slavíkova hassa. Sešlo se tu i několik horníků. Všem se pod nohama motala všetečná děcka a vychrtlá psiska. Jakoby Slavíka náhle posedl zlý duch, zařval, udeřil Angoulême pěstí, a jakmile dívka upadla, začal do ní surově kopat. Geralt se pokusil vytrhnout z rukou banditů, za což dostal něčím tvrdým ránu do týla.

„Povídalo se,“ skřehotal vztekem bez sebe Slavík, skákaje kolem ležící dívky jako obrovská ropucha, „že tě v Riedbrune narazili na kůl, kurvo! Kůl ti byl souzenej, a proto na kůlu zdechneš! Chlapi, poohlídněte se po nějakým šikovným kusu dřeva a ostrouhejte ho do špice. Pohyb!“

„Straggene,“ zatvářil se nesouhlasně Medvěd. „Nač ztrácet čas takovou zdlouhavou exekucí. Navlékneme zajatcům oprátky a…“

Umlčel ho zlý pohled žabích očí.

„Nežádal jsem tě o radu!“ utrhl se na něho bandita. „Neplatím tě proto, abys mně dával pitomý rady. Slíbil jsem Angoulême škaredou smrt, tak ten čas obětuju. Jestli chceš, oběs ty dva, o ně nestojím.“

„Ale já ano,“ upomenul se Schirrú. „Potřebuji oba, zejména zaklínače. Určitě ti bude trvat dost dlouho, než skoncujete s tou holkou. Já ten čas také využiji.“

Přistoupil ke Geraltovi a upřel na něj své kočičí oči.

„Nedokončili jsme naši debatu, proměněnče,“ oslovil ho. „Chtěl jsem ti sdělit, že to já jsem oddělal tvého komplice Codringhera v Dorianu. Udělal jsem to na rozkaz svého pána, arcimága Vilgefortze, kterému už léta sloužím. A udělal jsem to s náramným potěšením.“

Když se půlelf nedočkal žádné reakce, pokračoval:

„Starý pletichář Condringher měl tu drzost strčit nos do záležitostí mistra Vilgefortze. Vykuchal jsem ho nožem. Toho odporného kripla Fenna jsem upekl zaživa v jeho lejstrech. Samozřejmě, že jsem ho mohl jednoduše zapíchnout, ale obětoval jsem trochu času a námahy, abych si poslechl, jak vříská a kvičí. Kvičel jako prase na porážce, nebylo v tom absolutně nic lidského.

Víš, proč ti to všechno povídám? Protože tebe můžu taky zapíchnout nebo nechat oběsit. Obětuji ale trochu času a namahy, abych si poslechl, jak budeš řvát ty. Řekl jsi, že smrt je vždycky stejná. Přesvědčím tě, že to není pravda. Chlapi, přineste mi nějaký řetěz a nechejte v kotli roztavit smůlu.“

Něco zasvištělo vzduchem a křáplo na střeše smolárny. Na místě dopadu vybuchla ohnivá koule. Druhá nádoba se skalním olejem – Geralt jej poznal podle zápachu – zasáhla dřevník, třetí se roztříštila kousek od koní. Okamžitě vyšlehly plameny. Koně řičeli hrůzou a vzpínali se na zadní. Z ohnivé záplavy vyskočil kňučící pes, na němž hořela srst. Jeden ze Slavíkových banditů rozhodil rukama a padl tváří do bláta. Ze zad mu trčel šíp.

„Ať žijí Svobodné Svahy!“

Na galerii nad skalní stěnou se zahemžily postavičky v šedých a zelených halenách. Na lidi, koně a baráky letěly další zápalné granáty, táhnoucí za sebou dlouhé ohony dýmu. Asi dva se zakutálely do otevřených vrat truhlárny, na zem pokrytou hoblinami.

„Svobodné Svahy! Smrt nilfgaardským okupantům!“

Zazpívaly letky šípů.

Jeden z černých jezdců se převrátil s koně, jeden ze Slavíkových lapků se svalil s prostřeleným hrdlem, jeden z ostříhaných pacholků se zhroutil se šípem v žebrech. Pak zařval Medvěd. Šíp ho zasáhl do hrudníku, kousek od stříbrného emblému. Nemohl tušit, že to byl šíp odcizený z vojenského transportu – standardní vzor císařské armády, ovšem mírně upraven. Široký hrot byl umně napilován, aby se po zásahu rozštěpil.

Medvědovi se roztrhl v plících.

„Pryč s tyranem Emhyrem! Svobodné Svahy!“

Slavík vyrazil bolestný skřek a chytil se za rameno, do kterého jej škrábl hrot šípu. Do červeného bláta upadlo dítě prostřelené naskrz některým špatně mířícím bojovníkem za svobodu. Klesl jeden z mužů držících Geralta, klesl jeden z mužů držících Angoulême. Druhému se dívka mrštně vytrhla, bleskově vytáhla z holínky nůž, přiskočila ke Slavíkovi a ze širokého rozmachu bodla. V rychlosti minula jeho hrdlo, avšak rozřízla mu tvář až na zuby. Loupežník zaskřehotat a vyvalil oči ještě víc než obvykle, padl na kolena a chytil se za obličej. Angoulême zběsile zaječela a přikrčila se ke skoku. Nestihla dokončit, co začala: mezi ni a Slavíka dopadl další granát a výbuch je oba zahalil páchnoucím dýmem.

Během pár chvil se dřevěných staveb zmocnil požár. Koně ržáli, plašili se a snažili se utrhnout. Bandité a Nilfgaarďané zmateně hulákali a mávali zbraněmi. Mezi nimi pobíhali horníci, avšak jen málokteří z nich se pokoušeli hasit hořící baráky.

Geralt zvedl svůj sihill, který zraněnému Medvědovi spadl na zem. Sekl do čela hřmotnou ženštinu v drátěné košili, rozmachující se řemdihem na klečící Angoulême. Černému vojákovi, který se na něj hnal se spontonem, prořízl stehno až na kost, dalšímu, jenž mu prostě jen stál v cestě, proťal hrdlo.

Kolem něj se přehnal splašený, popálený kůň. Srazil a podupal další dítě, které nestačilo včas uskočit.

„Koně! Chyť si koně!“ objevil se po jeho boku Cahir a kryl je oba širokými rozmachy meče. Geralt neposlouchal. Zabil dalšího Nilfgaarďana. Rozhlížel se po půlelfovi.

Angoulême, stále na kolenou, zvedla někým upuštěný samostříl a ze tří kroků střelila do břicha banditu, který se na ni chystal zaútočit. Potom vyskočila a pověsila se na uzdu kolem běžícího koně.

„Chytni si nějakého koně, Geralte!“ zvolal Cahir. „A pryč odtud!“

Zaklínač skolil následujícího protivníka. Rozťal ho šikmo od ramene téměř k bedru. Prudkým trhnutím hlavy střepl z obočí a řas jeho krev. Schirrú! Kde jsi, lotře?

Rána. Výkřik. Horká sprška v obličeji.

„Smilování!“ zakvílel v blátě klečící voják v černé uniformě, takřka ještě chlapec. Zaklínač zaváhal.

„Vzpamatuj se!“ vykřikl Cahir, chytil jej za rameno a zacloumal s ním. „Popadl tě amok?“

Cvalem se k nim vracela Angoulême, táhnoucí za uzdu dalšího koně. Stíhali ji dva jezdci. První z nich spadl zasažen šípem bojovníka za svobodu Svahů, druhého smetl ze sedla Cahirův meč.

Geralt se vyšvihl na koňský hřbet. V tu chvíli spatřil v září požárů Schirrú, šikujícího kolem sebe zpanikařené Nilfgaarďany a bandity. Po půlelfově boku skřehotavě nadával Slavík, jenž se svou zkrvavenou držkou vypadal jako troll lidožrout.

Zaklínač vyrazil divoký výkřik, obrátil koně a zamával mečem.

Vedle něj vykřikl Cahir, zakolísal v sedle a krev z čela mu zalila oči.

„Geralte! Pomoc!“

Schirrú kolem sebe shromáždil skupinu mužů, řval na ně, ať střílejí z kuší. Geralt pleskl koně plochým mečem po zadku, odhodlán k sebevražednému ataku. Schirrú musel zemřít. Na ničem jiném nezáleželo. Nezáleželo na Cahirovi, nezáleželo na Angoulême…

„Geralte!“ zaječela Angoulême. „Pomoz Cahirovi!“

Vzpamatoval se. A zastyděl.

Podepřel Cahira v sedle. Raněný si protřel oči rukávem, ale vzápětí mu je opět zalila krev.

„To nic. Jenom škrábnutí…“ zadrhával se mu hlas. „Rychle pryč, zaklínači… Za Angoulême… Tryskem…“

Od úpatí hory zaslechli povyk, do kopce se hnal špičáky, sochory a palicemi ozbrojený houf. Na pomoc kovkopům z dolu „Rialto“ pospíchali havíři z okolních šachet: ze „Šťastné díry“ nebo „Společného díla“. Nebo z některé jiné.

Geralt kopl koně patami. Hnali se tryskem, krkolomným ventre à terre.

*

Přitisknuti ke koňským šíjím se řítili úvozem. Nejlepší zvíře měla Angoulême, nevelkého, leč rychlého a hbitého horského koníka. Hnědák s nilfgaardským postrojem, jenž nesl Geralta, začínal už chrčet a supět, měl potíže udržet hlavu zpříma. Cahirův kůň, rovněž armádní, byl silnější a vytrvalejší, avšak jezdec měl nesnáze: umdléval, klátil se v sedle, smáčel krví koňskou hřívu.

Nicméně cválali dále.

Kousek před nimi jedoucí Angoulême na ně počkala v zatáčce, na místě, kde se cesta lámala dolů mezi příkré svahy.

„Pojedou za náma…“ vydechla, rozmazávajíc si hřbetem ruky špínu na obličeji. „Budou nás honit… Havíři viděli, kterým směrem utíkáme. Nesmíme zůstávat na cestě. Musíme odbočit do lesa… Setřást je…“

„Ne,“ odmítl zaklínač s obavou poslouchající zvuky vycházející z hrudi svého koně. „Musíme po silnici… Nejkratší cestou k Sansretour…“

„Proč?“

„Není čas na vysvětlování. Hybaj! Vymáčkněte z koní, co sedá…“

Uháněli dále. Zaklínačův hnědák chroptěl.

*

Hnědák nebyl schopen dalšího běhu. Sotva ohýbal ztuhlé nohy, boky se mu dmuly a vzduch z plic mu unikal s hlasitým šípáním. Nakonec se těžce svalil na bok, hleděl na jezdce a v jeho matném oku byla výčitka.

Cahirovo zvíře bylo v poněkud lepším stavu, zato Cahir v horším. Ze sedla prostě vypadl, zvedl se, ale jen na všechny čtyři a začal zvracet, třebaže vlastně neměl co.

Když se Geralt pokusil dotknout jeho zakrvácené hlavy, Cahir zaúpěl.

„Do prdele,“ zaklelo děvče. „Ale mu srovnali frizúru.“

Kůže i s vlasy na čele a skráni mladého Nilfgaarďana se podél dlouhé rány odchlipovala od lebeční kosti. Kdyby krev již trochu nezaschla, padal by mu cár kůže pravděpodobně až na ucho. Nebyl to pěkný pohled.

„Jak se mu to stalo?“

„Nebyl to nikdo z Černejch ani z hanzy, ale jako na potvoru nějakej hajer. Hodil po něm čakanem.“

„Teď je jedno, kdo to byl,“ obvazoval zaklínač Cahirovu lebku utrženým rukávem košile. „Naštěstí moc přesně házet neuměl, jenom ho skalpoval, ačkoliv mu mohl rozrazit lebku. Ale i tak to byl pořádný otřes. I kdyby jeho kůň mohl běžet dále, Cahir se neudrží v sedle.“

„Co si počnem? Tvůj kůň zdechl, jeho sotva plete nohama a můj je celej zpěněnej. Nemůžem tu zůstat, šlapou nám na paty.“

„Zůstaneme tady. Já a Cahir. A jeho kůň. Ty jeď dál, nešetři koně. Neboj se, je silný, vydrží to. A i kdyby měl padnout… Angoulême, v údolí Sansretour na nás čeká Regis, Milwa a Marigold. Nic netuší, Schirrú by je mohl dostat. Musíš je najít a varovat. Potom všichni čtyři co nejrychleji utečte do Toussaintu. Přes hranice vás stíhat nebudou… Doufám.“

„A ty s Cahirem?“ kousla se Angoulême do rtu. „Co bude s váma? Slavík není blbej, když najde zdechlýho koně, pročmuchá celý okolí. Se zraněným Cahirem se nestihneš uklidit moc daleko.“

„Schirrú, protože to on nás pronásleduje, se požene za tebou.“

„Myslíš?“

„Jsem si jist. Jeď už.“

„Co řekne tetka, když se ukážu bez vás?“

„Vysvětlíš to. Ne Milwě, ale Regisovi. On bude vědět, co je třeba udělat. A my… Až Cahirovi čupřina trochu přischne k lebce, vydáme se také do Toussaintu – tam se nějak najdeme. Neotálej už, děvče, nenechej je k sobě přiblížit. Nedovol, aby tě zahlédli.“

„Neuč dědka, jak má chrchlat! Držte se! Na shledanou!“

„Na shledanou, Angoulême.“

*

Nevzdálil se od cesty příliš daleko, neodpustil si pohled na pronásledovatele. Konec konců se z jejich strany ničeho neobával, věděl, že pojedou za Angoulême. Nemýlil se. Jezdci, kteří dorazili asi za čtvrt hodiny, se při pohledu na padlého koně sice zastavili, pohádali se a zběžně prohledali křoviska kolem cesty, nicméně za chvíli pokračovali ve štvanici. Zřejmě došli k názoru, že dva z trojice uprchlíků jedou nyní na jednom koni, a tak je budou moci snáze dostihnout, nebudou-li otálet. Geraltovi neušlo, že někteří z jejich koní nebyli rovněž v příliš dobrém stavu.

Pronásledovatelé byli vesměs Slavíkovi lapkové, mezi nimi jen pár Nilfgaarďanů. Geralt nerozeznal, jestli se honičky účastní i hejtman bandy anebo zda zůstal na šachtě a nechává si ošetřit rozřezanou hubu.

Ledva utichl dusot kopyt, vylezl Geralt z úkrytu v kapradí a pomohl vstát vzdychajícímu a sténajícímu Cahirovi.

„Kůň je zchvácený, neunese tě. Můžeš jít?“

Nilfgaarďan vydal zvuk, který mohl být stejně dobře souhlasem jako záporem. Případně něčím zcela jiným. Avšak nohy ho udržely a o to hlavně šlo.

Sestoupili do strže, do koryta potoka. Posledních několik kroků sjel Cahir bezmocně po zádech. Po čtyřech se doplazil na břeh, hltavě hasil žízeň a poléval si ledovou vodou obvaz na hlavě. Zaklínač jej nepoháněl, on sám zhluboka dýchal a sbíral síly.

Šli proti proudu bystřiny. Geralt podpíral Cahira a zároveň táhl koně, brodil se ve vodě a klopýtal na kluzkých valounech a ležících kmenech. Po nějaké době Cahir odmítl spolupracovat: přestal poslušně klást nohu před nohu a nechal se zaklínačem prostě vléci. Takto pokračovat nemohli, tím spíše, že potok zde padal přes kamenné prahy. Kaskádu nebylo možno nijak obejít, museli ven ze strže.

Geralt si povzdychl a vzal raněného na záda. Kůň, kterého vláčel za sebou, mu výstup rovněž neulehčoval.

Když se konečně vyhrabali nahoru, zaklínač se svalil na vlhké listí a zcela vysílen lapal po dechu vedle tiše sténajícího Cahira. Ležel dlouho. Koleno mu rvala pronikavá bolest.

Po nějaké době se Cahir trochu sebral. Po několika pokusech se postavil, zaklel a chytil se za hlavu. Zkusili jít dále. Zpočátku Cahir držel krok. Potom zpomalil. Potom upadl.

Geralt ho opět vzal na záda a nesl ho dále. Koleno mu drásala krutá bolest, v očích mu létaly černé a zlaté včely.

„Ještě před měsícem,“ zasípal mu přes rameno Cahir. „Koho by tehdy napadlo, že mě budeš tahat na hřbetě…“

„Zmlkni, Nilfgaarďane. Když mluvíš, jsi ještě těžší…“

Pod skalní stěnu dorazili až za tmy. Zaklínač nehledal příhodnou jeskyni a ani ji nenašel – jednoduše padl před první dírou ve skále.

*

U vchodu do sluje se povalovaly lidské lebky, kosti a žebra. Ale co bylo důležitější: byla tu i hromada suchého klestí.

Cahir se třásl v horečce, jektal zuby. Nicméně srdnatě a při vědomí snesl Geraltův lékařský zákrok, kdy mu zaklínač přišil stržený kus kůže. Geralt nedbal na možné nebezpečí a zapálil v jeskyni oheň. Venku se zvedl vítr a dalo se do deště, nebylo pravděpodobné, že by se někdo toulal po okolí a vyhlížel světlo. Raněný se musel zahřát.

I tak s ním celou noc cloumala zimnice. Hlasitě sténal a mluvil z cesty. Geralt nespal, přikládal na oheň. Koleno bolelo jako čert.

*

Mladý, silný organismus se do rána vzpamatoval: Cahir se probudil. Byl bledý a zpocený a sálal horečkou. Artikulaci mu komplikovaly cvakající zuby, ale dalo se mu rozumět. Už nemluvil z cesty. Stěžoval si na bolest hlavy – diagnóza celkem pochopitelná u člověka, kterému sekera strhla s lebky kůži i s vlasy.

Geralt se pokoušel trochu si zdřímnout. Z neklidného spánku se často probouzel. V těch chvílích zachytával po skále stékající dešťovku do misky, kterou vyrobil z březové kůry. Jak jeho, tak Cahira příšerně trápila žízeň.

*

„Geralte?“

„Slyším.“

Cahir upravil dřevo v ohništi vybělenou stehenní kostí.

„Na šachtě, když jsme se bili… Dostal jsem strach, víš?“

„Vím.“

„Chvilku to vypadalo, jako by tě ovládlo vražedné šílenství. Že ti na ničem nezáleží… Kromě zabíjení…“

„Vím.“

„Bál jsem se,“ dokončil Cahir, „že v amoku zabiješ toho Schirrú. Z mrtvého bychom žádné informace nevytáhli.“

Geralt si odkašlal. Neřekl to nahlas, ale mladý Nilfgaarďan se mu stále více líbil. Nebyl jen statečný, nýbrž také inteligentní.

„Udělals dobře, žes Angoulême poslal pryč,“ pokračoval Cahir a jen lehce jektal zuby. „To není nic pro děvčata. Dokonce ani pro takové, jako je ona. Vyřídíme to sami dva. Půjdeme za našimi pronásledovateli. Ale ne proto, abychom je bez rozmyslu pobili. To, cos tehdy mluvil o pomstě… Geralte, i v pomstě musí být metoda. Dopadneme toho půlelfa… Donutíme ho, aby prozradil, kde je Ciri…“

„Ciri nežije.“

„To není pravda. Nevěřím v její smrt… Ani ty ne, přiznej se.“

„Nechci v její smrt věřit.“

V lese svištěl vítr, šuměl déšť. V jeskyni bylo teplo.

„Geralte?“

„Slyším.“

„Ciri žije. Měl jsem znovu sny… Ano, něco se přihodilo za rovnodennosti, něco hrozného… Cítil jsem to stejně jako ty… Ale ona žije. Nepochybuji o tom. Spěchejme. Ne však za mstou a smrtí. Za ní.“

„Ano. Ano, Cahire. Máš pravdu.“

„A ty? Už nemíváš sny?“

„Mívám,“ odpověděl hořce. „Avšak od té doby, co jsme překročili Jarugu, jenom zřídka. A po procitnutí si na nic nepamatuji. Něco ve mně skončilo, Cahire. Něco vyhořelo…“

„To nic, Geralte. Budu snít za nás oba.“

*

Ráno se vydali na cestu. Přestalo pršet a dokonce se zdálo, že se slunce pokouší najít nějakou trhlinu v jednolité šedi pokrývající oblohu.

Jeli zvolna, oba na jednom koni s nilfgaardským postrojem.

Odpočatý kůň je nesl podél říčky vedoucí do Toussaintu. Geralt znal cestu, už tu kdysi byl, velmi dávno. Od té doby se mnohé změnilo. Nezměnila se však dolina ani říčka, která se postupně měnila v řeku Sansretour. Nezměnilo se ani pohoří Amell, ani nedostupný štít Gorgony – Ďáblovy hory.

Některé věci se vyznačovaly tím, že se nikdy neměnily.

*

„Voják nezpochybňuje rozkazy,“ prohlásil Cahir, ohmatávaje si obvaz na hlavě. „Nezkoumá je, nerozebírá, nevyžaduje, aby mu byl vysvětlován jejich smysl. To je základní pravidlo, které se u nás učí každý voják.

Můžeš se tedy snadno domyslet, že jsem ani na okamžik nezapochyboval nad rozkazem, který mi byl vydán. Otázka, proč právě já mám zajmout cintránskou princeznu, mi ani nepřišla na mysl. Rozkaz je rozkaz. Samozřejmě mě to trochu štvalo, chtěl jsem si vydobýt slávu v boji s rytířstvem, s pravidelným vojskem. Ovšem i práce pro rozvědku je u nás považována za čestný úkol. Kdyby tak ještě šlo o něco důležitějšího, o nějakého významného zajatce. Ale malá holka?“

Geralt hodil do ohně čistě obranou rybí kostřičku. Odpoledne nalovil v potůčku vtékajícím do Sansretour dost pstruhů, aby se oba mohli dosyta najíst. Ryby byly po vytření a nebylo těžké chytit je do rukou. Poslouchal Cahirovo vyprávění a zápolila v něm zvědavost s pocitem lítosti.

„Byla to náhoda,“ hovořil Cahir, dívaje se do plamenů. „Nic než náhoda. Měli jsme, jak jsem se dověděl později, na cintránském dvoře špeha, komorníka. Když jsme obsazovali město a chystali se na zteč královského hradu, náš informátor nám dal znamení, že princezna má být tajně odvezena z města. Bylo vytvořeno několik operačních skupin, ale náhodou se právě ta moje střetla s lidmi, kteří odváželi Ciri.

Začala honička částí města, kterou už zachvátil požár. Bylo to skutečné peklo, stěny plamenů, hukot ohně. Koně nechtěli jít a jezdci, co ti mám povídat, je ani moc nepobízeli. Moji podřízení, byli čtyři, se dali do křiku, že jsem přišel o rozum, že je vedu do záhuby. Stěží se mi podařilo udržet kázeň.

Stíhali jsme je hořícími ulicemi a nakonec jsme je dostihli. Náhle se před námi objevilo pět Cintránců na koních. Boj začal dříve než jsem stačil vykřiknout, aby dávali pozor na princeznu. Děvče se v tu ránu ocitlo na zemi, poněvadž ten, který ji vezl, zahynul první. Jeden z mých lidí ji zvedl k sobě do sedla, ale daleko neujel, kterýsi Cintránec ho zezadu probodl kopím. Viděl jsem, jak hrot zbraně prošel tělem toho muže sotva palec od dívčiny hlavy. Ciri znovu spadla do bláta. Byla polomrtvá strachy, viděl jsem, jak se tiskne k mrtvému, jak se pokouší skrýt pod jeho tělem. Jako kotě u zabité kočky…“

Odmlčel se a slyšitelně polkl slinu.

„Vůbec si neuvědomovala, že se tiskne k nepříteli, nenáviděnému Nilfgaarďanovi. Po krátké chvíli jsme zůstali sami – ona a já – kolem nás byly jen mrtvoly a plameny. Ciri ležela v kaluži vody a krve, z níž už začala stoupat pára. Kousek od ní se zřítil dům, skrz mračna jisker a hustý dým jsem skoro neviděl. Kůň nechtěl jít tím směrem. Volal jsem na ni, aby šla ke mně, ochraptěl jsem, jak jsem se snažil překřičet hučení požáru. Viděla mne a slyšela, avšak nereagovala. Nepřinutil jsem koně k chůzi, musel jsem sesednout. Nedařilo se mi zvednout ji jednou rukou, druhou jsem musel držet uzdu, protože kůň se vzpouzel, div mě nepovalil. Když jsem ji zvedl, začala křičet. Pak ochabla, omdlela. Ovinul jsem ji pláštěm, který jsem namočil v louži – v blátě, močůvce a krvi. Vyrazili jsme. Rovnou přes oheň.

Sám nevím, jakým zázrakem se nám odtamtud podařilo vyváznout, znenadání se před námi objevil průlom hradební zdí a vyjeli jsme na břeh řeky. Při vší smůle zrovna v místě, kudy utíkali poražení Nordlingové. Odhodil jsem důstojnickou helmu, protože podle ní, i když křídla úplně ohořela, by mne mohli rozpoznat. Zbytek oděvu a výstroje mne prozradit nemohl, tak byl pokryt špínou a sazemi. Kdyby se však děvče probralo, kdyby vykřiklo, rozsekali by mne na kusy. Ale měl jsem štěstí.

Jel jsem s nimi asi půl míle. Potom jsem zůstal pozadu a ukryl se v houští.“

Odkašlal si, sáhl si na ovázanou hlavu. A začervenal se. Pokud to nebyl jen odraz ohně.

„Ciri byla příšerně špinavá. Musel jsem ji svléknout… Nekřičela, nebránila se. Měla zavřené oči a třásla se po celém těle. Kdykoliv jsem se jí dotkl, abych ji umyl anebo utřel, napjala se a ztuhla… Vím, měl jsem na ni mluvit, uklidňovat ji… Jenže jsem nedokázal nalézt slova ve vašem jazyku. V jazyku své matky, který přece znám od malička. Pokoušel jsem se ji uklidnit dotekem, pohlazením… Ale ona jen kvílela jako pískle…“

„To ji pronásledovalo ve snech,“ zašeptal Geralt.

„Vím. Mne také.“

„Co bylo dál?“

„Usnula. Já též. Únavou. Když jsem se probudil, byla pryč. Nenašel jsem ji. Na nic víc si nepamatuji. Ti, kdož mne našli, tvrdili, že jsem běhal dokolečka a vyl jako vlk. Museli mne spoutat. Když jsem se vzpamatoval, vyslýchali mne lidé Vattiera de Rideaux. Ptali se na princeznu. Kde je, kam utekla, jak se jí podařilo uprchnout, proč jsem jí to dovolil. A zase od začátku: kde je, kam utekla… Neovládl jsem se, vykřikl jsem něco o císaři, že je jako krahujec lovící ptáčata. Za to jsem byl rok uvězněn v citadele. Po roce mi byla udělena milost, podmínečně, protože mne potřebovali. Na Thaneddu potřebovali někoho, kdo plynně hovořil Obecnou a věděl, jak Ciri vypadá. Císař mi poručil odjet na Sever. A tentokrát neselhat, přivést mu Cirillu z Cintry.

Emhyr mi dal ještě jednu šanci. Mohl jsem odmítnout; znamenalo by to upadnout do totální, definitivní, doživotní nemilosti a zapomenutí, ale možnost odmítnout jsem měl. Neodmítl jsem. Víš, Geralte… Nemohl jsem na ni zapomenout.

Nebudu ti lhát. Celou tu dobu se mi zjevovala a zjevuje v mých snech. Ale ne jako hubené děcko, kterým byla u řeky, když jsem ji svlékl a umýval. Vídám ji jako ženu: přitažlivou, sebevědomou, vzrušující… S takovými podrobnostmi, jako s růží vytetovanou na slabině…“

„O čem to mluvíš?“

„Nevím, sám nevím… Jenže tak to bylo a tak to je. Vstupuje do mých snů… Proto jsem přijal úkol na Thaneddu. Proto jsem se k vám chtěl později přidat. Já… Já ji chci zase spatřit. Chci se ještě jednou dotknout jejích vlasů, pohlédnout jí do očí… Chci se na ni dívat. Zabij mne, jestli chceš, ale už nebudu nic skrývat… Myslím si, že ji miluji. Nesměj se mi, prosím.“

„Vůbec mně není do smíchu.“

„Proto s tebou jedu. Rozumíš?“

„Chceš ji pro sebe nebo pro svého císaře?“

„Jsem realista,“ zašeptal. „Nechtěla by mne. Ale jako císařovnu bych ji mohl alespoň vídat.“

„Jako realista,“ zabručel zaklínač, „bys měl vědět, že ji nejdřív musíme najít a zachránit. Pokud tvé sny nelžou a Ciri dosud žije.“

„Vím o tom. Ale až ji najdeme? Co pak?“

„Uvidíme. Uvidíme, Cahire.“

„Nelži mi. Buď upřímný. Ty přece nedovolíš, abych ji odvedl.“

Neodpovídal. Cahir se podruhé nezeptal.

„Do té doby,“ navrhl rozpačitě, „můžeme být druhové.“

„Můžeme, Cahire. Ještě jednou se ti omlouvám tam za to. Netuším, co to do mne vjelo. Chci ti jen říci, že jsem tě nikdy vážně nepodezíral ze zrady nebo z přetvářky.“

„Nemám povahu zrádce. Nikdy tě nezradím, zaklínači.“

*

Jeli údolím, které mezi horami vyhloubila bystrá a zde již poměrně široká řeka Sansretour. Mířili na východ k hranici Toussaintského knížectví. Nad nimi se tyčila Ďáblova hora. Aby zahlédli její vrcholek, museli by silně zaklánět hlavy.

Ovšem proč by se na něj dívali.

*

Nejprve ucítili dým, o chvíli později uviděli oheň a nad ním rožeň, na němž se opékali vykuchaní pstruzi. U ohniště seděl samotný muž.

Ještě celkem nedávno by se Geralt nelítostně vysmál takovému hlupákovi, který by se osmělil tvrdit, že on, zaklínač, bude mít radost, když spatří upíra.

„Ohó,“ zvolal spokojeně Emiel Regis Rohellec Terzieff-Godefroy a pootočil rožeň. „Pohleďme, koho to kočka přinesla.“

Klepáč; zvaný taktéž knaker, coblynau, polterduk, karkonos, rúbezahl, permon či pokladník jest příbuzným kobolda, jako on vousiska ohromná nosí, však vzrůstem a silou jej notně předstihuje. Vyskytuje se ve všelikých dutinách zemských, v jeskyních, slujích, propastech či skalních labyrintech. Tam, kde přebývá, nebývá nouze o bohatství v zemi skrytá: drahé kamení, rudy, karbon, zemní olej popřípadě sůl. Proto jest možno setkati se s k. v šachtách, zejména opuštěných, leč ani činným se nevyhýbá. K. jest potměšilý škůdce a kazisvět, svízel a boží dopuštění pro horníky a kovkopy jimž zlovolné úklady strojí, klepáním do skály straší je a mámí, štoly jim zavaluje, hornické vybavení a nářadí krade a kazí a nerozpakuje se ani zpoza stojky vzít nic netušícího havíře klackem přes hlavu.

Je však možno uplatit jej, aby alotria netropil nad únosnou míru. Nejlepší jest položiti někde na temném chodníku chléb s máslem, oštěpek či porci uzeného bůčku – než nejlepší ze všeho jest lahvice pálenky, neboť na ni jest k. přenáramně mlsný.

Physiologus

KAPITOLA SEDMÁ

„Jsou v bezpečí,“ ujistil je upír, poháněje mezka Drákula. „Všichni tři: Milwa, Marigold a samozřejmě Angoulême.Včas nás dohonila a o všem nás zpravila, nešetříc rozličnými jadrnými výrazy. Nikdy jsem nepochopil, proč si u vás, lidí, většina nadávek a urážek bere inspiraci z oblasti erotiky. Vždyť sex je pěkný a poskytuje radost, příjemné pocity. Jak můžete název pohlavního orgánu užívat jako vulgární synonymum…“

„Drž se, prosím, tématu, Regisi,“ požádal Geralt.

„Jistě, omlouvám se. Varováni před blížícími se bandity jsme bezodkladně překročili toussaintskou hranici. Po pravdě řečeno, Milwa byla proti, postavila si hlavu, že se vrátí a půjde vám dvěma na pomoc. Dalo mi práci jí to vymluvit. A Marigold, namísto radovat se z asylu, které mu knížectví poskytlo, projevoval značnou nelibost… Nevíš náhodou, čeho se náš básník v Toussaintu tolik obává?“

„Nevím, jen se domýšlím,“ odvětil kysele Geralt. „Nebylo by to první místo, kde si náš přítel zamlada zařádil. Teď se už poněkud umravnil, protože se pohybuje ve slušné společnosti, avšak svého času pro něj nebylo nic svaté. Řekl bych, že bezpečné před ním byly jenom ty ženy, které skočily do vody anebo vylezly na co nejvyšší strom. No a jejich manželé, snoubenci, otcové či bratři trubadúrovi zhusta projevovali svou nepřízeň, to si buď jist. V Toussaintu žije nepochybně nějaký muž, v němž mohou při pohledu na Marigolda ožít jisté vzpomínky… Pro nás je to však, celkem vzato, málo důležité. Co naši pronásledovatelé? Doufám, že…“

„Nepředpokládám,“ pousmál se Regis, „že by si troufli do Toussaintu. Podél hranice se potloukají bludní rytíři, kteří se neobyčejně nudí a hledají kdejakou záminku k boji. Kromě toho jsme se za hranicí přidali ke skupině poutníků, kteří měli namířeno do posvátného háje Myrkwidu. To místo lidem nahání strach. Dokonce i poutníci, nemocní a mrzáci, kteří zdaleka putují do Myrkwidu za uzdravením, zůstávají v tábořišti na okraji lesa a neosmělují se vstoupit do jeho hloubi. Povídá se, že kdo vstoupí na posvátná místa, bude upálen na pomalém ohni v Proutěné babě.“

Geralt nasál povětří:

„Skutečně…“

„V lese Myrkwidu se usadili druidové,“ nenechal ho opět dokončit upír. „Ti, co dříve žili v Angrenu na Caed Dhu a potom přesídlili k jezeru Monduirn. Bylo nám souzeno, abychom se s nimi nakonec setkali. Nevzpomínáš si, že jsem to dávno říkal.“

Geralt zhluboka vydechl. Za jeho zády jedoucí Cahir rovněž.

„Je mezi těmi druidy tvůj známý?“

Upír se znovu usmál.

„To není známý, nýbrž známá,“ vysvětlil. „Je mezi nimi a dokonce povýšila. Nyní stojí v čele Kruhu.“

„Hierofantka?“

„Flaminika. Tak zní nejvyšší druidský titul, nosí-li jej žena. Pouze muž bývá hierofant.“

„Jistě, zapomněl jsem. Milwa a ostatní…“

„Jsou nyní pod ochranou flaminiky a Kruhu,“ zodpověděl upír dle svého zvyku otázku ještě během jejího pokládání, načež dal odpověď i na otázku dosud nevyslovenou. „Já jsem vám spěchal naproti, poněvadž se stala záhadná věc. Když jsem začal flaminiku seznamovat s naší záležitostí, nenechala mne dokončit a prohlásila, že o všem ví. Že již nějakou dobu očekává náš příchod.“

„Jak je to možné?“

„Ani já jsem nedokázal ukrýt nedůvěru,“ ujistil je upír, zastavil mezka, postavil se ve třmenech a bedlivě se rozhlížel.

„Hledáš někoho anebo něco?“ zajímal se Cahir.

„Nehledám, našel jsem. Sesedněme.“

„Měli bychom co nejdříve…“

„Sesedněme. Všechno vám vysvětlím.“

Museli mluvit dost nahlas, aby se dorozuměli v šumění vodopádu padajícího z vysoké, kolmé skalní stěny. Dole, nad hladinou kruhového jezírka, které vyhloubila padající voda, se ve skále černal otvor jeskyně.

„Ano, tady je to místo,“ potvrdil Regis zaklínačův dohad. „Jel jsem ti vstříc, abych tě sem zavedl. Do té jeskyně budeš muset vejít. Jak jsem říkal, druidové věděli o tobě, o Ciri, o naší výpravě. Vše se dověděli od osoby, která tam přebývá. Druidka ti vzkazuje, že ta osoba chce s tebou hovořit.“

„Druidce se to vzkazuje,“ poznamenal kousavě Geralt. „Už jsem v těchto místech byl. Dobře vím, co přebývá v hlubokých slujích pod Ďáblovou horou. Podzemí má různé obyvatele. Většinou se však s nimi moc hovořit nedá – leda mečem. Co ještě vzkazuje ta tvoje druidka? Čemu ještě mám uvěřit?“

„Jednoznačně mi dala na srozuměnou,“ upřel upír na Geralta svítící oči, „že nemá v oblibě nikoho, kdo ničí a zabíjí živé tvory obecně a zaklínače zvláště. Vysvětlil jsem jí, že momentálně jsi zaklínačem víceméně titulárním. Že neprojevuješ žádné nepřátelství vůči živým tvorům, kteří neprojevují nepřátelství tobě. Flaminika – abys věděl, je to žena mimořádně pronikavého intelektu – ihned opáčila, že jsi zaklínačství nezanechal ze změny přesvědčení či vnitřních pohnutek, nýbrž donucen okolnostmi. ‚Dobře vím,‘ řekla mi, ‚že zaklínači blízkou osobu potkalo neštěstí. To je důvod, proč zaklínač nechal svého řemesla a spěchá jí na pomoc…‘“

Geralt to nekomentoval, leč jeho zrak byl natolik výmluvný, že upír pospíšil s vysvětlením.

„Prohlásila, cituji: ‚Zaklínač, jenž není zaklínačem, musí dokázat, že je schopen pokory a oběti. Vstoupí do temných útrob země. Beze zbraně. Ponechá na povrchu veškeré zbraně, veškeré břitké železo, veškeré břitké myšlenky. Nechá na povrchu agresi, nenávist, hněv, aroganci. Půjde v pokoře. Pouze pokorný nezaklínač může v nitru země nalézt odpověď na otázky, které ho souží. Dostane se mu odpovědí na mnoho otázek. Zůstane-li však zaklínač zaklínačem, nedoví se nic.‘ Taková byla její slova.“

Geralt si odplivl směrem k vodopádu s jeskyní.

„Připadá mi to jako nejapná hra,“ prohlásil. „Rozptýlení. Zábava. Jasnovidectví, obětování, tajuplné setkání v podzemí, odpovědi na všechny otázky… Tak obehrané klišé zná kdejaký potulný bajkař. Někdo si ze mne tropí žerty. V lepším případě. Protože jestli to nejsou žerty…“

„Nejsou to žerty,“ ujistil ho přesvědčeně Regis. „Na to vezmi jed, Geralte z Rivie.“

„Co je to tedy? Jedno z proslulých druidských podivínství?“

„To nebudeme vědět,“ ozval se Cahir, „dokud se nepřesvědčíme. Pojď, Geralte, vejdeme tam spolu.“

„Ne,“ zavrtěl hlavou upír. „V tom ohledu byla flaminika naprosto kategorická. Zaklínač tam musí jít sám a bezbranný. Dej mi svůj meč, v čase tvé nepřítomnosti se o něj postarám.“

„Ať mě šlak…“ začal Geralt, avšak Regis ho rázným gestem umlčel.

„Dej mi svůj meč,“ natáhl ruku. „A jestli máš ještě nějakou zbraň, dej mi ji také. Pamatuj na druidčina slova. Žádné násilí. Obětování. Pokora.“

„Víš, koho tam najdu? Kdo nebo co na mne v té jeskyni čeká?“

„Ne, nevím. V podzemních chodbách pod Gorgonou se skrývají ta nejpodivnější stvoření.“

„Ať mě trefí šlak!“

Upír si významně odkašlal.

„To se nedá vyloučit,“ poznamenal vážně. „Ale musíš riskovat. Nic jiného ti nezbývá.“

*

Nemýlil se. Jak čekal, narazil u vstupu do jeskyně na hromadu kostí: lebek, hnátů, žeber a obratlů. Přesto neucítil zápach hniloby. Kosterní pozůstatky byly zjevně starého data a nic by za to nedal, že zde měly sloužit výlučně jako odstrašující dekorace.

Alespoň tomu chtěl věřit.

Vstoupil do tmy, kosti mu zachřestily a zapraskaly pod nohama. Zaklínačské oči se neprodleně přizpůsobily temnotě. Nalézal se v ohromné jeskyni, skalním dómu, jehož velikost nedokázal ani odhadnout, neboť rozměry se ztrácely a zanikaly v lese krápníků. Vysoko nad jeho hlavou visely vlhce se lesknoucí stalaktity, na mnoha místech srůstající do dlouhých, těžkých záclon. Ze země vyrůstaly bílé a růžové stalagmity, objemné u základny a ke špičce se zužující. Některé z nich zaklínače vysoko přerůstaly. Někdy se proti sobě rostoucí krápníky spojovaly, tvoříce tak sloupovité stalagnáty. Jediným zvukem rozléhajícím se pod kamennou klenbou byla ozvěna padajících kapek vody.

Kráčel rovnou před sebe, stále hlouběji do nitra jeskyně. Věděl, že je sledován.

To, že mu na zádech scházel meč, pociťoval silně, naléhavě a neodbytně – podobně, jako člověk cítí nedávno vytržený zub.

Zvolnil krok.

To, co ještě před chvíli považoval za oblé kameny ležící pod stalagmity, na něj teď vyvalovalo veliké svítící oči. V chundelatém porostu prachem pokrytých šedočerných štětin se otevíraly široké mordy, z nichž blýskaly ostré zuby.

Barbegazi.

Šel pomalými kroky a opatrně našlapoval. Barbegazi byli všude, velcí, střední i malí, a nejevili ochotu uhnout mu z cesty. Do této chvíle se chovali neobyčejně klidně, nemohl si však být jist, k čemu dojde, jestli na některého z nich šlápne.

Nemohl udržet přímý směr, musel kličkovat houstnoucím lesem stalagnátů. Se stropu na něj kapala studená voda.

Barbegazi – bylo jich stále více – ho doprovázeli na každém kroku, přebíhali a kutáleli se po skalním podloží. Slyšel jejich funění a monotónní vrzání a huhlání, cítil jejich pronikavý, kyselý pach.

Musel se zastavit. Mezi dvěma sloupy, v místě, které nemohl jinudy obejít, mu ležel v cestě mohutný echinops – hromada naježených bodců. Geralt nasucho polkl. Echinops dokázal své bodce vystřelovat na vzdálenost deseti stop. Bodce měly nepříjemnou vlastnost: v ráně se lámaly a ostré úlomky pronikaly stále hlouběji a hlouběji do těla – až se nakonec dostaly k nějakému citlivému orgánu.

„Zaklínač pitomec,“ zaslechl ze tmy. „Zaklínač posera. Klepe se strachy, chichichi!“

Hlas zněl cize, nelidsky, avšak Geralt nejednou slýchával podobné hlasy. Tak mluvili tvorové nenavykli dorozumívat se artikulovanou řečí, proto se jejich mluva vyznačovala nepřirozeným akcentem a intonací, protahováním a deformací slabik.

„Hnusný zaklínač! Hnusný zaklínač!“

Zdržel se komentáře. Kousl se do rtu a opatrně se provlékl okolo echinopse. Netvorovy bodce se zavlnily jako žahavá vlákna mořské sasanky. Ale jen na okamžik, vzápětí echinops znehybněl a začal zase připomínat hromadu roští.

Pod nohama se mu překutáleli dva velicí barbegazi. Nahoře pod klenbou zaslechl zapleskání blanitých křídel a syčivé chechtání, neomylně prozrazující přítomnost laubtragenů avespertilů.

„Přišel sem vrah! Vědmák zabiják!“ rozlehl se jeskyní stejný hlas, který slyšel před chvíli. „Troufá si strkat sem rypák! Ale nemá meč, řezník! Jak chce zabíjet? Pohledem? Chachacha!“

„Možná,“ ozval se druhý hlas se stejně nepřirozenou výslovností, „že tentokrát budeme zabíjet my. Cooo?“

Barbegazi hromadně zavrzali. Jeden z nich, veliký jako zralá dýně, se nepozorovaně přikutálel těsně za zaklínače a klapl zubatými čelistmi za jeho patami. Geralt potlačil na jazyk se deroucí nadávku. Šel dále. Se stalaktitů mu na hlavu kapala voda.

Něco se zachytilo jeho nohy. Ovládl se, aby to prudce neodkopl.

Bylo to malé asi jako mopslík. Vzhledem jej to také trochu připomínalo: tlamičkou mopslíka, zbytkem těla opičku. Geralt netušil, co to je, v životě nic podobného neviděl.

„Vědmák,“ promluvilo hvízdavě, leč docela srozumitelně to stvoření, zatínajíc drápky do Geraltovy boty. „Vědmák, sviňák!“

„Táhni pryč,“ zavrčel skrze zaťaté zuby. „Pusť moji botu, nebo tě nakopnu.“

Barbegazi zahuhlali hlasitěji, výhružněji. V hlubinách země něco zařvalo. Geralt nepoznal, co to bylo. Znělo to jako ozvěnou zkreslené bučení krávy, ale zaklínač by klidně vsadil všechno, co měl, že kráva to nebyla.

„Vědmák, sviňák!“

„Pusť mou botu,“ zopakoval a jen s námahou se ovládl. „Přišel jsem v míru, beze zbraně. Překážíš mi…“

Zalkl se vlnou ohavného smradu, až mu zaslzely oči.

Mopslíkovatá příšerka držící se jako klíště jeho lýtka vyvalovala oči a vyměšovala mu rovnou na nárt. Odporný puch doprovázely neméně odporné zvuky.

Zaklel adekvátně k situaci a odstrčil nohou obtížného vetřelce. Podstatně jemněji než měl v úmyslu, nicméně i tak se stalo to, čeho se obával.

„Kopl malého!“ zařvalo něco ve tmě do skřípavé vřavy, která se strhla mezi barbegazi. „Kopl malého! Ublížil slabému tvorečkovi!“

Nejbližší barbegazi se mu přikutáleli pod nohy. Cítil, jak jejich silné, jako kámen tvrdé tlapy sevřely jeho kotníky a znehybnily ho. Nebránil se, vzdal to. Dokud ještě mohl pohnout nohou, utřel si pokálenou botu do kožichu největší a nejagresívnější potvory. Tažen za oděv dolů, musel usednout.

Něco velikého sklouzlo po hladkém stalagnátu a seskočilo na zem. Hned poznal, co to je. Klepáč. Hrubý, rozložitý, křivonohý, kosmatý, v ramenou široký snad na dva lokty, s ohromnou ryšavou bradou. Jeho blížící se kroky doprovázely otřesy, jako kdyby to nedupal klepáč, nýbrž tažný valach. Ač se to zdálo neuvěřitelné, každé z jeho zrohovatělých plochých chodidel mělo půldruhé stopy zdéli.

Klepáč se nad ním sklonil a zhluboka říhl. Ten mizera si tady někde pálí kořalku, uvědomil si Geralt.

„Kopl jsi bezbranné malé stvoření, vědmáku,“ vydechl mu klepáč do tváře alkoholové výpary. „Bezdůvodně jsi zaútočil. Ublížils drobnému, mírnému, nevinnému tvorečkovi. Přesvědčili jsme se, že ti nemůžeme důvěřovat. Jsi násilník, máš instinkty zabijáka. Kolik z nás jsi povraždil, dobytku?“

Geralt neuznal za vhodné odpovědět.

„Óóóóó!“ říhl opět klepáč natrávenou samohonkou. „Odmalička jsem o tom snil. Konečně se mi moje přání vyplnilo. Podívej se doleva!“

Geralt otočil hlavu jako trouba. A dostal pěstí do sanice, až se mu rozsvítilo před očima.

„Óóóóó!“ vycenil klepáč z houštiny ryšavých vousů křivá zubiska. „Konečně se splnil můj dávný sen. Podívej se doprava!“

„To stačí!“ ozval se z hloubi jeskyně jasný a zvučný rozkaz. „Dost těch hrátek a škádlení! Hned ho pusťte!“

Geralt vyplivl krev z rozraženého rtu. Opláchl si botu v pramínku stékajícím po skále. Tchoř s tlamičkou mopslíka se na něj jízlivě šklebil, pro jistotu však z bezpečné vzdálenosti. Taktéž klepáč se šklebil a mnul si pěst.

„Běž, zaklínači,“ pobídl jej. „Běž za ním, když tě volá. Já počkám. Budeš se tudy přece muset vracet.“

*

Vstoupil do světla. Otvory v klenbě pronikaly do jeskyně pásy denního jasu, navíc se volně v prostoru vznášela zářící magická koule. Světlo oživilo barvy krasových útvarů, krystalické náteky se v něm třpytily mihotavými odlesky. Nicméně též tato skalní prostora byla tak rozlehlá, že její vzdálenější zákoutí tonula v neproniknutelné tmě.

Na rovné stěně, kterou snad příroda záměrně připravila k tomuto účelu, právě vznikala obrovská skalní malba. Jejím autorem byl vysoký, plavovlasý elf v barvou umazané kytli. Přirozené i magické světlo tvořilo kolem jeho kučeravé hlavy zářící gloriolu.

„Posaď se,“ nespouštěje pohled z malby, ukázal elf štětcem na blízký balvan. „Neublížili ti?“

„Ne. Ani ne.“

„Musíš je omluvit.“

„Vskutku. Musím.“

„Jsou jako děti. Hrozně se těšili na tvůj příchod.“

„Všiml jsem si.“

Teprve nyní se na něj elf podíval.

„Posaď se,“ zopakoval. „Za pár chvil se ti budu moci věnovat. Už dokončuji své dílo.“

Dokončovaným dílem byl obraz velkého zvířete, pravděpodobně zubra. Zatím byl hotov jen obrys těla – od mohutných rohů po neméně působivý ohon. Geralt si sedl na ukázaný balvan a slíbil sám sobě, že zůstane klidný a trpělivý – po hranice možností.

Elf si tlumeně pohvizdoval, namáčel štětec v misce s barvou a rozmáchlými tahy vybarvoval svého zubra na fialovo. Po kratičkém zamyšlení namaloval na boku kopytníka tygří pruhy.

Geralt mlčenlivě přihlížel.

Konečně elf o krok ustoupil, aby mohl z odstupu ohodnotit hotovou práci – celou loveckou scénu. Pruhovaného fialového zubra pronásledovaly vysokými skoky hubené, nedbale načrtnuté figurky lidí s luky a oštěpy.

„Co to má být?“ nevydržel Geralt.

Elf na něho zamžoural a strčil si násadku štětce do úst.

„Je to,“ vysvětlil ochotně, „prehistorická skalní malba, vytvořená prvotními lidmi, kteří bydleli před tisíci lety v této jeskyni a živili se hlavně lovem vyhynulých fialových zubrů. Někteří z těch dávných lovců byli umělci, pociťovali niternou potřebu uměleckého sdělení a zvěčnění toho, co cítili.“

„Fascinující.“

„Přirozeně,“ souhlasil elf. „Vaši učenci už dlouhá léta šmejdí po jeskyních a hledají sebemenší stopy pračlověka. Pokaždé, když najdou něco, co za ně považují, jsou uchváceni. Mají o důvod víc věřit, že na tomto kontinentu a koneckonců na celém tomto světě nejste pouzí přivandrovalci. Mají důkaz, že zde žili vaši předkové, a tudíž svět patří jejich dědicům. Inu, každá rasa má právo na své kořeny. Ovšem ta vaše by měla své kořeny hledat spíše v korunách stromů. Ha, legrační kalambur, nemyslíš? Byl by hoden pěkného epigramu. Máš rád nevážnou poesii? Co bych sem ještě přimaloval?“

„Domaluj pralidem veliké, ztopořené penisy.“

„To je nápad,“ nadchl se elf a namočil štětec. „Falický kult je charakteristický pro primitivní kultury. Takový obraz může některého vědce inspirovat k teorii, že lidská rasa tělesně degeneruje. Dávní předkové měli pyje jako kyje, chudákům potomkům zbyly jenom směšné přívěsky. Díky za radu, zaklínači.“

„Není zač. Mám ještě jednu připomínku: tvoje prehistorická barva vypadá příliš svěže.“

„Bez obav, zanedlouho barvy vyblednou působením vlhkosti a minerálních solí, takže se malba stane tak prehistorickou, že se vaši vědátoři zblázní radostí, až ji jednou najdou. Vsadím boty, že ani ten nejbystřejší z nich neodhalí můj žertík.“

„Odhalí.“

„A to jak?“

„Protože se neudržíš a svoje veledílo podepíšeš.“

Elf se suše zasmál:

„Přesně. Odhadl jsi mne bezchybně. Ach, můj ty plameni ješitnosti, jak těžké je pro umělce uhasit tě ve své duši. Já jsem totiž obraz už podepsal. Hle, tady.“

„To není vážka?“

„Nikoliv, je to ideogram označující mé jméno. Jmenuji se Crevan Espane aep Caomhan Macha. Z pohodlnosti užívám přízvisko Avallac’h. Můžeš mne tak oslovovat.“

„Jak je ti libo.“

„Tebe zvou Geralt z Rivie. Jsi zaklínač. Aktuálně ovšem nelovíš bestie a netvory, leč zabýváš se hledáním ztracených děvčat.“

„Zprávy se šíří neuvěřitelnou rychlostí. A podivuhodně daleko. A podivuhodně hluboko. Prý jsi předem věděl, že se tady objevím. Hádám tedy správně, že umíš předvídat budoucnost?“

„Předvídat budoucnost si troufne kdekdo,“ utřel si Avallac’h dlaně a prsty do kousku hadříku, „poněvadž na tom nic není. Skutečný kumšt je předvídat budoucnost přesně.“

„Bezchybná dedukce. Hodná epigramu. Ty, rozumím-li dobře, umíš předpovídat přesně.“

„Velice často. Já, drahý Geralte, hodně umím a hodně vím. Svědčí o tom rovněž můj – jak byste řekli vy, lidé – oficiální titul. Zní Aen Saevherne.“

„Vědoucí.“

„V plném smyslu toho slova.“

„Ochoten podělit se svým věděním?“

Avallac’h chvíli mlčel.

„Podělit se,“ zopakoval protáhle. „S tebou? Můj drahý zaklínači, něco takového je velké privilegium a o privilegia je možno se dělit jen se sobě rovnými. Z jakého důvodu bych se měl já, elf, Vědoucí, dělit o cokoliv s potomkem tvora, kterého sotva před pár milióny lety pozvedla slepá evoluce z opice, šakala, potkana anebo jiného savce? Potomkem tvora, který potřeboval další milión let na to, aby svými chlupatými prackami uchopil ohlodanou kost a použil ji jako nejprimitivnější nástroj?“

Elf se k němu obrátil zády a upřel pohled na svůj umělecký výtvor.

„Z jakého důvodu,“ pokračoval uštěpačně, „se odvažuješ doufat, že se s tebou rozdělím o své vědění, člověče? Prozraď mi to.“

Geralt nevzrušeně oškraboval zbytky lejna se své boty.

„Nejspíš proto,“ konstatoval, „že je to nevyhnutelné.“

Elf se prudce otočil.

„Co má být nevyhnutelné?“ vycedil skrze zaťaté zuby.

„To, že uplyne dalších pár let,“ nechtělo se Geraltovi zvyšovat hlas, „a lidé si prostě přisvojí každé vědění, aniž by brali ohled na to, zda se o ně s nimi někdo bude chtít dělit či nebude. Samozřejmě též vědění o tom, co ty, elf a Vědoucí, mazaně schováváš za skalními mazanicemi, poněvadž počítáš s tím, že lidé nebudou chtít krumpáči rozbít stěnu pomalovanou falešnými důkazy jejich pradávné historie. Co ty na to, můj ty plameni ješitnosti?“

Elf vyprskl. Kupodivu docela pobaveně.

„Vskutku,“ uznal. „Ne pouze ješitností, nýbrž vyslovenou pošetilostí by bylo věřit, že vy se zastavíte před rozbitím čehokoliv. Rozbijete všechno, nač narazíte. Ale proč, člověče?“

„Nevím. Pověz mi to ty. Jestli pro to nenacházíš důvod, pak já půjdu. Nejradši jiným východem, protože za tímhle čeká tvoje veselá čeládka, aby mi zpřerážela žebra.“

„Prosím,“ rozpřáhl elf patetickým gestem ruce, načež se skalní stěna s rachotem rozestoupila a nešetrně roztrhla fialového zubra vejpůl. „Odejdi tudy. Kráčej ke světlu. Bývá to zpravidla nejlepší cesta – přeneseně či doslovně.“

„Je to trochu škoda,“ podotkl Geralt. „Mám na mysli obraz.“

„Žertuješ?“ otázal se elf nevěřícně, leč překvapivě vlídně a přátelsky. „Obrazu se nic nestane. Stejným kouzlem zavřu skálu, nezůstane na ní ani prasklina. Pojď, půjdu s tebou, povedu tě. Dospěl jsem k názoru, že ti mám přece jen co říci. A ukázat.“

Vešli do další jeskyně. Panovala v ní temnota, zaklínač však ihned uhodl, že je ohromná: poznal to podle teploty a pohybu vzduchu. Kráčeli po vlhkých oblázcích.

Avallac’h vyčaroval světlo – po elfském způsobu samotným gestem bez vyslovení zaklínadla. Zářící koule putovala prostorem a probouzela drúzy horského křišťálu ve stěnách a stropě skalního dómu myriádami jisker a záblesků. Zaklínač mimoděk vydechl.

Nebylo to poprvé, co viděl elfské sochy a pomníky, nicméně pokaždé byl první dojem stejně působivý. Že v nedokončeném pohybu strnulé postavy elfů a elfek nejsou výtvorem sochařského dláta, nýbrž kouzla mocného čaroděje, mohoucího proměnit živou tkáň v bělostný mramor z Amellu.

Nejbližší plastika představovala mladou elfku sedící se zkříženýma nohama na bazaltové desce. Elfka napínala šíji a otáčela hlavu, jako kdyby zaslechla jejich blížící se kroky. Byla nahá. Do mléčného lesku vyhlazený mramor vzbuzoval pocit, že její nádherné tělo hřeje, vyzařuje teplo.

Avallac’h se zastavil a opřel o jeden ze sloupků vytyčujících cestu alejí skulptur.

„Už podruhé,“ promluvil tiše, „jsi mne odhalil, Geralte. Měl jsi pravdu, namalovaný zubr je kamufláž, jež má zabránit prokopání skály a uchránit vše, co je za ní skryto, před znesvěcením, vyloupením a zničením. Každá rasa má právo na své kořeny, elfská rovněž. To, co vidíš kolem sebe, jsou naše kořeny. V podstatě je to hřbitov.“

Světlo lámané horskými křišťály odhalovalo stále další a další podrobnosti: sochy, reliéfy, pomníky, sloupy, arkády. Vše z bílého mramoru.

„Chci, aby to přetrvalo,“ ukázal Avallac’h širokým gestem okolo. „I když my odejdeme a celý tento světadíl pokryje mílová vrstva ledu a sněhu, Tir na Béa Arainne přetrvá. Odejdeme odtud, ale jednou se vrátíme. My, elfové. Slibuje nám to věštba Ithlinne Aegli aep Aevenien.“

„Vy jí skutečně věříte? Jejímu proroctví? Až tak hluboký je váš fatalismus?“

„Vše bylo předpovězeno,“ nedíval se elf na člověka, nýbrž na mramorový piedestal pokrytý pavučinově jemnými arabeskami. „Váš příchod, války, prolévání elfské i lidské krve. Vzestup vaší rasy, úpadek naší. Boj mezi vládci Severu a Jihu. Povstane vládce Jihu proti králům Severu a jeho vojska zalijí jejich země jako povodeň, jejich národy budou zničeny. Tak započne zkáza světa. Znáš Aen Ithlinnespeath, zaklínači? Kdo je daleko, zemře na mor, kdo je blízko, padne mečem; kdo přežije, zajde hlady, kdo přečká, toho zahubí mráz… Protože nadejde Tedd Deireádh – Čas konce, Čas opovržení, čas Bílé zimy a Bílého světla, věk meče a sekery, věk vlčí.“

„Poesie.“

„Chceš to slyšet méně poeticky? Následkem změny úhlu dopadu slunečních paprsků na zem se posune hranice věčného ledu daleko k jihu. I tyto hory zavalí kontinentální ledovec. Všechno zasype sníh. A zavládne zima.“

„Budeme nosit teplé spodky,“ předpověděl lhostejně Geralt, „kožichy a čepice přes uši.“

„Vzals mi to z úst,“ souhlasil elf. „Ve svých spodkách a ušankách přežijete a jednoho dne se sem vrátíte. Budete v těchto jeskyních hledat a kopat, loupit a plenit. Itlinina věštba se o tom nezmiňuje, ale já to vím. Není možno vyhubit šváby a lidi, vždycky zůstane alespoň jeden plodný pár. Co se týče nás, elfů, hovoří proroctví jasně: zachrání se pouze ti, kdož půjdou za Vlaštovkou. Vlaštovka, symbol jara, se stane Spasitelkou, otevře Zakázané dveře a ukáže Cestu. Tak umožní obrození světa. Vlaštovka – Dítě Starší krve.“

„To značí Ciri,“ nevydržel Geralt. „Anebo její dítě. Jak? A proč?“

Zdálo se, že Avallac’h neslyšel.

„Vlaštovka ze Starší krve,“ zopakoval zamyšleně. „Z její krve. Pohleď.“

Dokonce i mezi dokonalými, realistickými sochami vynikal pomník, na nějž Avallac’h ukázal. Bílá elfka znehybněla v polosedu. Budila dojem, že právě procitla ze spaní a chystá se vstát. Tváří byla obrácena k prázdnému místu po svém boku a vztaženou rukou se tam dotýkala něčeho neviditelného. V její tváři se zračil výraz neskonalého klidu a štěstí.

Trvalo dlouho než Avallac’h porušil ticho:

„To je Lara Dorren aep Siadhal. Pochopitelně ne její hrob, ale jen kenotaf. Udivuje tě poloha sochy? Inu, ozvaly se hlasy proti úmyslu vytesat z mramoru oba legendární milence: Laru a Cregennana z Lód. Cregennan byl člověk, mrhat vzácným amellským mramorem na jeho pomník by byla svatokrádež a postavit sochu člověka zde, v Tir na Béa Arraine, by se rovnalo rouhání. Na druhou stranu by bylo zločinem s rozmyslem zničit vzpomínku na takový cit. Zvolili jsme zlatou střední cestu. Cregennan zde není, ale jen zdánlivě. Ve skutečnosti je tady neustále přítomen – v Lařině pohybu a pohledu. Milenci zůstali spolu, nic je nedokázalo rozdělit. Ani smrt, ani zapomenutí… Ani nenávist.“

Zaklínači se zdálo, že se elfův nezúčastněný hlas na chvíli změnil. Ale zřejmě to nebylo možné.

Avallac’h se přiblížil k pomníku a lehce pohladil mramorovou paži. Pak se otočil a na jeho trojúhelníkovité tváři se znovu objevil ironický úsměšek:

„Napadá tě, zaklínači, co je největší nevýhodou dlouhověkosti?“

„Ne.“

„Sex.“

„Co?“

„Slyšels dobře, sex. Asi po sto letech začne nudit. Vyprchá z něj vše, co dříve fascinovalo a excitovalo. Všechno už tu bylo… Takovým či onakým způsobem, ale bylo. A pak znenadání dojde ke Konjunkci Sfér a objevíte se vy, lidé. Zbytky lidstva prchající z jiného světa, z vašeho vlastního světa, který jste dokázali totálně zničit. Je vás hrstka, dožíváte se směšně nízkého věku, a tak zachování vašeho rodu závisí na tempu reprodukce. Nikdy vás neopouští chtíč, sex vás ovládá do té míry, že předčí dokonce i pud sebezáchovy. Umřít? Proč ne, ale předtím si ještě chvilku zasouložit – to je ve zkratce vaše životní filosofie.“

Geralt nepřerušoval ani nekomentoval elfův monolog, třebaže měl velkou chuť.

„A co vychází najevo?“ pokračoval Avallac’h. „Elfové znudění znuděnými elfkami dávají přednost neřestným lidským ženám, znuděné elfky se s perversním zanícením oddávají chlípným lidským samcům. Dojde k něčemu, co nikdo nečeká a nikdo nedokáže vysvětlit: elfka, která mívá ovulaci jednou za deset dvacet let, souložíc s člověkem, ovuluje při každém silném orgasmu. Zapůsobil nějaký skrytý hormon anebo kombinace hormonů. Elfky pochopily, že v praxi mohou počít děti vlastně jen s lidmi. A právě ony se zasadily o to, že jsme vás neexterminovali, dokud jsme ještě byli silnější. Později jste se stali silnější vy a začali jste exterminovat nás. Ale dokonce i tehdy jste měli v elfkách spojence.“

„Co to má,“ odkašlal si Geralt, „společného se mnou?“

„S tebou? Absolutně nic. Zato s Ciri hodně. Ciri je přece potomkem Lary Dorren aep Siadhal, významné zastánkyně spolužití s lidmi. Zejména s jedním člověkem, s Cregennanem z Lód. Lara s ním spolužila tak často a úspěšně, až otěhotněla.“

Zaklínač i tentokrát zachoval mlčení.

„Problém nastal v tom, že Lara Dorren nebyla obyčejná elfka. Měla mimořádnou genetickou výbavu, výsledek úsilí celých generací. Ze spojení s jiným genofondem, pochopitelně elfským, měla porodit jedinečné dítě. Rodíc dítě člověka, promarnila léta příprav, plánů, bádání, pohřbila šanci naší rasy. To si tehdy všichni mysleli, nikdo nepředpokládal, že by Cregennanem zplozený míšenec mohl zdědit cokoli výjimečného. Ne, taková mesaliance nemohla přinést nic dobrého…“

„A proto,“ vpadl mu do řeči Geralt, „byla tvrdě potrestána.“

„Ne tak, jak myslíš,“ opáčil rychle Avallac’h. „Ačkoliv svazek Lary a Cregennana způsobil elfům nevyčíslitemé škody, zatímco lidem mohl jedině prospět, právě lidé zavraždili Cregennana. Lidé, ne elfové, zahubili Laru. Taková je pravda, přestože i mnoho elfů mělo důvody nenávidět milence – rovněž osobní.“

Geralta již podruhé zaujala takřka nepostřehnutelná změna elfova hlasu.

„Tak či tak,“ pokračoval Avallac’h, „sen o soužití praskl jako mýdlová bublina; mezi rasami se rozpoutala krvavý konflikt, válka, jež trvá dodnes. A Lařin genetický potenciál… Jak ses už jistě domyslel, za ta léta nezanikl, ale naopak se rozvinul. Žel, zmutoval. Ano, ano, tvoje Ciri je mutant.“ Ani tentokrát se elf nedočkal komentáře.

„Měli v tom prsty vaši čarodějové. Promyšleně spojovali vybrané osoby do párů, avšak i jim se to časem vymklo zpod kontroly. Málokdo si je vědom, jakým zázrakem se genetický materiál Lary Dorren tak mocně obrodil právě v Ciri, co jej aktivovalo. Myslím, že to ví jistý černokněžník, který ti na Thaneddu zpřerážel kosti. Mágové, jenž experimentovali s potomstvem Lary a Riannon, prováděli po jistý čas skutečnou plemenitbu, avšak když nedospěli k očekávaným výsledkům, zanechali pokusů. Nicméně experiment pokračoval samovolně. Že je Cirilla, dcera Pavetty a vnučka Calanthé, prapravnučky Riannon, přímým potomkem Lary Dorren, se Vilgefortz dozvěděl pravděpodobně náhodou. Ví o tom také Emhyr var Emreis, imperátor Nilfgaardu.“

„A víš o tom ty.“

„Dokonce více než oni dva. To však není důležité. Mlýn Osudu se otáčí, žernovy Předurčení melou… Nelze změnit to, co se musí stát.“

„A co to je?“

„To, co bylo prorokováno. To, o čem před věky rozhodl bezchybně fungující mechanismus, jehož konstrukčními prvky jsou Plán, Cíl a Výsledek.“

„To je buď poesie, anebo metafysika. Jedno od druhého je časem těžké rozlišit. Můžeš mluvit konkrétně? Rád bych si s tebou podebatoval, ale mám dost naspěch.“

Avallac’h se na něho dlouze zadíval.

„Kam tak spěcháš? Ach, promiň… Zdá se, žes nepochopil nic z toho, co jsem ti říkal. Povím ti to prostě: tvá velká záchranná výprava ztratila smysl. Je prostě k ničemu.

Za prvé je již pozdě: zásadní zlo se už stalo, dívku před ním zpětně neochráníš. Za druhé: nyní, když vstoupila na Správnou dráhu, dokáže si Vlaštovka skvěle poradit sama. Nosí v sobě takovou Moc, že se nemusí obávat ničeho na světě. Tvá pomoc jí není potřebná. A za třetí… Hmmm…“

„Poslouchám, Avallac’hu. Celý čas tě poslouchám.“

„Za třetí… Teď jí pomůže někdo jiný. Doufám, že nejsi tak egocentrický, aby sis myslel, že Sudba svázala to děvče výlučně s tebou?“

„To je vše?“

„Ano.“

„Tedy na shledanou.“

„Počkej.“

„Říkal jsem ti, že spěchám.“

„Zkus si na chvíli představit,“ navrhl elf, „že já skutečně vím, co se stane, že vidím do budoucna. Jestli ti povím, že to, co se má stát, se stane nezávisle na tom, co učiníš, jaké kroky podnikneš? Jestli ti navrhnu, že si můžeš najít nějaké klidné místo, usadit se tam a nedělat vůbec nic, jen čekat na nevyhnutelné důsledky běhu událostí? Přistoupíš na něco takového?“

„Ne.“

„Jestli ti prozradím, že tvá aktivita může, třebaže pravděpodobnost je mizivá, skutečně něco změnit, avšak jedině k horšímu? Rozmyslíš si to? Aha, čtu ti ve tváři, že ne. Ptám se: proč ne?“

„Chceš to opravdu vědět?“

„Opravdu.“

„Protože prostě nevěřím tvým metafysickým řečem o cílech a plánech a úmyslech a mechanismech. Nevěřím vaší slavné Itlinině věštbě a jiným jasnozřivým žvástům. Považuji to za stejný humbuk jako tvou skalní malbu. Fialový zubr, Avallac’hu, nic víc. Nevím, zda mi nedovedeš nebo jen nechceš pomoci. Ale nevyčítám ti to…“

„Pokud bych dokázal anebo chtěl, tak jakým způsobem bych ti pomoci mohl?“

Geralt chvíli uvažoval, vědom si toho, že na správně formulované otázce záleží mnoho.

„Získám Ciri?“

Odpověď přišla okamžitě:

„Získáš. Jen proto, abys ji vzápětí ztratil. Navždy, neodvolatelně. Než k tomu dojde, ztratíš všechny, kdož tě doprovázejí. Prvního z tvých druhů ztratíš během nejbližších týdnů, možná jen dnů. Možná hodin.“

„Děkuji.“

„Neskončil jsem. Bezprostředním následkem tvého zásahu do chodu mechanismu Cíle a Plánu bude smrt desetitisíců lidí. Je pravda, že to nebude mít význam, poněvadž nepříliš později přijdou o život milióny. Svět, jak ho znáš, prostě zanikne, přestane existovat, aby se po příslušném čase obrodil ve zcela odlišné podobě. Na to ale nemá a nebude mít nikdo žádný vliv, nikdo a nic to nedokáže změnit. Ani ty, ani já, ani mágové, ani Vědoucí. Dokonce ani Ciri. Co ty na to?“

„Fialový zubr. Nicméně ti děkuji, Avallac’hu.“

„Svým způsobem,“ pokrčil rameny elf, „mne zajímá, co zmůže drobný kamínek, jestliže spadne mezi meloucí žernovy… Mohu pro tebe ještě něco udělat?“

„Sotva. Ukázat mi Ciri, předpokládám, nemůžeš?“

„Kdo to řekl?“

Geralt zadržel dech. Avallac’h zamířil rychlým krokem ke stěně jeskyně a pokynul zaklínači, ať ho následuje.

„Stěny Tir na Béa Arainne,“ ukázal na zářící křišťály, „mají neobyčejné vlastnosti. A já mám, při vší skromnosti, neobyčejné schopnosti. Přilož sem dlaně. Soustřeď se. A projev mentální snahu pomoci jí. Mysli na to, jak moc tě ona potřebuje. Mysli na to, že ji chceš zachránit. Obraz by se měl objevit sám. Měl by být jasný. Dívej se, ale chraň se prudkých reakcí. Nic neříkej. To bude vize, nikoliv komunikace.“

Poslechl.

Přes elfovo tvrzení nebylo první vidění vůbec jasné. Obrazy byly nevýrazné, avšak tak prudké a násilnické, až ho to zarazilo. Useknutá ruka na stolní desce… Na okenní bláně rozstříknutá krev… Kostlivci jedoucí na kostrách koní… V železech zakutá Yennefer…

Věž. Černá věž. A za ní… Polární záře?

Nečekaně, bez varování se obraz stal zřetelný a ostrý. Až příliš ostrý.

„Marigolde!“ vykřikl Geralt. „Milwo! Angoulême!“

„Co?“ zajímal se Avallac’h. „Ach, všechno jsi pokazil.“

Geralt odskočil od skály, divže se nepřevrátil přes mramorový podstavec.

„Na tom nezáleží, hrome!“ zvolal. „Poslyš, Avallac’hu, musím se co nejrychleji dostat do toho druidského lesa.“

„Caed Myrkwid?“

„Ano! Mým druhům tam hrozí smrtelné nebezpečí! Bojují o život! Jsou ohroženi i jiní lidé! Jak se nejrychleji… U všech ďasů! Vracím se pro meč a koně…“

„Žádný kůň,“ přerušil ho střízlivě elf, „tě nedokáže donést do lesa Myrkwidu před západem slunce…“

„Ale já…“

„Neskončil jsem. Běž pro ten svůj slavný meč, já ti zatím obstarám oře. Nejskvělejšího běžce po horských stezkách. Bude to oř poněkud zvláštní, jak sám uvidíš, ale díky němu budeš v Caed Myrkwid za půl hodiny.“

*

Klepáč páchl jako kůň – a na tom končila veškerá podobnost. Geralt viděl kdysi v Mahakamu trpaslické dostihy na horských kozorožcích. Považoval to za zcela extrémní sport. Ale teprve teď, na hřbetě uhánějícího rýbrcoula, se přesvědčil, co je skutečná krajnost.

Aby nespadl a nesrazil si vaz, křečovitě zatínal prsty do hrubé čupřiny a svíral stehny kosmaté boky svého nosiče. Klepáč smrděl potem, močí a samohonkou. Hnal se jako šílenec. Země hřměla pod jeho obrovskýma nohama, jako kdyby měl chodidla z bronzu. Jen maličko zpomalil při šplhání do strmých srázů, ale už zase sbíhal dolů tak rychle, až zaklínači svištěl vítr v uších. Přebíhal po skalních pilířích, hranách a policích tak úzkých, že Geralt zavíral oči, aby se nemusel dívat dolů. Přeskakoval vodopády, peřeje, propasti i suťoviska, přes něž by si netroufl skočit ani kamzík a každý vydařený skok doprovázelo ohlušující zařvání. To znamená ještě divočejší a hlučnější než obvykle, poněvadž klepáč řval takřka neustále.

„Zpomal trochu!“ tlačil náraz vzduchu zaklínači slova zpátky do hrdla.

„Proooč?“

„Pil jsi!“

„Uuuuaaaaháááááááááá!!!“

V uších svištělo. Rýbrcoul smrděl.

Pleskání olbřímích chodidel o skálu utichlo, zarachotila pod nimi suť. Potom vběhli na měkčí podloží, okolo nich se míhalo něco tmavozeleného, mohla to být kosodřevina. Vystřídala ji zelená a hnědá barva jedlového lesa. Vůně pryskyřice pronikla i zápachem horského obra.

„Uaaahááááá!“

Zeleň jehličí nechali za zády. Teď je obklopovaly jiné barvy: žlutá a okrová, oranžová a červená. Pod klepáčovýma nohama šustilo listí.

„Pomalejiii!“

„Uuuaaahááááá!“

Rýbrcoul mocným odrazem přeskočil polom; Geralt si div neukousl jazyk.

*

Zběsilá jízda skončila stejně prudce jako začala. Klepáč zaryl paty do země, zaryčel a praštil se zaklínačem o zem. Geralt ležel chvíli na spadaném listí, lapal po dechu a nezmohl se ani na nadávky. Potom ztěžka vstal, a masíroval si koleno, v němž se ozvalo staré zranění.

„Nespadls,“ konstatoval rýbrcoul. Zdálo se, že ho to docela udivilo.

Geralt se k tomu nevyjádřil.

„Jsme na místě,“ ukázal klepáč chlupatou pazourou. „To je Caed Myrkwid.“

Pod nimi ležela kotlina zahalená mlhou. Z mléčného oparu čněly jen vrcholky vysokých stromů.

„Ta mlha není přirozená,“ předběhl klepáč jeho otázku a začenichal jako ohař „Kromě toho odtamtud cítím dým. Na tvém místě bych sebou hodil. Eeech, nejradši bych šel s tebou… Mám chuť na pořádnou rvačku. To by byla paráda hnát se do útoku s vědmákem na hřbetě! Jenomže Avallac’h mně zakázal ukazovat se lidem. Kvůli bezpečnosti celého našeho společenství…“

„Já vím.“

„Neměj mi za zlé, že jsem ti dal do zubů.“

„Nemám.“

„Jsi rovný chlap.“

„Díky. Také za svezení.“

Rýbrcoul vycenil zuby z ryšavých vousů a říhl kořalkou:

„Potěšení bylo na mojí straně.“

*

Mlha ležící na lese Myrkwidu byla hustá a měla nepravidelný tvar, připomínající šlehačkovou čepici posazenou na dort nepořádnou kuchařkou. Ten úkaz připomenul zaklínači Brokilon: les dryád halil často podobný ochranný magický opar. Podobná brokilonské byla rovněž důstojná a chmurná atmosféra pralesa, zde převážně bukového.

A stejně jako v Brokilonu, už na kraji lesa, na spadaným listím vystlané pěšině, málem zakopl o mrtvoly.

*

Povražděni lidé nebyli druidové ani Nilfgaarďané, nepatřili ani ke Slavíkově hasse. Ještě než Geralt rozeznal v mlze obrysy povozů, vzpomněl si, že Regis se zmiňoval o poutnících. Podle toho, co zde viděl, skončila pro některé poutníky jejich cesta dost nešťastně.

Pach kouře a spáleniny štiplavě čpěl ve vlhkém ovzduší, byl stále silnější, a tak ho vedl správným směrem. Zanedlouho uslyšel i hlasy, chechtání a falešné vrzání houslí. Přidal do kroku.

Na cestě rozměklé po nedávných deštích stál vůz. Pod jeho koly leželi další mrtví.

Jeden z banditů se přehraboval v nákladu, vyhazoval na cestu všemožné předměty a nářadí. Druhý držel vypřáhnuté koně, třetí stahoval se zabitého poutníka šubu z křížových lišek a čtvrtý piloval smyčcem skřipky. Zjevně nepatřily jemu, ale našel je mezi lupem, poněvadž z nich nedokázal vyloudit jediný čistý tón.

Trápení hudebního nástroje přišlo Geraltovi vhod: nebylo slyšet jeho rychlé kroky.

Kočičí muzika vzala náhlý konec, struny pronikavě kvikly, zbojník se převrátil na listí a zbrotil je krví. Muž u koní nestačil ani vykřiknout, sihill mu proťal hrtan. Třetí lupič s vozu neseskočil, nýbrž spadl s proseknutou artérií. Poslední měl tolik času, že stihl tasit zbraň. Zvednout ji už nestihl.

Geralt setřepl prsty krev z čepele.

„Tak, mládenci,“ promluvil směrem k lesu, odkud přicházel pach kouře. „To byl pitomý nápad. Neměli jste poslouchat Slavíka a Schirrú. Měli jste zůstat doma za pecí.“

*

Zanedlouho narazil na další vozy a další zabité. Mezi četnými posekanými a pobodanými poutníky leželi i druidové v bílých řízách. Kouř z nyní již blízkého požáru se táhl nízko při zemi.

Tentokrát byli vrahové ostražitější. Povedlo se mu překvapit jen jednoho, zaujatého stahováním laciných prstýnků a náramků se zkrvavených rukou podřezané ženy. Geralt nemeškal, sekl po banditovi, bandita vykřikl a v tu chvíli se na zaklínače vrhli jeho kumpáni, zbojníci i Nilfgaarďané.

Ustoupil k lesu pod nejbližší strom, aby mu silný kmen chránil záda. Než k němu však jeho nepřátelé doběhli, zaduněla kopyta a z křoví a mlhy se vynořil ohromný hřebec v čabrace se zlatočervenou šachovnicí. Kůň nesl jezdce v plnézbroji, sněhobílém plášti a helmici se sklopeným hledím protaženým do ostrého hrotu. Než se lapkové stačili rozptýlit, vpadl rytíř mezi ně a rubal mečem nalevo napravo, až krev stříkala. Byla to působivá podívaná.

Geralt však neměl čas nečinně přihlížet, sám měl v následující chvíli na krku dva protivníky: zbojníka v červeném kabátci a černého Nilfgaarďana. Lapku, který se při výpadu špatně kryl, sekl přes obličej. Když Nilfgaarďan uviděl, jak se do okolí rozletěly zuby jeho kumpána, vzal nohy na ramena a ztratil se v mlze.

Kolem zaklínače procválal kůň v šachovaném kropíři. Bez jezdce.

Geralt nečekal a rozběhl se k místu, odkud se ozývaly výkřiky, kletby a rachot. Třem loupežníkům se podařilo strhnout rytíře ze sedla a teď se ho snažili ubít. Jeden se nad něj rozkročmo postavil a bil sekerou, druhý sekal mečem. Třetí, mužík se zrzavými vlasy, skákal kolem jako zajíc a číhal na příležitost, aby mohl do škvíry mezi plechy zbroje vrazit tenký, trojhranný hrot kopí. Povalený muž nesrozumitelně hulákal z uzavřené helmy a odrážel dopadající rány obouruč drženým štítem. Pod každým úderem sekery štít o něco poklesl, už se téměř opíral o kyrys. Bylo očividné, že stačí ještě dva tři údery a ze všech skulin v brnění poteče krev.

Geralt se třemi skoky přenesl k bojujícím. Poskakujícího zrzka s šídlem sekl do krku, chlapa se sekerou ťal širokým obloukem přes břicho. Rytíř, jako by ho ani neomezovala těžká zbroj, se pružně překulil, okovaným okrajem štítu udeřil třetího zbojníka do holeně a povalenému muži rozbil stejným způsobem obličej na kaši. Poté na kolenou šmátral v kapradí po meči. Bzučel přitom zpod hledí jako obrovský plechový čmelák. Všiml si stojícího Geralta a zarazil se.

„V čích rukou se nacházím?“ zatroubil z hlubin helmice.

„V ničích. Ti, co tady leží, byli i mí nepřátelé.“

„Aha…“ snažil se rytíř zvednout hledí, ale plech byl zohýbán a panty se zasekly. „Na mou čest! Tisíceré díky za pomoc.“

„Za mou pomoc? Vždyť ty jsi přišel na pomoc mně.“

„Vskutku? Kdy?“

Neviděl mne, uvědomil si Geralt. Skulinami v tom plechovém hrnci skoro nic neviděl.

„Jaké je tvé ctěné jméno?“ otázal se rytíř.

„Geralt. Z Rivie.“

„Jakého erbu?“

„Teď není čas na heraldiku, pane rytíři.“

„Na mou čest, máš pravdu, udatný sire Geralte,“ našel rytíř svůj meč a vstal. Jeho otlučený štít zdobila stejně jako kropíř jeho koně zlatočervená šachovnice. V jejích polích se střídaly velké litery A a H.

„To není můj rodový znak,“ zatroubil na vysvětlenou, když si všiml Geraltova upřeného pohledu. „To jsou iniciály mé suverénky, milostivé kněžny Anny Henrietty. Zovu se Rytíř šachovnice a jsem rytířem bludným. Učinil jsem slib, podle něhož nesmím vyjeviti své skutečné jméno a erb. Ještě jednou ti děkuji, na mou čest.“

„Rád jsem ti pomohl.“

Jeden z ležících banditů zaskučel a zašustil v listí. Rytíř šachovnice k němu přiskočil a rázným bodnutím ho připíchl k zemi. Zbojník zatřepal rukama a nohama jako špendlíkem propíchnutý chroust.

„Pospěšme,“ řekl rytíř. „Ta chátra je všude kolem. Na mou čest, dosud nenadešla chvíle odpočinku.“

„Pravda,“ přiznal Geralt. „Banda řádí po lese, zabíjí poutníky a druidy. Také mí přátelé jsou v ohrožení…“

„Omluv mne na okamžik.“

Druhý lupič rovněž jevil známky života a rovněž on byl s rozmachem přibodnut k zemi. Vykopl nohama, až mu spadly škorně.

„Na mou čest,“ otřel Rytíř šachovnice svou zbraň o mech. „Těžce se ty šelmy loučí se životem! Nediv se, sire Geralte, že raněné dobíjím. Dříve jsem tak nečinil. Leč ta chamraď se vrací ku zdraví tak rychle, že jim člověk poctivý může jen závidět. Od toho času, co jsem na jednoho ničemu narazil třikrát po sobě, jsem je začal usmrcovat pečlivěji. Tak, aby s nimi byl jednou provždy amen.“

„Rozumím.“

„Jak jsem pravil: jsem rytíř bludný, ale, na mou čest, ne bludný na duchu. Ha, zde je můj oř. Poběž ke mně, Bucefale!“

*

Les zřídl a prosvětlil se, vévodily mu teď prastaré duby s rozložitými korunami. Kouř a zápach spáleniny přicházel už zblízka. Po chvíli to uviděli.

Hořely chatrče kryté rákosem, celá malá osada. Hořely plachty krytých vozů. Kolem leželi mrtví – mnozí z nich v bílých řízách druidů.

Bandité a Nilfgaarďané, kryjíce se za před sebou postrkávanými vozy, útočili na velký srub stojící na kůlech. Srub byl postaven ze solidních kmenů a po jeho strmé šindelové střeše se pochodně, které vrhali útočníci, neškodně kutálely dolů. Obležené stavení se účinně bránilo: Geralt spatřil, jak se jeden z útočníků, který se jen trochu vyklonil zpoza vozu, převrátil se šípem v lebce.

„Tví přátelé,“ projevil bystrost myšlenek Rytíř Šachovnice, „se zajisté uchýlili do toho srubu. Na mou čest, jsou v nemalých nesnázích. Nuže, pospěšme jim s pomocí!“

Geralt uslyšel skřehotavé pokyny a rozkazy a mezi útočníky poznal hejtmana Slavíka s obvázanou tváří. Letmo zahlédl i půlelfa Schirrú kryjícího se za zády černých Nilfgaarďanů.

Znenadání zatroubily rohy, zaduněla kopyta bojových ořů, zaleskly se zbroje a zbraně útočícího rytířstva. Zbojníci se s řevem rozprchli na všechny strany.

„Na mou čest!“ zvolal Rytíř šachovnice a trhl uzdou. „Mí druhové! Vždyť nás předběhnou! Do útoku, nechť i nám je dopřáno bojové slávy! Bij, zabij!“

Na cválajícím Bucefalovi dostihl rytíř prchající bandity, bleskově srazil mečem dva z nich, ostatní rozprášil jako ostříž vrabce. Se dvěma, kteří zamířili směrem k němu, se Geralt vypořádal v mžiknutí oka.

Třetí po něm střelil z gabrielu. Miniaturní samostříly vymyslel a sestrojil jistý Gabriel, řemeslník z Verdenu. Propagoval je heslem: „Braň se sám! Nevycházej z domu bez praktického jednoručního samostřílu značky Gabriel!“ Reklama dále hlásala, že vůkol vládne násilí a zločin, zákon je neúčinný a bezmocný. „Braň se, kup si samostříl značky Gabriel; Gabriel je tvůj strážce, Gabriel ubrání před zlosynem tebe i tvou rodinu.“

Poptávka předčila všechna očekávání, obrat obchodu byl rekordní. Zanedlouho nosil kdejaký bandita jednoruční samostříl značky Gabriel – praktický zvláště při přepadech.

Geralt byl zaklínač, dokázal uskočit před šípem. Jenže zapomněl na bolavé koleno, únik byl o něco pomalejší a listový hrot šípu mu roztrhl ucho. Bolest ho zadržela jen na okamžik. Zbojník nestačil napnout samostříl podruhé a ubránit se sám. První ranou mu Geralt uťal obě ruce, druhou střelce dorazil.

Nestačil si ani otřít krev z ucha a krku, když na se něj vrhl drobný a jako fretka pružný chlapík s nepřirozeně se lesknoucíma očima. Nebezpečně rychle se oháněl zahnutou zerrikánskou saberrou. Bez velké námahy odrazil již dva Geraltovy výpady, ušlechtilá ocel obou čepelí zvonila a jiskřila.

Fretka byl bystrý a všímavý, neušlo mu, že zaklínač pokulhává, ihned ho začínal obcházet a napadat z oslabené strany. Byl neskutečně rychlý, ostří saberry svištělo při secích nebezpečných křížových protiútoků. Geralt se bránil stále obtížněji, stále více kulhal, nucen svým protivníkem zatěžovat bolavou nohu.

Fretka se přikrčil, skočil, provedl klamný manévr následován bleskovou fintou a výpadem. Geralt šikmo paríroval. Bandita se pružně otočil a z obratu přešel do ošklivého spodního výpadu, když… Najednou vyvalil oči, mohutně kýchl a posmrkal si ústa i bradu. Na okamžik se odkryl. Zaklínač ho ťal do krku, až ostří proseklo obratle.

„Ať mi někdo povídá,“ vydechl, dívaje se na dokonávajícího lapku, „že užívání drog není životu nebezpečné.“

Hnal se na něj loupežník s napřaženým morgensternem, ale pár kroků před ním zavrávoral a zaryl se nosem do hlíny. Ze zátylku mu trčel šíp.

„Jdu k tobě, zaklínači!“ volala Milwa. „Drž se!“

Geralt se otočil, ale nebylo se již s kým bít. Milwa zastřelila posledního banditu, který zůstal v dosahu. Ostatní prchali do lesa pronásledováni barevnými rytíři. Několik lapků pronásledoval Rytíř Šachovnice. Zmizeli mezi stromy, avšak z lesa stále doléhal jeho bojechtivý řev.

Jeden z Nilfgaarďanů, který doposud ležel a patrně předstíral mrtvého, náhle vyskočil a vrhl se na útěk. Milwa rychle zvedla a napjala luk. Šíp zasvištěl, utíkající muž klesl se šípem mezi lopatkami.

Lučištnice si povzdechla:

„Skončíme na šibenici.“

„Proč myslíš?“

„Tady je přece císařství. A posledních pár týdnů střílím převážně Nilfgaarďany.“

„Tady je Toussaint, ne Nilfgaard,“ uklidňoval ji Geralt, ohmatávaje si ucho. Když odtáhl ruku, měl ji celou od krve.

„Mor na to! Podívej se, Milwo, co se mi stalo.“

Lučištnice si jeho zranění začala kriticky prohlížet.

„Nic hrozného,“ oznámila mu poťouchle. „Akorát ti ustřelili ucho.“

„To se ti lehko řekne, ale já jsem měl svoje ucho rád. Pomoz mi to ovázat, krev mi teče za límec. Kde je Marigold a Angoulême?“

„Ve srubu s poutníky… Och, k čertu!“

Z mlhy se vynořili tři jezdci s vlajícími plášti na bojových koních. Geralt nečekal až dozní jejich válečný pokřik, popadl Milwu za paži a vlekl ji pod vůz. Ani by ho nenapadlo vyjednávat s někým, kdo se proti němu řítí vyzbrojen čtrnáct stop dlouhým kopím, umožňujícím efektivní dosah deset stop před koňskou hlavu.

„Vylezte ven!“ Podkovy rytířských koní ryly zem okolo vozu. „Odhoďte zbraně a vylezte!“

„Skončíme na šibenici,“ zopakovala Milwa. Mohla mít pravdu.

„Ha, ničemové!“ zahřměl rytíř s černou býčí hlavou na stříbrném štítě. „Na mou čest, budete viset!“

„Na mou čest!“ zazpíval dosud chlapeckým hláskem jeho druh, štíhlý knap s anonymním, jednobarevně blankytným štítem. „Rozsekejme je na místě!“

„Hola, holá! Zadržte!“ přihnal se na bojiště Rytíř šachovnice. Konečně se mu podařilo zvednout poškozené hledí přilbice, z níž se teď ježily bujné vousy.

„Ihned je propusťte!“ volal. „To nejsou lapkové, leč poctiví lidé. Zde tato panna bránila poutníky neohroženě jako muž. A její společník je dobrý rytíř, ručím za něj.“

„Dobrý rytíř?“ zvedl Býčí hlava rovněž hledí a prohlédl si Geralta nepokrytě pochybovačným pohledem. „Není možná!“

„Na mou čest!“ uhodil se Rytíř šachovnice opancéřovanou pěstí do předního plechu. „Je to tak. Tento chrabrý rytíř mi pomohl v nesnázích, když mne přesila těch lotrů strhla na zem. Zove se sir Geralt z Rivie.“

„Erbu?“

„Nesmím vyjevit,“ zahučel zaklínač, „své pravé jméno ani erb. Složil jsem rytířský slib. Nyní jsem bludný Geralt.“

„Ohó!“ zahalekal známý drzý hlas. „Vida, koho to kočka přinesla! Říkala jsem ti, tetka, že zaklínač nám přikluše na pomoc!“

„Byl nejvyšší čas!“ přidal se k Angoulême Marigold nesoucí svou loutnu a nerozlučný tubus. Za ním přicházela skupinka vylekaných poutníků. „Ani o chvilku dříve. Máš cit pro dramatickou situaci, Geralte, měl bys psát divadelní hry!“

Zarazil se. Býčí hlava se sklonil v sedle a v očích se mu zablýsklo:

„Vicehrabě Julián?“

„Baron de Peyrac-Peyran?“

Od lesa přijížděli dva další rytíři. První, v hrncové přilbě ozdobené působivým klenotem bílé labutě s rozepjatými křídly, vedl na provaze dva spoutané zajatce. Druhý rytíř, bludný, leč praktický, už v sedle chystal smyčky a vyhlížel vhodnou větev.

„Ani Slavík,“ zachytila Angoulême zaklínačův pohled, „ani Schirrú. Smůla.“

„Smůla,“ souhlasil Geralt. „Ale zkusíme to napravit. Pane rytíři…“

Leč Býčí hlava, tedy baron de Peyrac-Peyran, mu nevěnoval pozornost. Všímal si pouze Marigolda.

„Na mou čest,“ promlouval nevěřícně. „Nešálí mne zrak? Vicehrabě Julián ve vlastní osobě. Paní kněžna bude mít radost.“

„Kdo je to vicehrabě Julián?“ zajímal se zaklínač.

„Přece já,“ zasykl koutkem úst trubadúr. „Nepleť se do toho, Geralte.“

„Na mou čest, paní Anarietta bude mít radost,“ opakoval baron. „Bereme vás všechny na její hrad Beauclaire. Hlavně bez vytáček, vicehrabě, nechci slyšet žádné výmluvy.“

„Část banditů unikla,“ namítl Geralt ledově klidným tónem. „Navrhuji je nejdřív pochytat. Pak můžeme pouvažovat, co s tak pěkně načatým dnem. Pane barone?“

„Na mou čest, z toho nic nebude,“ řekl s lítostí Býčí hlava. „Stíhání nepřipadá v úvahu. Lapkové uprchli za potok. My za potok nesmíme vstoupit vlastní nohou, ba ani okrajem koňské podkovy. Ta část lesa Myrkwidu je nedotknutelnou svatyní ve smyslu kompaktát, která s druidy uzavřela milostivě nám panující kněžna Anna Henrietta…“

„Ale utekli tam zločinci, hrome!“ skočil mu rozhněvaně do řeči Geralt. „Budou v té nedotknutelné svatyni vraždit! A ty mi tvrdíš, že tomu nesmíme bránit…“

„Dali jsme rytířské slovo!“ vycházelo najevo, že baron by měl mít v erbu spíše beraní než býčí hlavu. „Není dovoleno! Kompaktáta! Ani krok na druidské území!“

„Komu není dovoleno, tomu není dovoleno,“ odsekla Angoulême, přivádějíc za uzdy dva zbojnické koně. „Nech planejch keců, zaklínači. Padáme. Já mám nevyřízený účty se Slavíkem, a ty, mám takovej dojem, sis chtěl podat půlelfa.“

„Jedu s vámi,“ řekla Milwa. „Jenom si najdu nějakého koně.“

„Já také,“ zajíkl se Marigold. „Já také chci jet s vámi.“

„Ó, to tedy ne!“ nesouhlasil Býčí hlava. „Na mou čest, pan vicehrabě pojede s námi na Beauclaire. Paní kněžna by nám neodpustila, kdybychom jej nechali odejít a nepřivedli ho k ní. Vás ostatní nehodlám zdržovat, máte úplnou volnost ve svých úmyslech a záměrech. Jakožto druhy pana vicehraběte by vás milostivá kněžna Anarietta s potěšením přivítala na svém sídle, pokud však odmítáte její pohostinnost…“

„Nic neodmítáme,“ přerušil jej Geralt a šlehl výhružným pohledem po Angoulême, která za baronovými zády předváděla rozličná urážlivá a pohoršující gesta. „Jsme vděčni za nabídnutou pohostinnost. Jakmile dokončíme svůj úkol, bez meškání se přijdeme paní kněžně poklonit a složit jí náležitý hold. Nyní nás však čeká práce. My jsme rovněž dali slovo, dalo by se říci, že rovněž jednáme v duchu jistých kompaktát. Hned poté zamíříme na hrad Beauclaire. Můžete nás čekat.“

„Též proto,“ dodal významně a s důrazem, „abychom se přesvědčili, že tam nedozná žádné újmy ani potupy náš přítel Marigold… Tedy, mor na něj, Julián.“

„Na mou čest!“ zasmál se burácivě baron. „Vicehrabě Julián nemusí mít obavy z žádné újmy ni potupy, ať do mne hrom bací! Opomněl jsem ti sdělit, vicehrabě, že kníže Raimund zesnul před dvěma lety poražen mrtvicí.“

„Haha!“ zvolal nenadále celý rozzářený Marigold. „Tak knížete klepla pepka? To je ale šťastná a radostná novina… Tfuj, tfuj, tfuj! Chtěl jsem říci: smutek a žal, neštěstí a ztráta. Nechť je mu země lehká… Když se nám však poměry změnily, pospěšme na Beauclaire, páni rytíři! Geralte, Milwo, Angoulême, na shledanou na hradě!“

Přebrodili potok a pobídli koně do stínu staletých dubů. Brodili se až po třmeny v hustém kapradí. Milwa bez potíží sledovala stopu prchající bandy. Jeli tak rychle, jak jim terén dovolil: Geralt se obával, že jakmile loupežníci zjistí, že nejsou stíháni, budou se chtít na bezbranných druidech pomstít za krvavou lázeň, kterou jim připravili toussaintští bludní rytíři.

„Co říkáš na Marigolda?“ dala se do řeči Angoulême. „Když nás hanza oblehla v tom srubu, přiznal se, z čeho měl v Toussaintu takovej vítr.“

„Tušil jsem něco takového,“ pokýval hlavou Geralt. „Jen mne nenapadlo, že měl namířeno tak vysoko. Samotná paní kněžna, ho, ho!“

„Je to pěknejch pár let. A knížepán, ten, co natáhl bačkory, prej přísahal, že šumaři vyrve srdce z těla, nechá je upéct a přinutí nevěrnou paničku, aby je snědla na večeři. Marigold má z pekla štěstí, že ten paroháč už nedejchá. My koneckonců taky…“

„To se teprve ukáže.“

„Básník tvrdil, že ta kněžna Anarietta je do něho šíleně zamilovaná.“

„To on říká vždycky o každé…“

„Držte zobáky!“ zarazila je Milwa a sáhla po luku.

Mezi stromy k nim běžel bandita – bez čapky, beze zbraně, bez rozvahy. Utíkal, zakopával, padal, vstával a znovu se dával do běhu. A křičel – tence, pronikavě, bez dechu.

„Co se to děje?“ zeptala se Angoulême překvapeně.

Milwa mlčky napjala luk. Nevystřelila, čekala, až se zbojník přiblíží. Muž se hnal k nim, jako by je vůbec neviděl. Proběhl mezi jejich koňmi. Zblízka viděli jeho zkřivený, jako tvaroh bílý obličej, hrůzou vytřeštěné oči.

„Kýho šlaka?“ podivila se Angoulême.

Milwa se probrala z překvapení, otočila se v sedle a poslala prchajícímu šíp do zad. Lapka zařval a padl do kapradí.

„Před čím tak zdrhal?“

V odpověď se zatřásla země. Až se z dubů začaly sypat žaludy.

„Co je to?“ vydechla Milwa. „Co je to, zaklínači?“

Geralt se podíval, uviděl a zalapal po dechu. Angoulême to také spatřila. A zbledla.

„Do prdele!“

Už to uviděl i Milwin kůň. Poděšeně zařehtal, vzepjal se a hned nato vyhodil zadními. Lučištnice vyletěla ze sedla a přistála na zemi. Splašené zvíře uhánělo do lesa. Zaklínačův kůň je bez váhání následoval. Naneštěstí si zvolil cestu pod nízko se klonící větví dubu, která mu jeho jezdce doslova smetla se hřbetu. Geralt dopadl kousek od Milwy, na pár chvil omráčen otřesem a bolestí v koleně. Angoulême se podařilo nejdéle udržet vzpínajícího se koně, ale nakonec i ona letěla na zem. Její prchající kůň málem porazil vstávající Milwu.

V té chvíli spatřili do všech podrobností to, co se k nim blížilo, a přestali se divit panice zvířat.

Tvor připomínal strom, rozložitý dub – možná to dokonce dub byl, ale neobyčejný dub. Místo aby stál někde v lese anebo na mýtině, aby po něm pobíhaly veverky a ptáci na něm vyváděli mladé, tento dub rázně pochodoval lesem, dupal silnými kořeny a rozháněl se větvemi. Objemný kmen – či snad trup – toho tvora měl přinejmenším půldruhého sáhu v průměru. Černající se v něm dutina očividně též nebyla dutina, nýbrž tlama, protože rytmicky klapala. Znělo to jako práskání domovními dveřmi.

Třebaže se země třásla pod jeho úžasnou tíhou tak, že člověk ztrácel rovnováhu, hnal se tvor necestou nadobyčej rychle a hbitě. Měl k tomu důvod.

Před jejich zraky zamával větvemi, švihl haluzemi a vytáhl z vývratu skrývajícího se tam banditu stejně obratně jako čáp, když loví v trávě schovanou žábu. Mladými větvemi opletený lapka se zoufale, leč bezvýsledně zmítal v koruně a vřískal, jakoby ho na nože brali. Geralt rozeznal mezi listím dva další, stejným způsobem uvězněné bandity a jednoho Nilfgaarďana.

„Utíkejte…“ zasténal, nadarmo se pokoušeje se postavit. Měl pocit, že mu někdo do kolena pravidelnými údery kladiva zatlouká do běla rozžhavený hřeb. „Milwo… Angoulêne… Utíkejte…“

„Nenecháme tě tady!“

Dubotvor je zřejmě uslyšel, poněvadž radostně zadupal kořeny a pospíšil směrem k nim. Angoulême, když se ji nepodařilo zaklínače zvednout, sprostě zaklela. Milwa se třesoucíma rukama snažila vložit šíp na tětivu, jako kdyby to mohlo nějak pomoci.

„Utíkejte!“

Bylo pozdě. Dubotvor se už tyčil nad nimi. Ochromeni strachem, viděli teď zblízka jeho kořist, čtyři ve větvích visící muže. Dva byli naživu, protože chraptivě řvali a kopali nohama. Třetí visel bezvládně, byl patrně v bezvědomí. Tvor se bezpochyby snažil chytat lidi živé, ovšem se čtvrtým lupičem mu to nevyšlo, snad z nepozornosti příliš silně stiskl. Svědčily o tom vypoulené oči, z úst trčící jazyk a krví a zvratky potřísněné vousy.

V následující chvíli viseli všichni tři opleteni haluzemi ve vzduchu a křičeli z plných plic.

„Huš, huš, huš,“ zaslechli zdola od kořenů. „Běž, Stromečku.“

Kráčejícího obra následovala mladičká druidka v bílém šatě s věnečkem kvítí ve vlasech a lehce jej poháněla olistěným proutkem.

„Neubližuj, Stromečku, nemačkej. Jemně. Huš, huš.“

„Nejsme lapkové,“ zasténal shora Geralt, s námahou vyrápleje slova z hrudi sevřené tuhými větvemi. „Požádej ho, aby nás pustil… Jsme nevinní…“

„To říkají všichni,“ zahnala druidka proutkem motýla poletujícího kolem jejího věnečku. „Huš, huš, huš.“

„Pochcala jsem se…“ zakňourala Angoulême. „U všech čertů, pochcala jsem se!“

Milwa jen zachrčela. Hlava jí klesla na prsa. Geralt ohavně zaklel. Bylo to jediné, co mohl udělat. Druidkou poháněný dubotvor se bystře rozběhl lesem. Všichni, kteří se jeho běhu nedobrovolně účastnili, cvakali zuby v rytmu jeho skoků, div si je nevylámali. Zanedlouho vyšli na rozlehlou paseku. Geralt zde spatřil skupinu bílých druidů a druhého dubotvora. Tento mel chudší úlovek: v jeho větvích viseli jen tři bandité, z nichž byl naživu už jen jeden.

„Zločinci, vrazi, lidé nehodní,“ zvolal zespodu jeden z druidů, o hůl se opírající kmet. „Nyní se dobře dívejte, jaký trest stihne v Caed Myrkwid všechny zlosyny a lotry. Dívejte se a zapamatujte si to. Propustíme vás, abyste o tom, co zde spatříte, vyprávěli jiným. Jako varování.“

V samém středu mýtiny se tyčila vysoká hranice z polen a větví. Na ní stála veliká, kůly podepřená klec z pevného proutí. Měla tvar neforemné lidské postavy. Klec byla plná křičících a zmítajících se lidí. Zaklínač zřetelně slyšel ochraptělé žabí skřehotání Slavíka loupežníka, zřetelně viděl sinalou, panickou hrůzou zkřivenou tvář půlelfa Schirrú, přitisknutou k proutěné mříži.

„Druidové!“ zakřičel Geralt, jak mu to jen stísněné plíce dovolily. Jeho hlas musel za každou cenu proniknout řevem uvězněných banditů. „Paní flaminiko! Jsem zaklínač Geralt!“

„Kdo mne volá?“ ozvala se zespodu vysoká, hubená žena. Vlasy barvy šedé oceli jí padaly na ramena, pouze nad čelem je měla staženy vínkem z jmelí.

„Jsem Geralt… Zaklínač… Přítel Emiela Regise…“

„Zopakuj to. Neslyšela jsem.“

„Zaklínáááč! Přítel upííírááááá!“

„Ach tak. Měls to říci hned.“

Na pokyn ocelovovlasé druidky je dubotvor postavil na zem. Nijak zlehka. Upadli a nedokázali se vlastními silami zvednout na nohy. Milwa byla v mdlobách, z nosu jí tekla krev. Geralt k ní s námahou poklekl.

Flaminika k nim přistoupila blíž. Tvář měla velmi hubenou, dalo by se říci vychrtlou. Vyvolávala by nepříjemný dojem pouhou kůží potažené lebky, nebýt vlídných a přívětivých očí barvy pomněnek.

„Asi má polámaná žebra,“ řekla, když si prohlédla zraněnou. „Naši léčitelé jí neprodleně pomohou. Uzdravíme ji. Mrzí mne, co vás postihlo. Avšak jak jsme mohli vědět, kdo jste a proč jste přišli? Nepozvala jsem vás do Caed Myrkwid, nedovolila vám vstoupit do našeho sanktuária. Emiel Regis se za vás, pravda, zaručil, nicméně zaklínač v našem lese… Námezdný zabíječ živých bytostí…“

„Odejdu odtud bez meškání, ctihodná flaminiko,“ ujistil ji Geralt. „Jen co…“

Zarazil se, poněvadž viděl ke hranici s proutěnou klecí přicházet druidy se zapálenými loučemi v rukou.

„Ne!“ zvolal. „Stůjte!“

„Ta klec,“ řekla flaminika, jako by ho neslyšela, „měla původně sloužit jako krmelec pro lesní zvěř. Chystali jsme se ji na zimu naplnit senem, ale když jsme pochytali ty ničemy, připomněla jsem si všechny odporné výmysly a pomluvy, které o nás hloupí lidé roztrušují. Dobrá, řekla jsem si, budete mít vaši Proutěnou babu. Vymysleli jste si ji jako zlou noční můru, já vám ji ukážu…“

„Poruč jim, ať přestanou,“ naléhal zaklínač, zatínaje bezmocně pěsti. „Ať nezapalují… Ctihodná flaminiko, jeden z těch banditů mi může dát důležité informace…“

Žena zkřížila ruce na prsou.

„Ó ne,“ zavrtěla hlavou. „Nesouhlasím. Abys věděl, nevěřím v instituci korunního svědka. Poskytnout viníkovi beztrestnost je nemorální.“

„Stát!“ vykřikl zaklínač. „Nezapalujte oheň! Zasta…“

Flaminika pokynula rukou. Stále za nimi stojící Stromeček Zadupal kořeny a položil zaklínači na rameno větev. Geralt ztěžka žuchl na zadek.

„Založte oheň!“ přikázala flaminika. „Je mi líto, zaklínači, ale nedá se nic dělat. My, druidové, milujeme a chráníme život ve všech jeho podobách a proměnách, ale darovat život nelidskému vrahovi je prostě hloupost. Na takové bezcitné zrůdy platí jedině strach. Dáme jim tedy lekci strachu. S nadějí, že nebudeme muset podobnou lekci nikdy opakovat.“

Klestí mezi břevny okamžitě chytilo, vyšlehly plameny. Ze zvuků vycházejících z nitra Proutěné baby se ježily vlasy na hlavě. Samozřejmě, že to nebylo možné, přesto se Geraltovi zdálo, že v řevu uvězněných lapků a praskání ohně rozeznává křik půlelfa Schirrú.

Měl pravdu, pomyslel si zaklínač, smrt není vždycky stejná.

A potom – po zoufale dlouhé době – vybuchla hranice a Proutěná baba milosrdným ohněm, hučící výhní, v níž nemohlo nic vydržet.

„Tvůj medailon, zaklínači,“ připomenula vedle stojící Angoulême.

„Cože?“ odkašlal si, neboť hrdlo měl sevřené. „Cos říkala?“

„Tvůj stříbrnej medailon s vlkem. Schirrú ho měl u sebe. Teď jsi o něj nadobro přišel, v tom žáru se roztavil.“

„Nedá se nic dělat,“ zopakoval druidčina slova a pohlédl do jejích pomněnkových očí. „Už nejsem zaklínač. Přestal jsem jím být. Na Thaneddu. Ve Věži racka. V Brokilonu. Na mostě přes Jarugu. V jeskyni pod Gorgonou. A tady, v lese Myrkwidu. Ne, nejsem už zaklínač, budu se muset obejít bez zaklínačského medailonu.“

Král bezmezně miloval svou choť, královna z celého srdce milovala jeho. Něco takového muselo zákonitě skončit nešťastně.

Flourens Dellanoy: Bajky a pohádky

Dellanoy Flourens; jazykozpytec a dějepravec: *1432 ve Vicovaro. V letech 1460 – 1475 vrchní archivář a knihovník u císařského dvora. Neúnavný sběratel lidových bájí a pověstí, autor mnoha literárních prací považovaných za pomník dávného jazyka a písemnictví severních regionů Impéria. Mezi jeho nejdůležitější díla patří: „Mýty a legendy národů Severu“, „Bajky a pohádky“, „Překvapení aneb mýtus Starší krve“, „Sága o zaklínači“, „Zaklínač a zaklínačka věčné hledání“. Od r. 1476 profesor na universitě v Castell Graupian, kde †1510.

Effenberg a Talbot: Encyclopaedia Maxima Mundi sv. IV

KAPITOLA OSMÁ

Vítr od moře nadouval plachty. Drobné, leč ostré kapky šlehaly do tváře, na obnažené pokožce svědila sůl. Vítr a déšť čeřil olověné vody Velkého kanálu.

„Prosím, pane, tudy. Loď čeká.“

Dijkstra si povzdechl, měl už po krk cestování po moři, potěšilo ho těch pár chvil, kdy cítil pod nohama stabilní kameny nábřeží a při pomyšlení, že má opět vstoupit na houpavou palubu se mu dělalo nevolno. Než nebylo zbytí: zimní metropole Koviru se zásadně lišila od jiných hlavních měst světa. Cestovatelé připlouvající do Lan Exeteru vystupovali z korábů na kamenná mola jen proto, aby mohli přesednout na jiná plavidla – štíhlé veslice s vysoko zvednutou přídí i zádí. Město bylo vystavěno na vodě, v širokém ústí řeky Tango, namísto ulic mělo kanály a veškerou dopravu obstarávaly lodě a čluny. Nastoupil na jednu z takových lodí a přivítal se s redanským velvyslancem, který ho očekával na palubě. Odrazili od břehu, vesla pravidelně zabírala, loď nabrala rychlost. Velvyslanec mlčel.

Velvyslanec, přemítal Dijkstra. Jak dlouho už vysílá Redanie do Koviru diplomaty? Sto dvacet let? Již sto dvacet let je Kovir a Poviss pro Redanii zahraničím. A přece tomu tak nebývalo vždycky.

Oblasti na severu, kolem zálivu Praxedy, považovala Redanie od dávných dob za své léno. Kovir a Poviss byly, jak se uvádělo v oficiálních dokumentech tretogorského dvora, korunní apanáží. Vládli tam hrabata apanážisté z rodu Troidenidů, neboť odvozovali svůj původ od společného předka, prince Troidena. Dotyčný Troiden byl rodným bratrem redanského krále Radovida I., jenž byl později zván Veliký. Už v mládí byl Troiden nesnesitelným a mimořádně obtížným příbuzným. Vznikly obavy, co se stane, až nevydařený princ dospěje. Král Radovid měl bratříčka rád jako morovou ránu – a nebyl prý v tomto ohledu žádnou výjimkou. Aby se ho zbavil, jmenoval ho hrabětem apanážistou Koviru. Evidentně jej chtěl od sebe vzdálit co nejdál – a dál než do Koviru to věru nešlo.

Hrabě apanážista Troiden zůstal formálně vasalem Redanie, ovšem vasalem netypickým, neboť neměl žádné lenní povinnosti a závazky. Dokonce nemusel skládat ani ceremoniální lenní přísahu, byl zavázán pouze takzvaným slibem neškození. Někteří říkali, že se Radovid prostě slitoval, poněvadž věděl, že kovirská korunní apanáž se nezmůže ani na daně, ani na službu království. Jiní zase tvrdili, že Radovid prostě nechtěl, aby mu hrabě apanážista chodil na oči, hrozil se prý samotné myšlenky, že by se bratříček měl ještě někdy objevit v Tretogoru. Jak to bylo doopravdy, nikdo pořádně nevěděl, ale tak to zůstalo. Dlouhá léta po smrti Radovida I. platil v Redanii nepsaný zákon z časů velikého krále. Za prvé: hrabství Kovir je redanské léno, avšak nemusí platit ani sloužit. Za druhé: kovirská apanáž je državou mrtvé ruky a případné nástupnictví je zcela v pravomoci domu Troidenidů. Za třetí: Tretogor nezasahuje do záležitostí domu Troidenidů. Za čtvrté: příslušníci domu Troidenidů nejsou zváni do Tretogor u při příležitostech oslav státních svátků. Za páté: ani při žádných jiných příležitostech.

O tom, co se na dalekém Severu děje, v podstatě nikdo nevěděl a málokoho to zajímalo. Do Redanie přicházely – zpravidla oklikou přes Kaedwen – zprávy o konfliktech hrabat s menšími severskými vladyky, o válkách a příměřích s Hengforsem, Malleore, Creydenem, Talgarem a jinými zemičkami s těžko zapamatovatelnými názvy. Někdo tam někoho ovládl a anektoval, někdo se s někým spojil dynastickým sňatkem, někdo někoho vojensky rozdrtil a zničil – celkem ale nebylo známo kdo a koho a proč.

Zvěsti o válkách a bojích však přivábily na Sever všemožné námezdníky, žoldnéře, hledače dobrodružství a jiné neklidné povahy. Tací přicházeli ze všech stran světa, dokonce z tak dalekých zemí, jako byla Cintra anebo Rivie. Většinou ale pocházeli z Redanie a Kaedwenu. Z kaedwenské armády tam dokonce dezertovalo několik jednotek kavalerie. Povídalo se, že v čele jedné jízdní korouhve byla proslulá Aideen, odbojná nemanželská dcera kaedwenského panovníka. V Redanii se tou dobou začalo šuškat, že se na dvoře v Ardu Carraigh zrodil úmysl obsadit severní hrabství a odtrhnout je od redanské koruny. Kdosi prý dokonce začal žvanit o nutnosti ozbrojené intervence.

Nicméně Tretogor demonstrativně vyhlásil, že Sever jej nezajímá. Jak prohlásili královští juristé, rozhoduje princip rovnosti – kovirská apanáž nemá žádné povinnosti vůči koruně, tedy koruna není vázána povinností pomáhat Koviru. Tím spíše, že Kovir nikdy o žádnou pomoc nežádal.

Mezitím vyšel Kovir a Poviss z drobných válek silnější a mocnější než kdy předtím, třebaže o tom málokdo věděl. Prozatím jediným signálem rostoucího významu Severu byl stále aktivnější export. O Koviru se po celá desetiletí tradovalo, že jeho jediné bohatství je písek a mořská voda. Žert přestal být žertem ve chvíli, kdy produkce kovirských skláren a šalin v podstatě ovládla světový trh skla a soli.

I když však lidé pili z kovirských sklenic a solili polévku povisskou solí, zůstával v jejich povědomí ten kraj nepředstavitelně vzdálenou, nedostupnou, drsnou a nepřátelskou končinou. V Redanii a Kaedwenu se místo „ke všem čertům“ říkalo „poslat někoho do Povissu“. „Když se vám u mě nelíbí,“ lál mistr vzpurným tovaryšům, „táhněte třebas do Koviru!“. „Nezavádějte tady kovirské manýry!“ káral bakalář rozjívené žactvo. „Mudrovat můžeš v Povissu!“ rozčiloval se starý rolník na syna, kterému se nehodilo rádlo po pradědovi. Zkrátka každému, kdo ohrnoval nos nad odvěkými pořádky, bylo sděleno, že má volnou cestu na Sever.

Jenže ti, kterým bývala tato slova určena, o nich posléze začínali uvažovat a záhy zjistili, že v cestě do Koviru a Povissu jim skutečně nestojí žádné překážky. Na Sever zamířila druhá vlna emigrace. Stejně jako předchozí se rovněž tato skládala z věčných nespokojenců, kteří se odlišovali od svého okolí a chtěli si věci dělat podle svého. Tentokrát to však nebyli jen dobrodruzi bez vlasti a bez domova.

Na Sever se vydali vědci, kteří stáli za svými teoriemi, i když byly všemi označeny za nereálné a bláznivé. Technici a vynálezci, kteří věřili, že navzdory obecnému názoru, lze zkonstruovat převratné nové stroje a zařízení. Čarodějové, pro které nebylo používání magie při stavbě vlnolamů svatokrádeží. Kupci, kteří byli pro zvýšení obchodního obratu ochotni překročit omezené a krátkozraké hranice rizika. Zemědělci a chovatelé, kteří byli přesvědčeni, že jsou schopni vypěstovat zemědělské plodiny a chovná zvířata, kterým budou vyhovovat i krajně nepříznivé klimatické podmínky.

Na Sever se vydali také prospektoři a horníci, pro něž byla divokost pustých hor Koviru jasným signálem, že když je na povrchu taková bída, pod povrchem se musí skrývat bohatství. Příroda má totiž ráda rovnováhu.

Pod povrchem bylo skutečně bohatství.

Uplynulo čtvrt století – a Kovir těžil tolik nerostných surovin jako Redanie, Kaedwen a Aedirn dohromady. V těžbě a zpracování železné rudy jej předčil pouze Mahakam. Avšak i do Mahakamu se z Koviru dovážely některé vzácné kovy k výrobě slitin. Na Kovir a Poviss připadala třetina světové těžby rud stříbra, niklu, olova, cínu a zinku, polovina těžby měděné rudy a ryzí mědi, tři čtvrtiny těžby rud manganu, chrómu a titanu a rovněž kovů vyskytujících se pouze v ryzí podobě: platiny, kryobelitu a dwimeritu.

A osmdesát procent světové těžby zlata.

Za zlato si Kovir kupoval všechno, co se na Severu nevyskytovalo a nerostlo. A to, co se tam nevyrábělo. Ne proto, že by to tamní řemeslníci nedokázali nebo neuměli, prostě se jim to někdy nevyplácelo. Vždyť vnuk tovaryše, který přišel na Sever s prázdnou kapsou, dnes vydělával čtyřikrát více než řemeslník v Redanii či Temerii.

Kovir obchodoval a chtěl obchodovat s celým světem. Nemohl.

Králem Redanie se stal Radovid III., který po svém pradědovi Radovidovi Velikém zdědil jméno – a také chytrost a hamižnost. Tento mocnář, jemuž pochlebovači a lichometníci udělili přídomek Smělý, kterého však všichni nazývali Zrzavý, si všiml toho, čemu nikdo před ním nevěnoval anebo nechtěl věnovat pozornost. Proč z rozsáhlých obchodů, které Kovir vede, nemá královská pokladnice ani děravý groš? Vždyť Kovir je přece politicky bezvýznamné hrabství, léno, drobný kamínek v redanské koruně. Je čas, aby vasal začal sloužit suverénovi! Brzy se naskytla vhodná příležitost: Redanie se dostala do pohraničního konfliktu s Aedirnem – jako obvykle šlo o dolinu Pontaru. Radovid III. se rozhodl zasáhnout vojensky a jal se činit nezbytné přípravy. Vypsal zvláštní daň pro válečné účely nazvanou „Pontarský desátek“. Měli ho zaplatit všichni poddaní a vasalové. Všichni bez výjimky, včetně kovirské apanáže. Zrzek si spokojeně mnul ruce: desetina obchodního obratu Koviru a Povissu, to už něco znamenalo!

Do Pontu Vanis, který považovali za nevelký hrádek obehnaný kolovou hradbou, se vypravili redanští poslové. Po návratu oznámili svému vladaři šokující noviny.

Především Pont Vanis není žádný zapadlý hrádek, nýbrž ohromné a lidnaté město, letní metropole kovirského království, jehož monarcha, král Gedovius, posílá králi Radovidovi následující poselství:

Království Koviru a Povissu není ničím vazalem. Požadavky a nároky Tretogoru jsou neopodstatněné a opírají se o mrtvou literu zákona, jenž nikdy nevstoupil v platnost. Panovníci Redanie nebyli nikdy v historii suverény kovirských vládců, neboť vládci Koviru – jak je možno ověřit si v análech – Redanii nikdy neplatili tribut, nikdy neplnili vojenské povinnosti a co je nejdůležitější – nikdy nebyli zváni do Tretogoru při příležitostech oslav státních svátků. Ani při žádných jiných příležitostech.

V poselství se dále uvádělo, že Gedovius, král Koviru, nemůže uznat krále Radovida za seniora a suveréna, tím méně mu platit berně. Totéž platí pro všechny kovirské poddané, many a vasaly. Jednou větou: nechť si Tretogor hledí svého a nestrká nos do Koviru – nezávislého království.

V Zrzkovi se probudil hněv. Nezávislé království? Zahraničí? Dobrá. Budeme s Kovirem jednat jako s nepřátelskou cizí zemí.

Zrzek přesvědčil Kaedwen a Temerii, aby po vzoru Redanie zavedly vůči Koviru přísná odvetná opatření: retorsní cla a skladovací povinnost. Na jih směřující kovirský kupec musel, chtě nechtě, veškeré své zboží vyložit v některém redanském městě a nabídnout je na prodej – nebo se vrátit domů. Totéž potkalo obchodníka z dalekého Jihu, který se vypravil do Koviru.

Za zboží, které kovirští obchodníci převáželi podél pobřeží bez toho, aby přistávali v redanských či temerských přístavech, požadovala Redanie vyděračská cla. Kovirské lodě, to, se rozumí, platit nechtěly – platily jen ty, kterým se nepovedlo utéci. Na moři začala hra na kočku a na myš, při níž muselo záhy dojít k incidentu. Redanská hlídková loď se pokusila zadržet kovirskou obchodní koggu, objevila se dvě kovirská válečná plavidla a hlídková loď šla ke dnu s celou posádkou.

To byla poslední kapka. Král Radovid Smělý se rozhodl dát neposlušnému vasalovi za vyučenou. Čtyřtisícové redanské vojsko překročilo řeku Braa a současně vtrhl do Caingornu silný expediční sbor z Kaedwenu.

Po týdnu se necelé dvě tisícovky prchajících Redanů přepravovaly přes Braa opačným směrem a ubohé zbytky kaedwenského sboru ustupovaly domů pustými průsmyky Poštolčích hor. Stálou armádu Koviru totiž tvořilo pětadvacet tisíc v bojích zakalených profesionálů, kondotiérů ze všech národů a zemí světa, leč neochvějně věrných kovirské koruně za mimořádně štědrý žold a smluvně zaručenou penzi. Byli ochotni jít do jakéhokoli nebezpečí za vysoké prémie vyplácené za každou vyhranou bitvu. Ty bohaté vojáky vedli do boje zkušení, schopní – a nyní velmi bohatí – velitelé, které králové Radovid i Benda Kaedwenský moc dobře znali. Byli to důstojníci, kteří donedávna sloužili v jejich vlastních armádách, avšak nečekaně požádali o odchod do výslužby a odcestovali za hranice.

Zrzek nebyl žádný hlupák, dokázal se učit ze svých chyb. Zkrotil bojechtivé vojevůdce domáhající se odvetného tažení, utišil kupce žádající zavedení totální námořní i pozemní blokády, uchlácholil Bendu z Kaedwenu, jenž se chtěl pomstít za zničení své elitní jednotky. Následně inicioval mírové rozhovory. Neodradila ho ani pohana, kterou musel spolknout: Kovir souhlasil s rokováním, ovšem pouze na vlastním území, v Lan Exeteru. Koza musela pod nůž.

Pluli tehdy do Lan Exeteru jako prosebníci, přemítal Dijkstra a choulil se do teplého pláště. Jako ponížení, pokorní žebráci. Stejně jako já dneska.

Redanská eskadra vplula do zálivu Praxedy a přiblížila se ke kovirskému pobřeží. Z paluby vlajkové lodi Alata Radovid Redanský, Benda z Kaedwenu a hierarcha Novigradu, který je doprovázel jakožto prostředník, užasle zírali na vlnolamy vybíhající daleko do moře a na mohutné zdi a věže pevnosti střežící přístup do přístavu Pontu Vanis. Plujíce dál k severu, k ústí řeky Tango, míjeli návštěvníci přístav za přístavem, rejdu za rejdou, loděnici za loděnicí, dok za dokem. Viděli lesy lodních stožárů a ráhen se skasanými plachtami. Ukázalo se, že Kovir měl již připraveno účinné remedium na všechny blokády, retorse a sankce: byl připraven vládnout oceánům.

Alata vplula do ústí Tanga a spustila kotvy. Krále však k jejich údivu čekala další cesta po vodě. Město Lan Exeter nemělo ulice, nýbrž kanály a průplavy. Hlavní dopravní tepnou metropole byl Velký kanál vedoucí z přístavu rovnou ke královskému paláci. Galéra, na kterou vznešení hosté přestoupili, byla ozdobena šarlatovými a zlatými girlandami a erby, na nichž překvapení cestující rozeznali jak redanského orla, tak kaedwenského jednorožce.

Při plavbě Velkým kanálem se králové a jejich doprovod zvědavě rozhlíželi, avšak zachovávali mlčení. Spíše se však dalo říci, že ztratili řeč. Mýlili se, když soudili, že je není možno ohromit okázalými projevy bohatství a přepychu. Minuli velkolepou budovu Admirality a neméně působivé sídlo obchodní gildy, proplouvali podél lidmi zaplněných promenád, podél pompézních šlechtických paláců i honosných domů zámožných kupců a rejdařů. Na hladině kanálu se odrážela jejich bohatě zdobená, leč nezvykle úzká průčelí. V Lan Exeteru se totiž platila daň z nemovitosti podle čelní zdi domu – čím byla širší, tím vyšší byl poplatek.

Jediná stavba s marnotratně širokým průčelím byla skvělá zimní residence kovirského monarchy, palác Ensenada. Na schodech vedoucích z paláce na břeh kanálu již čekal uvítací komitét v čele s královským párem: panovníkem Koviru Gedoviem a jeho chotí Gemmou. Jejich Veličenstva přivítala hosty zdvořile, uctivě – a překvapivě. „Drahý strýče,“ oslovil Gedovius Radovida. „Milý dědečku,“ usmála se na Bendu Gemma. Gedovius byl pochopitelně Troidenida, kdežto Gemma, jak vyšlo najevo, pocházela z rodu buřičky Aideen, v jejichž žilách proudila krev králů z Ardu Carraigh.

Doložené příbuzenství spravilo všem náladu a vzbudilo vzájemné sympatie, ovšem při jednáních nepomohlo ani v nejmenším. To, k čemu došlo, se ovšem stěží dalo nazvat jednáním. „Děti“ řekly stručně a jasně, co požadují, „strýčkové“ poslechli. A podepsali dokument, jenž byl později označen jako „První traktát exeterský“. Aby byl odlišen od traktátů následujících. Tento traktát byl též nazýván podle prvních slov své preambule Mare Libertum Apertum.

Moře je svobodné a otevřené. Obchod je volný. Zisk je svatý. Miluj obchod a výdělek bližního svého jako svůj vlastní. Omezování a ztěžování obchodu je trestuhodným porušováním mezinárodního práva. A Kovir není ničím vasalem, je samostatným a nezávislým královstvím. A neutrálním.

Nezdálo se, že by Gedovius a Gemma chtěli učinit sebemenší ústupek, byť jen ze zdvořilosti, aby zachovali Radovidovi a Bendovi důstojnost. Přesto jej učinili. Dovolili, aby Radovid III. – doživotně – užíval v oficiálních dokumentech titul krále Koviru a Povissu a Benda – doživotně – titul krále Caingornu a Malleore.

Pochopitelně s výhradou de non preiudicando.

Gedovius a Gemma společně panovali dvacet pět let, jejich synem Gerardem vyhasla přímá linie Troidenidů. Na kovirský trůn usedl Esteril Thyssen, zakladatel domu Thyssenidů.

Po nějakém čase byli kovirští králové svázáni příbuzenskými pouty snad se všemi dynastiemi světa. Thyssenidé, stejně jako jejich předchůdci, důsledně dodržovali exeterské traktáty. Nikdy se nevměšovali do záležitostí sousedů. Nikdy si nenárokovali cizí dědictví – třebaže nejednou zvraty dějin nabízely možnost, kdy se kovirský princ mohl považovat za právoplatného nástupce trůnu Redanie, Aedirnu, Kaedwenu, Cidaris či dokonce Verdenu anebo Rivie. Mocný Kovir se nikdy nepokoušel o teritoriální výboje, nikdy neposílal svoje balistami vyzbrojené válečné koráby k cizím břehům, nikdy si nepřisvojoval titul „vládce moří“, vždy mu stačilo Mare Liberum Apertum, svobodné a otevřené moře pro obchod a zisk. Mocný Kovir zůstával za všech okolností neutrální.

Dijkstra zvedl bobří límec pláště, aby si chránil šíji a zátylek před větrem a pichlavými, ledovými kapkami deště. Vytržen z rozmýšlení, rozhlédl se kolem. Voda ve Velkém kanále měla černou barvu. V mrholení a mlze vypadala dokonce i chlouba Lan Exeteru, budova Admirality, jako prachobyčejná kasárna. Kupecké domy ztratily svou výstavnost a jejich průčelí se zdála být ještě užší než obvykle. Možná jsou užší, k čertu, napadlo Dijkstru, jestli král Esterad zvýšil daň, mazaní kupčíci nechali přestavět svá obydlí.

„Už dlouho tady trvá tohle ohavné počasí, excelence?“ zeptal se jen proto, aby přerušil otravné ticho.

„Od poloviny září, hrabě,“ odvětil velvyslanec. „Zima přijde brzy, v Talgaru už napadl sníh.“

„Myslel jsem si,“ poznamenal Dijkstra, „že v Talgaru sníh nikdy netaje.“

Ambasador se na něj podíval, aby se přesvědčil, že to byl žert, nikoli nevědomost.

„V Talgaru,“ komentoval posléze, „začíná zima v září a trvá do května. Zbytek roku je jaro a podzim. Pravda, mají tam i léto… Obvykle připadá na první úterý v srpnu. A trvá do středečního rána.“

Dijkstra se nezasmál.

„Ale ani v Talgaru,“ zvážněl velvyslanec, „není sníh na začátku října běžným jevem.“

Jako většina redanské aristokracie nesnášel ambasador Dijkstrovu osobu. To, že mu musel být podřízen, považoval za svou pohanu, a skutečnost, že regentská rada pověřila jednáním s Kovirem právě arcišpióna, za neodpustitelnou degradaci své funkce. Příčilo se mu, že jemu, de Ruyterovi z hlavní větve de Ruyterů, hrabat v deváté generaci, byl postaven na roven ten kmán a křupan. Ovšem jakožto diplomat dokázal mistrovsky skrývat své znechucení.

Vesla se pravidelně zdvíhala a klesala, člun rychle klouzal kanálem. Právě minuli malý, ale nadmíru elegantní Palác umění a kultury.

„Plujeme do Ensenady?“

„Ano, hrabě,“ přikývl ambasador. „Ministr zahraničních věcí výslovně požádal, ať ho navštívíš neprodleně po svém příjezdu. Večer pro tebe pošlu loď, chci tě pozvat na slavnostní večeři…“

„Omluv mne, excelence,“ přerušil jej rychle Dijkstra. „Přemíra povinností mi nedovolí využít tvé laskavé nabídky. Musím vyřídit spoustu důležitých a neodkladných záležitostí a času nemám nazbyt. Povečeříme spolu někdy jindy, v klidnějších a šťastnějších časech.“

Velvyslanec se hluboce uklonil a úlevou si oddychl.

*

Do Ensenady byl Dijkstra pochopitelně uveden zadními dveřmi. Měl z toho upřímnou radost. K hlavní bráně zimní residence kovirských monarchů, pod nádherný, štíhlými sloupy nesený portál, vedlo rovnou od Velkého kanálu imposantní, ale příšerně dlouhé schodiště z bílého mramoru. Schody, kterými stoupal k jednomu z četných zadních vchodů, byly pochopitelně mnohem méně efektní, zato neskonale pohodlnější. Přesto se při zdolávání jejich stupňů Dijkstra kousal do rtů a tiše láteřil, aby ho neslyšel jeho doprovod: gardisté, lokajové a majordomus.

V rozlehlé budově čekaly další schody a další výstup. Dijkstra znovu polohlasně klel. Chladno, vlhko a nepohodlná poloha ve člunu způsobily, že se zlomený a magicky vyléčený kotník začal opět úpomínat neodbytnou, tupou bolestí. A zlou vzpomínkou. Dijkstra zaskřípal zuby. Věděl, že zaklínači, který způsobil jeho utrpení, byly na Thaneddu rovněž zpřeráženy kosti. Věřil, že zaklínače bolí stejně jako jeho, a přál mu z duše, aby jeho bolest byla co nejdelší a nejkrutější.

Venku se už smrákalo, chodby Ensenady byly temné. Nicméně alespoň cestu, kterou šel Dijkstra s mlčícím majordomem osvětloval řídký špalír sluhů se svícny. Přede dveřmi komnaty, kam ho nakonec majordomus dovedl, stáli v pozoru gardisté s partyzánami. Také lokajů se svícny zde podstatně přibylo. Dijkstra se podivil tomu, s jakou pompou je vítán.

Údiv ho opustil, sotva vešel do komnaty. Hluboce se poklonil.

„Vítej u nás, Dijkstro,“ promluvil Esterad Thyssen, svrchovaný vladař Koviru, Povissu, Naroku, Velhadu a Talgaru. „Pojď blíž, nestůj u dveří. Nedělej si starosti s etiketou, tohle je neoficiální audience.“

„Nejjasnější paní.“

Esteradova manželka královna Zuleyka odpověděla roztržitým kývnutím na Dijkstrův uctivý pozdrav, ani na chvilku nepřestávajíc háčkovat.

Kromě královského páru nebyla v komnatě živá duše.

„Přesně tak,“ všiml si Esterad vyzvědačova pohledu. „Promluvíme si mezi čtyřma, pardon, mezi šesti očima. Považuji to za nejrozumnější řešení.“

Dijkstra se posadil na nabídnutou židli naproti Esteradovi. Král měl na hlavě aksamitové chapeau, hodící se k jeho karmazínovému, hermelínem podšitému plášti. Jako všichni muži z rodu Thyssenidů byl vysoký, urostlý a mužně hezký. Za všech okolností vypadal křepce a zdravě jako námořník, který se právě vrátil z plavby – málem z něj bylo cítit mořskou vodu a studený vítr. A jako u všech Thyssenidů bylo i u krále obtížné odhadnout jeho věk. Při pohledu na vlasy, ruce a pleť– místa neklamně prozrazující stáří – by mu sotvakdo hádal více než pětačtyřicet let. Dijkstra samozřejmě dobře věděl, že králi bylo šestapadesát.

„Jen se na něj podívej, Zuleyko,“ sklonil se Esterad k manželce. „Kdybys ho neznala, uvěřila bys, že je to špehýř?“

Královna Zuleyka byla nevysoká, dosti při těle a sympaticky nehezká. Oblékala se způsobem typickým pro mnohé ženy jejího typu, pro něž je móda pouze prázdný pojem. Nosila šaty pytlovitého střihu v odstínech šedé barvy. Vlasy schovávala pod čepcem, který zřejmě zdědila po své babičce. Nenosila šperky, neužívala líčidla.

„Dobrá Kniha nás učí,“ promluvila tichým, příjemným hlasem, „že máme být zdrženliví v posuzování svých bližních. Neboť i my budeme jednou souzeni. A zaručeně nikoli dle našeho vzhledu.“

Esterad Thyssen spočinul na ženě teplým pohledem. Nebylo žádným tajemstvím, že ji neskonale miloval. Láskou, která za dvacet devět let manželství nejenže neuhasla, naopak planula stále jasněji. Esterad Zuleyku nikdy nepodvedl. Dijkstra se zdráhal uvěřit něčemu tak nepravděpodobnému a sám se třikrát pokusil nastrčit králi své nejvnadnější agentky, vyložené kandidátky na královské favoritky a pro rozvědku dokonalé zdroje informací. Takřka je Esteradovi položil až do postele – a nic z toho nebylo.

„Nerad chodím okolo horké kaše,“ začal vladař, „proto ti prozradím, Dijkstro, proč jsem se rozhodl si s tebou osobně promluvit. Důvodů je několik. Za prvé: vím, že podplácení patří do tvé standardní výbavy. V podstatě jsem si jist poctivostí svých úředníků, ale proč bych je mel vystavovat pokušení. Jaký úplatek jsi chtěl nabídnout mému ministrovi zahraničí?“

„Tisíc novigradských korun,“ odpověděl špión a ani nemrkl. „Kdyby dělal drahoty, zvýšil bych sumu na patnáct set.“

„Za to tě mám rád,“ prohlásil Esterad Thyssen. „Jsi hrozný padouch. Připomínáš mi moje mládí, dívám se na tebe a vidím sebe ve tvém věku.“

Dijkstra poděkoval kývnutím hlavou. Byl o pouhých osm let mladší než král a byl přesvědčen, že Esterad o tom dobře ví.

„Hrozný padouch,“ zopakoval král. „Ale slušný a čestný padouch. To je v těchto mizerných časech vzácnost.“

Dijkstra se opět uklonil.

„Abys věděl,“ pokračoval Esterad. „V každé zemi lze najít zaslepené fanatiky usilující o dobro lidstva. Jsou své myšlence tak oddáni, že jsou pro ni ochotni učinit cokoliv. Třebas páchat ty nejhorší zločiny, protože podle nich účel světí prostředky a ospravedlňuje jejich jednání. Oni nevraždí, oni zavádějí pořádek. Oni nevydírají a nemučí, oni chrání zájem státu a společnosti. Život jednotlivce, pokud jednotlivec narušuje dogmata jimi zavedených pravidel, nestojí pro takové lidi ani za pokrčení rameny. To, že společnost, které údajně slouží, se skládá právě z jednotlivců, nechtějí tito lidé vzít na vědomí. Disponují takzvaným širokým rozhledem – což je nejspolehlivější způsob, jak nevidět ostatní lidi.“

„Nicodemus de Boot,“ nevydržel Dijkstra.

„Blízko, ale ne přesně,“ zablýskl kovirský panovník v úsměvu dokonalým chrupem. „Tohle napsal Vysogota z Corvia, ne tak známý, leč neméně dobrý etik a filosof. Přečti si ho, doporučuji. Snad ještě někde u vás najdeš některou z jeho knih, snad jste všechny nespálili. Ale k věci, k věci. Ty, Dijkstro, také beze všech skrupulí využíváš korupce, intrik, vydírání a násilí. Nemrkneš okem, když dáš někoho popravit anebo úkladně zavraždit. To, že všechno děláš pro svou vlast, jíž věrně sloužíš, tě v mých očích neospravedlňuje a už vůbec ti to nezajistí mou náklonnost. Jistě to víš?“

Vyzvědač přikývl na znamení, že ví.

„Ty však,“ pokračoval Esterad, „jsi, abych tak řekl, charakterní padouch. Proto tě mám rád a vážím si tě, proto jsem tě přijal na soukromé audienci. Protože ty, Dijkstro, i když jsi měl tisíce příležitostí, jsi nikdy v životě neudělal nic pro svůj osobní prospěch, nikdy jsi neukradl ani groš ze státní pokladnice. Ani zlámanou grešli. Zuleyko, podívej se! Začervenal se, nebo se mi to jen zdálo?“

Královna zvedla hlavu od svého háčkování..

„Po barvě a vzhledu poznáš pravost,“ zacitovala z Dobré Knihy, třebaže musela vidět stejně dobře jako její manžel, že se na špehově obličeji neobjevil ani náznak ruměnce.

„Dobrá,“ řekl Esterad. „Přejděme k vážným věcem. On přeplul moře z vlastenecké povinnosti, Zuleyko. Redanie, jeho otčina, je v ohrožení. Po tragické smrti krále Vizimira tam panuje chaos. Stát řídí smečka urozených hňupů, kteří si říkají regentská rada a kteří pro svou zemi nehnou prstem. Tváří v tvář nebezpečí vezmou do zaječích anebo se budou jako psi lísat k holínkám nilfgaardského císaře. Pohrdají Dijkstrou, poněvadž je to špicl, kat a parvenu. Jenže Dijkstra přeplul moře, aby zachránil Redanii. Dijkstra dal najevo, komu na Redanii skutečně záleží.“

Esterad Thyssen se odmlčel, nabral dech a upravil si na hlavě hranostajové chapeau, které mu sklouzlo hluboko do čela.

„Nu, Dijkstro,“ oslovil hosta, „co sužuje tvé království? Kromě nedostatku peněz, to se rozumí?“

„Kromě nedostatku peněz,“ zachoval špión kamennou tvář, „děkuji za optání, všichni jsou zdrávi.“

„Aha,“ zakýval král hlavou, že mu chapeau sklouzlo až na oči a musel si je opět upravit. „Chápu. Chápu a sdílím tvůj názor. Když jsou peníze, je možno koupit lék na každé soužení. Háček je v tom, že vy peníze nemáte. Jinak bys tady nebyl. Uvažuji správně?“

„Nedokázal bych to vystihnout lépe.“

„Jen tak pro zajímavost… Kolik peněz potřebujete?“

„Nemnoho. Milión bezantů.“

„Nemnoho?“ chytil Esterad Thyssen oběma rukama svou pokrývku hlavy. „To má být nemnoho? Aj, vaj!“

„Pro tvé královské Veličenstvo,“ zamumlal špeh, „je přece taková suma maličkost.“

„Maličkost?“ pustily královské ruce chapeau a zvedly se ke stropu. „Aj, vaj! Milión bezantů je maličkost, slyšelas to, Zuleyko? Jestlipak víš, Dijkstro, že mít milión a nemít milión, to jsou dohromady dva milióny? Chápu a rozumím, že ty a Filippa Eilhart horečně a překotně budujete koncepci obrany před Nilfgaardem, ale jak si to představujete: chcete celý Nilfgaard koupit, či co?“

Dijkstra neodpovídal. Královna vytrvale háčkovala. Esterad chvíli předstíral, že obdivuje nahaté nymfy na stropní fresce.

„Pojď za mnou,“ pokynul náhle Redanovi.

Přešli k ohromnému obrazu představujícímu krále Gedovia, an sedí na sivém koni a ukazuje žezlem shromážděnému vojsku něco, co se už nevešlo na plátno – bezpochyby správný směr. Esterad vytáhl z kapsy krátkou, pozlacenou, kouzelnou hůlku, dotkl se jí rámu obrazu a zašeptal zaklínadlo. Gedovius blahé paměti zmizel, objevila se plastická mapa známého světa. Král se hůlkou dotkl stříbrného knoflíku v jejím rohu a magicky změnil měřítko. Omezil její rozsah na povodí Jarugy a přilehlé oblasti.

„Modrý je Nilfgaard,“ vysvětlil. „Červená jsou Čtyři království… Respektive to, co z nich zbylo… Kam to okouníš? Sem se dívej!“

Dijkstra odtrhl pohled od jiných obrazů, vesměs maritimních scén. Přemítal právě, který z nich maskuje jinou proslulou mapu Esterada Thyssena – tu, jež zobrazuje vojenskou a obchodní špionáž jeho království, kompletní síť podplacených i vydíraných informátorů, konfidentů, diversantů, nájemných zabijáků, „spících“ agentů i residentů. Věděl, že taková mapa existuje a dávno se k ní snažil nalézt přístup.

„Červená je vaše koalice,“ zopakoval Esterad Thyssen. „Vypadá to špatně, co?“

Špatně, přiznal v duchu Dijkstra. Poslední dobou často studoval strategické mapy, avšak nyní, na Esteradově plastické mapě, se mu situace jevila ještě kritičtější. Modré body se slily do podoby strašlivých dračích čelistí, hrozících stisknout a rozdrtit ustupující puntíky červené.

Král se rozhlédl po něčem, co by mu mohlo posloužit jako ukazovátko. Z nejbližší panoplie vytáhl ozdobný mečík.

„Nilfgaard,“ začal s výkladem a ukazoval hrotem mečíku na mapu, „zaútočil na Lyrii a Aedirn, jako casus belli mu posloužil přepad hraniční pevnosti Glewitzigenu. Nemám zájem zjišťovat, kdo ve skutečnosti napadl Glewitzigen a v jakém přestrojení. Nezajímá mne, o kolik dní anebo jen hodin předběhla Emhyrova akce podobný krok ze strany Aedirnu a Temerie. To přenechám historikům. Mnohem více mne zajímá to, co se děje dnes a co se stane zítra. Nyní stojí Nilfgaard v Aedirnu a je chráněn nárazníkovým pásmem elfského dominia v Dol Blathanna, oddělujícím část severního Aedirnu, kterou Henselt z Kaedwenu sebral Emhyrovi před nosem, aby ji sám okupoval.“

Dijkstra mlčel.

„Morální zhodnocení Henseltova činu přenechám rovněž historikům,“ pokračoval Esterad. „Ovšem stačí mi jediný pohled na mapu, abych viděl, že anexí Severní Marky zahradil Henselt Emhyrovi cestu do údolí Pontaru. V této chvíli kryje týl Temerii i Redanii. Měli byste mu poděkovat.“

„Poděkoval jsem mu,“ zamručel Dijkstra. „Ale potichu. Od pádu Aedirnu hostíme v Tretogoru krále Demawenda. Ten se ohledně morálního zhodnocení Henseltova činu už vyjádřil – výstižnými a pádnými slovy.“

„To si dovedu představit,“ přikývl kovirský král. „Teď se podívejme dál na jih, za Jarugu. Během postupu z Dol Angra si Emhyr chránil levé křídlo, když uzavřel separátní mír s Foltestem Temerským. Nicméně bezprostředně po skončení bojů v Aedirnu císař bez zábran pakt porušil a udeřil na Brugge a Sodden. Svým zbabělým jednáním získal Foltest pouhé dva týdny klidu. Přesněji šestnáct dní. A dnes máme dvacátého šestého října.“

„Máme.“

„Situace dne dvacátého šestého října je následovná: Sodden obsazen, Brugge obsazeno. Tvrze Razwan a Mayenna padly. Temerská armáda byla poražena v bitvě u Mariboru a zatlačena k severu. Maribor je obležen. Dnes ráno se ještě držel, ale už je večer, Dijkstro.“

„Maribor se ubrání. Nilfgaarďané ho nedokázali ani neprodyšně obklíčit.“

„To je pravda. Pronikli příliš hluboko na cizí území, protáhli zásobovací linie, jsou nedostatečně chráněni na křídlech. Než přijde zima budou nuceni přerušit obležení, ustoupit k Jaruze a zkrátit frontu. A co bude na jaře, Dijkstro? Když tráva vykoukne zpod sněhu? Přistup blíž a podívej se na mapu.“

Dijkstra se díval.

„Dávej pozor,“ řekl král. „Povím ti, co na jaře udělá Emhyr var Emreis.“

*

„Na jaře bude zahájena ofensiva v nevídaném měřítku,“ hlásila Carthia van Canten, upravujíc si před zrcadlem zlaté kadeře. „Ach, vím, že tahle informace není nijak převratná, u každé venkovské studny ženské klevetí o jarní ofensivě.“

Assire var Anahid byla dnes neobvykle podrážděná a netrpělivá, zdržela se však otázky, proč má, u všech všudy, poslouchat tak banální informace. Znala Cantarellu. Pokud začala Cantarella o něčem hovořit, měla pro to vždy dobrý důvod. A její závěry bývaly přesné.

„Já vím přece jen o trochu více než vesnické drbny,“ pokračovala Cantarella. „Vattier mi řekl všechno, o čem se jednalo na poradě u císaře. Přinesl si ke mně dokonce složku s mapami, prohlédla jsem si je, když usnul… Mám mluvit dále?“

„Samozřejmě,“ přimhouřila oči Assire. „Mluv, má drahá.“

„Cílem ofensivy je pochopitelně Temerie, břeh řeky Pontaru, linie Novigrad – Wyzima – Ellander. Hlavní úder povede armádní uskupení ‚Střed‘ pod velením Menno Coehoorna. Po křídle bude postupovat armádní sbor ‚Východ‘, který zaútočí z Aedirnu na Kaedwen a dolinu Pontaru…“

„Na Kaedwen?“ zvedla obočí Assire. „Takže je konec vratkému spojenectví, uzavřenému při dělení kořisti?“

„Kaedwen ohrožuje naše pravé křídlo,“ ohrnula Carthia van Canten půvabně vykrojené rty. Její panenkovská tvářička tvořila neuvěřitelný kontrast ke strategickým úvahám, jež pronášela. „Úder má preventivní charakter. Vyčleněné jednotky armádního sboru ‚Východ‘ mají na sebe poutat vojsko krále Henselta a zabránit mu v případné pomoci Temerii.“

„Na západě,“ pokračovala zlatovláska, „udeří speciální operační skupina ‚Verden‘ s cílem ovládnout Cidaris a uzavřít blokádu Novigradu, Gors Velenu a Wyzimy. Generální štáb počítá s dlouhodobým obléháním těchto tří měst.“

„Nezmínila ses, kdo povede ta dvě další vojska.“

„Armádní sbor ‚Východ‘ povede Ardal aep Dahy,“ pousmála se Cantarella, „a ‚Verden‘ Joachim de Wett,“

Assire překvapeně zamžikala.

„Zajímavé,“ podotkla. „Dvě knížata, uražená, že jejich dcerky Emhyr vyloučil ze svých manželských plánů. Náš panovník je buď neskutečně naivní, anebo velice prohnaný.“

„Pokud Emhyr něco ví o knížecím spiknutí,“ oznámila Carthia, „tak ne od Vattiera. Ten mu o ničem neřekl.“

„Pokračuj.“

„Nikdy dříve se neuskutečnila vojenská operace takového rozsahu. Zúčastní se jí včetně frontových jednotek, záloh, pomocných a týlových oddílů, asi tři sta tisíc lidí. A elfů, to se rozumí.“

„Datum zahájení?“

„Dosud neustanoveno. Klíčovým problémem zůstává zásobování. To závisí na sjízdnosti cest. Nikdo není takhle dopředu schopen předpovědět, kdy skončí zima.“

„O čem ještě mluvil Vattier?“

„Stěžoval si, chudáček,“ blýskla rozveseleně zoubky Cantarella. „Císař ho přede svědky pohanil a zesměšnil. Důvodem bylo opět záhadné zmizení Stefana Skellena a jeho skupiny. Emhyr nařkl Vattiera veřejně z neschopnosti, prohlásil o něm, že je šéfem služby, která je udivena, když někdo tajuplně zmizí, zatímco má přímo v popisu práce starat o to, aby lidé beze stopy mizeli. Emhyr na to téma dokonce složil nějaký sarkastický epigram, Vattier mi ho ale nedokázal přesně zopakovat. Pak se císař žertem Vattiera zeptal, zda u nás nepůsobí ještě nějaká jiná tajná organisace, o které neví ani on. Náš císař je bystrý, míří přesně.“

„Přesně,“ přisvědčila polohlasem Assire. „Co ještě, Carthio?“

„Agent, kterého Vattier nasadil do Skellenovy skupiny a který zmizel spolu s ní, se jmenoval Neratin Ceka. Vattier si ho musel mimořádně cenit, protože je jeho ztrátou velice sklíčen.“

Také já, pomyslela si Assire var Anahid, jsem sklíčena zmizením Jediaha Mekessera. Jenže já, na rozdíl od Vattiera de Rideaux, budu zanedlouho vědět, co se přihodilo.

„A Rience? Kontaktoval znovu Vattiera?“

„Myslím, že ne. Vattier se o tom nezmínil.“

Obě chvíli mlčely. Ticho porušil kocour na čarodějčiných kolenou – hlasitě zamňoukal.

„Paní Assire.“

„Poslouchám, Carthio.“

„Jak dlouho budu ještě muset hrát roli přihlouplé panenky na hraní? Chtěla bych se vrátit ke studiu…“

„Už to nebude dlouho trvat,“ ujistila ji Assire. „Vydrž, dítě.“

Cantarella si smutně povzdechla.

Dokončily rozhovor a rozloučily se. Assire var Anahid vyhnala kocoura z křesla a ještě jednou si přečetla dopis od Fringilly Vigo, která se teď zdržovala v Toussaintu. Zamyslela se. Tento dopis byl příčinou jejího neklidu, skrýval mezi řádky nějaký význam, jenž Assire cítila, leč nerozluštila. Bylo už pozdě po půlnoci, když Assire var Anahid, nilfgaardská čarodějka, nastavila megaskop a navázala spojení s hradem Montecalvo v Redanii.

Filippa Eilhart se ukázala v kratičké noční košilce s tenkými ramínky, na tváři a na šíji měla stopy po rtěnce. Assire s úsilím potlačila znechucenou grimasu. Tohle nedokážu nikdy pochopit, pomyslela si, ani to chápat nechci.

„Můžeme mluvit nerušeně?“

Filippa opsala rukou široký oblouk a obklopila se tak magickou sférou.

„Nyní ano.“

„Mám informace,“ oznámila suše Assire. „Samy o sobě nejsou nijak převratné, klevetí o tom i venkovské selky u studně. Nicméně…“

*

„Celá Redanie,“ přemítl nahlas Esterad Thyssen, dívaje se na svou mapu, „může v této chvíli postavit do pole pětatřicet tisíc vojáků, z toho čtyři tisíce obrněných jezdců. Je to samozřejmě jen můj odhad.“

Dijkstra přikývl, odhad byl absolutně přesný.

„Demawend a Mewe měli podobnou armádu. Emhyr ji rozdrtil za dvacet šest dní. Totéž čeká ozbrojené síly Redanie a Temerie, pokud nebudou rychle posíleny. Souhlasím s vámi, Dijkstro, s tebou a Filippou Eilhart. Potřebujete další vojsko, v první řadě zkušené, dokonale vycvičené a dobře vystrojené jezdectvo. Potřebujete armádu za milión bezantů.“

Vyzvědač opět potvrdil kývnutím, že králův výpočet souhlasí.

„Bezpochyby si jste vědomi,“ upozornil ho král, „že Kovir vždy byl, je a bude neutrální. S Nilfgaardským císařstvím máme smlouvu podepsanou ještě mým dědem, Esterilem Thyssenem, a imperátorem Fergusem var Emreis. V duchu této smlouvy si Kovir nemůže dovolit podporovat nepřátele Nilfgaardu, a to jak vojensky, tak finančním příspěvkem na vojenské účely.“

„Až Emhyr porazí Temerii a Redanii,“ odkašlal si Dijkstra, „pohlédne na Sever. S jídlem roste chuť. Je možné, že vaše smlouva se ze dne na den změní v bezcenný cár papíru. Před chvíli jsi připomněl Foltesta Temerského, který si potupným vyjednáváním s Nilfgaardem koupil pouhých šestnáct dní míru…“

„Můj milý,“ usmál se Esterad. „Takové argumenty nemohu s dobrým svědomím přijmout. Se smlouvami je to jako s manželstvím: nelze je uzavírat s myšlenkou na možnou zradu, podezřívavost zde není na místě. Komu se to nelíbí, ať se nežení. Zůstaneš-li svobodný, budeš mít jistotu, že nejsi paroháč, ovšem strach z parohů je ubohým a směšným ospravedlněním vynuceného celibátu. V politických i manželských smlouvách se nepřipouští žádné: co by bylo, kdyby. A když už probíráme parohy, jak se daří vévodovi de Mercey, redanskému ministru financí a manželovi sličné paní Marion?“

„Tvé královské Veličenstvo,“ uklonil se škrobeně Dijkstra, „má záviděníhodné informátory.“

„Tvoje uznání mě těší,“ přiznal spokojeně král. „Ovšem ani ty se nemusíš stydět za svoje agenty. Kupříkladu za ty, které máš u mých dvorů, tady i v Pontu Vanis. Zasluhují tvé nejvyšší ocenění.“

Dijkstra nehnul ani brvou.

„Emhyr var Emreis,“ vrátil se Esterad k původnímu tématu, „má jistě také dost dobrých a dobře informovaných čmuchalů. Proto říkám jasně: základní politickou doktrínou Koviru je neutralita a pravidlo pacta sunt servanda. Kovir neporuší uzavřenou dohodu. Dokonce ani proto ne, aby tím předběhl porušení dohody druhou stranou.“

„Dovolím si upozornit,“ namítl Dijkstra, „že Redanie nepřemlouvá Kovir k porušování dohod, Redanie nežádá po Koviru vojenskou pomoc proti Nilfgaardu. Redanie chce… Chce si jen vypůjčit jistou sumu, kterou hodlá vrátit…“

„Už vidím, jak ji vracíte,“ skočil mu do řeči král. „Ovšem je to jenom akademická úvaha, poněvadž vám nepůjčím ani vindru. A nesnaž se mne obalamutit nějakou chytristikou, Dijkstro, protože ta ti sluší jako vlkovi slintáček. Máš nějaké jiné, rozumné a přesvědčivé argumenty?“

„Obávám se, že nemám.“

„Máš štěstí, že ses stal špiónem,“ shledal po chvíli mlčení Esterad Thyssen. „Jako obchodník bys kariéru neudělal.“

*

Jak je svět široký a dlouhý, všechny královské páry mívaly oddělené ložnice. Králové – s velmi rozdílnou pravidelností – navštěvovali ložnice královen; na druhou stranu docházelo k tomu, že královny podnikaly nečekané návštěvy v ložnicích králů. Vznešení manželé společně trávili tu delší, tu kratší čas, posléze se však opět rozcházeli do vlastních komnat.

Esterad se Zuleykou byli taktéž v tomto směru výjimkou, spávali vždy spolu, v jedné komnatě, v jednom obrovském loži s baldachýnem. Před spaním si Zuleyka obvykle nasadila brýle, s nimiž se styděla ukazovat poddaným, a četla si v Dobré Knize, Esterad obvykle nahlas přemýšlel. Ta noc se nelišila od jiných. Esterad si oblékl župan a do ruky vzal žezlo. Rád třímal své žezlo a hrál si s ním, ale na veřejnosti to nedělal, protože měl obavy, že ho lid bude považovat za marnivého ješitu.

„Víš, Zuleyko,“ svěřoval se. „Poslední dobou mám podivné sny. Několikrát po sobě se mi zdálo o té vědmě, mé nebožce matce. Stojí nade mnou a opakuje: ‚Mám ženu pro Tankreda, mám ženu pro Tankreda‘. A ukazuje mi sympatickou, ale velice mladou dívenku. Jestlipak víš, Zuleyko, kdopak je to děvče? Ciri, vnučka Calanthé. Pamatuješ si na Calanthé, Zuleyko?“

„To víš, že pamatuji, muži.“

„Cirilla z Cintry,“ pokračoval Esterad a pohrával si s žezlem, „má prý být vyvolenou Emhyra Nilfgaardského. Tenhle císařův úmysl všechny zaskočil… Jak by se, u všech ďasů, mohla stát Tankredovou ženou?“

„Náš Tankred,“ zjihl královnin hlas jako vždy, když hovořila o svém synovi, „by potřeboval ženu. Snad by se usadil…“

„Snad,“ vzdychl Esterad. „Sice o tom dost pochybuji, ale na každý pád na něj může mít manželství nějaký vliv. Hmmm… Ciri… Kovir a Cintra. Ústí Jarugy. To nezní špatně. Bylo by to pěkné spojení… Ovšem jestli si tu malou vyhlédl Emhyr… Proč se mi, u všech hromů, zjevuje ve snu? A proč se mi vůbec zdají takové nesmysly? Za ekvinokce, vzpomínáš, jak jsem tě vzbudil… Brrr, to byl ohavný sen, ještě že si nevybavuji podrobnosti… Hm, co kdybych pozval nějakého astrologa, jasnovidce anebo médium?“

„Paní Sheala de Tancarville je právě v Lan Exeteru…“

„Ne!“ zakabonil se král. „Tu čarodějnici nechci ani vidět. Je zatraceně premoudřelá, ještě by mi tady vyrostla druhá Filippa Eilhart. Ty prohnané ženštiny přespříliš láká moc, nesmí se jim projevit ani přízeň, ani důvěra.“

„Jako obvykle máš pravdu, můj muži.“

„Ufff, ale ty sny?“

„Dobrá Kniha praví,“ obrátila Zuleyka několik stránek, „že když člověk usne, bohové mu otevírají uši a promlouvají k němu. Prorok Lebeda učí, že ve snu vidíš buď velkou moudrost, nebo neméně velkou hloupost. Nejtěžší bývá rozlišit jedno od druhého.“

„Sňatek Tankreda s Emhyrovou nevěstou mně jako moc velká moudrost nepřipadá,“ kroutil hlavou Esterad. „Byl bych hrozně rád, kdyby mne něco moudrého napadlo alespoň ve spaní. Jde o tu věc, kvůli které nás navštívil Dijkstra. To je zatraceně tvrdý oříšek. Novigrad je náš tradiční konkurent, ale nemysli si, že mne těší, když Nilfgaard chystá tažení na Sever a snaží se Novigrad schlamstnout. Z Novigradu vypadá všechno jinak než z dalekého Jihu, drahá Zuleyko, i naše neutralita. Bylo by dobré, kdyby Redanie a Temerie zastavily nilfgaardský nápor a zatlačily nájezdníka zpátky za Jarugu. Ale bylo by dobré, kdyby to bylo za naše peníze? Posloucháš mě, má ženo?“

„Poslouchám, můj muži.“

„A co na to říkáš?“

„Všechnu moudrost obsahuje Dobrá Kniha.“

„Co mi poradí ta tvoje Dobrá Kniha, když se objeví takový Dijkstra a chce mě pumpnout o milión?“

„Kniha se nezmiňuje o mrzkém mamonu,“ zamžourala přes okuláry Zuleyka, „ale v jednom odstavci stojí: dávat je větší štěstí než dostávat a podporovat chudé milodary je šlechetný čin. Je psáno: rozdej vše, co máš, a tvá duše se povznese…“

„A tvůj měšec se vyprázdní,“ doplnil Esterad kysele. „Zuleyko, jestlipak kromě pouček o almužnách a šlechetné rozhazovačnosti lze v Knize nalézt nějaké moudré rady týkající se obchodu? Co například Kniha říká o ekvivalentní výměně?“

Královna si posunula brýle na kořen nosu a začala rychle listovat.

„Jak Kuba bohům, tak bohové Kubovi,“ přečetla.

Esterad se zamyslel.

„Nic víc?“

Zuleyka listovala dál.

„Našla jsem něco mezi podobenstvími proroka Lebedy,“ oznámila po chvíli. „Mám to přečíst?“

„Pěkně prosím.“

„Prorok Lebeda praví: potřebného obdaruj almužnou. Ale nedávej chudému celý meloun, dej mu pouze půl melounu, aby chudému samým štěstím nepřeskočilo.“

„Půl melounu,“ zvedl obočí Esterad Thyssen. „Půl miliónu bezantů. Víš, Zuleyko, že mít půl miliónu a nemít půl miliónu, to je dohromady celý milión?“

„Nenechal jsi mne dokončit,“ pokárala královna manžela přísným pohledem přes obroučky brýlí. „Prorok Lebeda pokračuje: ještě lepší dát chudákovi čtvrt melounu. A nejlepší je zařídit to tak, aby dal chudákovi meloun někdo jiný. Protože, pravím vám, vždy se najde někdo, kdo má meloun a je ochoten obdarovat chudáka – ne-li ze šlechetnosti, tedy z vypočítavosti anebo ze zcela jiných důvodů.“

„Ha!“ bouchl kovirský král žezlem do nočního stolku. „Pravím vám, že prorok Lebeda nebyl žádný hlupák! Zařídit, aby místo mne dal někdo jiný? To se mi líbí, to jsou opravdu zlatá slova. Prohledej moudrosti toho proroka, drahá Zuleyko. Jsem si jist, že mezi nimi najdeš ještě něco, co mi pomůže vyřešit problém Redanie a hlavně armády, kterou chce Redanie postavit za moje peníze.“

Zuleyka listovala a hledala velmi dlouho než konečně začala číst:

„Jednoho dne přišel za prorokem Lebedou jeden z jeho učedníků. ‚Poraď mi, mistře, co mám učinit? Můj bližní zatoužil po mém oblíbeném psovi. Jestli mu svého miláčka dám, pukne mi srdce žalem. Jestli mu ho nedám, budu nešťastný, neboť odmítnutím ublížím svému bližnímu. Co mám učinit?‘ ‚Vlastníš,‘ otázal se prorok, ‚cokoli, co máš rád méně než svého psa?‘ ‚Vlastním, mistře,‘ odvětil učedník, ‚toulavého kocoura, ničemného škůdce, toho nemám vůbec v lásce.‘ I promluvil prorok Lebeda: ‚Vezmi tedy toho toulavého kocoura, ničemného škůdce, a věnuj jej svému bližnímu. Dosáhneš dvojího štěstí: kocoura se zbavíš a bližního obdaruješ. Neboť často je to tak, že bližního nepotěší ani tak dar, jakož vědomí toho, že byl obdarován.‘“

Esterad mlčel a vraštil čelo.

„Zuleyko?“ zeptal se nedůvěřivě. „Je tohle tentýž prorok?“

„Vezmi toulavého kocoura…“

„To jsem už slyšel!“ houkl král, ale okamžitě se vzpamatoval. „Odpusť, má milá, potíž je v tom, že mi není jasné, co mají kocouři společného…“

Nedokončil větu a hluboce se zamyslel. Po osmdesáti pěti letech, když se situace natolik změnila, že o jistých osobách a věcech bylo možno bez obav hovořit, promluvil Guiscard Vermuellen, vévoda Creydenský, vnuk Esterada Thyssena, syn jeho nejstarší dcery Gaudemundy. Vévoda Guiscard byl už letitý kmet, avšak události, jejichž byl svědkem, měl stále v živé paměti. Právě vévoda Guiscard prozradil, odkud se vzal milión bezantů, za který Redanie postavila jízdní vojsko. Ta suma nepocházela, jak se předpokládalo, z pokladny Koviru, nýbrž z pokladny novigradského hierarchy. Esterad Thyssen získal ty peníze za účast Novigradu v nově vznikajících společnostech pro zámořský obchod. Paradoxem bylo, že tyto společnosti vznikaly za aktivní spolupráce nilfgaardských kupců. Z výpovědi starého vévody tak vyplývalo, že do jisté míry zaplatil redanskou armádu sám Nilfgaard.

„Dědeček,“ vzpomínal Guiscard Vermuellen, „vykládal něco o melounech a šelmovsky se usmíval. Říkal, že se vždycky najde někdo, kdo bude chtít obdarovat chudáka, i když třeba jen z vypočítavosti. Prohlásil také, že když Nilfgaard přispěje k posílení a vybavení redanského vojska, nemůže stejný úmysl vyčítat jiným.

Potom si dědeček povolal mého otce, jenž byl tou dobou šéfem tajné služby, a ministra vnitra. Když se od krále oba dva dověděli, co mají udělat, byl to pro ně otřes. Dostali rozkaz propustit z vězení a internačních táborů, případně povolat z vyhnanství více než tři tisíce lidí. Asi stovce mělo být odpuštěno domácí vězení. Nešlo jen o bandity, rebelanty a nájemné kondotiéry, amnestie se týkala především disidentů. Byli mezi nimi příznivci svrženého povisského vzdorokrále Rhyda i lidé usurpátora Idiho, takoví, kteří za jejich věc bojovali se zbraní v ruce. Ministr vnitra byl šokován, otec silně znepokojen.“

„Zato dědeček,“ kýval šedivou hlavou stařec, „se smál, jako by to byl nejlepší žert. A potom, pamatuji si každé slovo, řekl: ‚Škoda, pánové, že večer nečtete Dobrou Knihu. Kdybyste ji znali, pochopili byste ideu vašeho monarchy. Takhle budete plnit rozkazy, aniž byste jim rozuměli. Ale netrapte se, váš král ví, co činí. Nyní jděte a propusťte všechny moje toulavé kocoury, ničemné škůdce.‘ Právě tak to řekl. Nikdo tehdy netušil, že jde o budoucí hrdiny, velitele armád pokryté ctí a slávou. Ti dědečkovi ‚kocouři‘ byli později proslulí kondotiéři: Adam ‚Adieu‘ Pangratt, Lorenzo Molla, Juan ‚Frontino‘ Guttierez… A Julia Abatemarco, známá v Redanii jako ‚Sladká kočička‘. Vy, mladí, si to nemůžete pamatovat, ale za mého dětství, když jsme si hráli na vojáky, každý chlapec chtěl být Adieu Pangratt a každé děvče Julie Sladká kočička… Ale pro dědečka to byli toulaví kocouři, ha, ha.“

„Když jeho návštěvníci odešli,“ vzpomínal dál starý vévoda, „vzal mě dědeček za ruku a odvedl na terasu, kde babička Zuleyka krmila racky. Dědeček jí řekl… Řekl…“

Stařeček si pomalu a s námahou snažil vybavit slova, které před pětaosmdesáti lety řekl Esterad Thyssen své ženě, královně Zuleyce, na terase paláce Ensenady, vysoko nad Velkým kanálem.

„Víš, má milá, že jsem objevil ještě jednu moudrost mezi moudrostmi proroka Lebedy? Takovou, která mi přinese další prospěch z toho, že jsem Redanii obdaroval svými toulavými kocoury? Kocouři, má Zuleyko, se vrátí domů, kocouři se vždycky vracejí domů. A až se vrátí, až přinesou žold, kořist a bohatství… Tak mi moji kocouři budou muset zaplatit daně!“

Když král Esterad Thyssen rozmlouval s Dijkstrou naposledy, bylo to mezi čtyřma očima, dokonce v nepřítomnosti Zuleyky. Jen na podlaze ohromného sálu si hrál asi desetiletý hošík, ten však byl tak zaujat svými cínovými vojáčky, že dospělým nevěnoval vůbec žádnou pozornost.

„To je Guiscard,“ vysvětlil Esterad. „Můj vnuk, syn Gaudemundy a toho budižkničemu, knížete Vermuellena. Ale tenhle pacholík je jediná naděje Koviru, kdyby se Tankred Thyssen projevil jako… Kdyby se Tankredovi něco přihodilo…“

Dijkstra znal problém Koviru a zároveň osobní problém krále Esterada. Věděl, že Tankredovi se již něco přihodilo. Pokud měl ten mládenec vůbec nějaké vlohy být králem, tak jen králem velmi špatným.

„Tvoje záležitost,“ změnil Esterad téma, „je už v podstatě vyřízena. Můžeš začít rozvažovat, jak co nejefektivněji využít milión bezantů, který se zanedlouho ocitne v tretogorské pokladnici.“

Sklonil se a nenápadně zvedl jednoho z cínových, křiklavými barvami vymalovaných vojáčků, jezdce se zvednutým mečem.

„Tohle si vezmi a dobře uschovej. Ten, kdo ti ukáže stejnou figurku, bude můj vyslanec, i kdyby nevímjak vypadal, i kdybys mu nechtěl věřit, bude to můj člověk a bude vědět vše o našem miliónu. Kdokoliv jiný bude provokatér a jednej s ním jako s provokatérem.“

„Redanie,“ uklonil se Dijkstra, „to tvému Veličenstvu nikdy nezapomene. Vlastním jménem tě chci ujistit o mé osobní vděčnosti…“

„Neujišťuj, ale dej mi tu tisícovku, kterou jsi chtěl podplatit mého ministra. Copak dobrá vůle krále nestojí za úplatek?“

„Tvé královské Veličenstvo se sníží k tomu…“

„Sníží, to si piš, že sníží. Vysol prachy, Dijkstro. Mít tisíc a nemít tisíc…“

„…jsou dohromady dva tisíce. Já vím.“

*

Ve vzdáleném křídle Ensenady, v mnohem nenápadnější komnatě, poslouchala čarodějka Sheala de Tancarville soustředěně výpověď královny Zuleyky.

„Správně,“ přikyvovala. „Správně, Veličenstvo.“

„Udělala jsem všechno tak, jak jsi mi poradila, paní Shealo.“

„Děkuji ti za to. A ještě jednou tě ujišťuji, že jsme jednaly ve správné věci. Pro dobro země. A dynastie.“

Královna si odkašlala a její hlas zjihl:

„A… A Tankred, paní Shealo?“

„Dala jsem ti slovo,“ odvětila suše Sheala de Tancarville. „Mé slovo, že tvou pomoc oplatím svou pomocí. Tvé královské Veličenstvo muže klidně spát.“

„Velmi si to přeji,“ vydechla Zuleyka. „Z celého srdce. Když ses zmínila o spánku… Král začíná něco tušit. Ty sny ho udivují. Král, když ho něco udivuje, začíná být podezřívavý.“

„Na nějaký čas tedy přestanu na tvého muže sesílat sny,“ přislíbila čarodějka. „Ovšem tvé sny mohou být klidné. Princ Tankred se odvrátí od špatné společnosti. Přestane navštěvovat sídlo barona Surcratase. Nebude věnovat svou náklonnost paní de Lisemore. Tím méně mladé ženě redanského velvyslance.“

„Nebude se už s těmi osobami stýkat? Nikdy?“

„Osoby, o nichž byla řeč,“ zajiskřily tmavé oči Shealy de Tancarville, „se tvého syna neodváží dál kazit a balamutit. Budou si vědomy možných důsledků, to ti zaručuji. Ručím ti též za to, že se princ Tankred vrátí ke studiu a stane se pilným, svědomitým a nadějným mladým mužem. Přestane se honit za každou sukní. V tomto ohledu ztratí zájem – do chvíle, kdy mu představíme Cirillu, princeznu Cintry.“

„Ach, kdybych jen tomu mohla uvěřit,“ sepjala Zuleyka ruce. „Kdybych tomu mohla uvěřit!“

„V moc magie,“ usmála se Sheala de Tancarville a překvapila tím i sebe samu, „je někdy těžké uvěřit, Veličenstvo. Ale zřejmě to tak má být.“

*

Filippa Eilhart si upravila ramínko průsvitné košilky a setřela šmouhu od rtěnky ve výstřihu. Taková moudrá žena, pomyslela si rozladěně Sheala de Tancarville, a nedokáže držet své sklony na uzdě.

„Můžeme hovořit?“

Filippa se obklopila sférou.

„Nyní ano.“

„V Koviru je vše zajištěno. Kladně.“

„Děkuji. Dijkstra už odplul?“

„Zatím ne.“

„Proč otálí?“

„Vede dlouhé soukromé rozhovory s Thyssenem,“ ušklíbla se Sheala de Tancarville. „Našli spolu podezřele společnou řeč – král a špicl.“

*

„Slyšel jsi vtipy na naše počasí, Dijkstro? Že v Koviru jsou jen dvě roční období?“

„Zima a srpen. Slyšel jsem.“

„A víš, jak se pozná, že v Koviru je už léto?“

„Ne, jak?“

„Déšť není úplně ledový.“

„Ha, ha!“

„Žerty stranou,“ zvážněl Esterad Thyssen. „Ty stále časněji přicházející a déle trvající zimy mne vážně zneklidňují. Bylo to předpovězeno. Soudím, že jsi četl Itlininu věštbu. Praví se v ní, že přijdou desetiletí neustávající zimy. Někteří sice tvrdí, že je to nějaká alegorie, ale já mám obavy. V Koviru jsme kdysi měli čtyři roky po sobě zimu, slotu a neúrodu. Kdybychom nezorganizovali rozsáhlý import potravin z Nilfgaardu, začali by naši lidé masově umírat hladem. Dovedeš si to představit?“

„Upřímně řečeno: ne.“

„Já ano. Ochlazování podnebí nás může všechny vyhladovět. Hlad je nepřítel, se kterým se dá zatraceně těžko válčit.“

Vyzvědač zamyšleně kýval hlavou.

„Dijkstro?“

„Královská Výsosti?“

„V zemi už máš pořádek?“

„Moc ne. Ale snažím se.“

„Vím, hodně se o tom povídá. Z těch, co zradili na Thaneddu, zůstal naživu už jen Vilgefortz.“

„Po smrti Yennefer ano. Slyšel jsi, že Yennefer zahynula? Za záhadných okolností. Stalo se to posledního dne v srpnu na smutně proslulé Hlubině Sedny mezi ostrovy Skellige a mysem Peixe de Mar.“

„Yennefer z Vengerbergu,“ řekl pomalu Esterad, „nepatřila k renegátům. Nebyla Vilgefortzovou spoluvinicí. Jestli chceš, podám ti důkazy.“

„Nechci,“ odpověděl po chvíli mlčení Dijkstra. „Možná budu chtít, ale teď ještě ne. Teď je pro mne užitečnější jako zrádkyně.“

„Chápu. Nevěř čarodějům, Dijkstro. Zvláště Filippě.“

„Nikdy jsem jí nevěřil. Avšak musíme spolupracovat. Bez nás zachvátí Redanii chaos a království zanikne.“

„Máš pravdu. Ale smím-li ti poradit, trochu zmírni. Víš, co mám na mysli. Popraviště a mučíny po celé zemi, ukrutnosti páchané na elfech… A ta příšerná pevnost – Drakenborg. Já vím, že to děláš pro svou vlast. Jenže si tvoříš zlou legendu. Vystupuješ v ní jako vlkodlak chlemtající prolévanou krev.“

„Někdo to musí vzít na sebe.“

„A někdo to bude muset zaplatit. Vím, že se snažíš být podle možností spravedlivý, ale nevyhneš se omylům, protože se jim prostě vyhnout nedá. Nezůstaneš čistý, když se brodíš v krvi. Vím, že jsi nikomu neublížil z osobního nepřátelství anebo zištných důvodů, ale uvěří tomu někdo jiný? Bude tomu někdo chtít uvěřit? Až se karta obrátí, neobviní tě pouze z vraždění nevinných, ale především z vraždění pro osobní obohacení. Lež se na člověka přilepí jako smůla.“

„Já vím.“

„Nedají ti šanci k obhajobě. Takovým jako ty se šance nikdy nedává. A smůlou tě pomažou později… Až se tě zbaví. Střež se, Dijkstro.“

„Dávám si pozor. Nedostanou mne.“

„Dostali tvého krále, Vizimira. Slyšel jsem, dýka v boku až po jílec.“

„Krále lze odstranit snadněji než špióna. Mne nedostanou. Nikdy.“

„Nesmí. Víš proč, Dijkstro? Protože na tomhle světě musí být, kurva, aspoň nějaká spravedlnost.“

Přišel den, kdy si připomněli tuto rozmluvu. Oba, král i špeh. Dijkstra si vzpomněl na Esteradova slova v Tretogoru, když slyšel kroky vrahů blížící se ze všech stran, všemi chodbami královského hradu. Esterad si vzpomněl na Dijkstrova slova na hlavním schodišti vedoucím z Ensenady k Velkému kanálu.

*

„Mohl bojovat,“ hleděly krátkozraké, zamlžené oči starého vévody do dávných vzpomínek.

„Atentátníci byli pouze tři a dědeček byl silný muž. Mohl bojovat, bránit se, dokud nepřiběhla stráž. Mohl též jednoduše utéci. Jenže s ním byla babička Zuleyka. Dědeček kryl a chránil Zuleyku, jenom ji, o sebe nedbal. Když konečně přišla pomoc, neměla královna ani škrábnutí, zato král dostal dvacet bodných ran. Umřel za tři hodiny, aniž přišel k vědomí.

*

„Četls někdy Dobrou Knihu, Dijkstro?“

„Ne, Výsosti. Ale zhruba vím, co je v ní psáno.“

„Já, představ si, jsem ji včera naslepo otevřel. A narazil jsem na tuto větu: Na cestě k věčnosti bude každý stoupat po vlastním schodišti a ponese vlastní břemeno. Co si o tom myslíš?“

„Přišel můj čas, králi Esterade. Čas nést vlastní břemeno.“

„Buď zdráv, špehu.“

„Buď zdráv, králi.“

Od staroslavného a výstavného města Assengardu jsme putovali asi šest set stadií směrem poledním, dokud jsme nedospěli do krajiny zvané Stojezeří. Při pohledu z hor lze poznati, že zajisté není pouhou hříčkou přírody, že vodní plochy v tom kraji tvoří roztodivné vzory. Náš průvodce, elf Avallach, nám poradil hledati mezi nimi takový, jenž připomíná lístek trifolia. A vskutku jsme jej mezi zmíněnými vzory nalezli. Vyšlo najevo, že trifolium tvoří hned čtvero jezer, neboť jedno, dlouhé a úzké, táhnoucí se severojižním směrem, jest jakoby stonkem listu. To jezero se zove Tarn Mira, je obklopeno temnými hvozdy a u jeho půlnočního cípu se má tyčiti tajuplná bašta Tor Zireael, což v jazyce elfů značí Věž vlaštovky.

Nicméně my jsme neviděli nic nežli mlhu. Již jsem se chystal elfa Avallac’ha na onu věž pozeptati, když k nám promluvil následujícími slovy: „Čekat a věřit. Naděje se vrátí spolu se světlem a příznivou věštbou. Patřte na nesmírnost vod, tam zahlédnete posla dobré noviny.“

Buywid Backhuysen:

Putování po magických místech a stezkách

Ta kniha je od počátku do konce humbuk. Zříceniny nad jezerem Tarn Mira byly mnohokrát podrobně zkoumány. Nebylo v nich nalezeno nic magického, a tak navzdory tvrzení B. Backhuysenaje nelze považovat za ruiny legendární Věže vlaštovky.

Ars Magica, Ed. XIV

KAPITOLA DEVÁTÁ

„Připlouvají! Připlouvají!“

Yennefer si oběma rukama přidržela mokrým větrem cuchané vlasy a postavila se k balustrádě, aby uvolnila cestu skupině žen sbíhajících po schodech na nábřeží. Západním větrem hnaný příboj se tříštil o pobřeží, z puklin mezi skalami stříkaly bílé vějíře pěny.

„Připlouvají! Připlouvají!“

Z vysokých hradeb Kaer Trolde, hlavní citadely Ard Skellig, bylo vidět bezmála celé souostroví. Přímo naproti za úžinou ležel An Skellig, z jižní strany nízký a plochý, na odtud neviditelném severním pobřeží divoký, skalnatý, s hluboko zaříznutými fjordy. Daleko na levé straně rozbíjel svými útesy vlnobití zelený Spikeroog, s horami, jejichž vrcholy se ztrácely v mracích. Napravo se rojily racky, kormorány, tereji a buřňáky strmé klify ostrova Undvik. Za Undvikem byl vidět zalesněný cíp Hindarsfjallu, nejmenšího z ostrovů Skellige. Pouze z nejvyšší věže Kaer Trolde a za mimořádně příznivého počasí bylo možno daleko na jihu zahlédnout osamělý, od ostatních ostrovů vzdálený Faroe, čnící z vln jako hřbet nesmírné ryby, pro kterou je i oceán příliš mělký.

Yennefer sestoupila na nižší terasu a zastavila se u několika žen, kterým hrdost a společenské postavení nedovolilo bezhlavě utíkat na nábřeží a prodírat se hlučným davem. Dole pod nimi leželo přístavní město, šedivé a beztvaré jako olbřímí mořský korýš vyvržený vlnami.

Z průlivu mezi An Skellig a Spikeroogem vplouvaly do přístavu jeden po druhém drakkary. Ve slunci zazářily červeně a bíle pruhované plachty, mosazně se zaleskly umby šítů zavěšených na bocích lodí.

„Ringhorn pluje první,“ ukázala prstem jedna z žen. „Za ním Fenris…“

„Třetí je Trigla“ rozeznávala vracející se lodě druhá žena. „Pak Drac… A Havfrue…“

„Anghira… Tamara… Daria… Ne, to je Scorpena… Kde je Daria! Není s nimi!“

Mladá žena se silným plavým copem se oběma rukama chytila za vystouplé břicho, hluše vykřikla, zesinala a omdlela. Bezvládně se skácela na kamenné desky terasy. Yennefer k těhotné ženě pohotově přiskočila, padla na kolena, položila prsty na její břicho a vykřikla zakletí, jímž potlačila křeče hrozící předčasným porodem. Pro jistotu ještě vznesla uklidňující a ochranné kouzlo na dítě, jehož kopnutí ucítila pod dlaní. Budoucí matku, aby nemrhala magickou energií, probrala políčkem.

„Odveďte ji odtud. Opatrně.“

„Hlupačka…“ komentovala událost některá ze starších žen. „Chybělo málo…“

„Parukářka. Její Niels možná žije, třeba je na jiném drakkaru.“

„Díky za tvou pomoc, paní čarodějko.“

„Odveďte ji,“ zopakovala Yennefer a vstala. V duchu zaláteřila, když zjistila, že jí při rychlém pohybu a kleknutí povolily šaty ve švů.

Sestoupila na nižší terasu. Dračí lodě postupně přirážely k molu, posádky vystupovaly na pevnou zem. Vousatí, zbraněmi ověšení válečníci ze Skellige. Mnozí z nich byli nápadní bílými obvazy, mnohé při chůzi podpírali jejich zdraví druhové. Některé bylo třeba nést. Na nábřeží se tísnící ženy rozpoznávaly vracející se muže, šťastnější z nich křičely a plakaly radostí. Ty, které štěstí neměly, plakaly rovněž a potom omdlévaly. Nebo odcházely: pomalými kroky, beze slova, tajíce zármutek. Jen úkradkem se ohlížely v marné naději, že v sundu zahlédnou ještě jednu červenobílou plachtu.

Daria se nevrátila.

Yennefer zahlédla nad hlavami davu ryšavou čupřinu. Crach an Craite, jarl Skellige, opustil palubu Ringhornu jako jeden z posledních. I na břehu vykřikoval rozkazy, dával rady, ověřoval situaci, hleděl si všeho možného. Dvě mladé ženy, jedna plavá a druhá tmavovláska, na něj upíraly oči plné slzí. Plakaly štěstím. Jarl konečně nabyl jistotu, že se o vše postaral a všechno zajistil, zamířil k ženám, sevřel obě do medvědího objetí a dlouze je líbal. Potom zvedl hlavu a spatřil Yennefer. Jeho oči vzplály, ošlehaná tvář ztvrdla jako kámen útesu, jako umb štítu.

Ví, dovtípila se čarodějka. Zprávy se šíří rychle. Už během plavby se jarl dověděl, koho předevčírem rybářky ze Spikeroogu ulovily do sítí. Věděl, že se se mnou setká na Kaer Trolde.

Magie nebo poštovní holub?

Beze spěchu se k ní přiblížil. Voněl mořem, solí, dehtem, únavou. Pohlédla do jeho světlých očí a v uších jakoby jí zazněl bojový pokřik berserkrů, rachot štítů, třesk mečů a seker. A také sténání umírajících a křik lidí skákajících do moře z hořící Darie.

„Yennefer z Vengerbergu.“

„Crachu an Craite jarle,“ schýlila lehce hlavu.

Neoplatil její úklonu. To je zlé, pomyslela si.

Hned si všiml podlitiny, památky po ráně veslem. Jeho obličej strnul, koutky úst se stáhly:

„Ten, kdo tě bil, se mi zodpoví.“

„Nikdo mě nebil. Klopýtla jsem na schodech.“

Pronikavě se na ni zadíval, pak pokrčil rameny:

„Nechceš si stěžovat, tvoje věc. Já nemám čas zjišťovat, co se přihodilo. Teď mne poslouchej. Pozorně, protože to budou jediná slova, která ti chci říci.“

„Poslouchám.“

„Zítra tě nechám nalodit a odvézt do Novigradu. Tam budeš předána městským úřadům a později úřadům temerským nebo redanským. Podle toho, kdo se dříve přihlásí. Je mi známo, že jedna i druhá strana jeví o tvou osobu značný zájem.“

„To je vše?“

„Skoro. Ještě vysvětlení, soudím, že ti je dlužím. Stávalo se nezřídka, že na Skellige nalezli útočiště ti, které hledala spravedlnost na pevnině. Na Ostrovech měli dostatek možností a příležitostí odčinit své viny těžkou prací, obětavostí, odvahou či krví. Tobě žádnou možnost ani příležitost nedám, Yennefer, neposkytnu ti asyl. Pokud jsi v to doufala, zatraceně ses spletla. Nenávidím takové jako ty, takové, kteří pro získání moci udělají cokoli, paktují se s nepřítelem a zrazují ty, jimž jsou povinováni nejen poslušností, nýbrž i vděčností. Nenávidím tě, Yennefer, protože v době, kdy jsi ty se svými komplici zosnovala rebelii na Thaneddu, byly moje drakkary u pobřeží Attre, moji bojovníci přišli na pomoc tamnímu povstání. Tři sta mých mužů stanulo proti dvěma tisícům Černých! Musí být odměna za statečnost a věrnost, musí být trest za podlost a zradu! Jak mám odměnit ty, kteří padli? Pomníky? Oslavnými nápisy? Ne! Odměním je a uctím jinak: za krev, kterou prolili v pobřežních dunách Attre, poteče tvoje krev na prkna popravčího lešení.“

„Jsem nevinná. Neúčastnila jsem se Vilgefortzova spiknutí.“

„Obhajobu si nechej pro soudce. Já tě soudit nebudu.“

„Tys mne už odsoudil. Tys už dokonce vynesl verdikt!“

„Dost řečí! Řekl jsem, že ráno odpluješ v řetězech do Novigradu. Před soud, pro spravedlivý trest. Teď mi dej slovo, že nebudeš používat magii.“

„A jestli nedám?“

„Náš čaroděj Marquard zahynul na Thaneddu. Nemáme žádného mága, který by tě mohl kontrolovat. Ale z mého rozkazu jsi od této chvíle pod neustálým dohledem nejlepších lučištníků Skellige. Jestli jen podezřele pohneš rukou, budeš zastřelena.“

„Jasné,“ přikývla. „Dávám ti tedy své slovo.“

„Beru na vědomí. Loučím se s tebou, Yennefer. Zítra tě vyprovázet nebudu.“

„Crachu.“

Otočil se na patě.

„Co ještě?“

„Nemám v úmyslu nastoupit na loď do Novigradu. Nemám čas dokazovat Dijkstrovi nebo komukoliv jinému, že jsem nevinná. Nemohu riskovat, že již byly vykonstruovány lživé důkazy mé viny. Nemohu riskovat, že po zatčení zemřu nečekaně na mrtvici anebo v cele spáchám nějakým efektním způsobem sebevraždu. Nemohu ztrácet čas, nemohu riskovat a už vůbec ti nemohu vysvětlovat, že nejde jen o mne. Neodpluji do Novigradu.“

Dlouho se na ni díval.

„Neodpluješ?“ zopakoval. „Odkud bereš tu jistotu? Snad nečekáš, že budu brát ohled na naše dávné milostné vzplanutí? S tím nepočítej, Yennefer! Co bylo a skončilo, k tomu se nevrací.“

„Vím a nepočítám s tím. Neodpluji do Novigradu, jarle, protože musím spěchat na pomoc osobě, které jsem odpřisáhla, že ji nikdy nenechám samotnou a bez pomoci. Ty, Crachu an Craite, mi v tom pomůžeš. Protože i ty jsi složil podobnou přísahu. Před deseti lety právě na tomto nábřeží, na místě, kde stojíme. Tvoje přísaha se týkala stejné osoby – Ciri, Lvíčete z Cintry, vnučky Calanthé. Pro mne, Yennefer z Vengerbergu, je Ciri jako má dcera. Jejím jménem tě nyní žádám, abys dodržel svou přísahu, jarle Skellige.“

*

„Vážně ani neochutnáš?“ ujistil se ještě jednou Crach an Craite. „Nic? Žádnou z těch lahůdek?“

„Vážně.“

Jarl nenaléhal, sám sebral s podnosu humra, položil ho na stolní desku a pádnou, leč přesnou ránou sekáčkem rozťal jeho krunýř na dvě stejné poloviny. Maso bohatě skropil česnekovým sosem a začal je vybírat ze skořápky. Pochopitelně prsty.

Yennefer jedla distinguovaně stříbrným příborem. Měla skopovou kotletu na zelenině, kterou výhradně pro ni připravil udivený a zjevně trochu dotčený kuchař. Čarodějka totiž nechtěla ani ústřice, ani slávky, ba ani lososa ve vlastní šťávě, polévku ze štítníků a škeblí srdcovek, dušenou parmici karminovou, mečouní řízky, smaženou murénu, ani kraby, humry či ježovky. Ani – to obzvláště – mořské řasy na jakýkoli způsob. Všechno, co bylo cítit mořem, jí připomínalo Fringillu Vigo a Filippu Eilhart, šíleně riskantní teleportaci, pád do vln, polykanou slanou vodu a rybářskou síť, na níž visely úplně stejné řasy jako ty, jež viděla na talíři. Řasy, které na její hlavě a ramenou roztloukaly údery borového vesla na zelenou kaši.

„Rozhodl jsem se ti věřit, Yennefer,“ vrátil se k předchozímu tématu Crach, lámaje klouby humrových dlouhých nohou. „Nedělám to kvůli tobě, abys věděla. Zavazuje mne Bloedgeas – přísaha krve, kterou jsem složil Calanthé. Pokud je tvůj záměr pomoci Ciri nezištný a upřímný – a předpokládám, že je – nemám jinou možnost. Musím ti pomoci.“

„Díky. Ale odpusť si, prosím, ten patetický tón. Opakuji ti, že na Thaneddu jsem nestála na straně vzbouřenců. Věř mi.“

„Není tak důležité,“ ubezpečil ji, „čemu uvěřím já. Vážnější je, co si o tobě myslí králové, Dijkstra, jehož agenti po tobě všude pátrají, Filippa Eilhart a králům věrní mágové. Před těmi všemi, jak sama přiznáváš, jsi utekla sem, na Skellige. Jim bys měla podat důkazy své neviny…“

„Nemám žádné důkazy,“ přerušila ho, rozmrzele se nimrajíc vidličkou v růžičkové kapustě, kterou uražený kuchař vrchovatě naložil na její talíř. „A i kdybych nějaké měla, nedovolili by mi je předložit. Nemohu ti to vysvětlit, zavazuje mne slib mlčení. Uvěř však mému slovu, Crachu, prosím tě.“

„Řekl jsem…“

„Řekls,“ souhlasila. „Nabídls mi pomoc. Děkuji. Avšak stále nevěříš v mou nevinu. Uvěř, prosím.“

Crach odložil zbytky humra a přitáhl k sobě mísu škeblí. Chrastivě se v ní přehraboval, vybíraje ty největší kousky.

„Dobrá,“ pravil konečně. „Věřím. Poněvadž chci věřit. Ale asyl a bezpečný úkryt ti nabídnou nemohu. Zato však můžeš opustit Skellige, kdy budeš chtít a vydat se, kam budeš chtít. Radím ti jen, ať si pospíšíš. Dostala ses sem, obrazně řečeno, na křídlech magie. Za tebou ale mohou přijít další. Nejsi sama, kdo ovládá kouzla.“

„Nehledám asyl ani úkryt, jarle. Musím jít na pomoc Ciri.“

„Ciri,“ zopakoval muž zamyšleně. „Lvíče… Bylo to zvláštní dítě…“

„Bylo?“

„Och,“ zarazil se. „Špatně jsem se vyjádřil. Chtěl jsem říci, že teď už není dítětem, nic víc. Cirilla z Cintry… Trávila na Ostrovech léta i zimy. Leckdy se navyváděla rošťáren, až hanba! Dráče to bylo, a ne Lvíče… U všech ďasů, zase jsem řekl: ‚bylo‘! Yennefer, z pevniny se k nám donesly různé zprávy… Jedni tvrdí, že Ciri je v Nilfgaardu…“

„Není v Nilfgaardu.“

„Druzí naznačují, že děvče nežije.“

Yennefer mlčela a kousala se do rtů.

„Tu druhou zvěst popřu já,“ řekl tvrdě jarl. „Ciri žije. Tím jsem si jist. Nebyla žádná znamení… Ona žije!“

Žena zvedla obočí. Otázku však nepoložila. Mlčeli a poslouchali hukot vln valících se na pobřežní skaliska.

„Yennefer,“ promluvil po chvíli Crach an Craite. „Ještě něco se mi doneslo z pevniny. Tvůj zaklínač, který se po tom binci na Thaneddu ukrýval v Brokilonu, odtamtud odešel. Prý se vypravil do Nilfgaardu vysvobodit Ciri.“

„Opakuji, že Ciri není v Nilfgaardu. Co má v úmyslu, jak ses ráčil vyjádřit, můj zaklínač, to namouvěru nevím. Ale on… Není žádným tajemstvím, Crachu, že ho… Prostě k němu chovám jisté sympatie. Jenže vím, že on Ciri nezachrání, že ničeho nedosáhne. Znám ho dobře. Ztratí se, začne filosofovat a litovat sám sebe. Potom si vybije vztek svým obvyklým způsobem: začne bít mečem každého, kdo mu přijde do cesty. Potom si jako pokání uloží vykonat nějaký šlechetný a samozřejmě veskrze nesmyslný čin. Nakonec bude zabit: hloupě, zbytečně, nejspíše ranou do zad…“

„Říká se,“ skočil jí do řeči Crach, poněkud polekán jejím změněným, kovově znějícím hlasem. „Říká se, že Ciri mu je souzena. V Cintře na Pavettiných zásnubách jsem na vlastní oči videl…“

„Sudba,“ nenechala ho dokončit Yennefer, „může být interpretována různě. V podstatě jakkoliv. Říkám ti jenom, že nevím, co Geralt zamýšlí a zda vůbec něco zamýšlí. Chci se do věci vložit sama. Vlastními metodami. A aktivně, Crachu, aktivně. Nemívám ve zvyku sedět, plakat a skládat hlavu do dlaní. Já dávám přednost činům!“

Jarl zamrkal, ale neřekl nic.

„Přišel čas činů,“ pokračovala čarodějka. „Mám plán. Ty, Crachu, mně pomůžeš. Splníš svou přísahu.“

„Jsem připraven,“ prohlásil odhodlaně. „Na všechno. Drakkary stojí v přístavu. Rozkazuj, Yennefer.“

Nedokázala potlačit pobavení:

„Nezměnil ses. Ne, hrdino, nepožaduji důkazy tvé statečnosti. Nemusíš se plavit do Nilfgaardu a bušit sekerou do brány Města zlatých věží. Potřebuji pomoc méně spektakulární. Ovšem konkrétnější… Jak je na tom tvá pokladnice?“

„Cože?“

„Drahý Crachu, pomoc, o jakou tě žádám, se dá přepočítat na peníze.“

*

Vypuklo to dalšího dne ráno. V komnatách, které si Yennefer vymínila, panoval neskonalý zmatek. Jenom s nejvyšším úsilím jej udržoval v přijatelných mezích hofmistr Guthlaf, jenž byl čarodějce přidělen k ruce.

Yennefer seděla za stolem a takřka nezvedala hlavu od své práce. Počítala, sepisovala dlouhé sloupce účtů, které obratem odesílala do pokladnice, případně do ostrovní filiálky banky Cianfanelliů. Kreslila a rýsovala a hotové plány okamžitě předávala do rukou zkušených řemeslníků, které jí jarl na její žádost poslal: kovotepců, klenotníků, sklářů i alchymistů.

Nějaký čas všechno klapalo, potom začaly potíže.

„Lituji, vážená čarodějko,“ zamračil se hofmistr. „Jenže kde nic není, ani smrt nebere. Dali jsme ti všechno, co jsme měli. Čáry a zázraky dělat neumíme! Ale dovolil bych si poukázat na to, že před tebou leží diamanty o celkové hodnotě…“

„Kašlu na jejich celkovou hodnotu!“ vybuchla. „Mně stačí jeden, ale dostatečně velký. Jak velký, mistře?“

Brusič kamenů ještě jednou prostudoval její náčrtek.

„Aby bylo možno provést takový výbrus, takové fasety? Ne méně než třicet karátů.“

„Takový diamant,“ prohlásil kategoricky Guthlaf, „nenajdeš na celém Skellige.“

„To není pravda,“ oponoval brusič. „Znám takový kámen.“

*

„Jak si to představuješ, Yennefer?“ chmuřil se Crach an Craite. „Mám snad vyslat svoje bojovníky, aby tu svatyni přepadli a vyloupili? Mám kněžkám pohrozit svým hněvem, pokud mi nevydají svůj briliant? Nepřipadá v úvahu. Nejsem nijak zvlášť zbožný, ale chrám je chrám a kněžky jsou kněžky. Mohu je leda zdvořile požádat. Dát jim na srozuměnou, jak moc mi na tom záleží a jak velký by mohl být můj vděk. Ovšem stále to bude pouhá prosba. Uctivá suplika.“

„Kterou je možno odmítnout?“

„Samozřejmě. Ale za pokus to stojí, nic neriskujeme. Poplujme spolu na Hindarsfjall a přednesme kněžkám naši prosbu. Já jim vysvětlím, o co jde. A zbytek záleží na tobě. Uveď svoje argumenty. Odvolávej se na vyšší cíle. Vyjednávej, škemrej, slibuj, lichoť. Zoufej si, plač, lez po kolenou… U všech mořských běsů, mám tě snad učit, Yennefer?“

„To všechno je k ničemu, Crachu. Čarodějka se nikdy neshodne s kněžkou. Jsou mezi nimi příliš velké, abych tak řekla, světonázorové rozpory. Sem bude bezpochyby patřit i otázka, zda je možno dovolit čarodějce, aby použila jejich posvátný artefakt či relikvii. Ne, zapomeňme na to. Nikam by to nevedlo.“

„K čemu vlastně potřebuješ ten briliant?“

„K sestrojení ‚okna‘. To značí telekomunikačního megaskopu. Musím se spojit s několika osobami.“

„Magicky? Na dálku?“

„Kdyby stačilo vylézt na věž Kaer Trolde a hlasitě volat, neobtěžovala bych tě tím.“

*

Nad vodou kroužili a křičeli rackové a ústřičníci. Bílí terejové a černí kormoráni chocholatí sledovali kolem plující bárku zvědavými pohledy zeleně se lesknoucích očí.

„Té velké skále visící nad vodou,“ ukázal Crach an Craite k ostrovu, „říkáme Kaer Hemdall – Hemdallova hláska. Hemdall je náš legendární hrdina. Pověst praví, že až nadejde Tedd Deireádh, Čas konce, Čas bílého mrazu a Čas vlčí, Hemdall se postaví zlým mocnostem ze země Morhögg, duchům a přízrakům Chaosu. Vstoupí na Duhový most a zaduje na roh. To bude znamení, že přišel čas chopit se zbraní a vyrazit do největší bitvy všech dob. Započne Ragnarög – poslední boj, v němž se rozhodne, zda padne věčná noc nebo opět přijde svítání.“

Bárka se lehce zhoupla přes hřeben vlny a vplula do klidnějších vod zátoky mezi Hemdallovu hlásku a druhou skálu podobně fantastického tvaru.

„Ta menší skála je Kambi,“ vysvětloval jarl. „V našich mýtech se Kambi jmenuje čarodějný zlatý kohout, který bude svým kokrháním varovat Hemdalla, že připlouvá Naglfar, pekelný drakkar přivážející vojsko Temnoty, démony z Morhöggu. Naglfar bude postaven z nehtů mrtvých. Nebudeš věřit, Yennefer, že stále je na Skellige dost lidí, kteří před pohřbem stříhají nebožtíkům nehty, aby nedodávali démonům materiál na stavbu jejich korábu.“

„Věřím. Znám sílu legend.“

Srázy fjordu je zaclonily před větrem. Plachta zapleskala a zplihla.

„Zatrubte na roh,“ poručil posádce Crach. „Přistáváme. Musíme oznámit velebným kněžkám, že mají hosty.“

*

Dlouhé, příkré schody vedly k budově, která vypadala jako nedílná součást lesa: tak byla obrostlá mechem, břečťanem a různými keři. Yennefer si všimla, že na střeše nerostly jen keře, nýbrž i mladé stromky.

„Svatyně,“ odpověděl na její nevyslovenou otázku Crach. „Háj kolem nás se jmenuje Hindar a je rovněž místem kultu. Odtud bereme posvátné jmelí, protože na Skellige, jak víš, se jmelím zdobí všechno – od kolébky novorozence až po náhrobní kámen. Dávej pozor, schody jsou kluzké… Ha, náboženství nám nějak zarůstá mechem. Dovol, abych ti nabídl rámě… Stále stejný parfém, stejná vůně… Yenno…“

„Crachu. Prosím tě. Co bylo a skončilo, k tomu se nevrací.“

„Promiň. Pojďme.“

Před chrámem na ně čekalo několik mlčenlivých mladých kněžek. Jarl je zdvořile pozdravil a vyslovil žádost promluvit si s jejich představenou, kterou tituloval Modron Sigrdrifa. Vstoupili dovnitř. Skrze okenní vitráže sem padaly pásy světla. Jeden z nich osvětloval oltář.

„U sta mořských ďasů,“ neudržel se ani na tomto svatém místě zaláteření Crach an Craite. „Zapomněl jsem, jak velký je ten Brisingamen. Nebyl jsem tady od dětství… Za ten kámen by se daly koupit všechny doky v Cidaris. I s loďaři a celoroční produkcí.“

Jarl přeháněl. Ale ne příliš.

Nad skromným oltářem, nad figurkami koček a sokolů, nad kamennou mísou na votivní dary se tyčila socha Modron Freyji – Veliké matky v jejím obvyklém mateřském zobrazení ženy ve volném šatu, zdůrazňujícím její těhotenství. Bohyne měla skloněnou, závojem zahalenou hlavu a nad jejími na prsou sepjatými dlaněmi zářil briliant – součást zlatého náhrdelníku. Kámen byl průzračný, jen maličko namodralý jako čirá voda. A ohromný. Odhadem tak sto padesát karátů.

„Ani by jej nebylo nutno řezat,“ zašeptala Yennefer. „Je broušen do rosety, zrovna tak, jak potřebuji. Přesné fasety na difrakci světla…“

„Takže máme štěstí.“

„Pochybuji. Za chvíli se objeví kněžky, já budu označena za bezbožnici a vyhnána odtud svinským krokem.“

„Přeháníš.“

„Ani trochu.“

„Vítám tě, Crachu an Craite jarle, ve svatyni Matky. Vítám též tebe, vážená Yennefer z Vengerbergu.“

Jarl Skellige se uklonil:

„Buď pozdravena, ctihodná matko Sigrdrifo.“

Kněžka byla vysoká, téměř tak vysoká jako jarl – to znamenalo, že Yennefer převyšovala o hlavu. Měla světlé vlasy a oči, dlouhou, nepříliš hezkou a nepříliš ženskou tvář.

Někde jsem ji už viděla, uvědomila si Yennefer. Nedávno. Kde?

„Na schodech k přístavišti,“ připomněla jí s úsměvem kněžka. „Když připlouvaly drakkary. Stála jsem nad tebou, když jsi pomáhala té těhotné ženě. Klečela jsi na zemi a nic nedbala na šaty z bezpochyby velice drahého kamelotu. Už nikdy nebudu věřit pověstem o bezcitných a vypočítavých vědmách.“

Yennefer si odkašlala a schýlila hlavu.

„Stojíš před oltářem Matky, Yennefer. Nechť na tebe splyne její milost.“

„Ctihodná, já… Chtěla bych tě uctivě poprosit…“

„Počkej chvíli. Jarle, jistě máš mnoho povinností. Zanech nás samy, zde, na Hindarsfjallu. Určitě si dokážeme porozumět, jsme přece ženy. Není důležité, čím se která z nás zabývá, vždy sloužíme té, jež je Pannou, Matkou i Stařenou. Poklekni vedle mne, Yennefer. Skloň hlavu před Freyjou.“

*

„Sejmout bohyni se šíje Brisingamen?“ zopakovala Sigrdrifa, leč v jejím hlase nezaznělo žádné svaté pobouření. Spíše jakoby nemohla uvěřit vlastním uším. „Ne. Yennefer, to je prostě nemožné. Nejde jen o to, že bych se neosmělila… I kdybych se k něčemu podobnému odhodlala, Brisingamen nelze sundat. Náhrdelník nemá sponu, je trvalou součástí sochy.“

Yennefer dlouho mlčela a dívala se na kněžku.

„Kdybych to věděla,“ pravila nakonec mrazivě, „bez meškání bych s jarlem odplula na Ard Skellig. Ne, ne, čas, který jsem strávila v rozmluvě s tebou, v žádném případě nepovažuji za ztracený. Ale mám jej zoufale málo. Přiznávám, že mne poněkud zmýlila tvá vstřícnost a srdečnost…“

„Jsem vůči tobě vstřícná,“ ujistila ji vlídně Sigrdrifa. „Tvé plány rovněž podporuji z celého srdce. Znala jsem Ciri, měla jsem ji ráda a dojímá mne její osud. Obdivuji tvou odhodlanost, s níž se chceš tomu dítěti vydat na pomoc. Splním každé tvoje přání. Ale ne Brisingamen, Yennefer, ne Brisingamen. O to jediné nežádej.“

„Sigrdrifo, abych mohla Ciri pomoci, potřebuji získat informace. Bez nich budu bezmocná. Takové informace mohu získat výlučně telekomunikací. Pro spojení na velké vzdálenosti musím sestrojit magický přístroj, kterému se říká megaskop.“

„Něco jako vaše proslulé křišťálové koule?“

„Mnohem komplikovanější. Koule umožňuje komunikaci pouze na principu korelace s jinou koulí. Takovou kouli má dokonce i zdejší trpaslická banka, aby mohla být ve spojení s centrálou. Megaskop nabízí podstatně větší možnosti… Ale proč to rozebírat? Bez briliantu jej zkonstruovat nejde. Nuže, rozloučím se…“

„Nespěchej tolik.“

Sigrdrifa vstala a zahleděla se přes chrámovou prostoru k oltáři se sochou bohyně.

„Modron Freyja,“ řekla posléze, „je mimo jiné patronkou věštkyň, jasnovidek a telepatek. Vždyť její posvátná zvířata jsou kočka, která vidí a slyší skryté, a sokol, kterému neunikne nic ani z té největší výše. Symbolem toho je i její šperk Brisingamen. Proč se mořit s nějakými složitými zařízeními, Yennefer? Není snadnější zeptat se rovnou bohyně?“

Yennefer v poslední chvíli zadržela kletbu. Koneckonců byla v chrámu.

„Blíží se doba večerní modlitby,“ oznámila jí Sigrdrifa. „Budu s ostatními kněžkami prosit naši Paní, aby pomohla Ciri. Ciri byla nejednou v této svatyni, nejednou hleděla na Brisingamen. Obětuj ještě hodinu nebo dvě svého vzácného času, Yennefer. Zůstaň s námi ve chvílích modlitby. Povzbuď nás svou myšlenkou a přítomností.“

„Sigrdrifo…“

„Prosím. Učiň to pro mne. A pro Ciri.“

*

Klenot Brisingamen. Na šíji bohyně.

Potlačila zívnutí. Kdyby se alespoň účastnila nějakého kázáni, nějakých zpěvů anebo mystérií. Nějakého mystického folklóru. Čehokoliv, jenom aby to nepůsobilo tak nudně, tak ospale. Ale ony prostě jenom klečí se skloněnou hlavou. Bez hlesu, bez pohybu.

Presto dokážou, pokud chtějí, ovládat Moc, často stejně dobře jako my, čarodějky. Je záhada, jak to dělají. Žádná příprava, žádná cvičení, žádná studia… Pouze modlitby a meditace. Je to druh autohypnózy? Tak to alespoň tvrdila Tissaia de Vries… Čerpají energii neuvědoměle a schopnost přetvářet ji nabývají v transu analogicky jako my svými zaklínadly. Považují to za dar a milost svého božstva. Víra jim dává sílu.

Proč se nám, čarodějkám, nikdy nepodařilo nic podobného?

Vyzkoušet to. Využít atmosféru a auru tohoto místa. Dovedu se přece sama uvést do transu… Například upřeným pohledem na ten briliant – Brisingamen… Myslíc na to, jak skvěle by se osvědčil v mém megaskopu…

Brisingamen… Třebaže je v šeru, v dýmu kadidla a svící, září jako jitřní hvězda…

„Yennefer.“

Zvedla hlavu.

Vůkol byla tma. Vonělo kadidlo.

„Usnula jsem? Omlouvám se…“

„Není zač se omlouvat. Následuj mne.“

Venku plálo noční nebe světlem měnícím se jako barevný kaleidoskop, polární září. Yennefer si ohromeně protřela oči. Aurora borealis! V srpnu?

„Co jsi schopna obětovat, Yennefer?“

„Prosím?“

„Jsi ochotna obětovat svůj život? Nebo svou neocenitelnou magii?“

„Sigrdrifo,“ ohradila se podrážděně. „Nesnaž se mne obrátit na svou víru. Je mi čtyriadevadesát let. To ovšem zachovej jako zpovědní tajemství. Svěřila jsem se ti s tím pouze proto, aby sis uvědomila, že se mnou nemůžeš jednat jako s naivním dítětem.“

„Neodpověděla jsi na mou otázku.“

„A nehodlám odpovědět. Tohle je mysticismus, jenž nebudu akceptovat. Zaspala jsem při vaší bohoslužbě. Znudila mne a unavila. Protože nevěřím ve vaši bohyni.“

Její společnice se otočila a Yennefer mimoděk zalapala po dechu.

„Tvá nevíra mne pochopitelně mrzí,“ promluvila žena s očima jako z tekutého zlata, „ale může tvá nevíra cokoli změnit?“

Yennefer dokázala pouze vydechnout.

„Nadejdou časy,“ pokračovala zlatooká žena, „kdy nikdo na světě, včetně malých dětí, nebude věřit na čarodějky. Říkám ti to záměrně zlomyslně jako odplatu za tvou nevíru. Pojďme.“

„Ne…“ zmohla se Yennefer konečně na něco jiného než jen pasivní nádechy a výdechy. „Ne! Nikam nepůjdu! To je omámení nebo hypnóza. Iluze! Trans! Ale já znám obranné mechanismy. Mohu tohle všechno zahnat jediným zakletím, takhle… K čertu!“

Zlatooká žena přistoupila těsně k ní. Briliant v jejím náhrdelníku plál jako jitřní hvězda.

„Vaše řeč pomalu přestává sloužit dorozumívání,“ konstatovala. „Stává se uměním pro umění, čím je nesrozumitelnější, tím je považována za hlubší a moudřejší. Měla jsem vás raději, když jste uměli jenom ‚e – e‘ a ‚gu – gu‘. Tak už pojď.“

„Ty jsi přelud, iluze… Nikam nejdu!“

„Nechci tě nutit. To by byla hanba, jsi přece inteligentní a hrdá, máš charakter.“

Oblé, holé návrší vystupující z vřesoviště jako hřbet číhajícího draka korunuje ohromný plochý kámen podepřený několika menšími balvany.

„Požádala jsi o můj klenot, Yennefer z Vengerbergu. Nemohu ti jej dát, dokud se nepřesvědčím o jistých věcech. Chci se ujistit, co v tobě vězí. Proto jsem tě přivedla k tomuto kameni, který se od nepaměti tyčí zde, na místě Síly a Moci. Tvoje neocenitelná magie je prý všude. Stačí jen vztáhnout ruku. Nebojíš se toho?“

Yennefer nevydala ze sevřeného hrdla ani hlásku.

„Síla schopná změnit svět,“ řekla žena, kterou čarodějka nedokázala nazvat jejím pravým jménem, „je podle tebe Chaosem i Uměním i Vědou. Prokletím, požehnáním i pokrokem. Není však náhodou Vírou? Láskou? Obětováním?

Slyšíš? Kohout Kambi kokrhá. Na břeh naráží vlna vzdutá přídí Naglfaru. Zní hlas rohu. Hemdall již stojí tváří v tvář nepříteli na duhovém oblouku Bifrostu. Přichází Bílá zima, vichřice a vánice… Země se otřásá pod prudkými pohyby Hada…

Vlk spolkl slunce. Měsíc skryl svou tvář. Zůstala jen tma a zima. Nenávist, msta a krev… Na čí stranu se postavíš, Yennefer? Budeš na východní či západní straně Bifrostu, s Hemdallem či proti němu?

Kohout Kambi kokrhá.

Rozhodni se, Yennefer. Volba je na tobě. Proto jsi byla kdysi navrácena životu, aby sis zvolila cestu: Světlo nebo Temnotu.“

„Světlo a Temnota, Dobro a Zlo, Pořádek a Chaos? To jsou jenom symboly, ve skutečnosti neexistuje taková polarita. V každém je světlo i stín, trochu toho, trochu onoho. Tato rozmluva nemá smysl. Neuvěřím mysticismu. Pro tebe a Sigrdrifu Vlk polyká slunce, pro mne je to zatmění. A tak to zůstane…“

Zůstane. Co?

Ucítila, jak jí země mizí pod nohama, jak jí nějaká nepřemožitelná síla vyvrací paže, láme klouby v ramenou a loktech, napíná obratle jako při mučení strappado. Vykřikla bolestí, vzepjala se a otevřela oči. Ne, to nebyl sen, to nemohl být sen. Byla na stromě, visela za ruce na větvích nesmírného jasanu. Vysoko nad ní kroužil na jasném nebi sokol; ze stínu pod sebou slyšela syčení hadů, skřípání jejich šupin.

Něco se pohnulo. Po její napjaté, bolavé paži přeběhla veverka.

„Jsi připravena?“ zeptala se veverka. „Jsi připravena přinést oběť? Co jsi připravena obětovat?“

„Nic nemám?“ ochromovala ji nelidská bolest. „A i kdybych měla, nevěřím ve smysl takové oběti! Nechci trpět za milióny! Nechci trpět vůbec! Za nikoho a pro nikoho!“

„Nikdo nechce trpět. A přesto je to úděl každého. Jenže někteří trpí více a ne vždy vlastní vinou. Nezáleží na tom, že snášejí utrpení; záleží na tom, jak je snášejí.“

*

„Janko! Janečka!“

„Seber ode mě tu hrbatou šeredu! Nechci se na ni dívat!“

„Je to tvoje dcerka, stejně jako moje.“

„Pche! Všechny děti, co jsem v životě zplodil, jsou zdravé.“

„Jak můžeš… Jak se opovažuješ…“

„To v té tvojí elfské rodině byly čarodějnice. Tys šla na potrat, když jsi čekala první děcko. Máš zkaženou elfskou krev a lůno, ženo. Proto rodíš zrůdy.“

„Je to nešťastné, postižené dítě… Byla to vůle bohů! Je to i tvoje dcera! Co jsem měla udělat? Nepodvazovat pupeční šňůru? Uškrtit ji? Co mám dělat teď? Odvést ji do lesa a nechat ji tam? Co ode mě chceš, u všech bohů?!“

„Tati! Mami!“

„Zmiz, obludo!“

„Přestaň! Přestaň bít to dítě! Stůj! Kam jdeš? Kam? K ní, co?“

„Jasně, že jo! Jsem chlap, mám svoje chlapská práva a potřeby. A tys mě dávno omrzela. Ty a plod tvého zkaženého života. Nečekej s večeří. Nevrátím se na noc.“

„Mami…“

„Proč pláčeš?“

„Proč mě biješ a odstrkuješ? Vždyť jsem byla hodná…“

*

„Mami! Maminko!“

*

„Jsi schopna odpustit?“

„Odpustila jsem už dávno.“

„Avšak předtím ses nasytila pomsty.“

„Ano.“

„Lituješ?“

„Ne.“

*

Bolest. Příšerná bolest zmasakrovaných rukou a prstů.

„Ano, jsem vinna! To jsi chtěla uslyšet? Zpověď a pokání? Chtělas pokořit Yennefer z Vengerbergu? Ne, tu radost ti neudělám! Přiznávám vinu a očekávám trest. Ale mé pokory se nedočkáš!“

Bolest dosáhla hranic, jež je schopen člověk snést.

„Vyčítáš mi zneužité, zrazené a oklamané, ty, jenž zemřeli kvůli mně vlastní rukou, i ty, jenž zemřeli mou rukou? Vyčítáš mi, že jsem si kdysi sáhla i na svůj život? Zjevně jsem k tomu měla důvody! Ničeho nelituji! A kdybych mohla vrátit čas… Ničeho nelituji!“

Sokol jí usedl na rameno.

„Věž vlaštovky. Věž vlaštovky. Spěchej do Věže vlaštovky.“

„Dceruško.“

*

Kohout Kambi kokrhá.

*

Ciri na vraném koni. Popelavé vlasy jí vlají v trysku. Z její tváře prýští krev, jasná, rudá krev. Černá klisna se vznáší jako pták, hladce přelétá nad dřevěným hrazením. Ciri zakolísá v sedle, avšak nespadne.

Ciri na poušti. Je noc. Dívka zvedá ruku, z její dlaně vylétá svítící koule. Jednorožec hrabe kopytem do písku… Mnoho jednorožců… Oheň… Oheň…

Geralt na mostě přes širokou řeku. Boj… Oheň… Plameny se odrážejí na ostří meče.

Fringilla Vigo rozkoší široce rozevírá zelené oči. Hlavou s ostříhanými tmavými vlasy leží na otevřené knize… Je vidět část titulku: Úvahy o nevyhnutelné smrti…

Ve Fringilliných očích se odrážejí oči Geraltovy.

Hlubina. Kouř. Schodiště vedoucí dolů. Schody po nichž je nutno sejít. Něco končí. Nastává Tedd Deireádh – Čas konce.

Tma. Vlhkost. Pronikavý chlad kamenných stěn. Studené železo na zápěstích a kotnících. Bolest pulsující v poraněných dlaních a rozdrcených prstech.

Ciri se jí drží za ruku. Dlouhá temná chodba, černé kamenné pilíře, možná sochy… Temnota. Z ní se nese šepot, tichý jako ševelení vánku.

Dveře. Nekonečně mnoho vysokých dveří, bran před nimi v tichosti otevírá svá těžká křídla. A na konci, v neproniknutelné tmě čekají jedny, které se samy neotevřou… Které se nesmí otevřít

– Jestli se bojíš, vrať se.

– Je zakázáno otevřít tu bránu. Ty o tom víš.

– Vím.

– A přesto mě tam vedeš.

– Jestli se bojíš, vrať se. Ještě je čas na návrat, pro tebe ještě není pozdě.

– A ty?

– Pro mne pozdě je.

Kohout Kambi kokrhá.

Nastává Tedd Deireádh.

Aurora borealis.

Svítání.

*

„Yennefer. Probuď se.“

Zvedla hlavu. Prohlédla si své ruce. Měla obě. Celé a zdravé.

„Sigrdrifo. Usnula jsem…“

„Pojď.“

„Kam?“ zašeptala. „Kam tentokrát?“

„Prosím? Nerozumím ti. Pojď, musíš se na něco podívat. Něco se stalo… Něco úžasného. Žádná z nás to nedokáže vysvětlit. Jen se domýšlíme. Milost… Sestoupila na tebe milost bohyně, Yennefer.“

„Oč jde, Sigrdrifo?“

„Podívej se.“

Podívala se. A hlasitě vydechla.

Brisingamen, svatý klenot Modron Freyji, již nevisel na šíji bohyně: ležel u jejích nohou.

*

„Slyším dobře?“ ujišťoval se Crach an Craite. „Stěhuješ se se svou čarodějnou dílnou na Hindarsfjall? Kněžky ti zapůjčily posvátný kámen? Dovolí ti použít ho v tom tvém pekelném zařízení?“

„Ano.“

„Snad tě neobrátily na víru, Yennefer? Co se tam na ostrově vlastně přihodilo?“

„To není důležité. Prostě se vracím do svatyně.“

„A peníze, které jsi žádala? Budeš je ještě potřebovat?“

„Nepotěším tě. Budu.“

„Guthlaf splní všechny tvoje požadavky. Ale, Yennefer, udělej to, co udělat chceš, jak nejrychleji to půjde. Pospěš si. Mám nové zprávy.“

„Hrome, toho jsem se bála. Už vědí, kde jsem.“

„Zatím ještě ne. Byl jsem však upozorněn, že se můžeš objevit na Skellige. V takovém případě tě mám bezodkladně uvěznit. A na rejsech mám prý brát zajatce a tahat z nich informace nebo aspoň střípky informací, které se týkají tebe. Tvé přítomnosti v Nilfgaardu nebo v jeho provinciích. Spěchej, Yennefer. Kdyby tě vypátrali a dopadli tady, na Skellige, ocitl bych se v maličko nepříjemném postavení,“

„Udělám, co bude v mých silách. Tak, abych tě nezkompromitovala. Neboj se.“

„Řekl jsem: maličko. Já se nebojím. Ani králů, ani čarodějů. Co mi mohou udělat? Potřebují mě. A k tomu, abych ti poskytl pomoc, jsem vázán lenní přísahou. Ano, slyšíš dobře, formálně jsem stále vasalem cintránské koruny. A Cirilla je její jedinou oprávněnou dědičkou, pokud vím. Jestliže jednáš jejím jménem, jakožto její pěstounka máš formálně právo vyžadovat mé služby.“

„Kasuistická sofistika.“

„I když nerozumím tvým výrazům, mám dojem, že chápu, co máš na mysli,“ rozesmál se ostrovan. „Jako první se dám do křiku, že je to nesmysl, kdyby se přese všechno ukázalo, že Emhyr var Emreis přinutil děvče ke svatbě. Nebo kdyby byla Ciri pomocí nějakých právních kliček zbavena nároku na trůn, aby jej mohl urvat pro sebe někdo jiný, třebas ten balvan Vissegerd. V takovém případě bez váhání vypovím lenní poslušnost.“

„A kdyby,“ přimhouřila oči Yennefer, „se přese všechno ukázalo, že Ciri nežije?“

„Ona žije,“ prohlásil nekompromisně Crach an Craite. „Vím to jistě.“

„Odkud?“

„Nebudeš mi věřit.“

„Vyzkoušej mě.“

„Krev cintránských královen,“ začal Crach, „je prazvláštním způsobem svázána s mořem. Když umírá některá žena z toho rodu, oceán běsní, prý oplakává dcery Riannon. Bouře tehdy bývají tak silné, že příboj ze západu si probije cestu jeskyněmi a puklinami pod celým ostrovem a pronikne na jeho východní stranu. Ze skal ve vnitrozemí někdy dokonce vytrysknou slané prameny. Celý ostrov se chvěje, prostí lidé povídají, že Ard Skellig vzlyká. Opět některá zemřela. Odešla krev Riannon – Starší krev.“

Yennefer mlčela.

„To není pohádka,“ řekl Crach. „Sám jsem to zažil. Třikrát. Po smrti Adalie Věštkyně, po smrti Calanthé… A také po smrti Pavetty.“

„Pavetta,“ namítla Yennefer, „zahynula právě za bouře. Vysvětlovat to dodatečně…“

„Pavetta,“ přerušil ji Crach, „nezahynula za bouře. Ta se rozpoutala až později, když moře jako obvykle zareagovalo na smrt ženy z cintránské panovnické krve. Vyšetřoval jsem to dostatečně dlouho. Vím své.“

„Co víš?“

„Loď, na které plula Pavetta se svým manželem, zmizela na proslulé Hlubině Sedny. To místo má právem špatnou pověst. Ztrácejí se tam lodě, jistě jsi o tom slyšela.“

„Vyprávějí o tom pověrčiví námořníci. Lodě se někdy potápějí, to je přece přirozené…“

„Na Skellige,“ přerušil ji ostře, „toho víme dost o lodích a plavbě, abychom dokázali rozlišit ztroskotání přirozené od nepřirozeného! Na Hlubině Sedny mizí lodě nepřirozeně. A ne náhodně. To se týká též korábu, na kterém se plavila Pavetta a Duny.“

„Nehádám se s tebou,“ vzdychla čarodějka. „Ale má to nějaký význam? Po tolika letech?“

„Pro mne má,“ stiskl čelisti jarl. „Já tu záhadu objasním, je to jenom věc času. Dovím se… Najdu vysvětlení, řešení všech záhad. Také té z Cintry…“

„Co je to za záhadu?“

„Když Černí ztekli hradby Cintry,“ vyprávěl tiše muž, „přikázala Calanthé odvézt Ciri tajně z města. Přitom město už hořelo, nepřátelé byli všude, šance na únik z obležení byla mizivá. Všichni královně ten hazard vymlouvali, radili jí, ať Ciri formálně kapituluje před nilfgaardským velitelem, že tak zachrání svůj život a panovnickou dynastii. V hořících ulicích princeznu nepochybně zabije zdivočelá soldateska. A Lvice… Víš, co podle očitých svědků prohlásila?“

„Ne.“

„Radši ať je princeznina krev prolita na dlažbě rodného města, než aby byla zhanobena. Čím zhanobena?“

„Sňatkem s císařem Emhyrem, prokletým Nilfgaarďanem. Jarle, je pozdě. Zítra za svítání začínám. Budu tě informovat o své činnosti.“

„S tím počítám. Dobrou noc, Yenno… Hmmm…“

„Co je, Crachu?“

„Neměla bys náhodou, hmmm, chuť…“

„Ne, Crachu. Co bylo a není, k tomu se nevrací.“

*

„Vida, vida,“ dal jarl Crach an Craite hlavu na stranu a prohlížel si nečekanou návštěvu. „Triss Ranuncul osobně. Jaké elegantní šaty. A ta kožešina… Činčily, že ano? Zeptal bych se, co tě přivádí na Skellige… Kdybych to pochopitelně nevěděl.“

„Výborně,“ usmála se koketně Triss a upravila si své nádherné vlasy. „Jsem ráda, že to víš, jarle. Ušetří nám to sáhodlouhá vysvětlování a budeme moci přejít rovnou k věci.“

„K jaké věci?“ založil si Crach ruce na prsou a změřil si čarodějku chladným pohledem. „O jakémpak vysvětlování to mluvíš? Koho zde zastupuješ, Triss Ranuncul, čím jménem hovoříš? Král Foltest, kterému jsi sloužila, se ti odměnil vyhnanstvím. Ačkoliv ses ničím neprovinila, vykázal tě z Temerie. Zaslechl jsem, že tě vzala pod ochranná křídla Filippa Eilhart, která teď s Dijkstrou fakticky vládne Redanii. Jak vidím, jsi jí za to náležitě vděčná. Dokonce neváháš jako špicl slídit po své bývalé přítelkyni.“

„Urážíš mě, jarle.“

„Hluboce se omlouvám, pokud jsem se spletl. Spletl jsem se?“

Dlouho se měřili nedůvěřivými zraky. Nakonec Triss zaklela a dupla podpatkem:

„Ach, k čertu! Přestaňme se vzájemně vodit za nos! Jaký má teď význam, kdo komu slouží, kdo je komu vděčen a z jakých pohnutek? Yennefer nežije. Stále není známo, kde a v čí moci je Ciri. Jaký smysl má tohle kličkování? Nepřiplula jsem k tobě jako špicl, Crachu an Craite. Připlula jsem z vlastní vůle jako soukromá osoba. Mám starost o Ciri.“

„Kdekdo má dneska starost o Ciri. Má to děvče štěstí.“

Oči návštěvnice se zaleskly: „Neposmívala bych se tomu. Na tvém místě zvláště.“

„Promiň.“

Mlčeli, hledíce oknem na červené slunce zapadající za lesnaté hory Spikeroogu.

„Triss Ranuncul.“

„Poslouchám, jarle.“

„Zvu tě na večeři. Aha, kuchař se nechá ptát, jestli všechny čarodějky odmítají dobře upravené dary moře?“

*

Triss dary moře neodmítala. Naopak, snědla dvakrát tolik než mela v úmyslu a nakonec se začala obávat svůj vosí pas – o těch dvaadvacet coulů, na které byla tak pyšná. Rozhodla se napomoci trávení bílým vínem, vyhlášeným Est Est z Toussaintu. Stejně jako její hostitel je pila z rohu.

„Takže,“ pokusila se shrnout vše, co se již dověděla. „Yennefer se tady objevila devatenáctého srpna, když spadla z nebe do rybářských sítí. Ty, jakožto věrný leník Cintry, jsi jí poskytl asyl. Pomohls jí sestrojit megaskop… S kým a o čem přes něj hovořila, to přirozeně nevíš.“

„Přirozeně,“ usmál se lišácky ostrovan. „Jak bych já, prostý a nevzdělaný námořník, mohl cokoli vědět o počínání moudrých čarodějek?“

*

Sigrdrifa, kněžka bohyně Freyji, se shrbila, jako by na ni otázka Cracha an Craite dolehla tisíciliberní tíhou.

„Ona mi důvěřovala, jarle,“ zašeptala sotva slyšitelně. „Nežádala po mně slib ani přísahu mlčení, přesto jí však velmi záleželo na tom, abych zachovala tajemství. Já opravdu nevím, zda…“

„Modron Sigrdrifo,“ namítl vážně Crach an Craite. „To, oč tě prosím, není donašečství. Stejně jako ty chci, aby Ciri byla nalezena a zachráněna. Vždyť jsem složil Bloedgeas. A o Yennefer mám odůvodněné obavy. Je to nesmírně hrdá žena, i když půjde do smrtelného nebezpečí, neuchýlí se k prosbám. Nevylučuji proto, že bude nutno jít jí na pomoc – byť neprošenou. Abych to mohl učinit, potřebuji získat informace.“

Sigrdrifa si odkašlala. Na tváři nedala nic znát, ale když promluvila, její hlas se slabě chvěl:

„Sestrojila ten svůj přístroj… Použila krabici sloužící jako temná komora, dvě dutá zrcadla, nějaké čočky, černý sametový závěs, čtyři lampy a pochopitelně Brisingamen… Když vyslovila zakletí a pustila světlo lamp…“

„Nezabíhejme do podrobností. S kým navázala spojení?“

„Mluvila s několika osobami, samými mágy. Jarle, neslyšela jsem všechno, ale to, co jsem zaslechla… Jsou mezi nimi skuteční ničemové. Ani jeden nechtěl pomoci dobrovolně a nezištně. Žádali peníze… Všichni bez výjimky…“

„Vím,“ povzdechl si jarl. „Banka mne průběžně informovala o jejích transakcích. Pěknou sumu mne stála moje přísaha. Ale peníze se dají opět sehnat. To, co jsem utratil za Yennefer a Ciri, si vynahradím na nilfgaardských provinciích. Ale mluv dále, matko Sigrdrifo.“

„Některé z nich,“ sklopila kněžka hlavu, „Yennefer prostě vydírala. Dala jim na vědomí, že na ně má kompromitující informace, které v případě odmítnutí spolupráce zveřejní před celým světem… Jarle… Je to moudrá a v podstatě dobrá žena… Avšak nemá žádné skrupule. Dokáže být bezohledná. A nemilosrdná.“

„To náhodou vím. Podrobnosti o vydíraných osobách ale znát nechci a též tobě radím, abys na všechno co nejrychleji zapomněla. To jsou nebezpečné vědomosti. Není rozumné zahrávat si s ohněm.“

„Rozumím, jarle. Vůči tobě jsem vázána poslušností… A věřím, že tvůj účel světí prostředky. Nikdo jiný ze mne nedostane jediné slovo: ani přítel při rozmluvě, ani nepřítel při mučení.“

„Dobře, Modron Sigrdrifo, velmi dobře… Vzpomínáš si, o co se Yennefer především zajímala?“

„Ne vždy a ne všemu jsem rozuměla, jarle. Hovořili spolu těžko srozumitelnou odbornou hantýrkou… Ovšem nejčastěji vzpomínali černokněžníka Vilgefortze…“

„Jak jinak,“ zaskřípal Crach zuby. Kněžka na něho polekaně pohlédla.

„Mluvili také hodně o elfech a Vědoucích,“ dodala chvatně. „A o magických portálech. Zmínili se dokonce i o Hlubině Sedny… Hlavně však hovořili o věžích.“

„O věžích?“

„Ano. O dvou věžích: Věži racka a Věži vlaštovky.“

*

„Předpokládala jsem to,“ řekla Triss. „Yennefer získala tajné hlášení Radcliffovy komise, která zkoumala události na Thaneddu. Nevím, jaké zprávy o té aféře se dostaly k vám, na Skellige… Slyšels někdy o teleportu ve Věži racka anebo o Radcliffově komisi?“

Crach an Craite se na mladou čarodějku podíval kosým pohledem.

„K nám, na Ostrovy,“ ušklíbl se kysele, „se nedostane ani politika, ani kultura. Jsme hrozně zaostalí.“

„Radcliffova komise,“ nebrala Triss ohled na jeho tón ani grimasu, „podrobně prozkoumala teleportační stopy vedoucí z ostrova. Dokud stál portál Lara, blokoval veškerou teleportaci ve svém okolí. Ale jak i ty jistě víš, Věž racka vybuchla a zhroutila se. To umožnilo, aby se většina účastníků událostí na Thaneddu dostala z ostrova vlastními portály.“

„Abychom nechodili daleko,“ pousmál se jarl. „Například ty jsi vlastním teleportem odletěla rovnou do Brokilonu. Se zaklínačem na zádech.“

„No vida,“ pohlédla mu Triss do očí. „Nedostane se k vám politika ani kultura, ale drby ano. Vraťme se radši k Radcliffově komisi. Měla za úkol přesně vyzvědět, kdo a kam se z Thaneddu teleportoval. Použila k tomu takzvaných synopsí – kouzel schopných vyvolat stopy předešlých událostí a rovněž stopy teleportací, včetně směrů, kam vedly. Podle toho bylo možno vytipovat osoby, které jednotlivé portály otevřely. Povedlo se to prakticky ve všech případech. S výjimkou jednoho. Jedna stopa nevedla nikam. Přesněji řečeno: mířila na moře, na Hlubinu Sedny.“

„Někdo se teleportoval na loď, která ho tam čekala,“ dovtípil se okamžitě ostrovan. „Ale proč tak daleko? A na tak zlověstném místě? No, když ale nad něčí hlavou visí katovská sekera…“

„Právě. Komise dospěla v podstatě ke stejným závěrům. Podle ní se Vilgefortz zmocnil Ciri a protože byl ze všech stran obklíčen, použil předem připravenou únikovou cestu. Teleportoval se i s děvčetem na nilfgaardský koráb, který ho očekával na Hlubině Sedny. To podle přesvědčení komise vysvětluje skutečnost, že Ciri byla představena u císařského dvora na Loe Grim už desátého července, pouhých deset dní po thaneddské aféře.“

„Ovšem,“ přimhouřil oči jarl. „Mnohé by to vysvětlovalo. Pokud se ale komise nezmýlila.“

„To je pravda,“ vydržela čarodějka jeho pohled a dokonce se usmála. „Na Loe Grim mohli uvést dvojnici, a ne skutečnou Ciri. Jak jsi sám řekl, vysvětlovalo by to mnohé, avšak ne jeden důležitý fakt, který členové komise zjistili. V první versi raportu jej dokonce nezveřejnili, tak se jim zdál nepravděpodobný. Teprve ve druhém, přísně tajném dokumentu byl ten fakt uveden. Pouze jako domněnka…“

„Pozorně ti naslouchám, Triss.“

„Hypotetický závěr komise zní: teleport Věže racka byl v činnosti. Někdo jím prošel a energie toho průchodu byla tak mohutná, že portál vybuchl a byl zničen.

Yennefer se o tom bezpochyby dověděla. O všem, co Radcliffova komise objevila a uvedla v tajné zprávě. Podle ní existuje šance… Mizivá šance, že se Ciri podařilo bezpečně projít teleportem, že unikla Vilgefortzovi i Nilfgaardu.“

„Kde se tedy nalézá?“

„To bych také ráda věděla.“

*

Byla neproniknutelná tma, měsíc se skrýval za hustými mraky. Dnešní noc však byla na rozdíl od předešlých poměrně málo větrná a tudíž o něco teplejší. Člun vydlabaný z kmene stromu se kolébal na hladině, nad kterou se vznášel pach bahna, hnijícího rákosí a úhořího slizu.

Někde u břehu uhodil bobr ohonem o hladinu tak silně, až sebou oba dva trhli. Ciri byla přesvědčena, že hlučné plesknutí probudilo jejího společníka ze stařecké dřímoty.

„Mluv dál,“ vyzvala ho, utírajíc si nos suchou, slizem dosud neušpiněnou částí rukávu. „Nespi. Když spíš, mně se taky zavírají oči. Nakonec nás ještě odnese proud a probudíme se až někde na širém moři. Povídej mi o těch teleportech.“

„Při útěku z Thaneddu,“ rozhovořil se poustevník, „jsi prošla portálem Věže racka. Největší autorita v oblasti teleportace Geoffrey Monck, autor studie Magie Staršího lidu, což je opus magnum našich znalostí o elfských teleportech, píše, že portál Lara vede do Věže vlaštovky – Tor Zireael…“

„Teleport na Thaneddu byl poškozen,“ přerušila jej Ciri. „Dříve možná vedl k nějaké vlaštovce, ale teď vede na poušť. Tomu se říká chaotický teleport, učila jsem se o tom.“

„Představ si, že já také,“ usmál se shovívavě stařec. „A ledaco si ještě pamatuji. Proto mne tak udivuje tvůj příběh, zvláště podrobnosti týkající se teleportace.“

„Můžeš mluvit jasněji?“

„Mohu, Ciri, mohu. Ale teď je nejvyšší čas vytáhnout vrš. Určitě je už plná úhořů. Jsi připravena?“

„Připravena,“ plivla si Ciri do dlaní a popadla hák. Vysogota se chopil lana vedoucího pod hladinu.

„Zaber. Raz, dva… Á tři! Dovnitř do lodi! Chytej je, Ciri, a do koše s nimi, ať nám neutečou!“

*

Již dvě noci vyplouvali na říční ramena, kde líčili saky a vrše na táhnoucí úhore. Vraceli se domů pozdě po půlnoci, ušpinění od hlavy k patě blátem a slizem, promočení a k smrti unavení.

Přesto se hned nekladli ke spánku. Část úlovku určená na prodej se musela umístit do sádek a dobře zajistit – kdyby úhoři našli sebemenší skulinu, ráno by v sádce nezůstal ani jediný. Po skončení práce Vysogota stáhl kůži se dvou tří větších ryb, nakrájel je na kousky, obalil v mouce a usmažil na železné pánvi. Jedli a rozprávěli spolu:

„Víš, Ciri, stále mi vrtá hlavou jedna věc. Vzpomínáš si, jak jsme se po tvém uzdravení nemohli shodnout na přesném datu? Tvoje rána přitom byla nejpřesnější časomírou: nemohla být starší než deset hodin, i když jsi trvala na tom, žes byla zraněna před čtyřmi dny. Byl jsem si jist, že jde o nějakou mýlku, ale nemohl jsem na to přestat myslet, neustále jsem si kladl otázku: kam se poděly ty ztracené čtyři dny?“

„No a? Kam se tedy, podle tebe, poděly?“

„Nevím.“

„To je pěkné.“

Kocour se přenesl dlouhým skokem do kouta a v jeho drápech tence zapištěla chycená myš. Úspěšný lovec jí beze spěchu ukousl hlavu a začal ji s chutí požírat. Ciri to netečně sledovala.

„Teleport z Věže racka,“ začal opět Vysogota, „ústí do Věže vlaštovky. A Věž vlaštovky…“

Kocour spořádal celou myš, nechal si jenom ocásek. Asi jako zákusek.

„Portál z Tor Lara,“ zívla ospale Ciri, „je poškozen a ústí na poušť. Opakovala jsem ti to snad stokrát.“

„Teď mám na mysli něco jiného. Mezi těmi dvěma portály existovalo spojení. Teleport Lara byl poškozen a v této chvíli je zničen, souhlasím. Avšak ještě je teleport Zireael. Kdyby ses dostala do Věže vlaštovky, mohla by ses vrátit zpátky na ostrov Thanedd. Unikla bys tak nebezpečí, dostala se z dosahu svých nepřátel.“

„Ha! To by se mi hodilo. Jenže to má malý háček. Nemám ani ponětí, kde tu Věž vlaštovky hledat.“

„Na to můžeme nalézt odpověď. Jestlipak víš, Ciri, co člověku dává universitní studium?“

„Ne. Co?“

„Naučí ho, kde hledat to, co potřebuje vědět.“

*

„Věděl jsem, že to najdu,“ pochlubil se Vysogota. „Hledal jsem a hledal… Mor na to!“

Stoh těžkých knih mu vyklouzl z náručí, svazky spadly na podlahu, uvolněné stránky se vysypaly ze starých vazeb a rozletěly všude kolem.

„Cos našel?“ dřepla si Ciri vedle něj a pomáhala mu sbírat rozházené listy.

„Věž vlaštovky!“ odstrčil poustevník kocoura, který se drze posadil na jednu stránku. „Tor Zireael. Pomoz mi s tím.“

„Ta lejstra jsou ale stará. A zaprášená. Až se lepí na prsty. Vysogoto, co je to? Tady na tom obrázku? Ten člověk visící na stromě?“

„To?“ podíval se staroch krátkozrakýma očima zblízka na volnou stránku. „Scéna z legendy o Hemdallovi. Héros Hemdall visel devět dní a devět nocí na Jasanu světů, aby skrze sebeobětování a bolest dosáhl moudrosti a síly.“

„Několikrát,“ třela si dívka čelo, „se mi o tom zdálo. Člověk visící na stromě…“

„Ilustrace vypadla z téhle knihy. Jestli chceš, můžeš si ji potom přečíst. Ale teď je důležitější… Konečně. Mám ji. Putování po magických místech a stezkách Buywida Backhuysena. Někteří badatelé sice tvrdí, že je to apokryf…“

„To znamená podvrh?“

„Víceméně. Jiní však jeho knihu považují za nesmírně cenné dílo. Poslouchej… Hrome, tady je tma…“

„Světla je dost, ale ty jsi na stará kolena slepý jako krtek,“ prohlásila Ciri s přímočarou bezohledností, která je vlastní mladému věku. „Dej to sem, přečtu to sama. Odkud mám začít?“

„Odtud,“ ukázal kostnatým prstem. „Čti nahlas.“

*

„Ten tvůj Buywid psal příšerně šroubovaným slohem. Assengard je jméno nějakého dávného města, pokud se nepletu. Ale kde leží Stojezeří? Nikdy jsem o takovém kraji neslyšela. A co je to trifolium?“

„Jetel. A o Assengardu a Stojezeří ti povím později, až to dočteš.“

*

Nastojte, ledva elf Avallac’h promluvil, vznesli se z jezerních vod ti drobní černobílí ptáčci, kteří se na dně po celou zimu před mrazem skrývali. Vlaštovky totiž, jak je známo vzdělancům, neletí dle zvyku jiných tažných ptáků na jih, nýbrž vzájemně se držíce pařátky, uchylují se na dna jezer, kde celé zimní období tráví, aby ne dříve než na jaře z vody de profundis vzlétly. Jest onen ptáček ne toliko symbolem vesny a nové naděje, leč i vzorem neposkvrněné čistoty, ježto na zem nikdy neusedá a se špínou pozemskou do styku nepřichází.

Nyní o jezeru. Vlaštovky jakoby svými křidélky rozptýlily opar, jelikož našim očím se zjevila zázračná, čarodějná věž. Vzdychli jsme podivem, neboť ta věž nám připadala jako utkaná z oparu: mlha tvořila její fundamentum a její vrchol byl ověnčen září divukrásné aurory borealis. Stavba tato musela býti vybudována vpravdě mocným magickým uměním, vymykajícím se lidskému chápání.

Elf Avallac’h uzřel náš obdiv a pravil: „Zde jest Tor Zireael Věž vlaštovky. Brána světů a Dveře času. Nasyťte oči tím pohledem, neb málokdo a málokdy má možnost ji spatřit.“

Na otázku, zdali se můžeme přiblížit, zblízka si onu tajemnou věž prohlédnout anebo propria manu dotknout, odvětil Avallac’h se smíchem:

„Tor Zireael zůstane pro vás nadále pouhým snem. Tak je to správné, poněvadž má sloužit pouze Vědoucím a několika Vyvoleným, pro něž jsou Dveře času branou naděje a obrození. Leč pro svatokrádce jsou branou do noční můry.“

Jakmile ta slova vyřkl, padla znovu mlha a upřela nám ten kouzelný pohled…

*

„Stojezeří se dnes nazývá Mil Trachta,“ vysvětloval Vysogota. „Je to rozlehlá jezerní oblast v severní části Metinny poblíž hranic s Nazairem, kterou protéká řeka Yelena. Buywid Backhuysen uvádí, že k jezeru přišli od severu, od Assengardu. Dnes už Assengard nestojí, zůstaly z něj pouze ruiny. Nejbližší město je Neunreuth. Vzdálenost Buywid odhadl na šest set stadií. Používala se různá stadia, avšak podle nejobvyklejšího přepočtu na takzvaná pochodová stadia by to odpovídalo asi padesáti mílím. Trosky Assengardu se nacházejí přibližně tři sta padesát mil od Pereplutu, z toho vyplývá, že od Věže vlaštovky tě dělí nějakých tři sta mil, Ciri, dva týdny jízdy na tvé Kelpii. Pochopitelně na jaře, ne teď, kdy mohou každým dnem uhodit mrazy.“

„Po tom Assengardu, o kterém jsem četla,“ zamumlala Ciri, vraštíc v zamyšlení nos, „zbyly od těch dob jen rozvaliny. Já jsem na vlastní oči viděla elfské město Shaerrawedd v Kaedwenu, byla jsem tam. Lidé všechno vyrabovali a zničili, nechali jenom holý kámen. Vsadím se, že z té Věže vlaštovky zůstaly jen ty největší kameny, protože z těch menších si vesničané postavili chlívky a stodoly. A jestli tam opravdu byl portál…“

„Tor Zireal byla čarovná, ne každý ji mohl spatřit. A portály bývají obvykle neviditelné.“

„Máš pravdu,“ uznala a zamyslela se. „Ten na Thaneddu jsem zpočátku také neviděla, objevil se znenadání na stěně… V poslední chvíli, protože ten černokněžník, co mě pronásledoval, byl už blízko… Už jsem slyšela jeho kroky… A jako na zavolanou se ukázal ten portál.“

„Jsem si jist,“ řekl tiše Vysogota, „že kdyby ses dostala do Tor Zireael, teleport se ti také ukáže. Třebas v rozvalinách a na holém kameni. Jsem si jist, že bys ho dokázala aktivovat. Protože věřím, Ciri, že ty jsi Vyvolená.“

*

„Tvoje vlasy, Triss, jsou jako oheň ve světle svící. Tvoje oči jsou jako lapis lazuli a tvoje rty jako rudý koral…“

„Nech toho, Crachu. Opil ses nebo co? Nalij mi ještě trochu vína a vyprávěj.“

„O čem?“

„Nehraj hlupáka. O tom, jak se Yennefer rozhodla vyplout na Hlubinu Sedny.“

*

„Jak pokračuješ, Yennefer?“

„Nejdřív mi, prosím, odpověz na jednu otázku: kdo jsou ty dvě ženy, které pravidelně potkávám, když jdu za tebou. A které mě vždycky počastují pohledem, který máme obyčejně vyhrazen pro kočičí lejno nalezené ve vlastní posteli. Za koho je mám považovat?“

„Zajímá tě formálně právní anebo skutečný stav?“

„Ten druhý.“

„V tom případě to jsou moje ženy.“

„Chápu. Byl bys tak laskav a při nejbližší příležitosti jim vysvětlil, že co bylo a není, k tomu se nevrací.“

„Už jsem jim to vysvětloval několikrát. Jenže baby jsou baby, co se dá dělat? Ale bavme se o něčem jiném, Yennefer. Zajímá mne, jak pokračuješ.“

„Špatně,“ kousla se čarodějka do rtu. „Stále nemám žádné výsledky. A čas utíká.“

„Utíká,“ potvrdil přikývnutím jarl. „A přináší nové zprávy. Možná tě bude zajímat, co jsem se dověděl z pevniny. Stalo se to během bojů u Iny… Nevím, zda je ti známo, kdo je Vissegerd?“

„Mám dojem, že nějaký generál z Cintry.“

„Maršál. Vede armádní jednotku složenou z cintránských emigrantů, která bojuje v řadách temerské armády. Slouží tam dost dobrovolníků z Ostrovů, takže mám zprávy z první ruky.“

„Jaké zprávy?“

„Objevila ses u nás, na Skellige, dva dny po úplňku. Téhož dne, devatenáctého srpna, narazilo Vissegerdovo vojsko na skupinu uprchlíků. Uhodneš, kdo byl mezi nimi? Geralt a ten jeho známý skald…“

„Marigold?“

„Ano, ten. Vissegerd je obvinil ze špionáže, uvěznil a chystal se je popravit, ale oba zadržení uprchli a přivedli na Vissegerda Nilfgaarďany, se kterými byli údajně domluveni.“

„Nesmysl.“

„Mně se také zdá. Ale vrtá mi hlavou, že navzdory tomu, cos o něm říkala, zaklínač uskutečňuje nějaký důmyslný plán. Naoko se dal k Nilfgaarďanům, aby se snáze dostal k Ciri…“

„Ciri není v Nilfgaardu. A Geralt nemá žádný plán, plánování není jeho nejsilnější stránkou. Nechme toho. Horší je, že dnes je už dvacátého šestého srpna a já stále vím velmi málo. Příliš málo, abych se mohla do čehokoliv pustit… Ledaže…“

Zarazila se. Chvíli se dívala z okna a pohrávala si s obsidiánovou hvězdou na své šíji.

„Ledaže co?“ nevydržel Crach an Craite.

„Přestat se vysmívat Geraltovi a zkusit jeho metody.“

„Nechápu.“

„Oběť, jarle. Sebeobětováni prý může přinést nečekané výsledky… Například milost bohyně, která dokáže ocenit oběti a utrpení pro dobro věci.“

„Stále nerozumím,“ zamračil se. „Ale přesto se mi nelíbí, co naznačuješ, Yennefer.“

„Vím. Mně také ne. Ale zašla jsem příliš daleko… Tygr už asi zaslechl bečení ovečky.“

*

„Toho jsem se obávala,“ špitla Triss. „Právě toho jsem se obávala.“

„To znamená, že jsem tehdy pochopil dobře,“ zahrály svaly na mužových čelistech. „Yennefer si byla vědoma, že někdo odposlechne rozhovory, které vedla přes to svoje ďábelské zařízení. Anebo ji někdo z těch, s nimiž navázala spojení, zradí…“

„Jedno i druhé.“

„Věděla to,“ zaskřípal zuby Crach, „a přesto pokračovala. Byla to past, v níž měla ona sama sloužit jako návnada. Předstírala, že ví mnohem více než ve skutečnosti věděla, jen aby vyprovokovala nepřítele. Potom odplula na Hlubinu Sedny.“

„Provokovala a riskovala úmyslně, Crachu.“

„Vím. Přesto nechtěla nikoho ohrozit. Požádala mne jen o dvě lodě. Posádky měly tvořit dobrovolníci…“

*

„Dostaneš dva drakkary, o které jsi žádala: Alcyone a Tamaru. Poplují na nich jen ti, kdož se z vlastní vůle přihlásili. Na Alcyone bude velet Guthlaf, syn Svenův, sám o to požádal – jak se zdá, můj hofmistr si tě oblíbil, Yennefer. Kapitánem Tamary bude Asa Thjazi, zkušený plavec, kterému bezvýhradně důvěřuji. Aha, abych nezapomněl, na Tamaře bude i můj syn Hjalmar Křivá huba.“

„Tvůj syn? Kolik má roků?“

„Devatenáct.“

„Začal jsi brzy.“

„Vyčítá kotel hrnci. Hjalmar se chce zúčastnit plavby z osobních důvodů. Nemohu mu to odmítnout.“

„Z osobních důvodů?“

„Copak neznáš tu historii?“

„Ne. Pověz mi o tom něco.“

Crach an Craite vyprázdnil roh a začal vyprávět:

„Děti z Ard Skellig nesmírně rády bruslí. Už od podzimu se nemohou dočkat, až nastanou mrazy. Sotva zamrzne jezero, hrnou se na led, i když je ještě tak tenký, že by neudržel dospělého člověka. Jejich nejoblíbenější zábavou jsou závody, honí se tryskem z jednoho cípu jezera k druhému. Hoši soutěží v takzvaném ‚skoku lososa‘, přeskakují na bruslích skaliska podél břehu, která jako žraločí zuby trčí z ledové plochy – jako losos, když skáče přes peřeje. Soutěžící si vybere dostatečně dlouhou řadu kamenů, rozjede se a… Kolikrát jsem jako kluk sám takhle skákal…“

Crach an Craite se s nepřítomným úsměvem ponořil do vzpomínek.

„Samozřejmě,“ vzpamatoval se a pokračoval, „že takové závody vyhrává ten, kdo přeskočí nejdelší řadu. Kdysi dávno, Yennefer, to pravidelně býval tvůj hostitel a v této chvíli vypravěč. V době, o které chci hovořit, býval častým vítězem Hjalmar. Můj syn skákal přes takové balvany, přes jaké si žádný jiný chlapec netroufl. Proto chodil s nosem nahoru a vyzýval každého, aby se jej pokusil porazit. Hádej, kdo nakonec přijal jeho výzvu? Ciri, dcerka Pavetty z Cintry, která dokonce ani nebyla ostrovanka, třebaže tady trávila více času než doma…“

„I po Pavettině smrti? Myslela jsem, že jí to Calanthé zakázala?“

„I o tom víš?“ pohlédl na ni pronikavě. „No ovšem, ty víš hodně, Yennefer. Královnin hněv časem opadl. Zákaz netrval déle než půl roku, pak jsem Ciri opět začala přijíždět… Na bruslích jezdila jako ďas, ale aby skákala ‚lososa‘ spolu s kluky? A aby soutěžila s Hjalmarem? Nikdo tomu nemohl uvěřit.“

„Skočila,“ domyslela se čarodějka.

„Skočila. Ten mrňavý cintránský rarach byl skutečné Lvíče z krve Lvice. A Hjalmar, aby se nevystavil posměchu, musel přeskočit ještě delší řadu kamenů. Zkusil to. Zlomil si nohu, ruku, čtyři žebra a rozbil obličej. Do konce života mu na něm zůstane jizva. Hjalmar Křivá Huba! A jeho slavná snoubenka, haha!“

„Snoubenka?“

„Tolik toho víš a tohle nevědělas? Chodila za ním, když po tom skoku ležel a léčil si zranění. Četla mu, povídala si s ním, držela ho za ruku… A když někdo vstoupil do světnice, oba zrudli jako vlčí máky. A nakonec nám Hjalmar oznámil, že se zasnoubili. Málem mě trefil šlak. Já ti, smrade, vystrojím zásnuby, ale karabáčem ze surové kůže! Docela mě však popadl strach, poněvadž jsem poznal, že Lvíče má horkou krev a nespoutanou povahu… Naštěstí byl Hjalmar ještě celý v obvazech a dlahách, takže víc pitomostí spolu natropit nemohli…“

„Kolik jim tehdy bylo let?“

„Jemu patnáct, jí ještě nebylo ani dvanáct.“

„Nepřehnals to trochu s těmi obavami?“

„Trochu možná. Nicméně Calanthé, které jsem musel o všem povědět, nebrala tu příhodu v žádném případě na lehkou váhu. Už tehdy měla plány stran sňatku své vnučky, mám dojem, že se jednalo o mladého Tankreda Thyssena anebo redanského Radovida, přesně si nevzpomínám. Klepy tohoto druhu mohly těm plánům uškodit, i když šlo jenom o nevinné polibky a polonevinné mazleni. Calanthé bez okolků odvezla Ciri do Cintry. Holka vyváděla a brečela, ale nebylo jí to nic platné, tentokrát Lvice nepovolila. Hjalmar ležel dva dny tváří ke stěně a s nikým nepromluvil ani slovo. Sotva se uzdravil, pokusil se ukrást veslici a sám plout přes moře do Cintry. Přešlo ho to teprve, když jsem mu napráskal, co se do něj vešlo. A potom…“

Jarl se odmlčel a zachmuřil čelo.

„Potom uplynulo léto, potom podzim a celá nilfgaardská moc se valila na Cintru přes Marnadalské schody. Hjalmar dostal jinou příležitost, aby se stal mužem. V Marnadalu, u Cintry i pod soddenským Pahorkem bojoval statečně proti Černým. A později, když vyplouvaly drakkary na pobřeží Nilfgaardu, mstil můj syn s mečem v ruce svou rádoby snoubenku, o které se tenkrát všichni domnívali, že zahynula. Já jsem tomu nevěřil, protože se neobjevily úkazy o kterých jsem ti povídal… No a teď, když se Hjalmar dověděl o záchranné výpravě, přihlásil se jako dobrovolník.“

„Díky za tvé vyprávění, Crachu. Odpočinula jsem si při něm. Zapomněla jsem na… Starosti.“

„Kdy odplouváš, Yennefer?“

„V nejbližších dnech. Možná už zítra. Teď mi zbývá jen jedna, poslední telekomunikace.“

*

Oči jarla Skellige byly jako oči mořského orla. Jejich pohled pronikal hluboko, až na dno duše.

„Ty náhodou nevíš, Triss Ranuncul, s kým Yennefer vedla svou poslední rozmluvu před rozebráním toho prokletého přístroje? V noci z dvacátého sedmého na dvacátého osmého srpna? S kým a o čem?“

Triss skryla oči za dlouhými řasami.

*

Paprsek světla lomený briliantem oživil temnou plochu zrcadla. Yennefer vztáhla obě ruce a vyslovila zaklínadlo. Oslnivý záblesk utonul v mlze, z níž se za pár okamžiků začal vynořovat zřetelný obraz. Obraz komnaty s barevnými tapisériemi na stěnách. Pohyb ve skleněné tabuli. A nejistý hlas:

„Kdo? Kdo je to?“

„To jsem já, Triss.“

„Yennefer? Ty? Bohové! Odkud… Kde jsi?“

„Na tom nezáleží. Neblokuj, ať se obraz může zaostřit. A dej pryč ten svícen, oslepuje.“

„Jistě. Hned.“

Ačkoliv byla pokročilá doba, Triss nebyla v negližé ani v pracovním úboru. Měla na sobě šaty. Jako obvykle zapnuté až pod krk.

„Můžeme hovořit beze svědků?“

„Ovšem.“

„Jsi sama?“

„Ano.“

„Lžeš.“

„Yennefer…“

„Neoklameš mě, děvenko. Znám ten tvůj ksichtík moc dobře. Takhle ses tvářila, když jsi za mými zády spávala s Geraltem. Mělas tehdy úplně stejnou masku kurvy neviňátka jako teď. Nic se nezměnilo!“

Triss zrudla. A vzápětí se vedle ní zjevila v rámu zrcadla Filippa Eilhart v tmavomodrém, stříbrem vyšívaném mužském wamsu.

„Bravo,“ řekla uznale. „Jako vždy bystrá a důvtipná. A jako vždy nekonformní a nevyzpytatelná. Jsem ráda, že tě vidím živou a zdravou, Yennefer, že tvoje hazardní teleportace z Montecalva neskončila tragicky.“

„Dejme tomu, že jsi skutečně ráda,“ ušklíbla se Yennefer. „Ačkoliv je to příliš nevěrohodný předpoklad. Ale začněme odjinud. Kdopak mne zradil?“

„Je to důležité?“ pokrčila rameny Filippa. „Již čtyři dny navazuješ kontakty se samými zrádci. S takovými, kteří mají prodejnost a věrolomnost v krvi. I s takovými, které jsi ke zrazování přinutila. Někdo z nich na oplátku zradil tebe, předvídatelný běh událostí. Nesnaž se mi namluvit, žes něco takového nečekala.“

„Samozřejmě, že jsem to čekala,“ zasmála se Yennefer. „Důkazem je to, že jsem se spojila s vámi. Vždyť jsem nemusela.“

„Nemuselas. Ale učinilas to, tak máš na tom bezpochyby zvláštní zájem.

„Bravo. Jako vždy bystrá a důvtipná. Spojila jsem se s vámi, abych vám dala vědět, že zachovám tajemství vaší lóže.“

Filippa na ni hleděla zpod přivřených víček.

„Pokud jsi počítala s tím,“ opáčila, „že si touto deklarací koupíš čas, klid a bezpečí, přepočítala ses. Nic si nenamlouvejme, Yennefer, útěkem z Montecalva ses postavila na opačnou stranu barikády, zvolila sis svou vlastní cestu. Kdo nejde s lóži, jde proti lóži. Teď se nás pokoušíš předběhnout v nalezení Ciri. Z motivů, jenž jsou v rozporu s našimi. Stojíš proti nám, nechceš připustit, abychom Ciri využili pro naše politické záměry. Věz však, že my uděláme vše, abys ty neuskutečnila svoje sentimentální záměry.“

„Tedy boj?“

„Soupeření,“ usmála se jedovatě Filippa. „Nic více než soupeření, Yennefer.“

„Čestné a podle pravidel.“

„Žertuješ?“

„Samozřejmě, že žertuji. Nicméně jednu věc bych chtěla vyřídit čestně a jednoznačně. I když počítám s tím, že mi to přinese jistý prospěch.“

„Oč jde?“

„V průběhu několika nejbližších dní může dojít k události, jejíž důsledky nedokážu odhadnout. Může dojít k tomu, že naše soupeření a rivalita nebude mít nadále význam. Z prosté příčiny: ztratíte soupeře.“

Filippa Eilhart stále mhouřila modře nalíčené oči.

„Rozumím.“

„Postarejte se, abych posmrtně získala zpět reputaci a dobré jméno. Abych nebyla dále považována za zrádkyni a Vilgefortzovu společnici. Prosím o to lóži i tebe osobně.“

Filippa chvíli mlčela.

„Tvou prosbu odmítám,“ odvětila po chvíli. „Je mi líto, avšak tvoje rehabilitace není v zájmu lóže. Umreš-li, umřeš jako zrádkyně. Musíš zůstat zrádkyní a věrolomnicí. Zvláště pro Ciri, poněvadž tak budeme moci s dívkou snáze manipulovat.“

„Než se pustíš do něčeho, co ti hrozí smrtí,“ zajíkla se Triss, „zanechej nám…“

„Testament?“

„Něco, co nám dovolí… Pokračovat… Jít ve tvých stopách. Najít Ciri. Vždyť jde především o její dobro! O její život! Yennefer, Dijkstrovi lidé odhalili jisté skutečnosti. Pokud se Vilgefortz zmocnil Ciri, hrozí jí strašná smrt.“

„Mlč, Triss!“ vyštěkla ostře Filippa Eilhart. „Žádný handl, žádné smlouvání!“

„Zanechám vám určité indicie,“ řekla pomalu Yennefer. „Informace o tom, co jsem se dověděla a co se chystám podniknout. Naznačím vám směr, kterým budete moci pokračovat. Ale ne zadarmo. Nechcete mne rehabilitovat před světem, tak běžte k čertu vy i celý svět! Očistěte mne však alespoň v očích jednoho zaklínače!“

„Ne,“ odmítla obratem Filippa. „Ani to není v zájmu lóže. Také pro svého zaklínače zůstaneš zrádkyní a prodejnou vědmou. Nemáme zájem, aby nám škodil a mstil se. Jestli tebou bude pohrdat, nebude dělat potíže. Kromě toho, on už pravděpodobně nežije. Nebo zemře v nejbližší době.“

„Mé informace za jeho život,“ navrhla tiše Yennefer, „Zachraň ho, Filippo.“

„Ne, Yennefer.“

„Protože to není v zájmu lóže,“ zaplál v čarodějčiných očích fialový oheň. „Slyšíš, Triss? Toto je tvoje lóže. To je její pravá tvář, její skutečné zájmy. Co na to říkáš? Bylas tomu děvčeti učitelkou a přítelkyní, takřka starší sestrou, jak jsi mi sama řekla. A Geralt…“

„Nehraj na city, Yennefer, nesnaž se Triss rozlítostnit!“ oplatila jí Filippa plamen v očích. „Děvče nalezneme a zachráníme i bez tvé pomoci. Jestli se to povede tobě, díky, ušetříš nám námahu. Ty dívku vyrveš z Vilgefortzových drápů, my ji sebereme tobě. A Geralt? Kdo je to Geralt?“

„Slyšíš, Triss?“

„Odpusť mi,“ řekla hluše Triss Ranuncul. „Odpusť mi, Yennefer.“

„Ó ne, Triss, nikdy.“

*

Triss zarytě hleděla do země. Oči Cracha an Craite byly jako oči mořského orla.

„Nazítří po té tajemné poslední telekomunikaci,“ pokračoval jarl Ostrovů, „té, o které ty, Triss Ranuncul, nic nevíš, Yennefer odplula ze Skellige. Nabrala kurs na Hlubinu Sedny. Když jsem se zeptal, proč právě tam, podívala se mi do očí a odpověděla, že chce zjistit, jak se liší ztroskotání přirozená od nepřirozených. Odplula se dvěma drakkary, jejichž posádky byly složeny výlučně s dobrovolníků. Bylo to před dvěma týdny, dvacátého osmého srpna. Od té doby jsem ji nespatřil.“

„Kdy ses dověděl…“

„O pět dnů později,“ přerušil ji stroze. „Tři dny po zářijovém novoluní.“

*

Před jarlem sedící kapitán Asa Thjazi očividně nebyl ve své kůži: vrtěl se na lavici, olizoval si rty a lámal si prsty, až mu praštěly klouby.

Rudé slunce se konečně dostalo pod příkrov mraků a klesalo za Spikeroog.

„Mluv, Aso,“ poručil Crach an Craite.

Asa Thjazi si odkašlal a dal se do řeči:

„Pluli jsme s větrem v zádech, dělali jsme dobrých dvanáct uzlů. Už devětadvacátého jsme zahlédli světlo majáku na Peixe de Mar. Uhnuli jsme trochu na západ, abychom nenarazili na nějakou nilfgaardskou válečnou loď… A den před zářijovým novem jsme připluli k Hlubině. Tehdy čarodějka si zavolala mne a Guthlafa…“

*

„Potřebuji dobrovolníky,“ oznámila Yennefer velitelům obou drakkarů. „Jen pár mužů. Nevím, kolik námořníků může na krátkou dobu ovládat loď, nevyznám se v tom. Ale prosím vás, abyste na Alcyone nenechali ani o jednoho muže více než je nezbytně nutné. A opakuji: pouze dobrovolníky. To, co chci podniknout je velice… Nesmírně riskantní. Nebezpečnější než námořní bitva.“

„Rozumím,“ přikývl starý hofmistr. „A hlásím se jako první. Já, Guthlaf, syn Svenův, žádám o tu poctu, paní.“

Yennefer se mu dlouho dívala do očí.

„Dobrá,“ souhlasila. „A poctěna jsem já.“

*

„Také jsem se přihlásil,“ řekl Asa Thjazi. „Jenže Guthlaf nesouhlasil. Tvrdil, že někdo musí zůstat velet na Tamaře. Přihlásilo se patnáct plavců, jarle, mezi nimi i tvůj syn Hjalmar.“

Crach an Craite zvedl obočí.

*

„Kolik mužů potřebujeme?“ naléhala čarodějka. „Nejmenší možný počet? Prosím, abys to přesně určil.“

Hofmistr mlčel a nějaký čas v duchu počítal.

„V osmi si poradíme,“ usoudil nakonec. „Pokud to nebude nadlouho… Ale vždyť tady jsou samí dobrovolníci, tak nemusíš…“

„Vyber osm z těch patnácti,“ nenechala ho dokončit, „a pošli je na Alcyone. Ostatní zůstanou na Tamaře. Aha, jednoho z těch, kdož zůstanou, vyberu sama. Hjalmaře!“

„Ne, pani! To mi nemůžeš udělat! Přihlásil jsem se, abych byl po tvém boku! Chci být…“

„Dost! Zůstaneš na Tamaře. Je to rozkaz! Ještě slovo a nechám tě připoutat ke stěžni!“

*

„Pokračuj, Aso.“

„Čarodějka, Guthlaf a osm mužů přešli na Alcyone a zamířili na Hlubinu. Podle domluvy jsme se s Tamarou drželi na dohled. S počasím, které nám až do té doby přálo, se znenadání začaly dít podivné, podezřelé věci. Nějaká nečistá síla, jarle… Ať mě protáhnou pod kýlem, jestli lžu…“

„Pokračuj.“

„Tam, kde jsme byli my, byl celkem klid. Jen trochu svištěl vítr a nebe se zatáhlo. Ale v místech, kde se plavila Alcyone, se rozpoutalo hotové peklo…“

*

Plachta Alcyone zapleskala v poryvu vichru tak prudce, že to slyšeli navzdory vzdálenosti, která dělila oba drakkary. Nebe zčernalo, mraky se valily nízko nad hladinou. Oceán, který se okolo Tamary poklidně vlnil, začal kolem boků Alcyone pěnit a bouřit. Někdo vykřikl, někdo se přidal a za chvíli křičeli všichni.

Pod kuželem černých mračen tančila Alcyone na vlnách jako korková zátka; zmítala se vířila, nořila se do vln hned přídí, hned zase zádí. Mužům z druhého drakkaru chvílemi mizela úplně z očí, viděli pouze pruhovanou plachtu.

„To jsou čáry!“ zakvílel někdo za Asovými zády. „Ďábelská magie!“

Vír kroužil Alcyone stále rychleji a rychleji. Štíty utržené odstředivou silou od boků drakkaru odletěly vzduchem jako vržené disky. S nimi letěla i vesla.

„Skasat plachtu!“ zavelel Asa Thjazi. „K veslům! Plujeme jim na pomoc!“

Bylo však již pozdě.

Černé nebe nad Alcyone vzplálo klikatými blýskavicemi, které opletly trup lodi jako žahavá vlákna medúzy. Vířící mraky utvořily nestvůrný trychtýř. Drakkar se otáčel nesmírnou rychlostí. Stěžeň praskl jako špejle, stržená plachta se vznesla nad vlny jako obrovský mořský pták.

„Veslujte, proklatě!“

I přes vlastní hlasy a ohlušující řev živlů zaslechli křik lidí z Alcyone. Křik tak děsivý, až se jim zježily vlasy na hlavách. Jim, starým mořským vlkům, neohroženým válečníkům, plavcům, kteří viděli a zažili leccos. Bezmocně pustili vesla.

Neustále se otáčející Alcyone se zvolna zvedala nad vlny. Vznášela se stále výše a výše. Už spatřili mokrý, řasami obrostlý kýl. Spatřili černou siluetu do vln padající postavy. Potom druhou. A třetí.

„Skáčou dolů!“ zařval Asa Thjazi. „Veslujte, chlapi! Ze všech sil! Musíme jim na pomoc!“

Alcyone se vznášela už aspoň sto loktů nad vzpěněnou hladinou moře. Stále se otáčela, ohromné vřeteno, opletené ohnivou pavučinou blesků, vtahované neviditelnou silou do nakupených mračen. Pak zahřměl ušní bubínky trhající výbuch. Třebaže Tamaru pohánělo vpřed patnáct párů vesel, odletěla v tu chvíli zpátky jako taranovaná. Thjazimu ujela paluba pod nohama. Upadl a udeřil hlavou o okraj lodi. Sám nedokázal vstát, museli ho zvednout. Byl zpola omráčen, kroutil a potřásal hlavou, vrávoral a nesrozumitelně blekotal. Křik posádky slyšel jakoby z dálky. Potáceje se jako opilý, přešel k okraji lodě, kde našly jeho ruce oporu.

Vichr utichl, vlny se uklidnily. Jen nebe bylo dále potemnělé neproniknutelnými mraky.

Po Alcyone nezůstalo ani památky.

*

„Ani památky, jarle. Jen pár kousků takeláže – útržky plachtoviny. Nic víc.“

Asa Thjazi se odmlčel a sledoval slunce mizící za zalesněnými horami Spikeroogu. Crach an Craite ho nepobízel.

„Nezjistili jsme,“ pokračoval konečně kapitán, „kolik jich vyskočilo, dokud Alcyone nevtáhl ten ďábelský mrak. Ale tak či tak, nikdo z nich nepřežil. Ačkoliv jsme vynaložili všechny síly na hledání, podařilo se nám vylovit jen dvě těla. Dva mrtvé unášené vlnami.“

„Čarodějku jste nenašli?“ zeptal se stísněným hlasem jarl.

„Ne.“

Crach an Craite mlčel, dokud slunce úplně nezašlo za Spikeroog.

„Zmizel starý Guthlaf, syn Svenův,“ promluvil opět Asa Thjazi. „Krabi na dně Sedny jej už asi obrali do poslední kůstky… Zmizela i vědma… Jarle, lidé si začínají povídat, že to všechno byla její vina… A trest za její zločiny…“

„Pitomé žvásty!“

„Zahynuli na Hlubině Sedny,“ zamumlal Asa. „Jako kdysi Pavetta a Duny… Náhoda…“

„Žádná náhoda,“ řekl přesvědčeně Crach an Craite. „Ani tenkrát, ani nyní to v žádném případě nebyla náhoda.“

Je správné, aby nešťastník trpěl. Jeho bolest a ponížení vyplývá ze zákonů přírody, jež potřebuje stejně tak trpícího, jakož i toho, kdož mu utrpení způsobuje. Tato pravda musí potlačit případné výčitky svědomí v duši tyrana či zločince. Nemusí se přemáhat, může se směle dopouštět všech činů, k nimž ho ponouká jeho představivost, protože mu je napovídá hlas přirozenosti.

Jestliže nás tajemné inspirace přírody vedou ke zlu, logicky je zlo přírodě potřebné.

Donatien Alphonse Francois de Sade

KAPITOLA DESÁTÁ

Skřípání otevíraných a prásknutí zavíraných dveří vytrhlo mladší Scarru z dřímoty. Starší ze sester seděla u stolu a dojídala z cínové misky kaši, kterou dostali k večeři.

„Tak co? Jak bylo u soudu, Kenno?“

Joanna Selborne neodpověděla, usedla na pryčnu, opřela lokty o kolena a čelo do dlaní.

Mladší Scarra zívla, zafuněla a hlasitě pšoukla. Na protější pryčně na bobku sedící Kohout něco zahuhlal a odvrátil obličej. Vztekal se na Kennu, na sestry a na celý svět.

V civilních žalářích byli uvěznění rozděleni tradičně podle pohlaví. Ve vojenských arestech to však neplatilo. Když císař Fergus var Emreis mimořádným dekretem potvrdil zrovnoprávnění žen v císařské armádě, nařídil zároveň, že zavedená emancipace musí být úplná a nekompromisní, bez výjimek a zvláštních výhod. Od té doby seděli v pevnostech a citadelách odsouzení obého pohlaví pospolu a za stejných podmínek.

„Tak co?“ zopakovala starší Scarra otázku. „Pustěj tě?“

„To zrovna,“ odvětila hořce Kenna stále s hlavou v dlaních. „Budu mít štěstí, jestli mě neoběsí. Mor na to! Řekla jsem celou pravdu, nic jsem nezatajila… Tedy skoro nic. Jenže ti bastardi ze mne nejdřív dělali přede všemi choromyslnou, pak vyhlásili, že jsem nevěrohodná osoba a zločinný element, no a nakonec mě obvinili z účasti na spiknutí, které mělo za cíl svržení…“

„Svržení, aha,“ pokývala hlavou starší Scarra, jako kdyby už měla ve všem jasno. „Jestli jde o nějaký svržení, tak to jseš v hajzlu, Kenno.“

„Jako kdybych to nevěděla.“

Mladší Scarra se protáhla, znovu zívla, široce a hlasitě jako levhartice, seskočila s horní pryčny, rázným kopnutím odstranila z cesty Kohoutovu stoličku a ještě na ni stačila plivnout. Kohout zavrčel, ale na nic víc neměl kuráž.

Kohout byl na Kennu nevýslovně rozzloben. A sester se bál.

Když mu před třemi dny přidělili Kennu na celu, rychle vyšlo najevo, že Kohout má na emancipaci a rovnoprávnost žen vlastní názor. V noci přehodil spoluvězeňkyni pokrývku přes horní polovinu těla a měl v úmyslu využít poloviny dolní, což by se mu jistě podařilo, kdyby neměl tu smůlu, že narazil na empatku. Kenna mu vtrhla do mozkových závitů tak rasantně, že zavyl jako pominutý vlkodlak a začal skákat, jako by ho kousla tarantule. Žena ho ještě z čiré pomstychtivosti telepaticky donutila, aby běhal po čtyřech a tloukl hlavou do plechovaných dveří cely. Když ohlušujícím boucháním zburcovaní dozorci otevřeli dveře, trkl Kohout jednoho z nich do kolena, za což inkasoval pět ran obuškem a asi stejný počet kopanců. Zkrátka a dobře si té noci Kohout neužil rozkoše, o kterou mu šlo. Proto se na Kennu naštval. Na odvetu však nesměl ani pomyslet, protože hned nazítří přibyly do cely obě sestry. Pěknější pohlaví bylo od té chvíle v převaze a navíc se ukázalo, že názory sester na rovnoprávnost se v podstatě podobají názorům Kohoutovým, jenže s opačnými úlohami obou pohlaví. Mladší Scarra si muže měřila dravčím pohledem a pronášela jednoznačné komentáře, starší se jen smála a spokojeně si mnula ruce. Výsledek byl takový, že Kohout spal se dřevěnou stoličkou, kterou v případě ohrožení hodlal hájit svou počestnost. V případě skutečného ohrožení by jeho šance byly mizivé: obě sestry totiž sloužily v pravidelném vojsku a byly veteránkami mnoha bitev. Stolička byla ubohá zbraň, kdyby na nebohého chlapa dostaly chuť, neubránil by se jim ani sudlicí. Kenna si myslela, že jen žertovaly, nicméně příliš jistá si tím nebyla.

Sestry se dostaly do šatlavy za to, že zbily oficíra. Ve věci bývalého armádního dodavatele Kohouta dosud pokračovalo vyšetřování. Jednalo se o rozsáhlou a stále širší okruh obviněných zahrnující aféru rozkradení transportu vojenských luků.

„Jseš v hajzlu, Kenno,“ zopakovala starší Scarra. „Namočila ses do zatraceně hnusnejch sraček. Nebo spíš někdo namočil tebe. U všech rohatejch, copak ti včas nedošlo, že je v tom ta zkurvená politika?“

„Ba.“

Scarra na ni vykulila oči, netušíc, co měla znamenat ta jednoslabičná odpověď. Kenna se dívala stranou.

Přece tady nebudu vykládat, co jsem zatajila před soudci, pomyslela si. To, že mi došlo, do čeho jsem se namočila. Ani to, za jakých okolností mi to došlo.

„Jseš v pořádným průseru,“ prohlásila důležitě mladší a podstatně nedovtipnější Scarra, která podle Kennina přesvědčení neměla ani páru o tom, co se tady řešilo.

„Jak to nakonec dopadlo s tou cintránskou princeznou?“ nevzdávala se starší Scarra. „Přece jste ji dopadli, ne?“

„Dopadli. Dá-li se to tak nazvat… Kolikátého je dnes?“

„Dvaadvacátýho září. Zejtra je rovnodennost.“

„To je náhoda. Zítra to bude přesně rok… Celý rok…“

Kenna se natáhla na pryčnu, ruce s propletenými prsty si založila pod hlavu. Sestry mlčely, předpokládajíce, že to byl pouze úvod k vyprávění.

Nic z toho, sestřičky, myslela si Kenna, prohlížejíc si sprosté nápisy a obrázky naškrábané zespodu na deskách horní pryčny. Nedočkáte se žádného vyprávění. A není to jenom proto, že mi ten smraďoch Kohout smrdí podělaným bonzákem čili korunním svědkem. Prostě se mi o tom nechce mluvit.

O tom, co se stalo před rokem. Poté, jak nám Bonhart před nosem vyklouzl z Claremontu. Dorazili jsme tam s dvoudenním zpožděním, stopa už stačila vystydnout. Kam měl lovec lidí namířeno, nikdo v městečku nevěděl. Nikdo kromě Houvenagla, to se rozumí. Jenže kupec se Skellenem odmítl hovořit, ani pod vlastní střechu ho nepustil, jen po sluhovi vzkázal, že na něho nemá čas. Kalous se rozčiloval a vztekal, ale bylo mu to houby platné: byl v Ebbingu, kde neměl žádnou pravomoc. A jinak, po našem, jsme se do Houvenagla pustit nemohli: měl v Claremontu skutečnou soukromou armádu, dobře vyzbrojenou a vycvičenou, určitě by došlo ke krvavému střetnutí.

Boreas Mun čmuchal, Dacre Silifant a Ola Harsheim se pokoušeli podplácet, Til Echrade zkoušel elfské čáry a já jsem vnímala a poslouchala myšlenky. To všechno k ničemu nevedlo, nedověděli jsme se než to, že Bonhart opustil městečko jižní branou. A než odjel…

Na tržišti nedaleko jižní brány byla malá svatyně. Před odjezdem tam Bonhart Falku do krve zbičoval. Před zraky všech, rovněž knězi z té svatyně. Řval přitom, že jí ukáže, kdo je jejím pánem. Že když se mu zamane, vytluče z ní karabáčem duši, a nikdo se jí nezastane, nikdo jí nepomůže: ani lidé, ani bohové, ani démoni.

Mladší Scarra se chytila mříže, přitáhla se rukama k úzkému okénku vysoko na zdi a vyhlížela ven, starší seškrabovala lžící poslední zbytky na dně misky přischlé kaše, Kohout sebral svoje štokrle, zalezl pod deku a chystal se ke spánku. Z kordegardy se rozezněl zvon, z hradeb bylo slyšet volání stráží.

Kenna se obrátila tváří ke stěně.

Setkali jsme se o pár dní později, vzpomínala. Já a Bonhart, tváří v tvář. Dívala jsem se do jeho nelidských, rybích očí a myslela jenom na jedno: jak bičoval to děvče. Nahlédla jsem mu do myšlenek… Jen na okamžik. Bylo to, jako bych strčila hlavu do rozkopaného hrobu.

K tomu došlo za ekvinokce.

Den předtím, dvacátého druhého září, jsem zpozorovala, že se mezi nás vetřel neviditelný.

*

Císařský koroner Stefan Skellen ji pozorně vyslechl. Nepřerušoval ji, ale Kenna si všimla, jak mu ztuhl obličej.

„Zopakuj to, Selborne,“ vycedil. „Zopakuj to, protože nemohu uvěřit svým uším.“

„Opatrně, pane koronere,“ sykla. „Předstírej hněv… Jako kdybych přišla s prosbou a ty ji odmítl. Hlavně nenápadně. Nemýlím se, jsem si jista. Přinejmenším dva dny se kolem nás motá neviditelný špeh.“

Kalous, to se mu muselo přiznat, byl chápavý a okamžitě se zorientoval.

„Ne, Selborne, zamítám!“ vyštěkl hlasitě, avšak vystříhal se teatrálního přehánění jak v tónu, tak ve výrazu. „Disciplína platí pro všechny. Bez výjimek. Nesouhlasím!“

„‚Vyslechni mě, pane koronere,“ žadonila Kenna. Neměla takový herecký talent jako Kalous, ale v tomto případě mohla nejistota a rozpačitost žadatelky působit docela věrohodně. „Aspoň mě vyslechni…“

„Mluv, Selborne! Stručně a jasně!“

„Špehuje nás druhý den,“ vysvětlovala tlumeně, předstírajíc, že poníženě předkládá svou žádost. „Od Claremontu. Tajně za námi jede a sotva se zastavíme, přichází na tábořiště, pohybuje se mezi lidmi a slídí.“

„Slídí, zatracený špicl,“ nemusel Skellen ani předstírat hněv, jelikož hlas mu přímo vibroval nelíčenou zlostí. „Jak jsi na něj přišla?“

„Když jsi předevčírem vydával panu Silifantovi rozkazy, kočka, co spala na lavici, zčistajasna zasyčela, naježila srst a sklopila uši. Bylo mi to podezřelé, protože tím směrem nikdo nebyl… Potom jsem něco zachytila – cizí myšlenku, vědomí. Když jsou kolem samé obyčejné, dobře známé myšlenky, pane koronere, jakákoli cizí je pro mě jako hlasitý výkřik… Začala jsem naslouchat dvojnásob pozorně – a objevila jsem ho.“

„Můžeš ho vycítit vždycky?“

„Ne, vždycky ne. Má nějakou magickou ochranu. Cítím ho jenom zblízka, a ani to ne pokaždé. Proto musíme dávat pozor, poněvadž si nejsem jista, jestli není někde poblíž.“

„Jen ho nevyplašit,“ zavrčel Kalous. „Jen ho nevyplašit. Chci ho živého, Selborne. Co navrhuješ?“

„Zkusíme s ním vybabrat.“

„Vybabrat?“

„Tiše, pane koronere.“

„Ale… Dobrá, dávám ti volnou ruku.“

„Zítra zařiď, ať zůstaneme na nocleh v nějaké vesnici. Ostatní zařídím já. A teď mě naoko pokárej než odejdu.“

„Nechce se mi tě kárat,“ mrkl na ni spiklenecky, ale vzápětí se mu do tváře vrátil výraz přísného velitele. „Jsem s tebou spokojen, paní Selborne.“

Řekl: paní. Paní Selborne. Jako důstojníkovi. A opět mrkl.

„Ne!“ zahřměl a energicky mávl rukou. „Žádost zamítám! Odchod!“

„Provedu, pane koronere.“

*

Dalšího dne pozdě odpoledne nařídil Skellen zastavit ve vsi na řece Letě. Obec byla bohatá a dokonce chráněná kolovou hradbou. Dovnitř se vjíždělo branou s kolovratem – těžkými vraty z borových fošen, která se otáčela kolem svislé osy. Vesnice se nazývala Govorožec podle malé kamenné kapličky, ve které stála slaměná loutka představující jednorožce.

Jak jsme se řehtali tomu slaměnému bůžkovi, vzpomínala Kenna, a jak nám šoltys dotčeně vysvětloval, že ves chránící svatý govorožec byl před mnoha lety zlatý, potom stříbrný, později měděný, bylo několik vypodobnění kostěných a několik z ušlechtilého dřeva. Leč všechny byly časem ukradeny. Zdaleka sem přijížděli různí nenechavci, jenom aby mohli obecní svatyňku oloupit. Teprve od té doby, co je govorožec ze slámy, je klid.

Zůstali jsme v té vesnici na noc. Jak bylo domluveno, Skellen se ubytoval v jedné ze selských chalup. A asi hodinu poté jsme vybabrali s neviditelným vyzvědačem. Klasickým, ukázkovým způsobem.

*

„Pojďte blíž,“ vybídl je hlasitě Kalous. „Pojďte blíž a podívejte se na ten dokument… Moment! Jsou tady všichni? Abych pak nemusel vysvětlovat stejnou věc dvakrát.“

Ola Harsheim, který si před chvílí nabral z putýnky hrnek kyselé smetany, si teď olízl smetanové kníry, postavil krajáč na stůl a jal se počítat přítomné:

„Dacre Silifant, Bert Brigden, Neratin Ceka, Til Echrade, Joanna Selborne… Není tu Dufficey.“

„Zavolejte ho.“

„Kriele! Duffi Kriele! Na poradu k veliteli! Pohyb!“

Udýchaný Dufficey Kriel vběhl do jizby.

„Jsme tu všichni, pane koroner,“ ohlásil Ola Harsheim.

„Nezavírejte okno, smrdí tady česnek, že se nedá dýchat. A můžete otevřít i dveře, ať je průvan.“

Brigden poslušně otevřel dveře a Kenna se opět přesvědčila, že Kalous by se uplatnil jako znamenitý herec.

„Přistupte blíže. Obdržel jsem od císaře tento přísně tajný a neobyčejně závažný dokument. Dávejte pozor…“

„Teď!“ vykřikla telepatka, vysílajíc zároveň mocný směrovaný impuls, který dokázal ochromit smysly zasaženého člověka jako úder blesku.

Ola Harsheim popadl krajáč, Dacre Silifant putýnku, a oba společně vychrstli smetanu směrem, kterým ukazoval Kennin prst. Til Echrade s rozmachem vyhodil stejným směrem mouku z široké ošatky, kterou až doposud držel pod stolem na kolenou. V rohu světnice se zjevil neurčitý, smetanovomoučný tvar. Nezasvěcené oko by v něm sotva rozeznalo lidskou postavu, jenže Bert Brigden měl své zkušenosti a byl ve střehu. Bezchybně odhadl, kde může být slídilova hlava – a vzápětí o tu hlavu zazvonila těžká litinová pánev.

Všichni se vrhli na smetanou a moukou upatlaného vetřelce, strhli mu s hlavy čapku nevidku a pevně jej chytili za ruce a nohy. Obrátili stůl deskou dolů a k jeho nohám připoutali špehovy končetiny. Následně stáhli zajatci boty a onuce, jednu onuci pohotově použili k zacpání křičících úst. Aby dovršil dílo, nakopl Duffícey Kriel zajatce důkladně do žeber a ostatní se zadostiučiněním přihlíželi, kterak špiclovi vylezly oči z důlků.

„Dobrá práce,“ ocenil jejich zákrok Kalous, který ten krátký čas stál se založenýma rukama a ani se nepohnul. „Blahopřeji. Zejména tobě, paní Selborne.“

U všech rohatých, řekla si v duchu Kenna. Půjde-li to tak dále, mohu se dostat do důstojnického sboru.

„Pane Brigdene,“ promluvil chladně Stefan Skellen a rozkročil se nad zajatcem ukřižovaným mezi nohama stolu, „vlož do žároviště železo. Pane Echrade, postarej se, aby se okolo domu nepotloukal nikdo cizí.“

Sklonil se a pohlédl spoutanému do očí.

„Dávno ses neukázal, Rience,“ oslovil jej. „Už jsem se začínal těšit, že tě potkalo nějaké neštěstí.“

*

Zvon z kordegardy ohlásil změnu hlídek. Sestry dvojhlasně chrápaly, Kohout mlaskal a i ve spánku svíral svou stoličku.

Ten Rience, co jsme s ním tak úspěšně vybabrali, si chtěl hrát si na hrdinu, vzpomněla si Kenna. Ležel spoutaný, s ucpanou hubou a holými chodidly, a přesto si chtěl hrát na hrdinu. Nikoho neoklamal. Kalous mě upozornil, že je to čarodějník, tak jsem mu pletla myšlenky, aby nemohl čarovat ani magicky přivolat pomoc. Při té příležitosti jsem ho četla. Vzpíral se tomu, ale když ucítil dým z ohniště, v němž se žhavil železný pohrabáč, jeho magické ochrany a blokády povolily ve švech jako staré nohavice – a já jsem mu nahlédla do vědomí. Jeho myšlenky se nijak zvlášť nelišily od jiných myšlenek, jež jsem čítala v podobných situacích. Od roztěkaných, roztřesených, vyděšených a zoufalých myšlenek lidí čekajících na mučení. Ty jeho byly navíc studené, vlhké, slizké a páchnoucí. Jako útroby mrtvoly.

Přesto, když jsme mu vytáhli roubík, pokoušel se hrát si na hrdinu.

*

„Dobrá, Skellene, vyhráli jste, chytili jste mě. Technika a profesionalita se nezapře, máš perfektně vyškolené lidi, gratuluji. Ale teď mě uvolni z té nepohodlné polohy.“

Kalous si přisunul židli, obkročmo na ni usedl a předloktími se opřel o opěradlo. Díval se na zajatce shůry a mlčel.

„Uvolni mě, Skellene,“ zopakoval Rience. „Potom pošli svoje podřízené pryč. To, co ti chci oznámit, je určeno výhradně pro tvé uši.“

„Pane Brigdene,“ zeptal se Kalous, aniž by otočil hlavu. „Jakou barvu má železo?“

„Ještě chvilku, pane koroner.“

„Paní Selborne?“

„Čte se teď dost těžko,“ pokrčila rameny Kenna. „Hrozně se bojí. Strach potlačuje všechny myšlenky. Přesto je pár myšlenek, které se pokouší skrýt za magickými clonami. Ale to nebude žádný problém, mohu…“

„Není třeba. Zkusíme tradiční metodu – červené železo.“

„Kurva!“ zavyl špicl. „Skellene! Snad nechceš…“

Kalous se sklonil, ale nehnul ani brvou.

„Za prvé: pane Skellene,“ ucedil. „Za druhé: ano, chci. Chystám se tě polechtat žhavým pohrabáčem. Udělám to s nevýslovným potěšením, protože konečně došlo na má slova. Slyšels někdy o božích mlýnech?“

Rience mlčel, a tak Skellen pokračoval:

„Věz, Rience, že jsem radil Vattierovi de Rideaux, aby ti připálil paty, už před sedmi lety, kdy ses snažil vetřít do císařské rozvědky a škemral jsi o privilegium být dvojitým agentem. Stejnou radu jsem mu zopakoval před čtyřmi lety, když jsi bez mýdla lezl do řiti Emhyrovi, jako prostředník při kontaktech s Vilgefortzem. A když jsi dostal za úkol ulovit Cintránku a byl jsi při té příležitosti povýšen z prachobyčejné prodejné krysy rovnou na residenta, vsadil jsem se s Vattierem, že když ti dá okusit červeného železa, vyzpíváš, komu sloužíš… Ne, špatně jsem se vyjádřil. Že vypočítáš všechny, kterým sloužíš, a všechny, které zrazuješ. Tvrdil jsem Vattierovi, že na obou seznamech najde ta samá jména. Žel, ten chytrák mě neposlechl. Teď toho jistojistě lituje. Ale o nic nepřišel, až z tebe vytáhnu, co potřebuji vědět, s radostí mu tě přenechám. Stáhne z tebe kůži, Rience, po tenkých řemíncích.“

Koroner vytáhl z kapsy kapesník a flakónek voňavky. Kapesník hustě pokropil a přiložil k nosu. Parfém příjemně zavoněl, přesto se Kenně zachtělo zvracet.

„Železo, pane Brigdene.“

„Sleduji vás pro Vilgefortze!“ zařval Rience. „Jde o tu cintránskou holku! Chtěl jsem získat informace, abych se k tomu lovci odměn dostal před vámi! Měl jsem od něj tu malou čubku vyhandlovat! Musel jsem vás předběhnout, poněvadž vy ji chcete oddělat, kdežto Vilgefortz ji potřebuje živou! Co ještě chcete vědět? Povím! Všechno povím!“

„Hola, holá!“ zvedl ruce Kalous. „Zpomal! Vždyť mě z toho křiku a přívalu informací rozbolí hlava. Představte si, pánové, co bude, až ho trošku připečeme. Abychom nakonec ještě neohluchli!“

Kriel a Silifant se hlasitě rozchechtali, Kenna a Neratin Ceka se k nim nepřipojili. Vážnost zachoval rovněž Bert Brigden, který zrovna vytáhl z řeřavých uhlíků pohrabáč a soustředěně si ho prohlížel. Železný prut byl tak rozžhaven, že se zdál takřka průsvitný – jako tekutým ohněm naplněná skleněná trubička.

Rience to uviděl a zaječel:

„Já vím, jak najít lovce a Cintránku! Vím to! Řeknu vám to!“

„O tom nepochybuj.“

Kenna, která stále sondovala zajatcovu mysl, se až otřásla, když zachytila vlnu bezmocného, ale zběsilého vzteku. V jeho hlavě opět cosi povolilo – další zábrana. Ze strachu prozradí něco, co chtěl schovávat až do konce, uvědomila si Kenna, svoje eso, kterým se chystal přebít všechny karty v rozhodující partii o nejvyšší sázku. Nyní svůj trumf vynese předčasně – z plíživého, zbabělého, nepotlačitelného strachu z bolesti.

V tom okamžiku na něco narazila, pocítila ve spáncích zprvu horko a vzápětí ji až zamrazilo. Našla to, poznala bázlivcovu nejhlouběji skrytou myšlenku.

Bohové, pomyslela si, dostala jsem se do děsného průseru…

„Řeknu!“ skučel čaroděj, upíraje vytřeštěné oči prosebně do Kalousovy neproniknutelné tváře. „Řeknu ti něco velmi důležitého, Skellene! Vattier de Rideaux…“

Kenna znenadání ucítila jinou cizí myšlenku. Koutkem oka zahlédla, jak se Neratin Ceka s rukou na dýce nenápadně sune ke dveřím. Zvenčí zaslechli chvatné kroky, do světnice vpadl Boreas Mun.

„Pane koroner! Rychle, pane koroner! Neuhodneš, kdo přijel…“

Skellen gestem zadržel Brigdena sklánějícího se s pohrabáčem k zajatcovým bosým nohám.

„Měl by ses dát na sázky, Rience,“ poznamenal, dívaje se z okna. „Jaktěživ jsem nepotkal nikoho, kdo by měl takovou kliku.“

Oknem byl vidět sběh lidí okolo dvou jezdců, kteří právě dorazili do vsi. Joanna Selborne okamžitě poznala, kdo to přijel.

Věděla, kdo je hubený obr s bledýma očima jedoucí na vysokém hnědáku. Věděla, kdo je dívka s popelavými vlasy na vrané klisně. Se spoutanýma rukama a obojkem na krku. S tmavou podlitinou na oteklé tváři.

*

Vysogota se vrátil do chaty ve špatné náladě. Vyvolala ji rozmluva s vesničanem, který připlul vyzvednout kožešiny.

„Letos možná naposled,“ řekl mu vesničan. „Počasí je mizerné, slota a vichr, až se jeden bojí pouštět na vodu. Po ránu je na loužích led, mám dojem, že se co nevidět dočkáme i sněhu. Řeka zamrzne, budu muset schovat lodku a vytáhnout saně. Jenomže sem, na Pereplut se nedá dojet ani na saních, třasoviska nezamrzají.“

Sedlák měl pravdu. Navečer se obloha zatáhla a začaly se z ní hustě sypat sněhové vločky. Nárazový vítr z východu lámal suchý orobinec a zvedal vlny na obvykle klidných říčních ramenech. Pronikavý chlad lezl do poustevníkových starých kostí.

Pozítří, přemítal Vysogota, je svátek Saovine. Podle elfského kalendáře bude již za tři dny nový rok. Podle lidského kalendáře se musí ještě dva měsíce počkat. Černá kobyla Kelpie dupala a frkala v kozím chlívku.

Když vstoupil do chatrče, zastihl Ciri, jak se přehrabuje v kufrech. Sám jí to dovolil, bylo to po projížďkách na Kelpii a četbě knih opět něco nového, čím se mohlo činorodé mladé děvče zabavit. Kromě toho zbylo v kufrech dost věcí po jeho dcerkách, a Ciri potřebovala teplejší oděv. Několik kusů svršků a prádla na výměnu, protože v chladu a vlhku trvalo dlouho než vyprané šatstvo uschlo. Ciri přebírala, zkoušela, něco vracela, něco dávala stranou. Vysogota se posadil ke stolu. Snědl kuřecí křídlo a dva vařené zemáky, přesto se mu nálada nezlepšila, zůstal zasmušilý a zamlklý.

„Hezká práce,“ ukázala mu dívka předměty, které neviděl celá léta a dokonce zapomněl, že je vůbec má. „Patřily tvé dcerce? Jezdila na nich ráda?“

„No zdali. To měla na zimě nejraději.“

„Mohu si je vzít?“

„Vezmi si, co chceš…“ pokrčil rameny. „Mně je to k ničemu. Jestli se ti budou hodit… Ale copak se balíš? Chystáš se odjet?“

Zůstala viset pohledem na hromádce ošacení.

„Ano, Vysogoto,“ řekla tiše. „Rozhodla jsem se. Víš… Nemohu ztrácet čas…“

„Tvé sny?“

„Ano,“ přiznala po chvilce zaváhání. „Viděla jsem ve snu ošklivé věci. Nevím, jestli se už udály anebo se teprve stanou. Netuším, zdali jim budu moci zabránit… Ale musím jet. Svého času jsem se zlobila na své blízké, že mi nepřišli na pomoc, že mě nechali napospas osudu… Avšak teď si myslím, že spíš oni budou potřebovat mou pomoc. Musím jet.“

„Začíná zima.“

„Právě proto musím jet. Jestli se zdržím, uvíznu tady až do jara… Až do jara se budu trápit nečinností a nejistotou. Musím jet už nyní, pokusit se najít tu Věž vlaštovky. Teleport. Sám jsi spočítal, že k jezeru je patnáct dní cesty. Mohla bych tam dorazit ještě před listopadovým úplňkem…“

„Teď nesmíš opustit úkryt,“ vyslovil s přemáháním to, co ho skličovalo. „Teď to není možné. Tví pronásledovatelé jsou… Velmi blízko. Chytili by tě, Ciri.“

Hodila na podlahu halenku a vyskočila, jakoby ji píchl.

„Něco ses dověděl,“ konstatovala fakt. „Od toho člověka, co jezdí pro kůže. Mluv.“

„Ciri…“

„Mluv, prosím.“

Mluvil. Později toho litoval.

*

„Nejspíš je na nás seslal ďábel, ctihodný pane poustevníku,“ stěžoval si vesničan během počítání kožešin. „Samotný ďábel. Od rovnodennosti se proháněli po lesích, hledali nějaké děvče. Když vpadli do vsi, křičeli, hrozili, strašili, ale hned zase jeli dále, tož se to dalo vydržet. Teď vyšpekulovali novou novotu. Nechali po dědinách patroly – tři až čtyři lotry, které musíme živit. Asi nám ostanou na krku celou zimu. Budou prý číhat, jestli ta dívčina, co ji hledají, nevyleze z úkrytu a nezavítá do některé vsi. Tak by ji mohli lapit.“

„U vás je také patrola?“

Sedlák se zachmuřil a zaskřípal zuby:

„V naší dědině ne, měli jsme štěstí. Ale půl dne cesty od nás, v Dun Dâre, sedí čtyři. Nakvartýrovali se do krčmy. Rabijáti jsou to, ctihodný pane poustevníku, prokletí lotři a hrdlořezi. Začali dotírat na mladé ženské ze vsi, a když se jim chlapi postavili, porubali je, důstojný pane, bez milosti pomordovali…“

„Zabili nějaké lidi z vesnice?“

„Dva. Fojta a ještě jednoho. A přijde trest, pane ctihodný, na takové vrahouny? Dovoláme se práva? Kdepak. Jeden jirchář, který k nám z Dun Dâre se ženou a dcerou utekl, povídal, že prý dříve po světě vědmáci chodili… Oni dovedli s rozličným lotrovstvem zatočit. Do Dun Dâre by bylo třeba pozvat takového vědmáka, aby ty šelmy vykynožil…“

„Zaklínači zabíjeli netvory, ne lidi.“

„Však to jsou netvoři, ctihodný pane poustevníku, žádní lidi, ale netvoři rovnou z pekla vylezlí. Vědmáka na ně, rychtyk vědmáka… No, na mě je čas… Brrr, to je zima! Za chvíli budu muset schovat loďku a vytáhnout saně… A na ty zloduchy z Dun Dâre, jak jsem pravil, je třeba vědmáka…“

*

„To je pravda,“ vycedila skrze zaťaté zuby Ciri. „Svatá pravda. Je třeba zaklínače… Anebo zaklínačky. Čtyři? V Dun Dâre? Kde je ta ves? Proti proudu řeky? Dojela bych tam přes bažiny?“

„U všech bohů, Ciri,“ polekal se Vysogota. „To snad nemyslíš vážně…“

„Nezaklínej se bohy, když v ně nevěříš. Moc dobře vím, že jsi neznaboh.“

„Ponechejme stranou mé přesvědčení. Ciri, jaké šílené nápady se ti to líhnou v hlavě? Jak vůbec můžeš…“

„Teď zase ponechej ty stranou moje přesvědčení, Vysogoto. Vím, co je má povinnost. Jsem zaklínačka!“

„Jsi mladá a nevyrovnaná!“ vybuchl stařec. „Jsi dítě, které má za sebou těžké trauma. Ublížené, neurotické a duševně rozpolcené dítě. A především jsi nemocná touhou po pomstě. Copak to nechápeš?“

„Chápu to lépe než ty!“ vykřikla. „Ty nemáš ponětí, co jsem prožila! Nemáš ponětí o pomstě, protože tobě nikdy nikdo doopravdy neublížil!“

Vyběhla z chatrče. Otevřenými dveřmi vtrhl do světnice ledový vítr. Za okamžik zaslechl zařehtání a dusot kopyt.

Rozhořčený kmet třískl dřevěnou miskou do stolu. Jen ať jede, pomyslel si rozhněvaně, ať ze sebe v sedle vytřese všechen vztek. Nebál se o ni: jezdila po blatech často, naučila se znát bezpečné stezky mezi močály. A kdyby náhodou zabloudila, stačilo jen popustit uzdu: její vranka by sama našla cestu domů – do kozího chlívku.

Po nějaké době, když už padl soumrak, vyšel ven a pověsil na sloupek lucernu. Zůstal stát u živého plotu a napínal sluch, aby zaslechl dusot kopyt anebo šplouchání vody. Ve svištění větru a šustění suchého rákosí však zanikly všechny jiné zvuky. Lucerna se chvíli klátila jako opilá a posléze zhasla.

V té chvíli to uslyšel. Z dálky. Ne ze směru, kterým odjela Ciri, nýbrž z opačné strany. Z velké bažiny.

Divoký, protáhlý, kolísající, nelidský křik. Kvílení.

Chvilka ticha. A opět.

Beann’shie.

Elfský přízrak. Zvěstovatelka smrti.

Vysogota se zachvěl – zimou a strachem. Chvatně se vrátil ke své chatrči, mumlaje si pod vousy, aby radši nic neslyšel. Než stačil v závětří u dveří opět zapálit lucernu, ze tmy se vynořila Kelpie.

„Pojďme do chaty,“ řekla mírně Ciri. „A nevycházejme. Dnes bude ošklivá noc.“

*

Při večeři se opět pohádali.

„Budíš dojem, že víš mnoho o otázkách dobra a zla.“

„Vím. A ne pouze z učených knížek.“

„Pochopitelně, že ne. Ty víš všechno z vlastní zkušenosti, z praxe. Nashromáždila jsi přece nepřeberně zážitků ve svém dlouhém, šestnáctiletém životě.“

„Nashromáždila jsem jich skutečně dost.“

„Blahopřeji, má zkušená kolegyně.“

„Vysmíváš se,“ stiskla rty. „Přitom nemáš ani ponětí, kolik zla jste světu způsobili vy, učení mudrlanti. Celá staletí strkáte hlavy do knížek a foliantů, studujete traktáty o morálce, jen abyste se nemuseli podívat z okna, jak to na světě opravdu chodí. Uměle produkujete filosofické konstrukce, abyste si udrželi teplá místečka na universitách. A poněvadž za ošklivou pravdu o světě byste dostali leda psí lejno, vymysleli jste etiku a morálku – pěkná a optimistická učení. Jenže podvodná a klamná!“

„Co je klamnějšího nad ukvapené soudy, ty usmrkané štěně? Nad nerozvážná a zbrklá rozhodnutí?“

„Nenašli jste lék na zlo, na to skutečně velké Zlo! Já, usmrkaná zaklínačka, jsem ho objevila! Spolehlivý lék!“

Neodpověděl, výraz jeho obličeje nicméně prozradil jeho smýšlení, protože Ciri prudce vyskočila od stolu:

„Myslíš si, že říkám hlouposti? Že mluvím do větru?“

„Myslím si,“ odtušil klidně, „že mluvíš bez rozmyslu. Plánuješ pomstu ve vzteku. Proto se tě snažím přesvědčit, aby ses uklidnila.“

„Jsem klidná! A pomsta? Vysvětli mi: proč ne? Proč se mám vzdát pomsty? Jménem čeho? Mravního principu? Co je mravnějšího než trest za zlé činy? Pro tebe, filosofe a etiku, je pomsta činem špatným, odsouzeníhodným, neetickým, bezprávným. Jenže já se ptám: kde je trest za Zlo? Kdo jej má udělit a vyměřit? Bohové, v něž nevěříš? Velký demiurg-stvořitel, kterým sis bohy nahradil? Anebo zákony, nilfgaardská spravedlnost, císařští soudci a prefekti? Naivní starče!“

„Tedy oko za oko, zub za zub, krev za krev. A za tu krev další krev, moře krve. Chceš celý svět utopit v krvi? Tak chceš bojovat se Zlem, zaklínačko? Naivní děcko!“

„Ano, právě tak chci bojovat, protože já vím, čeho se Zlo bojí. Ne tvojí etiky, Vysogoto, ne kázání o morálce a lásce k bližnímu. Zlo se bojí bolesti, utrpení, zmrzačení a smrti! Poraněné Zlo vyje bolestí jako pes, válí se po zemi a skučí, když vidí, jak mu krev utíká z žil, kosti trčí z pahýlů a střeva lezou z rozpáraného břicha, když cítí chlad, který předchází smrt. Až tehdy začíná Zlo prosit a škemrat: ‚Smilujte se! Lituji svých hříchů! Už budu hodné, přísahám! Jen mě zachraňte, nenechejte mě bídně zahynout!‘

Tak se trestá skutečně velké Zlo, poustevníku! Pokud ti chce Zlo ublížit, způsobit ti bolest, předejdi je. Nejlépe tehdy, kdy to nečeká. Pokud se ti Zlo nepodařilo předejít, jestli ti již ublížilo, aspoň se mu pomsti. Nejlépe tehdy, když už zapomnělo, když se cítí bezpečné. Tehdy mu odplať. Dvojnásobně, trojnásobně! Oko za oko? Ne! Obě oči za oko! Zub za zub? Ne! Všechny zuby za zub! Ať Zlo vyje bolestí a strachem, ať se svíjí na zemi.

A tehdy, když se podíváš pod nohy, můžeš směle prohlásit, že to, co tady leží, už nikoho neohrozí, nikomu neublíží. Jak může někoho ohrozit, když nemá oči? Jak může někomu ublížit, když nemá ruce? Může jen čekat, až ztratí všechnu krev.“

„A ty,“ řekl pomalu poustevník, „stojíš s mečem v ruce a hledíš na zvětšující se kaluž krve. A máš tu opovážlivost myslet si, že jsi vyřešila odvěké dilema, zodpověděla věčnou otázku filosofu. Myslíš si, že podstata Zla se změnila?“

„Jasně!“ odsekla rázně. „Protože to, co leží na zemi a cedí krev, to už není Zlo. Možná to není zrovna Dobro, ale Zlo v žádném případě ne!“

„Učenci tvrdí, že příroda nesnáší prázdnotu,“ řekl Vysogota. „To, co leží na zemi a cedí krev, co padlo tvým mečem, už není Zlo. Co to tedy je? Zamyslela ses někdy nad tím?“

„Ne. Ať se zamýšlejí učenci, já jsem zaklínačka. Mám za úkol bojovat proti Zlu. Vždy, všude, bez váhání. Protože když zaváháš, zamyslíš se… A zabíjení ztratí smysl, pomsta ztratí smysl. A to nesmíš dopustit.“

Zakroutil hlavou, avšak ona ho gestem zadržela před dalšími námitkami.

„Je na čase, abych dokončila svůj příběh, Vysogoto. Vyprávěla jsem ti od ekvinokce do Saovine – třicet nocí. A přece jsem ti neřekla všechno. Než odjedu měl by ses dozvědět, co se událo ve vesnici, která se jmenuje Govorožec…“

*

Vykřikla, když ji strhl ze sedla. Kyčel, do které ji včera kopl, bolela. Trhl řetězem jejího obojku a vlekl ji k jednomu stavení.

U dveří chalupy stálo několik ozbrojených mužů. A jedna žena.

„Bonharte,“ promluvil jeden z mužů, štíhlý a tmavovlasý, který v ruce držel mosazí okovaný bič. „Musím uznat, že dokážeš člověka překvapit.“

„Buď zdráv, Skellene.“

Muž, kterého její věznitel oslovil jako Skellena, jí pohlédl do očí. Zachvěla se.

„Nuže?“ obrátil se opět na Bonharta. „Chceš mi to vysvětlit rovnou anebo po troškách?“

„Nerad mluvím na dvoře, kde lezou mouchy do huby. Pozveš mě dovnitř?“

„Rač vstoupit.“

Bonhart zatáhl za řetěz.

Ve světnici byl ještě jeden muž, bledý a rozcuchaný, asi kuchař, protože si právě čistil moukou a smetanou ušpiněný oděv. Při pohledu na Ciri mu zaplály oči. Přistoupil k ní.

Nebyl to kuchař.

Poznala ho ihned, pamatovala si na ty zlé oči a jizvu na tváři. Byl to ten muž, který ji s Veverkami pronásledoval na Thaneddu. Když jim tenkrát unikla, to on poroučel elfům, ať skočí z okna za ní. Jak ho ten elf oslovil? Rens?

„Vida, vida,“ pronesl jízlivě, silně a bolestivě ji dloubaje ukazovákem do prsou. „Princezna Ciri. Dávno jsme se neviděli, od Thaneddu. Dlouho jsem tě hledal. A teď tě mám!“

„Nevím, vašnosto, co jsi zač,“ řekl mrazivě Bonhart. „Ale to, co údajně máš, je v této chvíli moje, tak laskavě dej ty ruce pryč, jestli si ceníš svoje prsty.“

„Jmenuji se Rience,“ zasyčel čaroděj. „Laskavě si to zapamatuj, lovče odměn. A co jsem zač, to se hned ukáže. Uvidíme, komu ta malá mrcha připadne. Ale nepředbíhejme. Zatím ji chci jenom od někoho pozdravit. A něco jí slíbit. Doufám, že proti tomu nic nemáš?“

„Doufat můžeš.“

Rience se naklonil k Ciri a zblízka se jí podíval do očí.

„Tvoje opatrovnice, ta čarodějnice Yennefer, mně kdysi vstoupila do cesty,“ vycedil nenávistně. „Když potom padla do mých rukou, já, Rience, jsem ji naučil, co je to bolest. Těmahle rukama, těmito prsty. A uložil jsem si, že až mi padneš do rukou ty, princezničko, dám ti poznat bolest také. Těmahle rukama, těmito prsty…“

„Riskuješ,“ podotkl tiše Bonhart. „Zatraceně riskuješ, Rience nebo jak se to jmenuješ, když dráždíš moji holčičku a vyhrožuješ jí. Ona je mstivá a má dobrou paměť. Proto ti opakuji: dej od ní pryč svoje ruce, prsty a všechny jiné části těla.“

„Dost,“ zarazil oba muže Skellen, nespouštěje zvědavý zrak ze zajatkyně. „Přestaň, Bonharte. Ty se taky uklidni, Rience. Smiloval jsem se nad tebou, ale pořád si to ještě mohu rozmyslet a zase tě nechat přivázat k nohám stolu. Sedněte si oba, ať si promluvíme jako kulturní lidé. Zdá se, že máme o čem. A objekt našeho rozhovoru dáme zatím pod stráž. Pane Silifante!“

„Jen mi ji dobře hlídejte,“ podal Bonhart jednomu ze Skellenových lidí řetěz. „Jako oko v hlavě.“

*

Kenna se držela stranou. Pochopitelně, že si chtěla prohlédnout děvče, o které byl takový zájem, cítila však nechuť přidat se k hloučku okolo Silifanta a Harsheima, kteří vedli záhadnou zajatkyni ke sloupu na dvoře. Všichni se tlačili a civěli, dokonce se jí snažili dotknout – trhnout s ní, strčit do ní. Dívka kráčela ztuha, lehce pokulhávala. Bil ji, pomyslela si Kenna. Ale nezlomil ji.

„Tohle že je ta Falka?“

„Ledva opeřený pískle!“

„Pískle, fuj! Mordýřka!“

„V Claremontu prý porubala v aréně šest chlapů, bestie…“

„A kolik předtím, mrcha…“

„Ďáblice!“

„Koukněte na tu kobylu! To je ráce! A ten meč u Bonhartova sedla… Hotový šajcunk!“

„Nechat!“ zavrčel Dacre Silifant. „Nedotýkat se! Pracky pryč od cizích věcí. A od té holky taky. Nechte ji být, nevíme, jestli ji ještě dneska nepopravíme. Tak jí aspoň dejte pokoj.“

„Jestli má jít na smrt,“ vycenil zuby Cyprian Fripp Mladší, „tak jí můžem zbytek života krapet osladit. Vzít ji na seno a opíchat, co?“

„Checheche!“ zachechtal se Kabernick Turent. „To není blbej nápad. Zeptáme se Kalouse…“

„Zakazuji!“ uťal jim Dacre. „Napadne vás někdy něco jiného, zatracení jebáci! Řekl jsem: dejte jí pokoj! Andresi, Stigwarde, zůstanete u ní. Oka z ní nespustit, na krok se nevzdálit. A kdo se k ní přiblíží, toho počastovat bičem.“

„Kurva,“ zaklel Fripp. „Máme po zábavě. Pojďte, chlapi, k sedlákům, oni pečou berana a sele. Bude hostina, dneska je rovnodennost, svátek. Dokud se panstvo radí, my si můžeme udělat bene.“

„Jdeme! Vytáhni, Dede, z bagáže demižon. Napijeme se! Můžeme, pane Silifant? Pane Harsheim? Dneska je svátek, stejně odtud neodjedeme na noc.“

„Paráda,“ zamračil se Silifant. „Tak chlast a zábava vám straší v palicích. A kdo tady zůstane kromě stráže u zajatkyně? Jestli vydá pan Skellen nějaký rozkaz?“

„Zůstanu,“ řekl Neratin Ceka.

„Já také,“ ozvala se Kenna Selborne.

Hejtman se na ně zkoumavě podíval a nakonec souhlasně mávl rukou. Tlupa mu poděkovala radostným řevem.

„Ale při těch oslavách dávejte bacha,“ varoval je ještě Ola Harsheim. „Místní holky nechte na pokoji, ať vás kmáni nepolechtají vidlemi pod žebry.“

„No jo! Jdeš s námi, Chloe? A co ty, Kenno, nerozmyslíš si to?“

„Ne, zůstanu.“

*

„Nechali mne u sloupu, na řetězu, se spoutanýma rukama. Dva Skellenovi lidé mne hlídali. A další dva stáli opodál a dáváli pozor. Vysoká a docela hezká žena. A muž. Takový divný, jakoby zženštilý.“

Kocour na podlaze uprostřed světnice široce zívl, utrápená myš ho už přestala bavit. Vysogota mlčky poslouchal.

„Bonhart, Rience a ten Skellen-Kalous se radili v chalupě za zavřenými dveřmi. Neměla jsem zdání, o čem. Mohla jsem se nadát nejhoršího, ale v té chvíli mi to už bylo jedno. Další aréna? Nebo mne prostě zabijí? Co na tom, hlavně ať už to skončí.“

Vysogota mlčel.

*

Bonhart se ušklíbl:

„Nedělej na mě takový kukuč, Skellene. Chtěl jsem si akorát přivydělat. To víš, chystám se do výslužby. Vysedávat v pohodlí na verandě, chovat holuby, tak si představuji spokojené stáří. Nabídls mi za Potkanici sto florénů, hlavně když bude po ní. Hned jsem zavětřil. Jakou hodnotu má ta holka doopravdy, řekl jsem si. Přišel jsem na to, že když ji oddělám anebo ti ji dám, určitě to nebude tak výnosné, jako když si ji nechám. Stará zásada kšeftu: takové vzácné zboží neustále získává na ceně. Vždycky půjde nasmlouvat něco navrch…“

„Jsi upřímný, Bonharte, až to bolí. Ale přejdi k věci, k vysvětlení. Utíkáš s ní přes celý Ebbing, pak se zčistajasna objevíš a oháníš se zásadami kšeftu. Vysvětli mi, co se stalo.“

„Co by vysvětloval,“ uchechtl se Rience. „Panu Bonhartovi jednoduše došlo, kdo ta holka je. A jakou má cenu.“

Skellen ho nepoctil ani pohledem. Hleděl na Bonharta, do jeho bezvýrazných rybích očí.

„A pak své vzácné zboží šoupneš v Claremontu do arény,“ namítl nedůvěřivě. „Necháš svoji drahocennou kořist bojovat na smrt. Riskuješ její život, když živá má podle tebe takovou cenu. Tak jak je to, Bonharte? Něco mně tady nehraje.“

„Kdyby zařvala na aréně,“ neuhnul Bonhart pohledem, „znamenalo by to, že neměla žádnou cenu.“

„Chápu,“ svraštil Kalous obočí. „Jenže jsi ji neodvezl do další arény, nýbrž ke mně. Proč, smím-li se zeptat?“

„Opakuji,“ zasmál se Rience. „Zjistil, koho má v rukou.“

„Nejsi hloupý, pane Rience, hádáš správně,“ protáhl se Bonhart, až mu zapraskalo v kloubech. „Přišel jsem na to, že je to zaklínačka školená na Kaer Morhen, ale byla tady další otázka. Když přepadli Potkani v Geso šlechtickou dcerku, nedávala si Falka pozor na jazyk. Je prý tak urozená a vznešená, že baronesa by se jí měla klanět. Z toho vyplývá, uvažoval jsem, že ta Falka by mohla být přinejmenším hraběnka. Nevídané. Zaklínačka: to za prvé. Kolik je na světě zaklínaček? V bandě Potkanů: za druhé. Sám císařský koroner se za ní honí od Korathu po Ebbing a stará se, jak ji odpravit: za třetí. A k tomu všemu je to snad dokonce šlechtična vysokého rodu. Ha, napadlo mě, budu ji muset vyzpovídat, kdo vlastně je.“

Na chvíli se odmlčel a utřel si knír manžetou rukávu.

„Zpočátku se se mnou nechtěla bavit. I když jsem ji prosil. Rukou, nohou, karabáčem jsem ji prosil. Zmrzačit jsem ji, to se ví, nechtěl… Pomohla šťastná náhoda, cestou jsme narazili na potulného lazebníka a ranhojiče. S kompletním zubařským vybavením. Připoutal jsem ji do křesla…“

Skellen slyšitelně polkl slinu, Rience se krutě usmál, Bonhart si prohlédl manžetu.

„Řekla mi všechno… Sotva uviděla instrumenty, zubařské kleště a pelikány. Rázem jí bylo do řeči. A tak vyšlo najevo, že to je…“

„Princezna Cintry,“ dopověděl Rience a významně se podíval na Kalouse. „Dědička trůnu. Kandidátka na nevěstu císaře Emhyra.“

„Což se mi pan Skellen neobtěžoval oznámit,“ zkřivil rty lovec lidí. „Přikázal mi ji prostě odpravit, několikrát to zdůraznil. Zabít na místě a beze všech cirátů. Jakpak to, pane Skellene? Zabít princeznu? Vyvolenou našeho imperátora? Vždyť až císař se svou budoucí chotí stane na koberci, má vyhlásit tu velkou amnestii.“

Během svého proslovu probodával Skellena pohledem, nicméně koroner nesklopil zrak.

„Co z toho plyne pro mne?“ položil si Bonhart řečnickou otázku a hned na ni odpověděl. „Průser! Tak jsem s lítostí upustil od svých záměrů ohledně té malé princezny zaklínačky. A přivezl jsem celý ten průser sem, za panem císařským koronerem Stefanem Skellenem, protože ten průser se zdá být trochu velký na jednoho Bonharta…“

„Správná úvaha,“ promluvilo něco skřípavě z čarodějova podpaží. „Bezchybný úsudek, pane Bonharte. To, co jste chytili, pánové, je trochu velké pro vás oba. Naštěstí máte ještě mne.“

„Co to je?“ vyskočil Skellen od stolu. „Co to, k čertu, je?“

„Můj pán, arcimág Vilgefortz,“ odpověděl Rience a vyňal zpod kabátce malou stříbrnou krabičku. „Přesněji hlas mého pána. Ozývá se z tohoto magického vynálezu, který se nazývá xenofon.“

„Zdravím vás všechny, pánové,“ řekla krabička. „Škoda, že se můžeme pouze slyšet, avšak jsem natolik zaneprázdněn, že nemohu ztrácet čas teleprojekcí anebo teleportací.“

„Do hajzlu, tohle nám ještě scházelo,“ zaklel Kalous. „Ale mohl jsem se dovtípit, Rience je příliš pitomý, než aby jednal na vlastní pěst. Mělo mě napadnout, že číháš někde ve stínu jako starý pavouk a čekáš na trhnutí pavučiny.“

„Jak poetické srovnání.“

Skellen vyprskl:

„Nebalamuť nás, Vilgefortzi. Používáš Rience a jeho škatulku ne proto, že jsi zaneprázdněn, ale ze strachu z legie čarodějů, tvých bývalých kolegů z Kapituly, kteří po celém světě pátrají po stopách magie s tvým algoritmem. Kdyby ses pokusil o teleportaci, zaměřili by tě než bys řekl švec.“

„Jak rozsáhlé vědomosti.“

„Nebyli jsme si navzájem představeni,“ uklonil se Bonhart poněkud teatrálně před stříbrnou krabičkou. „Ale pokud se nemýlím, tvým jménem, pane černokněžníku, slibuje tenhleten vašnosta Rience mé princezně mučení. Na mou duši, bez ustání se ujišťuji o tom, jak je to děvče důležité. Kdekdo má o ni zájem.“

„Nebyli jsme si navzájem představeni,“ řekl z krabičky Vilgefortz. „Ale já tě znám, pane Leo Bonharte, divil by ses, jak dobře. To se ví, že je to děvče důležité, vždyť je to Lvíče z Cintry – Starší krev. Podle Itlininy věštby budou její potomci vládnout světu.“

„Proto ji tak potřebuješ?“

„Já potřebuji pouze její placentu. Když ji z ní vyjmu, můžete si zbytek sebrat. Co to tam slyším? Popotahování? Pohoršené a znechucené vzdechy? Čí? Bonhartovy, který děvče den co den fysicky a psychicky mučí, anebo Skellenovy, který ji chce na rozkaz zrádců a spiklenců zabít? Ha?“

*

Poslouchala jsem je, vzpomínala si Kenna, ležíc na pryčně s rukama pod hlavou. Stála jsem za rohem a vnímala. A vlasy se mi ježily hrůzou. V té chvíli jsem pochopila nedozírnost průseru, do kterého jsem se dostala.

*

„Ano, ano,“ ozvalo se z xenofonu. „Zradil jsi svého císaře, Skellene. Bez výčitek, při první příležitosti.“

Kalous si pohrdavě odplivl:

„Obvinění ze zrady z úst takového arcizrádce, to je opravdové uznání. Byl bych poctěn, kdyby to nepřipomínalo levný jarmareční trik.“

„Já ti nevyčítám zradu, Skellene, já jenom užasnu nad tvou naivitou a neschopností. Pro koho zrazuješ svého panovníka? Pro Ardala aep Dahy a Joachima de Wett, tupce s modrou krví, uražené v jejich chorobné pýše, že císař odmítl jejich dcery a vybral si Cintránku. Přitom oni počítali s tím, že z jejich rodů povstane nová dynastie, že jejich důležitost zastíní i císařský majestát. Když je Emhyr jediným tahem postavil mimo hru, rozhodli se změnit historii. Na ozbrojené povstání se jim nedostává síly a odvahy, tedy se rozhodli odstranit dívku, které dal císař přednost před jejich urozenými dceruškami. Vlastní, aristokratické ruce si od krve pochopitelně zašpinit nechtěli, a tak si najali námezdného zabijáka Stefana Skellena. Je to tak, Skellene? Nechceš nám k tomu něco sdělit?“

„Proč?“ rozkřikl se Kalous. „A komu? Ty přece jako obvykle všechno víš, velký mágu! Rience jako obvykle ví hovno! A Bonhartovi je to jedno…“

„A co ty. Knížata tě získala na svou stranu štědrými sliby, ale ty jsi natolik inteligentní, aby ti došlo, na čem s nimi jsi. Potřebují tě jen jako nástroj k odstranění Cintránky, jakmile dokončíš špinavou práci, zbaví se tě, protože jsi parvenu. Přislíbili ti v novém císařství místo Vattiera de Rideaux? Snad bys na to nenaletěl, Skellene? Vattiera potřebují, protože převrat nepřevrat, státní bezpečnostní aparát musí fungovat. Tebe potřebují, jen abys vraždil. Kromě toho je Vattier vicehrabě, kdežto ty jsi nikdo.“

„Vskutku jsem natolik inteligentní,“ ohrnul rty koroner, „aby mi došlo, kam asi míříš. Měl bych prostě zradit Ardala a de Wetta a přidat se k tobě, že? Tak jsi to myslel, Vilgefortzi? Jenže já nejsem korouhvička na věži! Podporuji revoluci, ne však z oportunismu, nýbrž z přesvědčení. Je nutno skoncovat s absolutistickou tyranií a nastolit konstituční monarchii. A po ní demokracii…“

„Co?“

„Vládu lidu. Zřízení, ve kterém rozhoduje lid. Nejčestnější a nejdůstojnější zástupci národa postavení do čela státu občany všech stavů ve svobodných volbách…“

Rience zařval smíchy, burácivě se k němu přidal též Bonhart. Srdečně, byť poněkud skřípavě se z xenofonu zasmál černokněžník Vilgefortz. Všichni tři se řehtali, až jim tekly slzy.

„Dobrá,“ ukončil všeobecné veselí Bonhart. „Nesešli jsme se tady kvůli pobavení, ale kvůli obchodu. Buď jak buď holka nepatří čestným a důstojným občanům všech stavů, ale mně. Ovšem mohu ji prodat. Co mi může nabídnout pan čaroděj?“

„Neláká tě vláda nad světem?“

„Ne.“

„Dovolím ti tedy,“ pronesl s rozmyslem Vilgefortz, „abys byl divákem toho, co jí budu dělat. Vím, že tě to potěší více než cokoli jiného.“

Bonhartovy oči zaplály bílým plamenem. Neztratil však klid.

„A dále?“

„A dále jsem ochoten zaplatit dvacetinásobek tvého honoráře – dva tisíce florénů. To je těžký pytel peněz, na který budeš potřebovat alespoň mezka. Stačí to na slušný důchod, verandu, holuby… Rovněž na dobré pití a ženskou společnost, pokud zachováš rozumnou míru.“

„Domluveno, pane čaroději,“ zasmál se lovec lidí. „Hlavně tím chlastem a děvkami jsi mě chytil za srdce. Plácneme si. Ale na to přihlížení, které jsi mi nabídl prvně, taktéž reflektuji. Pravda, radši bych se díval, jak zdechne v aréně, ale na tvoji práci nožem jsem taky docela zvědav. Bude to můj rabat.“

„Obchod je uzavřen.“

„Šlo vám to rychle,“ konstatoval trpce Kalous. „Rychle a hladce jste se dali do spolku. Uvědomte si ale, že ten váš spolek je a zůstane societas leonina. Nezapomínejte, že okolo nás a samozřejmě i okolo Cintránky stojí dva tucty ozbrojených lidí. Mých lidí.“

„Vážený koronere Skellene,“ pronesl shovívavě hlas z krabičky, „křivdíš mi, když soudíš, že tě chci v tomto obchodě vzít na hůl. Naopak, hodlám tě štědře odměnit. Nemohu ti zajistit tu tvou demokracii. Ale slibuji ti materiální pomoc, logistickou podporu a volný přístup k informacím, díky nimž přestaneš pro spiklence být poskokem a nástrojem, a staneš se partnerem. Budou s tebou muset počítat kníže Joachim de Wett, vévoda Ardal aep Dahy, hrabě Broinne, hrabě ďArvy a všichni ostatní urození spiklenci. Co na tom, že je to societas leoninal. Vždyť kořistí je Lvíče. A lví podíl kořisti beru já, zdá se mi, že zaslouženě. Ovšem ani ty nepřijdeš zkrátka, předáš-li mi Cintránku, máš postavení Vattiera de Rideaux už v kapse. Až se staneš šéfem tajné služby, Stefane Skellene, můžeš začít uskutečňovat roztodivné utopie – třebas i lidovládu a svobodné volby. Za jednu vychrtlou patnáctku ti splním všechny životní ambice a sny, jak vidíš…“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Kalous. „Zatím jen slyším.“

„Rience.“

„Poslouchám, mistře.“

„Dej panu koronerovi jednu z našich informací. Prozraď mu, co víš od Vattiera.“

„Ve tvém oddílu je špeh,“ řekl Rience.

„Cože?“

„Slyšíš dobře. Vattier tady má svého agenta, ví o každém tvém kroku. Co děláš a pro koho to děláš.“

*

Přišel k ní tiše. Málem ho neslyšela.

„Kenno.“

„Neratine.“

„Slyšelas moje myšlenky. Tam, v jizbě. Víš, nač jsem myslel, takže víš i to, kdo jsem.“

„Poslyš, Neratine…“

„Ne, ty poslyš, Joanno Selborne. Skellen zrazuje vlast a císaře. Skončí na popravišti. A všichni, kteří mu pomáhají, budou trháni koňmi na náměstí Tisíciletí.“

„Nevím, Neratine, co ode mne chceš. Já jen plním rozkazy, sloužím císařskému koronerovi… Komu sloužíš ty?“

„Impériu. Panu de Rideaux.“

„Co chceš?“

„Aby ses zamyslela.“

„Odejdi. Nic neřeknu, nezradím tě… Ale běž pryč. Nemohu, Neratine. Jsem obyčejná žena, nerozumím těm intrikám…“

*

Co mám dělat. Skellen mne oslovoval jako důstojníka: paní Selborne. Ale komu sloužím? Jemu? Císaři? Impériu?

Jak se rozhodnout?

Kenna se zády odrazila od zdi chalupy, výhružným zavrčením zahnala venkovské haranty prohlížející si spoutanou Falku.

Pěkný průser. Cítím oprátku. A koňské lejno na náměstí Tisíciletí. Netuším, jak to dopadne. Ale musím do ní vstoupit, na chvilku poznat její myšlenky. Vědět, co ví ona.

Pochopit.

*

„Přistoupila ke mně,“ řekla Ciri, hladíc kocoura. „Byla vysoká, upravená, lišila se od té sebranky… Svým způsobem byla dokonce hezká. A vzbuzovala úctu. Ti dva hulváti, co mne hlídali, přestali dokonce i klít, když se přiblížila.“

Vysogota naslouchal.

„Sklonila se a pohlédla mi do očí,“ pokračovala Ciri. „Najednou jsem to ucítila… Něco divného… Jakoby mi chruplo v hlavě, zabolelo to, zalehlo mi v uších a očích zajiskřilo… Něco do mne vstoupilo, bylo to nepříjemné, slizké. Znala jsem to, Yennefer mi to ukazovala v klášteře… Té ženě jsem to ale nechtěla dovolit. Odstrčila jsem to, čím mne prozkoumávala, vypudila jsem to ze sebe vší silou, jaké jsem byla schopna. Ta vysoká žena se zapotácela a zakolísala, jako kdyby dostala ránu pěstí. Udělala dva kroky zpátky… A z nosu se jí pustila krev. Z obou dírek.“

Poustevník mlčel.

„A já jsem si uvědomila, k čemu došlo,“ zvedla hlavu dívka. „Ucítila jsem v sobě Moc. Ztratila jsem ji, když jsem se jí zřekla na poušti Korath. Nemohla jsem ji od té doby používat, nemohla jsem ji čerpat. A ona, ta žena, mi Moc vrátila, vložila mi do ruky zbraň. To byla moje šance.“

*

Kenna zavrávorala, nohy se pod ní podlomily, ztěžka usedla na zem a šmátrala kolem sebe jako opilá. Krev jí prýštila z nosu na ústa a bradu.

„Co se sta…“ vyskočil Andres Vierny, ale vzápětí se chytil oběma rukama za hlavu a otevřel ústa, z nichž vyšel nearlikulovaný skřek. Vytřeštil oči na Stigwarda. Z pirátova nosu a uší už také tekla krev a jeho oči se zamlžily. Andres upadl na kolena a obrátil zrak na Neratina, jenž stál stranou a nevzrušeně přihlížel.

„Nera… tine… pomoc…“

Ceka se nepohnul. Sledoval pouze zajatkyni. Pohlédla na něj a on se zachvěl.

„Není třeba,“ zarazil ji chvatně. „Jsem na tvé straně. Pomohu ti. Ukaž přeříznu ti pouta… Tady máš nůž, obojek si přeřízni sama. Přivedu koně.“

„Ceko…“ zachrčel Andres Vierny. „Ty zrád…“

Dívka ho udeřila pohledem, až padl na ležícího Stigwarda a znehybněl jako on. Kenna se nemohla postavit. Krev jí v hustých kapkách padala na prsa a břicho.

„Poplach!“ vykřikla Chloe Stitz, která znenadání vyšla zpoza rohu jednoho stavení. „Poplááách!!! Silifante! Skellene! Zajatkyně utíká!“

Ciri už byla v sedle. V ruce měla meč.

„Yaaaaa, Kelpie!“

„Poplááách!!!“

Kenna hrabala prsty v písku. Nedokázala vstát, nohy ji vůbec neposlouchaly. Psionička, pomyslela si, narazila jsem na nadpsioničku. To děvče je desetkrát silnější než já… Štěstí, že mne rovnou nezabilo… Jak je možné, že jsem ještě při vědomí?

Od návsi sem už spěchali lidé v čele s Harsheimem a Brigdenem, přibíhali rovněž strážní od brány, Dacre Silifant a Boreas Mun. Ciri obrátila klisnu a zamířila k řece. Leč i z té strany již přibíhali ozbrojenci. Skellen a Bonhart vyběhli z chalupy. Lovec odměn držel obnažený meč. Neratin Ceka vykřikl, najel na ně koněm a oba muže povalil. Pak se rovnou ze sedla vrhl na Bonharta a přitiskl ho k zemi. Rience stál na prahu a tupě zíral.

„Chyťte ji!“ zařval Skellen, zvedaje se se země. „Chyťte nebo zabijte!“

„Živou!“ zaječel Rience. „Živouuu!“

Kenna sledovala, jak byla dívka zahnána od nižší palisády podél břehu, jak změnila směr a zamířila k bráně. Viděla, jak jí skočil do cesty Kabernick Turent a jak ji chtěl strhnout s koně, viděla, jak se zableskl meč a vytryskla krev z Turentova krku. Dede Vargas a Fripp mladší to viděli také. Neodvážili se ozbrojenou dívku zadržet, stáhli se mezi ploty.

Bonhart se vzepřel, udeřil Neratina Ceku hlavicí meče a strašlivým šikmým úderem ho sekl přes hruď. A okamžitě se vrhl za uprchlicí. Rozpáraný, krvácející Neratin jej stačil chytit za nohy. Pustil teprve, když ho Bonhartův meč přibodl k zemi. Nicméně těch pár okamžiků zdržení stačilo.

Dívka postavila koně na zadní, aby se vyhnula Silifantovi a Mimovi. Zleva přiběhl přihrben jako vlk Skellen. Mávl rukou. Něco se zalesklo v letu, jezdkyně zakolísala v sedle, z tváře jí vytryskla krev. Zaklonila se, že kratičkou chvíli ležela na zadku klisny. Nespadla však, vzpřímila se v sedle a chytila se hřívy. Cválající zvíře rozehnalo hlouček mužů a hnalo se rovnou ke kolovratu v bráně. Stejným směrem se rozběhli Silifant, Mun a Chloe Stitz s kuší.

„Máme ji!“ zahalekal triumfálně Boreas Mun. „Nedostane se ven, sedm stop nepřeskočí žádný kůň!“

„Nestřílej, Chloe!“

Chloe Stitz povel v tom křiku neslyšela. Zastavila se a zvedla samostříl ke tváři. Všichni věděli, že Chloe nikdy nechybí.

„Padne!“ řekla nahlas. „Padne!“

Kenna spatřila, jak přiběhl muž malé postavy, na jehož jméno si nemohla vzpomenout, zvedl kuši a z bezprostřední blízkosti střelil Chloe do zad. Střela pronikla jejím tělem naskrz a vyšla ven v gejzíru krve. Žena bez hlesu padla.

Vraná klisna docválala ke kolovratu, mírně zaklonila hlavu – a skočila. Vzepjala se, přímo se vznesla nad bránu jako černá, hedvábná stuha. Zadní kopyta se ani neotřela o horní trámec.

„Bohové!“ zvolal Silifant. „Bohové, to je kůň! Má cenu ve zlatě, kolik sám váží.“

„Kdo dostane holku, tomu bude patřit kobyla!“ křikl Skellen. „Na koně! Na koně a za ní!“

Konečně otevřeným kolovratem vyrazili ze vsi pronásledovatelé, až se za nimi zvedal prach. Vpředu se hnal Bonhart.

Kenna se s námahou postavila. Vzápětí zavrávorala a opět usedla na písek. V nohách bolestivě mravenčilo. Kabernick Turent se nehýbal, ležel s doširoka rozhozenýma rukama a nohama v rudé louži. Stigward byl stále v bezvědomí, Andres Vierny se ho pokoušel probrat. Na písku zhroucená Chloe Stitz se zdála být drobná jako dítě.

Ola Harsheim a Bert Brigden přivlekli před Skellena pomenšího muže, toho, který zabil Chloe. Kalous ztěžka oddechoval. Vztekem až lapal po dechu. Z křížem přes prsa pověšeného bandalíru vytáhl druhou ocelovou hvězdici, stejnou jako ta, kterou před chvílí zranil prchající zajatkyni.

„Táhni do pekel, Skellene,“ řekl malý muž. Kenna se konečně rozpomněla na jeho jméno. Mekesser. Jediah Mekesser, Gemmeřan. Seznámila se s ním v Rocayne.

Kalous vtáhl hlavu mezi ramena a prudce se rozmáchl. Šesticípá hvězda sykla vzduchem a zaťala se hluboko do Mekesserova obličeje – mezi oko a nos. Zasažený muž ani nevykřikl, začal se v Harsheimově a Brigdenově sevření pouze silně, křečovitě třást. Třásl se a svíjel tak dlouho a úporně, že všichni přítomní odvrátili hlavy. Všichni kromě Kalouse.

„Vyškubni z té zdechliny můj orion, Olo,“ poručil Stefan Skellen, když nakonec Gemmeřanovo tělo ochablo v držících je pažích. „A zahrabejte ji do hnoje spolu s tou druhou zdechlinou, s tím prašivým hermafroditem. Aby po obou těch zrádných krysách nezůstala ani památka.“

Zakvílel vichr, přihnal mraky. Najednou se setmělo.

*

Z hradeb bylo slyšet volání stráží. Sestry stále chrápaly. Kohout s hlasitým crčením močil do prázdného vědra.

Kenna si přitáhla pokrývku až pod bradu. Vzpomínala.

Uprchlici nedohonili. Zmizela. Prostě se vypařila. Stalo se něco nepředstavitelného: Boreas Mun asi po třech mílích ztratil stopu. Znenadání se zatáhlo, padla tma a vichr ohýbal mladé stromy téměř k zemi. Spustil se liják, začalo se blýskat, hřmět.

Bonhart běsnil. Vrátili se do Govorožce. Řvali po sobě jeden přes druhého a jeden po druhém: Bonhart, Kalous, Rience i ten čtvrtý, tajemný, skřípavý, nelidský hlas. Pak musel celý oddíl do sedel, ve vsi zůstali jen ti, kdož nebyli schopni jízdy – jako třeba já. Vzali s sebou i sedláky s pochodněmi, kteří znali okolní lesy. Vrátili se až k ránu.

Vrátili se s prázdnou. Pokud nepočítám hrůzu v jejich očích.

Rozpovídali se teprve po pár dnech, uvědomila si dodatečně Kenna. Zpočátku se všichni příliš báli Kalouse a Bonharta. Ti zuřili, že bylo lepší nechodit jim na oči. Nějakým neopatrným slůvkem si dokonce i Bert Brigden, důstojník, vysloužil ránu Skellenovým bičem.

Leč povídačky o tom, co se dělo během pátrání, se nedaly zadržet. O slaměném jednorožci z kapličky, který vyrostl do velikosti draka a splašil koně tak, že si padající jezdci div nepolámali vazy. O po obloze cválající kavalkádě duchů s ohnivýma očima na kostrách koní, kteří na rozkaz svého krále kostlivce zametali stopy vrané klisny cáry jezdeckých plášťů. O ohlušivém chóru lelků kozodojů, jejichž lkaní mrazilo krev v žilách. O skučení beann’shie, zvěstovatelky smrti.

Vichřice, déšť, mraky, keře a stromy v noční tmě, tak záhadné jevy komentoval Boreas Mun, který byl přece u toho. A strach, který má velké oči. A lelci? Lelci jsou lelci, křičí přece každou noc.

A stopy koňských kopyt, jež náhle mizí, jako by se kůň vznesl a letěl dál vzduchem? Na tu otázku tvář stopaře, který dokázal sledovat rybu ve vodě, kameněla. Vichr, to vichr zavál stopy pískem a listím. To je jediné vysvětlení.

Někteří věřili, protože chtěli věřit. Uvěřili, že to všechno byly přirozené úkazy anebo vidiny. A dokonce se tomu všemu smáli.

Přestali se smát. Po Dun Dâre. Po Dun Dâre se už nesmál nikdo.

*

Když ji spatřil, leknutím ucouvl a nadechl se.

Smíchala husí sádlo se sazemi z komína a mastným černým líčidlem, které vzniklo, si začernila okolí očí. Černé pruhy protáhla od obočí až k uším.

Vypadala jako démon.

„Od čtvrté kupy půjdeš po břehu močálu až k lesíku,“ opakoval jí údaje o směru cesty. „Podél řeky ke třem uschlým stromům, od nich zamíříš na západ, jako když střelí. Až se ukáže bor, půjdeš po jeho okraji a budeš počítat odbočky. Devátou se vydáš a nebudeš už nikde měnit směr. Na severní straně Dun Dâre stojí kousek od vesnice pár chalup. Hned za nimi, na křižovatce, je krčma.“

„Zapamatuji si to. Neboj se, trefím.“

„Dávej si pozor hlavně kolem říčních zátočin. Vyhni se místům, kde je rákosí řidší nebo kde roste rdest. A kdyby tě chytil soumrak ještě před borovým lesem, zastav se a zůstaň do svítání. Za žádnou cenu nesmíš přes bažinu v noci. Už je skoro nov, navíc je zataženo…“

„Já vím.“

„Co se týče Stojezeří… Musíš na sever, přes vrchovinu. Vyhýbej se hlavním silnicím, je na nich plno vojska. Až dojdeš k velké řece, jmenuje se Sylte, budeš mít polovinu cesty za sebou.“

„Vím, vždyť jsi mi nakreslil mapu.“

„Aha, máš pravdu. Zapomněl jsem.“

Ciri už poněkolikáté zkontrolovala sedlo a brašny. Mechanicky. Nevěděla, co má říci, aby oddálila, co říci musela.

„Jsem rád, že jsem se s tebou seznámil,“ předešel ji. „Opravdu. Buď zdráva, zaklínačko.“

„Buď zdráv, poustevníku. Děkuji ti za všechno.“

Už seděla v sedle, už se chystala mlasknout na Kelpii, když k ní přistoupil a chytil ji za ruku.

„Ciri. Zůstaň. Přezimuj tady.“

„Dostanu se k jezeru než nastanou mrazy. A pak, pokud jsi měl pravdu, se nemusím zimy obávat. Vrátím se teleportem na Thanedd. Do školy v Arethuse k paní Ritě… Vysogoto… Bylo to tak dávno…“

„Věž vlaštovky je legenda. Nezapomínej, že je to jen pouhá legenda.“

„Já jsem také jen legenda,“ řekla hořce. „Od narození. Vlaštovka Zireael. Dítě Překvapení. Nadílka. Dítě Starší krve. Jedu, Vysogoto. Měj se dobře.“

„Šťastnou cestu, Ciri.“

*

Hospoda na rozcestí za vsí byla prázdná. Cyprian Fripp mladší a jeho dva kumpáni do ní zakázali vstup místním a zaháněli pryč pocestné odjinud. Sami jedli a pili, celé dny vysedávajíce v lokále páchnoucím tak, jak už v zimě, když se neotvírají okna a dveře, krčma zapáchá: kouřem, potem, myšinou, kočičinou, připáleným omastkem a vlhkým, pařícím se šatstvem.

„Sral pes takovou službu!“ zopakoval snad posté Yuz Jannowitz, Gemmeřan, a pokynul služebným děvečkám, aby donesly další pití. „Aby toho Kalouse cholera sklátila za to, že nás odkomandoval do tyhle smrdutý díry! Raděj bych po lesích jezdil s patrolama.“

„Ty jseš ale vůl,“ řekl Děde Vargas. „Víš, jaká je venku kosa? Buď rád, že sedíš v teple. A s holkama.“

S rozmachem plácl obsluhující děvče po zadnici. Děvče vypísklo, ale veskrze nepřesvědčivě a lhostejně. Po pravdě řečeno, bylo dost slabé na hlavu. Práce v šenku ji naučila jedné věci: na plácnutí či štípnutí je záhodno odpovědět zapištěním, hosté to mají rádi. Frippovi muži se obou služek zmocnili hned druhého dne po příjezdu. Krčmář se bál něco namítnout a holky život naučil, že když protestují, jsou bity. Trpělivě tedy držely, kdykoliv chlapi projevili zájem. Ze zkušenosti věděly, že je časem omrzí.

„Ta jejich podělaná Falka,“ chopil se Rispat La Pointe dalšího ustavičně omílaného tématu nudných večerních rozhovorů, „tutově zhebla někde v houští. Viděl jsem, jak ji tenkrát Skellen šlehl orionem a jak z ní vystříkla červená. Řeknu vám, z toho se nemohla vylízat.“

„Kalous chybil,“ nesouhlasil Yuz Jannowitz. „Ledva ji jedním zubem škrábl. Hubu ji rozsekl, to jó, viděli jsme to všichni. Ale zabránilo ji to ve skoku přes kolovrat? Spadla s koně? Hovno! Kolovrat jsme potom změřili, byl vysokej nachlup sedm stop a dva palce. A jak skočila – mezi sedlo a její zadek bys ani nůž nestrčil.“

„Krev z ní valila jako z prasete na zabíjačce,“ stál na svém La Pointe. „Skočila, odjela, ale později spadla a pošla někde ve vývratu. Vlci sežrali maso, vrány obraly kosti a mravenci vyčistili, co z mrtvoly ještě zbylo. Konec, šlus, deireádh! Takže my tady nadarmo hnijeme a propíjíme prachy. Navíc vlastní, poněvadž žoldu jsme se ještě nedočkali.“

„Nestává se, že by po nebožtíkovi nezůstalo ani památky,“ řekl přesvědčeně Vargas. „Vždycky něco zbude: lebka, pánev, nějakej silnější hnát. Ten čarodějník Rience nakonec Falčiny ostatky najde a bude pokoj.“

„A potom nám tak přeženou brka, že si ještě rádi vzpomenem na tenhle špinavej chlív a tu ulejvárnu, co tady máme,“ přelétl Fripp mladší otráveným pohledem roubené stěny nálevny, na nichž už znal kdejaký suk, kdejakou prasklinu. „I na tu eklhaft kořalu. I na ty dvě, co smrdí cibulí, a když je prcáš, leží jak pytle otrub, čumí do stropu a dloubaj se v nose.“

„Všechno by bylo lepší než tahle nuda,“ hekl Jannowitz. „Chce se mně řvát! Kurva, vyveďme něco! Cokoliv! Podpalme dědinu, ať se aspoň něco děje!“

Zaskřípaly panty dveří. Ten zvuk byl tak nečekaný, že všichni vyskočili ze svých míst.

„Ven!“ zaryčel Vargas. „Zmiz, dědku! Smradlavej žebráku! Táhni na dvůr!“

„Nech ho bejt,“ mávl rukou znuděný Fripp. „Hele, vleče s sebou dudy. Je to nejspíš starej vysloužilec, co si písničkama a bajkama po putykách vydělává. Na dvoře je slota a zima. Ať si posedí v teple…“

„Ale co nejdál od nás,“ ukázal Jannowitz starci, kam se může posadit. „Koukněte, co po něm lezou za breberky. Člověk by hádal, že to jsou želvy, a ne vši.“

„Hospodo!“ poručil Fripp. „Dones tomu starýmu něco na zub! A nám kořalku!“

Děd důstojně smekl opelichanou beranici a důstojně kolem sebe rozšířil pořádný puch.

„Díky vám, páni velkomožní,“ promluvil. „Vždyť na dnešní den připadá svátek Saovine. Ve svátek se nehodí nikoho odhánět ode dveří, aby pod širým nebem mokl a mrzl. Ve svátek je třeba příchozího počastovat…“

„Fakt!“ plácl se do čela La Pointe. „Dneska je Saovine! Konec října!“

„Čarodějná noc!“ usrkl stařík z donesené misky trochu vodnaté polévky. „Noc duchů a přízraků!“

„Ohohó!“ uchechtl se Jannowitz. „Teď nás dědek počastuje nějakou hrůzostrašnou historkou.“

„Beze všeho,“ zívl Vargas. „Všechno lepší než tahle nuda.“

„Saovine,“ zavrčel Fripp mladší. „Už je to pět neděl, co nám ta malá potvora vzala roha z Govorožce. A už dva tejdny sedíme tady, čtrnáct zasranejch dní. Saovine, hm!“

„Noc divů,“ olízal staroch lžíci, prsty sebral něco na dně misky a strčil si to do úst. „Noc kouzel a strašidel.“

„Neříkal jsem to?“ zachechtal se Jannowitz. „Dědek na nás bude pouštět hrůzu.“

Stařík se poškrábal a škytl.

„Svátek Saovine,“ zadeklamoval, „poslední noc před listopadovým novem, to je podle elfů poslední noc starého roku. Elfové mají takový obyčej, že za noci Saovine se musí všechny ohně v domě jednou smolnou loučí podpálit, její zbytek schovat až do máje, aby se tou samou loučí mohl zapálit oheň na Belleteyn. Nedělají to jenom elfové, ale i někteří naši, aby se jim dobře vedlo a dařilo, aby se od zlých duchů uchránili…“

„Duchové, bubáci!“ vyprskl Jannowitz.

„Dnes je noc Saovine!“ prohlásil děd zaníceným hlasem. „Této noci chodí duchové po zemi. Duchové mrtvých klepou na okna a volají na živé: ‚Otevřete nám! Pusťte nás dovnitř!‘ Je dobré dát jim kaši s medem, může se i pálenkou pokropit…“

„Chá, pálenkou si raděj vlastní gágor pokropím!“ houkl La Pointe. „A tvoji duchové mi můžou vlézt někam!“

„Ouvej, ouvej, velkomožný pane, netrop si z duchů žerty, poněvadž oni mají bystrý sluch a jsou hrozitánsky mstiví! Je noc Saovine! Jenom se zaposlouchejte, jak kolem domu neustále něco šustí a klepe. Přízraky se přicházejí ohřát u ohně a dosyta se najíst. Po holých strništích a opadaných lesích tancuje vichr, duchy to táhne k lidským příbytkům, kde cítí teplo. A když se jim nepostaví miska s jídlem na zápraží a zmory nic nenajdou, můžou po půlnoci do chalupy vstoupit…“

„Jejku!“ špitla jedna ze služek a vzápětí hlasitě vypískla, protože Fripp ji štípl do stehna.

„Není to zlý,“ ohodnotil starcovo vyprávění, „ale taky nic extra. Hospodo, dej starýmu holbu vařenýho, třeba se zmůže na lepší báchorku. Dobrou bajku o strašidlech poznáte tak, chlapi, že zaposlouchaným děvečkám můžete udělat kuku – a ony si toho ani nevšimnou.“

Muži se rozchechtali a vzápětí se ozvalo pištění obou děvčat, u kterých začali zjišťovat stupeň zaposlouchání. Děd se napil ohřátého piva, zamlaskal a říhl.

„Jenom se neožer a neusni!“ varoval ho výhružně Vargas. „Nebudeš se tady nalejvat gratis! Vyprávěj, zpívej, na dudy hřej, ať je veselo!“

Staroch otevřel ústa, v nichž trčel jediný zub jako osamělý milník v širém poli.

„Vždyť dneska je Saovine, pane velkomožný, tak jaképak vyhrávání? Muzika na Saovine, to je ten vítr za oknem a meluzína v komíně. Dnešní noci vyjí vlkodlaci a goblini, kvílí bludičky, zuby skřípou ghúlové! Beann’shie volá a úpí, kdokoli ji uslyší, tomu je brzká smrt souzena. Zlí démoni opouštějí své skrýše a bosorky letí na svůj poslední sabat před zimou. Saovine je nebezpečná noc. Přes les nechoď, ať tě divous nezadáví, přes krchov nechoď, ať tě umrlec do rovu nestáhne! Nejlepší je z domu ani nevystrčit nos, jen pro jistotu do prahu zabodnout ocelový nůž, přes něj se zlo překročit neodváží. Matky musí střežit děti, neboť v noc Saovine může lidské děcko snadno uzmout rusalka anebo plačka a namísto něj podstrčit nelidského proměněnče. A ženská v jiném stavu by neměla ani na dvorek vycházet, poněvadž plod v jejím lůně může nočnice uřknout. Místo děvčátka se potom narodí striga se železnými zuby…“

„Jejku jejku!“

„Na mou duši, se Železnými zuby. Nejdřív matce prs ukousne, potom jí líc uhryzne, ruce jí uhryzne… Uf, taky mi vyhládlo…“

„Vezmi si tuhle kost, je na ní ještě dost masa. Přežírat se je na stáří nezdravý, může ti zaskočit a udusíš se, hahaha! Holka, skoč mu ještě pro pivo! A ty, dědku, nám dál o strašidlech vyprávěj!“

„Saovine, pane velkomožný, je poslední noc, kdy se duchové mohou na tomto světě proletět. Později je už zima trápí a bere jim síly, tož scházejí do podsvětí, do hlubin zemských, odkud až do jara nosy nevystrčí. Proto od Saovine až do února, kdy se slaví Imbaelk, je nejpříhodnější čas na strašidelných místech hledat ukryté poklady. Kdyby například v teplém ročním období začal někdo v mohyle kopat, jakože dvě a dvě jsou čtyři se probudí wicht, vyleze ven a hledače pokladu na fleku sežere. Ale od Saovine do Imbaelku je bezpečno hrabat a kopat, jak je komu libo: wicht spí jako starý medvěd.“

„Slyšte, slyšte, na co ten páprda přišel!“

„Je to pravda pravdoucí, velkomožný pane. Tak, tak, čarovná a strašná je noc Saovine, ale zároveň nejlepší k věštbám a všemožným předpovědím. Dnešní noci je nejlepší číst z dlaně i z kostek, z bílého kohouta, cibule, sraženého mléka, králičích vnitřností, shnilého netopýra…“

„Fujtajxl!“

„V noci Saovine má každý sedět doma u ohně. Celá rodina…“

„Celá rodina,“ zopakoval poslední slova Fripp mladší a vycenil zuby na svoje kumpány. „Celá rodina, slyšeli jste? Spolu s tou, co se před náma už druhej tejden schovává!“

„Kovářka!“ plácl se do čela Jannowitz. „Místní krasavice! Ty jseš hlavička, Frippe. Dneska ji tutově zastihnem doma. Co, chlapi? Vyrazíme ke kovárně?“

„Třeba hned,“ protáhl se Vargas. „Furt mám před očima, jak jsme tu blonďatou fešandu při našem příjezdu uviděli. Jak se nesla, jak vrtěla zadkem – a ty kozy… Měli jsme po ní hned skočit, ale byl u toho Dacre Silifant, ten blbec… No, Silifant je daleko a kovářka sedí doma! Na co ještě čekáme?“

„Už jsme v tyhle díře fojtovi rozštípli lebku čakanem,“ zaváhal La Pointe. „Rozpárali jsme drnohryza, co mu chtěl pomoct. Potřebujem další nebožtíky? Kovář a jeho tovaryš jsou chlapiska jako duby. Nezastrašíme je, budem je muset…“

„Aspoň zmrzačit,“ dokončil nevzrušeně Fripp. „Akorát trochu posekat, nic víc. Dorazte pivo, jede se do vsi. Oslavíme Saovine! Obrátíme kožichy chlupama navrch, budeme štěkat a ryčet. Kmáni se poserou strachy, budou si myslet, že jsme wichti anebo verwolfi!“

„Přitáhnem kovářku sem anebo se s ní pobavíme po gemmersku, rodince na očích?“

„Jedno druhý nevylučuje,“ vyhlédl Fripp oknem do noci. „Kurva, tam začalo fičet. Topoly se ohejbaj až k zemi.“

„Ohó,“ zamumlal starý hudec nad svým pivem. „To není obyčejný vítr, velkomožný pane. To povětřím letí bosorky na košťatech a ježibaby v moždířích. Běda, když některá z nich nešťastnému člověku cestu zkříží!“

„Ježibabama můžeš strašit děcka, starej plesnivče!“

„Neposmívej se, pane, v této zlé hodině. Prozradím ti, že nejhroznější vědmy, čarodějné hraběnky a kněžny, nelítají na košťatech ani v moždířích. Ty sedlají své černé kočky!“

„Ha, ha, ha, ha!“

„Je to pravda pravdoucí. Na Saovine, na jednu jedinou noc v roce, se jejich kočky mění v kobyly, černé jako smůla. Kdo této noci uslyší dusot kopyt a uvidí čarodějnici na vrané kobyle, propadne smrti. Vědma s ním zatočí jako vichřice opadaným listím a strhne ho do pekel!“

„Tahle báchorka se mně začíná líbit, až se vrátíme, dokončíš ji! Ale vymysli si něco řádsky napínavýho, zatracenej dědku, a narychtuj si dudy! Bude zábava a tanec, přivedem si dámskou společnost… Co je, Rispate?“

La Pointe, který vyšel před hospodu, aby ulevil svému měchýři, vběhl do výčepu s tváří bílou jako padlý sníh. Prudce gestikuloval a ukazoval na dveře, ale nebyl schopen vyrazit ze sebe ani slovo. Už to ani nebylo třeba: na dvoře zaržál kůň.

„Černá kobyla,“ oznámil Fripp s tváří na okenní bláně. „To je ona…“

„Čarodějnice?“

„Falka, pitomče!“

„Její duch!“ dokázal ze sebe konečně vypravit La Pointe.

„Přízrak! Ona nemohla přežít, zemřela a teď se vrací jako duch! V noc Saovine…“

„Přijíždí nocí černou jako saze,“ zamumlal děd a přitáhl si pod bradu prázdnou holbu. „Kdo jí vstoupí do cesty, je zasvěcen smrti…“

„Chyťte se zbraní!“ velel horečně Fripp mladší. „Fofrem! Za dveře, z obou stran! Nechápete? Máme štígro! Falka o nás neví, přijela se ohřát. Zima a hlad ji vyhnaly z lesa. Kalous a Rience nám zaplatí zlatem. Meče…“

Skříply dveře.

Šumař zvedl pohled od stolu a přimhouřil oči. Byly staré a slabé, postižené zákalem a chronickým zánětem spojivek. Navíc nálevna byla jen chabě osvětlena. Stařík si tedy nemohl důkladně prohlédnout štíhlou postavičku, která vkročila do místnosti ze síně. Měla na sobě kabátec z ondatřích kožešin, kapuci a šál kryjící tvář. Ovšem sluch sloužil starému hudci znamenitě, uslyšel zdušený výkřik jedné z děveček, krčmářovo polohlasné zaklení, skřípění mečů v pochvách. A tichý, jedovatý hlas Frippa mladšího:

„Máme tě, Falko! Nečekalas nás tu, co?“

„Ale čekala,“ zaslechl staroch odpověď. Na zvuk toho hlasu mu přejel mráz po zádech.

Spatřil pohyb té štíhlé postavičky a zaslechl vyděšené vzdechy obou služek. Neviděl, jak si příchozí nazvaná Falka sňala kapuci a odvinula šál. Neviděl její ošklivě zjizvenou tvář. Neviděl ani její oči svítící z černě nalíčených důlků jako oči démona.

„Nejsem Falka,“ promluvila dívka. Děd spatřil její bleskový, rozmazaný pohyb. Něco se zalesklo ve světle olejové lampy. „Jsem Ciri z Kaer Morhen, zaklínačka. Přišla jsem zabíjet.“

Staroch, který v životě zažil bezpočet hospodských rvaček, měl vypracovaný způsob, jak při nich nepřijít k úhoně: vklouzl pod stůl, skrčil se a pevně se chytil za jeho nohy. Z tohoto postavení, to se rozumí, by již nemohl vidět nic, i kdyby měl oči jako rys. Ani vidět nechtěl. Křečovitě se držel, i když stůl rejdil po místnosti spolu s jinými kusy nábytku. Kolem dupaly těžké boty, rozléhaly se povely, výkřiky, nadávky a rány ocelí. Služebné děvče pronikavě křičelo, bez ustání, bez chvilky na nádech.

Na stůl se někdo svalil, odstrčil jej i se starcem a padl vedle něj. Podle mosazných cvoků na kazajce staroch poznal, že je to muž, který ho chtěl zpočátku vyhnat z krčmy. Děd zasténal, když ucítil, jak na něho vystříkla horká krev. Krvácející Dede Vargas řval, svíjel se na podlaze a naslepo kolem sebe mlátil rukama. Jedna z ran zasáhla starce rovnou do oka: od té chvíle přestal vidět cokoli. Křičící děvečce zaskočilo, ztichla, nadechla se a začala ječet znovu – o oktávu výše než předtím.

Na podlahu padl se zaduněním někdo další, na vydrhnutých borových deskách se rozlila jeho krev. Děd nepoznal, že ten, kdo kousek od něho umíral, byl Rispat La Pointe, jehož Ciri sekla ze strany do krku. Neviděl, jak Ciri unikla piruetou těsně před Frippem a Jannowitzem, jak proklouzla mezi jejich meči jako stín, jako proužek dýmu. Jannowitz se vrhl za ní, rychle a pružně jako kočka. Byl zkušený šermíř. Pevně došlápl na pravou nohu a zaútočil dlouhou, protáhlou primou. Mířil dívce na obličej, na jizvu. Musel zasáhnout…

Nezasáhl.

Krýt se už nestihl. Sekla ho zblízka, obouruč, přes hrudník a břicho. Bleskurychle odskočila, zavířila, aby unikla Frippovu výpadu, a sekla sehnutého Jannowitze do týla. Yuz Jannowitz udeřil čelem do lavice. Fripp přeskočil lavici se zhrouceným mužem a z rozmachu sekl. Ciri šikmo parírovala, otočila se v půlpiruetě a krátce ho ťala do boku nad pasem. Fripp zavrávoral a narazil do stolu. Aby neztratil rovnováhu, bezděčně se opřel dlaní o stolní desku. Ciri mu ruku rychlým pohybem usekla.

Fripp zvedl pahýl, z kterého stříkala krev, a soustředěně se na něj zadíval. Pak sklonil pohled k ruce ležící na hospodském stole. Náhle upadl, dopadl zadkem na podlahu, jakokdyby uklouzl na mýdle. Vsedě začal výt – vysokým, divokým, táhlým vlčím vytím.

Pod stolem schoulený a krví zbrocený šumař s hrůzou poslouchal ten příšerný duet: monotónně ječící služku a nelidsky vyjícího muže.

Děvče utichlo první, končíc svůj křik zalykajícím se skřekem. Fripp prostě přestal výt.

„Mami…“ promluvil znenadání zcela zřetelně a při smyslech. „Jakto… Co se… Co se mi stalo? Co mi je?“

„Umíráš,“ řekla zohavená dívka.

Starci se zježily všechny zbývající vlasy na hlavě. Aby potlačil cvakání několika posledních zubů, zaťal čelisti do rukávu své hazuky.

Cyprian Fripp mladší ze sebe vypravil zvuk, jako by něco s obtížemi polykal. Víc zvuků nevydal. Nastalo ticho.

„Cos to provedla?“ zakvílel do ticha krčmář. „U bohů, cos to udělala…“

„Jsem zaklínačka. Zabíjím netvory.“

„Pověsí nás… Krčmu a celou ves vypálí!“

„Zabíjím netvory,“ zopakovala a v jejím hlase zaznělo něco jako údiv.

Hospodský zasténal, zavzlykal. Děd pomalu vylezl ze své skrýše pod stolem. Oklikou se vyhnul mrtvému Vargasovi s šeredně roztátou tváří.

„Na vrané klisně jedeš…“ zaskuhral. „Nocí černou jako saze… Stopy za sebou zametáš…“

Dívka se otočila a pohlédla na něj. Obličej si už opět ovinula šálem, nad kterým se leskly černě orámované oči.

„Kdo se s tebou setká, neunikne smrti…“ blekotal staroch. „Protože ty sama jsi Smrt.“

Dívka se na něho upřeně dívala. Dost dlouho a dost lhostejně.

„Máš pravdu,“ řekla nakonec.

*

Někde v bažinách, daleko, ale podstatně blíže než předtím, se ozvalo druhé sténavé volání beann’shie.

Starý poustevník Vysogota, jenž se kdysi psával z Corvia, ležel na zemi. Zhroutil se, když chtěl vstát z lože. S úžasem zjistil, že se nemůže pohnout. Srdce mu vystoupilo až do krku, zběsile tlouklo a dusilo ho. Už věděl, čí smrt zvěstuje noční křik elfského přízraku. Život byl hezký, pomyslel si. Přese všechno.

„Bohové,“ zašeptal. „Nevěřím ve vás… Ale jestli přesto existujete…“

Strašlivá bolest mu projela hrudníkem za prsní kostí. Někde v bažinách, daleko, ale podstatně blíže než předtím, se ozvalo lkání beann’shie – potřetí.

„Jestli někde jste, ochraňujte zaklínačku na její stezce!“

„Mám veliké oči, abych tě lépe viděl!“ zařval železný vlk. „Mám veliké tlapy, abych tě mohl chytit a stisknout! Všechno mám veliké, všechno, hned se o tom přesvědčíš na vlastní kůži… Proč se na mě tak divně koukáš, malá holčičko? Proč nic neříkáš?“

Zaklínačka se usmála:

„Mám pro tebe překvapení.“

Flourens Delannoy:

Překvapení (ze sbírky Bajky a pohádky)

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

Adeptky stály před velekněžkou nehybné, napjaté jako struny, mlčenlivé a znatelně pobledlé. Byly připraveny a vybaveny na cestu. Mužské cestovní oděvy, teplé, ale v pohybu neomezující kožíšky, pohodlné elfské boty. Vlasy ostříhané tak, aby je bylo možno udržovat upravené a čisté v táborech i na taženích, aby nepřekážely při práci. Sbalené torny, malé, jen s jídlem na cestu a nejnutnější výbavou. Všechno ostatní jim měla dát armáda. Armáda, do níž narukovaly.

Tváře obou dívek byly klidné. Zdánlivě. Triss Ranuncul neuniklo, že se jim lehce chvějí ruce a rty.

Vítr rozkýval holé větve stromů v chrámové zahradě, prohnal po dlažbě nádvoří spadané listí. Nebe bylo zatažené. Ve vzduchu byl cítit sníh. Nenneke přerušila mlčení:

„Už jste dostaly umístěnku?“

„Já ještě ne,“ vyhrkla Eurneid. „Zatím budu čekat v zimním ležení u Wyzimy. Odvodový komisař říkal, že se tam na jaře budou soustřeďovat oddíly kondotiérů ze Severu. Mám být felčarkou některé z těch jednotek.“

„Já ano,“ usmála se rozpačitě Iola Druhá. „Byla jsem přidělena k polní chirurgii, k panu Milovi Vanderbeckovi.“

„Hlavně mi neudělejte ostudu,“ přejela Nenneke po obou dívkách přísným pohledem. „Ani mně, ani svatyni, ani veliké Melitelé.“

„Ne, matko, jistě ne.“

„Buďte opatrné.“

„Budeme, matko.“

„Při péči o raněné se pořádně nevyspíte, budete klesat únavou. Denně se budete setkávat s utrpením a smrtí, přepadne vás strach, pochybnost. Za takových okolností leckdo neodolá a sáhne po povzbuzujících prostředcích, po drogách. Dávejte si pozor.“

„Dáme, matko.“

„Válka, strach, smrt a krev,“ zamračila se velekněžka, „to vše přináší rovněž velké uvolnění mravů a na mnohé působí doslova jako afrodisiakum. Jak to bude působit na vás, mláďata, to nevíte ani nemůžete vědět. Dávejte si pozor i v tomto ohledu. Víte, které prostředky máte brát. Kdyby se i přesto některá z vás dostala do maléru, ať ji ani nenapadne obrátit se na nějakého pokoutného mastičkáře anebo vesnickou andělíčkářku! Musí bezpodmínečně vyhledat svatyni anebo čarodějku.“

„Víme, matko.“

„To je asi tak všechno. Nyní si pojďte pro požehnání.“

Kladla jim dlaně na skloněné hlavy, jednu po druhé objímala a líbala. Eurneid popotahoval nosem, Iola druhá se rozplakala jako děcko. Nenneke, třebaže jí samotné se leskly oči o něco více než obvykle, zde nehodlala připustit žádné slzavé údolí.

„Bez těch scén,“ řekla předstíraně příkře a drsně. „Jdete na vojnu. I z vojny se vrací. Seberte si svoje věci a na shledanou.“

„Na shledanou, matko.“

Šly zčerstva ke klášterní bráně, neohlížely se. Doprovázeli je pohledem – představená kláštera Nenneke, čarodějka Triss Ranuncul a písař Jarre.

Ten poslední na sebe nápadným pokašláváním obrátil pozornost.

„O co jde?“ obrátila se k němu Nenneke.

„Jim jsi to dovolila!“ vybuchl rozhořčeně jinoch. „Jim, holkám, jsi dovolila, aby vstoupily do vojska! A co já? Proč já nesmím? Proč se mám pořád jen hrabat v zaprášených pergamenech za těmihle zdmi? Nejsem mrzák ani zbabělec! Je to hanba sedět za pecí, když i děvčata…“

„Ta děvčata,“ skočila mu bez okolků do řeči velekněžka, „se celý svůj mladý život učila léčit, uzdravovat, starat se o raněné a nemocné. Nejdou do války ani z patriotismu, ani z touhy po dobrodružství, nýbrž proto, že tam bude bezpočet raněných a nemocných. Čeká je tam práce, ve dne v noci. Eurneid a Iola, Myrrha, Katje, Prune, Debora a další dívky jsou příspěvkem této svatyně lidem a společnosti. Svatyně poskytne svou pomoc: dobře vyškolené zdravotnice. Chápeš to, Jarre? Odbornice, ne maso na porážku!“

„Všichni jdou na vojnu! Jenom zbabělci zůstávají doma!“

„Mluvíš hlouposti, Jarre,“ odbyla mladíka Triss. „Nic jsi nepochopil.“

„Chci jít do války…“ zlomil se chlapcův hlas. „Chci zachránit… Ciri…“

„No prosím,“ prohlásila posměšně Nenneke. „Potulný rytíř chce vyrazit na pomoc dámě svého srdce. Na bílém koni…“

Zarazil ji čarodějčin vyčítavý pohled.

„Necháme toho, Jarre,“ dokončila přísně. „Řekla jsem, že to nedovolím! Vrať se ke knihám, uč se. Vědění je tvá budoucnost. A ty pojď, Triss. Neztrácejme čas.“

*

Na plátně rozestřeném na podlaze před oltářem ležel kostěný hřeben, laciný prstýnek, knížka v ohmatané vazbě a sepraná modrá šerpa. Nad předměty se vkleče skláněla Iola První, kněžka s věšteckými schopnostmi.

„Nespěchej, Iolo,“ promlouvala k ní Nenneke. „Soustřeď se zvolna. Nechceme bleskové proroctví, hádanku s tisícem řešení. Chceme obraz, jasný obraz. Odeber auru z těch věcí. Patřily Ciri, dotýkala se jich. Sejmi z nich auru. Pomalu, nespěchej.“

Venku vyl vítr ženoucí černé mraky. Dvůr a střechy rychle pokrýval sníh. Bylo devatenáctého listopadu, úplněk.

„Jsem připravena, matko,“ řekla melodickým hlasem Iola První.

„Začni.“

„Okamžik!“ vyskočila dosud sedící Triss a shodila s ramen činčilovou pelerínu. „Počkej, Nenneke, chci se dostat do transu s ní.“

„Není to bezpečné.“

„Vím. Ale chci to vidět na vlastní oči. Dlužím jí to. Miluji to děvče jako mladší sestru. V Kaedwenu mi zachránila život, sama při tom riskovala svůj…“

Mladé čarodějce selhal hlas.

„Stejná jako Jarre,“ zakroutila hlavou velekněžka. „Hrnout se na pomoc. Naslepo, hlava nehlava. Jenže Jarre je naivní, nezkušený kluk, kdežto ty bys měla být dospělá a snad i moudrá čarodějka. Měla bys vědět, že v transu Ciri nijak nepomůžeš. Zato sobě můžeš ublížit.“

„Chci se toho zúčastnit spolu s Iolou,“ kousla se do rtu Triss. „Dovol mi to, Nenneke. Co riskuji? Epileptický záchvat? I kdyby, z toho mne přece dostaneš.“

„Riskuješ,“ odpověděla s rozmyslem Nenneke, „že spatříš to, co bys neměla vidět.“

Pahorek, pomyslela si s obavou Triss. Soddenský Pahorek, na kterém jsem kdysi zemřela. Na kterém mne pochovali a mé jméno vytesali do náhrobního obelisku. Pahorek a hrob, který se o mne jednou upomene. Vím to. Už mi to bylo předpovězeno.

„Rozhodla jsem se,“ řekla chladně a stroze. Oběma rukama přehodila své vlasy na záda. „Začněme.“

Nenneke si klekla a opřela čelo o sepjaté ruce.

„Začněme,“ zopakovala tiše. „Připrav se, Iolo. Klekni si vedle mne, Triss, a vezmi Iolu za ruku.“

Venku byla noc. Vítr skučel a hnal sněhovou vánici.

*

Na Jihu za pohořím Amell, v Metinně, v oblasti zvané Stojezeří, v místě vzdáleném od města Ellanderu a svatyně Melitelé pět set mil letu vrány, probudila noční můra rybáře Gostu. Probuzený Gosta se ani za nic nemohl rozpomenout na podrobnosti svého snu, ale zvláštní tíseň mu dlouho nedovolila opět usnout.

*

Každý rybář znalý svého řemesla ví, že na okouny je nejlépe jít při prvním ledu.

Letošní zima, ač překvapivě časná, byla nepředvídatelná a náladová jako mladá a hezká holka. Prvním mrazem a chumelenicí zaskočila všechny na začátku listopadu, hned po Saovine, když její příchod ještě nikdo nečekal a práce bylo nad hlavu. V půli listopadu už jezera pokrývala tenká vrstva ledu, už se zdálo, že unese váhu člověka – a znenadání vrtošivá zima opět ustoupila – vrátil se podzim, led na jezerech změkl dešťovou vodou a posléze roztál pod nápory jižního větru. Kýho výra, divili se vesničané, začne zima anebo ještě nezačne?

Uplynuly sotva tři dny a zima se vrátila. Tentokrát beze sněhu, zato mráz stiskl zemi jako kovář železnými kleštěmi. Po posledních deštích přetékající okapy vycenily během jediné noci ledové zuby rampouchů a překvapené kachny málem přimrzly k hladinám tůněk.

A jezera Mil Trachta vzdychla a znehybněla pod ledem.

Gosta počkal pro jistotu ještě jeden den, potom přinesl z půdy skříňku s řemenem k nošení přes rameno, ve které měl rybářské náčiní. Vycpal si boty senem, oblékl kožich, sebral sochor a pytel a vydal se na jezero. Na okouny je nejlépe jít při prvním ledu.

Led se pod rybářem trochu prohýbal, trochu skřípal, ale držel. Gosta došel kus od břehu, sochorem prorazil díru k volné vodě, posadil se na skříňku, přichystal si krátký modřínový prut, rozvinul vlasec z koňských žíní, přivázal na něj lesklou cínovou rybku s háčkem a nahodil. První okoun zabral, sotva třpytka napjala vlasec. Měřil alespoň půl lokte.

Neuplynula ani hodina a okolo rybáře leželo bezmála pět desítek pruhovaných ryb s červenými ploutvemi. Gosta měl víc okounů než potřeboval, ale rybářská vášeň ho pobízela k dalšímu lovu. Ryby mohl koneckonců rozdat sousedům.

Zaslechl zafrkání. Zvedl hlavu od díry v ledu. Na břehu jezera stál pěkný vraník, od nozder se mu vznášela pára. Jezdec v ondatřím kožichu měl tvář zahalenou pleteným šálem. Gosta nasucho polkl. Na útěk bylo pozdě. Ve skrytu duše však sázel na to, že se cizinec neodváží vjet s koněm na dosud tenký led. Další okoun trhl udicí. Rybář ho vytáhl, sundal z háčku a hodil na led. Koutkem oka sledoval, jak jezdec seskakuje na zem, háže uzdu přes větev holého keře, opatrně vstupuje na kluzký povrch a kráčí k němu. Okoun sebou házel, stavěl ostnatou hřbetní ploutev a pohyboval skřelemi. Gosta vstal a sklonil se pro sochor, který mu v případě nouze mohl posloužit jako zbraň.

„Bez obav.“

Byla to mladá dívka. Nyní, když sňala šál, uviděl její tvář, kterou hyzdila ošklivá jizva. Na zádech měla meč, nad pravým ramenem jí vyčníval zdobený jílec.

„Neublížím ti,“ řekla tiše. „Chci se jen zeptat na cestu.“

To zrovna, pomyslel si Gosta. Teď, v zimě a v mrazu. Kdo v tomto čase cestuje? Leda psanec. Anebo posedlá duše.

„Tenhle kraj je Mil Trachta?“

„Ano,“ zahučel, dívaje se do temné vody v díře. „Mil Trachta. Ale taky říkáme Stojezeří.“

„Jezero Tam Mira? Znáš je?“

„Všichni je znají,“ podíval se polekaně na dívku. „Říká se, že je bezedné. Je to zakleté místo… Žijí tam bludičky, topí lidi. A ve starých, zakletých rozvalinách sídlí duchové…“

Viděl, jak její zelené oči zablýskly.

„Je tam nějaká zřícenina? Věž?“

„Jakápak věž?“ řekl přezíravě. „Hromada starého zdiva zarostlá bejlím. Akorát kámen na kameni…“

Okoun se přestal zmítat, znehybněl mezi svými pruhovanými druhy. Dívka na něj zamyšleně pohlédla.

„Smrt na ledě,“ podotkla, „má v sobě něco fascinujícího.“

„He?“

„To nic. Jak daleko je k tomu jezeru s rozvalinami? Kudy mám jet?“

Řekl jí to, ukázal, dokonce vyškrábal ostrým koncem sochoru do ledové tabule. Přikyvovala, ukládajíc si cestu do paměti. Její kůň na břehu bušil kopyty do zmrzlé země, frkal a vydechoval oblaka páry.

*

Sledoval ji pohledem, jak se vzdaluje podél západního břehu jezera, jak stoupá do svahu mezi bezlistými olšemi a břízami, pohádkovým lesem se stříbrnými, jinovatkou pokrytými větvemi. Vraná kobylka se pohybovala s nepopsatelným půvabem, rychle a zároveň lehce, pouze od kopyt se jí zvedal stříbrný poprašek. Jako kdyby přes ten postříbřený, mrazem uspaný les z pohádky běžel nadpřirozený kůň, kůň – zjevení.

Možná to bylo zjevení? Přelud na nadpřirozeném oři, démon, který na sebe vzal podobu dívky se zelenýma očima a zohaveným obličejem. Kdo, když ne démon, cestuje v tomto čase a ptá se na cestu k začarovaným rozvalinám?

Když mu zmizela z očí, Gosta spěšně sbalil své rybářské nádobíčko. Domů se vracel lesem. Prodloužil si zpáteční cestu, avšak rozum a instinkt jej nabádal, aby nešel po cestě, aby nebyl na očích. Přese všechno ta tajemná dívka nebyla duch ani démon, nýbrž člověk, a černá klisna nebyla zjevení, nýbrž skutečný kůň. A za lidmi, kteří v zimě osaměle jedou pustými lesy, se často ženou pronásledovatelé.

Hodinu poté se cestou přehnali pronásledovatelé. Čtrnáct jezdců.

*

Rience zatřásl stříbrnou krabičkou, zaklel a vztekle s ní uhodil do hrušky sedla. Avšak xenofon mlčel jako zakletý.

„Magické lejno,“ konstatoval chladně Bonhart. „Šmejd z jarmarku se pokazil.“

„Anebo nám Vilgefortz dává najevo, kde nás má,“ přisadil si Stefan Skellen.

Rience zvedl hlavu a změřil si oba zlostným pohledem.

„Díky tomu šmejdu z jarmarku,“ odsekl, „jsme na její stopě a už ji neztratíme. Díky mistru Vilgefortzovi víme, kam má Cintránka namířeno, kam máme jet a co máme dělat. Řekl bych, že je to víc než dost v porovnání s vaší činností ještě před měsícem.“

„Nežvaň tolik. Boreasi, co říkají stopy?“

Boreas Mun se vzpřímil v sedle a odkašlal si:

„Je asi hodinu před námi. Když to jde, snaží se jet cvalem. Ale je to těžký terén, ani na té neobyčejné kobyle nás nepředběhne o víc než pět šest mil.“

„Přece jen se vydala mezi ta jezera,“ zakroutil hlavou Kalous. „Vilgefortz měl pravdu. A nevěřil jsem mu…“

„Já také ne,“ přiznal Bonhart. „Ale jenom do té doby, co nám domorodci potvrdili, že nad jezerem Tarn Mira je opravdu nějaká stará stavba.“

Z koní se zvedala pára. Skellen se ohlédl přes levé rameno na Joannu Selborne. Už pár dní se mu nelíbil výraz telepatčiny tváře. To jsou nervy, pomyslel si, to pronásledování nás všechny vyčerpalo – tělesně i duševně. Je nutné to ukončit. Je nejvyšší čas.

Po zádech mu přeběhl mráz. Připomněl si sen z minulé noci.

„No dobrá,“ vzpamatoval se. „Dost řečí. Pokračujeme.“

*

Boreas Mun visel podél koňského boku a sledoval stopu. Nebylo to snadné. Země zmrzla na kámen, suchý, větrem vířený poprašek se držel jenom v brázdách a prohlubních. V nich Boreas pátral po stopách podkov vrané klisny. Musel dávat pozor, aby neztratil stopu, zvláště nyní, když zmlkl magický hlas ze stříbrné krabičky, když je přestal vést. Stopař byl nelidsky unaven. A znepokojen. Stíhali děvče skoro tři týdny, od Saovine, od krveprolití v Dun Dâre. Téměř tři týdny v sedlech, tři týdny bez odpočinku. Ale ani černá klisna, ani její jezdkyně za tu dobu nezeslábly, nezpomalily.

Boreas Mun sledoval stopu.

Nemohl se zbavit myšlenek na sen z minulé noci. V tom snu tonul, topil se. Černá hlubina se uzavřela nad jeho hlavou a on klesal ke dnu, do hrdla a plic mu vnikla ledová voda. Probudil se zpocený a rozpálený, třebaže kolem byla věru psí zima.

Je nutné to ukončit, přemítal ve své nepohodlné poloze na koňském boku. Je nejvyšší čas.

*

„Mistře? Slyšíš mě? Mistře?“

Xenofon zůstával němý. Rience rozhýbal paže, dýchl do zkřehlých dlaní. Šíji a ramena měl ztuhlé chladem, v kříži ho bolelo a každý prudší pohyb koně tu bolest zesiloval. Nechtělo se mu už ani klít. Téměř tři týdny v sedlech, tři týdny bez odpočinku. V psí zimě, posledních pár dní dokonce v lezavém mrazu.

A Vilgefortz mlčí.

My také mlčíme. A díváme se po sobě podezřívavými, nevraživými pohledy.

Rience si promnul dlaně a natáhl rukavice. Skellen mě divně pozoruje, uvažoval. Nechystá zradu? Příliš rychle a snadno se tehdy dohodl s Vilgefortzem… A ti jeho zabijáci – psi poslouchající jeho rozkazy. Až chytíme tu holku, může se vykašlat na dohodu, zabít ji anebo ji odvléct k těm svým spiklencům, aby mohl uskutečnit svoje šílené nápady o demokracii a svobodné společnosti. Třeba to už Skellena pustilo? Rodilý konformista a konjunkturalista možná pochopil, co by mu dalo, kdyby kořist doručil Emhyrovi?

Divně mě pozorují. Kalous a celá jeho tlupa… Ta Joanna Selborne…

A Bonhart? To je nevypočitatelný sadista. Jakmile se zmíní o Ciri, hlas se mu třese vztekem. Aniž by se ohlížel na dohodu, je schopen zajatkyni umučit anebo unést, aby ji nechal válčit po arénách. Dohoda s Vilgefortzem? Na tu se vykašle. Zvláště teď, když Vilgefortz…

Vytáhl xenofon z podpaží.

„Mistře? Slyšíš mě? Tady Rience…“

Přístroj zůstával němý. Rience už neměl sílu ani klít. Vilgefortz mlčí. Skellen a Bonhart s ním uzavřeli smlouvu. Jenže za den či dva, až dopadneme tu holku, se může ukázat, že smlouva neplatí. A tehdy dostanu nožem přes hrdlo. Anebo se vydám v poutech do Nilfgaardu. Jako důkaz Kalousovy loajality…

Mor!

Vilgefortz mlčí. Neposkytuje rady, neukazuje cestu, nerozptyluje pochybnosti svým klidným, rozvážným, přesvědčivým hlasem. Mlčí. Třeba se opravdu pokazil xenofon? Možná zimou? A možná… Možná měl Skellen pravdu. Možná se Vilgefortz skutečně zabývá něčím jiným a nestará se o náš osud.

U všech ďasů, nečekal jsem, že to bude probíhat takhle. Kdybych to jen tušil, nehrnul bych se tak k tomu úkolu. Jel bych radši odstranit zaklínače namísto půlelfa… Proklatě! Já tady mrznu, zatímco Schirrú se dozajista hřeje někde v teple u ohně…

Když si vzpomenu, jak jsem se snažil, abych já dostal na starost Ciri a Schirrú zaklínače. Výslovně jsem o to žádal. Tenkrát na začátku září, když nám padla do rukou Yennefer…

*

Svět, který byl ještě před chvíli měkkou a lepkavou Černou tmou, zalilo světlo, v němž získal obrysy a plochy. Vědomí se vrátilo.

Yennefer otevřela oči a křečovitě se otřásla. Ležela na kamení mezi mrtvolami a nasmolenými prkny pod zbytky lan a plachtoví drakkaru Alcyone. Před očima měla nohy v těžkých botách. Jedna z těch bot ji před chvílí probrala kopancem.

„Vstávej, vědmo!“

Další kopanec. Bolest jí projela až do kořenů zubů. Spatřila sklánějící se k ní obličej.

„Vstávej! Už ať jsi na nohou! Poznáváš mě?“

Zamžikala. Poznala ho, byl to muž, kterého kdysi popálila, když před ní utíkal teleportem.

„Vyřídím si to s tebou,“ řekl Rience. „Za všechno, kurvo. Naučím tě bolesti. Těmahle rukama, těmito prsty tě naučím, co je to bolest.“

Napjala se a soustředila na vržení zakletí. Avšak náhle se prohnula v křeči, chroptíc a lapajíc po dechu. Rience se zachechtal.

„Nejde to, co?“ uslyšela jeho hlas. „Nezbyl ti ani kousek Moci. Chtěla ses měřit v čarování s Vilgefortzem? Vyždímal z tebe všechno do poslední kapky jako syrovátku z tvarohu. Nedokážeš ani…“

Nedokončil. Yennefer vytáhla z pochvy na vnitřní straně stehna pod sukní dýku, vymrštila se jako kočka a naslepo bodla. Nezasáhla, ostří jen prořízlo látku kalhot. Rience uskočil a klopýtl. Vzápětí se na ni sneslo krupobití ran a kopanců. Zasténala, když jí těžká bota dupla na ruku, až jí zbraň vypadla z drcené pěsti. Druhá bota ji kopla do žaludku. Čarodějka se svinula bolestí a zachrčela. Někdo jí zkroutil ruce za zády a zvedl ji se země. Zahlédla vstříc jí letící pěst a svět utonul v bílém záblesku. Tvář zasáhl drtivý úder. Bolest jí sklouzla tělem dolů, do podbřišku a do nohou, změnila kolena v řídký rosol. Zůstala viset na svírajících ji pažích. Někdo ji chytil zezadu za vlasy a zvedl jí hlavu. Dostala další ránu, do očního důlku. Svět se opět rozplynul v oslnivém záblesku.

Neomdlela. Cítila všechno. Byla bita. Tvrdě, krutě, bezohledně, ranami, které nemají jen bolet, nýbrž i zlomit, vymlátit z člověka veškerou sílu a vůli k odporu. Byla bita bezbranná a bezmocná v sevření silných rukou. Chtěla omdlít, ale nemohla. Cítila všechno.

„Dost,“ zaslechla zdaleka, zpoza opony bolesti. „Zešílel jsi, Rience? Chcete ji umlátit? Já ji potřebuji živou.“

„Slíbil jsem jí to, mistře,“ zasípal před ní stojící stín a získal zpět podobu čarodějného fámula. „Slíbil jsem té děvce, že jí všechno oplatím. Těma rukama, těmi prsty…“

„Nezajímá mne, co jsi slíbil. Já ji chci živou a schopnou artikulovaně hovořit.“

„Z kočky a vědmy,“ zasmál se ten, co ji držel za vlasy, „není snadné vymlátit život.“

„Na nic jsem se tě neptal, Schirrú. Řekl jsem: dost bití. Postavte ji na nohy. Jak se máš, Yennefer?“

Čarodějka vyplivla červenou slinu a zvedla otékající tvář. V prvním okamžiku jej nepoznala. Nosil něco jako masku zakrývající levou polovinu hlavy. Avšak věděla, kdo to je.

„Táhni k ďasu, Vilgefortzi,“ zablekotala, obezřetně se jazykem dotýkajíc předních zubů a rozbitých rtů.

„Jak hodnotíš moje kouzlo, kolegyně? Líbilo se ti, jak jsem zvedl tu kocábku i s tebou? Líbil se ti let? Jakým zakletím ses zajistila, že jsi přežila pád?“

„Táhni k ďasu!“

„Strhněte jí tu hvězdu, co nosí na krku. A do laboratoře s ní. Neztrácejme čas.“

Byla vedena, vláčena, chvílemi nesena kamenitou rovinou, na níž ležela zničená Alcyone a množství dalších vraků. S rozbitými, strhanými obšívkami a palubami, s obnaženými žebry trupů připomínaly skelety mořských oblud. Crach měl pravdu, pomyslela si, lodě, které záhadně zmizely na Hlubině Sedny, neztroskotaly přirozeně. Bohové… Pavetta a Duny…

Zpola nepřítomně vnímala své okolí. Řetězec hor lemující rovinu na obzoru. Zdi, brány, nádvoří, sály, chodby – vše cizí, nepřirozeně veliké. Stále příliš málo vodítek, podle nichž by se mohla zorientovat, kde se nachází, kam ji zanesla nepřátelská magie. Tvář jí naběhla, otok jí podstatně omezil zorné pole. Jediný smysl, který ji v následující chvíli přinesl informaci, byl čich. Ucítila formol, ether, líh – a magii. Pachy laboratoře.

Byla brutálně sražena do železného křesla, zápěstí a kotníky jí bolestivě sevřela studená, těsná pouta. Než jí ocelová obruč obemkla spánky a znehybnila hlavu, stačila se ještě rozhlédnout po prostorné, jasně osvětlené hale. Opodál spatřila ještě jedno křeslo, podivnou ocelovou konstrukci zapuštěnou do kamenného bloku.

„Správně,“ uslyšela hlas vzadu stojícího Vilgefortze, „to křeslo je určeno pro tvou Ciri. Čeká už dlouho, nemůže se dočkat. Já také ne.“

Slyšela ho bezprostředně za sebou, přímo cítila jeho dech. Zapichoval jí jehly do pokožky hlavy a na ušní boltce připínal nějaké svorky. Pak se postavil před ni a sňal masku. Yennefer zadržela dech.

„To je dílo tvé Ciri,“ oznámil a ukázal na svou dříve klasicky krásnou, nyní hrůzně zmasakrovanou tvář za mřížkou ze zlatých drátů a spon, jež držela v levém očním důlku dokonale broušený krystal. „Pokoušel jsem se ji chytit, když vstupovala do portálu ve Věži racka. Byl jsem přesvědčen, že ji teleport zahubí, chtěl jsem jí zachránit život já hlupák. Prošla naprosto hladce a s takovou sílou, že mi portál vybuchl rovnou do obličeje. Ztratil jsem levou tvář i s okem a spoustu kůže na hlavě, krku a prsou. Velmi nepříjemné, velmi bolestivé, velmi komplikující život. A velmi neestetické, neni-liž pravda? Kdybys mne viděla, než jsem to zranění začal magicky regenerovat.“

„Kdybych věřil na takové věci,“ pokračoval, strkaje jí do nosu zahnutou měděnou trubičku, „myslel bych si, že je to pomsta Lydie van Bredevoort. Ze záhrobí. Regeneruje se to, ale pomalu a komplikovaně. Zvlášť obtížná je regenerace oční bulvy. Tento optický krystal plní svou funkci bezvadně, vidím trojrozměrně, nicméně je to cizí předmět, to mne občas přivádí k zuřivosti. Třebaže je to zuřivost naprosto iracionální, v takových chvílích si přísahám, že jakmile Ciri dostanu, poručím, ať jí Rience vyloupne jedno z těch jejích velkých zelených kukadel. Těma svýma rukama, těmi svými prsty, jak s oblibou říkává. Mlčíš, Yennefer? Věříš, že mám chuť vyloupnout oko též tobě? Anebo obě oči?“

Do žil na hřbetech rukou jí zapichoval tlusté duté jehly. Někdy mu jehla sklouzla a bodla až do kosti. Yennefer zatínala zuby.

„Tvé jednání mi způsobilo jistý problém. Odvedlas mne od nesmírně důležité práce. Dokonce jsi mne ohrozila, když jsi vplula na Hlubinu Sedny pod můj exhaustor. Ozvěna našeho krátkého souboje byla silná a rozléhala se do daleka, mohla se donést k nepovolaným osobám. Nemohl jsem se však udržet: myšlenka, že tě dostanu, že na tebe budu moci napojit svůj další vynález, byla příliš lákavá.“

Zapíchl další jehlu.

„Snad jsi nedoufala, že se nechám oklamat tvou provokací? Že spolknu tvou návnadu? Ne, Yennefer. Pokud sis to myslela, spletla sis hvězdy s jejich odrazem na vodní hladině. Ty jsi stíhala mne, já stíhal tebe. Svou výpravou na Hlubinu jsi mi usnadnila práci. Protože já sám nemohu Ciri vypátrat – dokonce ani s pomocí tohoto špičkového přístroje. Děvče má vrozené neobyčejně silné obranné mechanismy a vlastní antimagickou auru – koneckonců je to Starší krev. Ovšem i tak by ji měl můj detektor najít. A nenašel…“

Yennefer nyní ovíjela síť zlatých a stříbrných drátků, vedle jejího křesla vyrostla konstrukce z měděných a porcelánových trubiček propojujících skleněné baňky s bezbarvou kapalinou, jež byly umístěny v různé výšce na zvláštních stojanech.

„Napadlo mne spásné řešení,“ strčil jí černokněžník do nosu druhou trubičku, tentokrát skleněnou. „Zaměřit Ciri empatickou sondou. K tomu jsem pochopitelně potřeboval někoho, kdo měl s tou osůbkou dostatečně silný emocionální vztah a vytvořil si empatickou matrici, algoritmus vzájemných citů a sympatií. Jako první připadal v úvahu zaklínač, jenže ten zmizel a navíc jsou zaklínači mizerná média. Pak jsem chtěl unést naši Čtrnáctou z Pahorku – Triss Ranuncul. Přišla mi na mysl též Nenneke z Ellanderu… Jenže se ukázalo, že se do mých rukou přímo hrne samotná Yennefer z Vengerbergu. V takovou přízeň osudu jsem se ani neodvážil doufat. Napojím na tebe svůj detektor a ty pro mne najdeš naši princezničku. Samozřejmě, že celá operace bude vyžadovat tvou spolupráci, sama však víš, že je nepřeberně způsobů, jak si potřebnou spolupráci vynutit.“

Vilgefortz dokončil svou práci a utíral si krev s rukou.

„Snad bys chtěla vysvětlit pár věcí. Například odkud a jak jsem se dověděl o Starší krvi, o dědictví Lary Dorren, o jejím genu, a jak došlo k tomu, že jej má Ciri. Jakým způsobem jí ho odeberu a k čemu jej využiji. Jak funguje exhaustor na Hlubině Sedny, kdo byli ti, které jsem jím zachytil, co a proč jsem s nimi učinil. Nepochybně tě trápí spousta otázek. Žel, nemám tolik času, abych mohl ukojit tvou zvědavost a abych tě mohl udivit, Yennefer. Jsem si jist, že nemálo faktů by tě velice udivilo… Jak jsem ale řekl: nemám tolik času. Elixíry začínají působit, tak se laskavě soustřeď.“

Čarodějka stiskla čelisti, dusíc se strašlivým, z útrob vycházejícím zděšením.

„Vím, že je to velmi nepříjemné,“ zakýval hlavou Vilgefortz a přisunul blíž velký megaskop, křišťálovou kouli ovinutou pavučinou drátků a stínítko. „Velmi nepříjemné a bolestivé. Čím rychleji se pustíš do hledání, tím dříve skončíme. Nuže, Yennefer, na tomto stínítku chci uvidět Ciri. Kde je, s kým je, co dělá, co jí, kde, případně s kým spí.“

Yennefer hlasitě, pronikavě, zoufale vykřikla.

„Bolí to,“ přisvědčil Vilgefortz, upíraje na ni živé oko i mrtvý krystal. „Věřím, že to bolí. Hledej, Yennefer, nevzpírej se, nehraj si na hrdinku. Dobře víš, že to nemůžeš vydržet. Tvůj odpor může mít tragické následky: krevní výron do mozku z tebe udělá paraplegičku anebo paralytičku. Hledej!“

Sevřela čelisti, až jí zapraštěly zuby.

„No tak, Yennefer,“ pokračoval vemlouvavě černokněžník. „Alespoň ze zvědavosti. Určitě tě zajímá, jak se daří tvé chráněnce. Co když tě potřebuje? Co když jí hrozí nebezpečí? Přece víš, kolik nepřátel usiluje o její zhoubu. Hledej. Jakmile se dovím, kde se děvče nalézá, dopravím ji sem. Tady bude v bezpečí. Tady ji nikdo nenajde. Nikdo.“

Jeho hlas byl teplý, sametový.

„Hledej, Yennefer, hledej. Prosím. Dávám ti své slovo, že si od Ciri vezmu jen to, co potřebuji. Potom vám oběma vrátím svobodu. Přísahám.“

Yennefer křečovitě zatínala zuby. Na bradu jí vytryskla stružka krve. Vilgefortz prudce vstal a pokynul rukou.

„Rienci!“

Yennefer cítila, jak jí něco nasazují na ruce a prsty.

„Zkušenost nás učí,“ sklonil se nad ní Vilgefortz, „že tam, kde selhávají kouzla, narkotika či elixíry, často přináší výsledky docela obyčejná, stará dobrá bolest. Nenuť mne, abych ji použil. Hledej.“

„Táhni k ďasu, Vilgefortziii!“

„Přitahuj šrouby, Rienci. Pomalu.“

*

Černokněžník zamyšleně sledoval bezvládné tělo, které Rience a Schirrú vlekli ke schodišti do podzemí. Potom zvedl pohled na své pohůnky.

„Nedá se vyloučit,“ podotkl, „že některý z vás někdy padne do rukou nepřátel a bude vyslýchán. Rád bych věřil, že v takovém případě byste projevili nemenší sílu těla i ducha. Rád bych tomu věřil – ale nevěřím.“

Oba muži mlčeli. Vilgefortz se otočil k megaskopu a promítl na stínítko krystalem generovaný obraz.

„To je vše, co zaměřila,“ zamířil ukazovákem na obraz. „Chtěl jsem Ciri, ona mi dala zaklínače. Podivuhodné, empatickou matrici toho děvčete si vyrvat nenechala, ale u zaklínače se zlomila. Přitom bych ji z nějakých citů k tomu Geraltovi nepodezíral ani náhodou… Inu, prozatím se spokojíme s tím, co máme. Zaklínač, Cahir aep Ceallach, trubadúr Marigold a nějaká žena. Hmmm… Kdo z vás se chce ujmout konečného řešení vědmácké otázky?“

*

Přihlásil se Schirrú, vzpomínal Rience, zvedaje se v sedle, aby aspoň trochu ulevil rozbolavělým hýždím. Půlelf měl chuť zabít toho mutanta. Znal oblast, kde Yennefer vypátrala zaklínače a jeho družinu, měl tam z dřívějška nějaké známé. Mne vyslal Vilgefortz vyjednávat s Vattierem de Rideaux, potom špehovat Skellena a navázat kontakt s Bonhartem…

A já hlupák jsem měl radost, že jsem dostal příjemnější a pohodlnější úkol. Těšil jsem se, jak snadno a rychle ho vyřídím…

*

„Jestli ti osadníci nelhali,“ postavil se ve třmenech Kalous, „leží to jezero v údolí za těmi vrchy.

„Tam míří stopa,“ potvrdil Boreas Mun.

„Tak proč stojíme?“ mnul si Rience zmrzlé uši. „Nasaďme koním ostruhy, ať už jsme tam!“

„Ne tak zbrkle,“ zarazil ho Bonhart. „Rozdělme se na dvě skupiny, ať můžeme údolí obklíčit. Nevíme, po kterém břehu jezera se rozhodla jet. Kdybychom si vybrali špatnou stranu, oddělila by nás od ní voda.“

„Svátá pravda,“ souhlasil stopař.

„Jezero je zamrzlé.“

„Led je ještě slabý, neunese koně. Bonhart má pravdu, musíme se rozdělit.“

Skellen rychle vydal rozkazy. Sedmičlenná skupina, v níž byl Bonhart, Rience a Harsheim, zmizela v lese.

„Jedeme, Silifante,“ zavelel Kalous.

Okamžitě si všiml, že něco není v pořádku. Otočil koně, šlehl jej bičem a najel jím na hnědáka Joanny Selborne. Kenna se svým zvířetem couvla, tvář měla jako z kamene.

„To je k ničemu, pane koronere,“ řekla chraptivě. „O nic se nepokoušej. My s tebou nejedeme. Vracíme se. Máme toho dost.“

„My?“ zařval Dacre Silifant. „Kdo je to ‚my‘? To má být vzpoura?“

Skellen se přihrbil a plivl na zmrzlou zem. Za Kennou stanuli Andres Vierny a Til Echrade.

„Drahá paní Selborne,“ promluvil sžíravě Kalous, „nezáleží na tom, že si svou hloupostí ničíš slibně začínající kariéru, že zahazuješ svou životní šanci. Důležité je to, že pro svou hloupost budeš vydána katu. Spolu s těmi pitomci, kteří ti naletěli.“

„Koho mají oběsit, ten se neutopí,“ odvětila filosoficky telepatka. „Nestraš nás katem, pane koronere, protože není vůbec jisté, kdo z nás má blíž na lešení – my anebo ty.“

„Tak je to tedy,“ zablýskl Kalous zlověstně očima. „Na to jsi přišla, když jsi někde z úkrytu odposlouchávala cizí myšlenky? Považoval jsem tě za inteligentní ženu, ale projevila ses jako tupá kráva. Kdo jde se mnou, vždy vyhrává; kdo jde proti mně, toho smetu z cesty! To si zapamatuj! I kdyby sis myslela, že jsem na dně, pořád tě dokážu zničit! Slyšíte to všichni? Červenými háky vám nechám strhávat maso z kostí!“

„Nikdo nemůže žít věčně, pane koroner,“ řekl mírně plavovlasý elf. „Zvolil sis svoji cestu, my jsme si zvolili svou. Obě jsou nejisté a nebezpečné. A předem nikdo neví, co je mu souzeno.“

„Nebudeš nás štvát jako honící psy na to děvče, pane Skellene,“ pohodila hrdě hlavou Kenna. „A nenecháme se nakonec jako psi ubít – jako Neratin Ceka. Ale dost těch řečí. Odjíždíme. Boreasi, pojeď s námi.“

„Ne,“ otřel si stopař čelo kožešinovou čapkou. „Šťastnou cestu, nepřeji vám nic zlého. Já zůstanu. Povinnost je povinnost, přísahal jsem.“

„Komu?“ zvedla Kenna obočí. „Císaři anebo Kalousovi? Anebo čaroději, co mluví z krabičky?“

„Jsem voják. Služba…“

„Počkejte,“ ozvalo se za Silifantovými zády. Dufficey Kriel vyjel vpřed a připojil se k telepatce a jejím druhům. „Jedu s vámi. Včera se mi zdálo o mojí vlastní smrti. Tahle záležitost smrdí. Nechci zhebnout pro nějakou podezřelou aféru.“

„Zrádci!“ zahulákal Silifant a zbrunátněl. „Dezertéři! Prašiví psi!“

„Mlč,“ okřikl ho Skellen. Díval se na Kennu a oči měl sveřepé jako pták, jehož jméno nosil. „Zvolili si svou cestu, slyšel jsi to. Není proč křičet a zuřit. Ale ještě se setkáme, slibuji vám to.“

„Možná na stejném popravišti,“ pokrčila rameny Kenna. „Protože tebe, Skellene, nebudou přece popravovat se zrádnými knížaty, ale s námi, obyčejnými kmány. Máš pravdu, není proč křičet a zuřit. Jedeme. Měj se, Boreasi. Měj se, Silifante.“

Dacre Silifant si opovržlivě odplivl přes koňskou hlavu.

*

„K tomu, co jsem zde vypověděla,“ odhrnula Joanna Selborne z čela pramen tmavých vlasů, „už nemám co dodat, vysoký tribunále.“

Předseda soudu se tvářil neproniknutelně, jak na ni shora shlížel. Oči měl šedé – a vlídné.

Zkusím to, odhodlala se Kenna. Nebudu dál hnít v citadele a čekat na smrt. Kalous nemluvil do větru, ten zloduch je schopen pomstít se i z hrobu… Risknu to! Snad si toho nikdo nevšimne. Buď anebo!

Zvedla ruku k nosu, jako kdyby si jej chtěla utřít. A podívala se přímo do soudcových šedých očí.

„Stráže!“ promluvil předseda tribunálu. „Odveďte svědkyni Joannu Selborne zpět do…“

Zarazil se, odkašlal si. Na čelo mu vystoupil pot.

„Do kanceláře,“ dokončil a silně potáhl nosem. „Budou vyplněny náležité dokumenty, aby mohla být svědkyně propuštěna. Tomuto soudu již není potřebná.“

Kenna nenápadně otřela kapku krve, která jí unikla z nosní dírky. Roztomile se usmála a poděkovala uctivou poklonou.

*

„Dezertovali?“ zeptal se nevěřícně Bonhart. „Další dezertovali? To jen tak odjeli? Tys to dovolil, Skellene?“

„Jestli nás prásknou…“ začal Rience, avšak Kalous ho nenechal dokončit:

„Neprásknou. To by je musel omrzet život. Co jsem měl dělat? Když se k nim přidal Kriel, byli čtyři. Se mnou zůstali akorát Silifant s Munem…“

„Čtyři,“ zavrčel zlověstně lovec lidí, „to vůbec není mnoho. Až dostaneme holku, pustím se za nimi. Nakrmím jejich mršinami vrány. Ve jménu jistých principů.“

„Nejdříve Cintránku,“ rozhodl Kalous a pobídl svého siváka. „Boreasi, hledej stopu.“

V údolí ležela mlha, věděli však, že dole najdou jezero, poněvadž tady, v Mil Trachta, bylo jezero v každém údolí. Ale pouze k tomuto vedla stopa vrané klisny. Toto jezero jim přikázal hledat Vilgefortz, podrobně jim je popsal a sdělil jim dokonce jeho jméno – Tarn Mira.

Mělo tvar půlměsíce a bylo úzké, protější břeh byl na dostřel z luku. Táhlo se mezi strmými úbočími porostlými černou smrčinou poprášenou bílým pudrem prvního sněhu. Mezi svahy panovalo ticho, které až zvonilo v uších. Utichly dokonce i vrány, jejichž neblahé krákání je doprovázelo tolik dní.

„Tohle je jižní cíp,“ řekl Bonhart. „Podle čaroděje by měla ta magická věž stát v cípu severním. Pozor na stopu, Mune. Jestli se spleteš, oddělí nás od té malé mrchy jezero.“

„Stopa je zřetelná,“ zvolal Boreas Mun. „A čerstvá. Vede dolů k vodě!“

„Rychle!“ šlehl Skellen bičíkem siváka. „Rychle za ní!“

Rychle to však nešlo. Museli dávat pozor, aby si koně při sjíždění se strmého svahu nepolámali nohy. Pod srázem se prodrali bezlistým černým houštím a stanuli na břehu.

Bonhartův hnědák vstoupil na led. Opatrně našlapoval mezi suchá stébla rákosu trčící z hladkého povrchu. Led zaskřípal a od koňských kopyt se paprskovitě rozběhly tenké praskliny.

„Zpátky!“ trhl jezdec uzdou a obrátil frkající zvíře ke břehu. „Dolů s koní! Led je ještě tenký!“

„Akorát ve třtinách okolo břehu,“ prohlásil Dacre Silifant, dupaje podpatkem na ledový příkrov. „Ale i tady má půldruhého coulu. Bez obav, unese koně jako nic…“

Jeho slova přerušilo zaklení a zaržání. Skellenův kůň uklouzl, nohy se mu rozjely a sedl si na zadek. Kalous ho bodl ostruhami a opět zaklel. Tentokrát kletbu doprovodil ostrý zvuk praskajícího ledu. Sivák s uvězněnýma zadníma nohama zběsile tloukl předníma. Podkovami tříštil ledovou tabuli, až zpod ní stříkala tmavá voda. Kalous vyskočil ze sedla, trhl za uzdu, ale smekly se mu nohy a natáhl se jak široký, tak dlouhý. Málem se dostal pod kopyta vlastního koně. Dva Gemmeřané, už rovněž opěšalí, mu pomohli vstát. Siváka vyvlekl na břeh Ola Harsheim s pomocí Berta Brigdena.

„Dolů s koní,“ zopakoval Bonhart, upíraje zrak do mlhy na jezeře. „Nebudeme zbytečně riskovat, dohoníme ji pěšky. Vždyť ona musela taky sesednout.“

„Máš pravdu,“ potvrdil Boreas Mun a ukázal před sebe. „Tady to vidím.“

Pouze těsně u břehu, pod převislými větvemi, byl led hladký a poloprůzračný jako temné sklo, takže pod ním mohli rozeznat potopené větve pokryté rezavě hnědými řasami. O něco dále již pokrývala ledovou plochu tenká vrstva mokrého sněhu. Stopy bot, které se do něho otiskly, mířily na jezero, kde se ztrácely v mlze.

„Máme ji!“ křikl horlivě Rience a uvázal uzdu k pahýlu odumřelého stromu. „Není tak chytrá, jak se zdála. Chce se dostat na protější stranu po ledě. Přes jezero. Kdyby šla lesem po některém z břehů, těžko bychom ji stíhali.“

„Přes jezero,“ zopakoval zamyšleně Bonhart. „Přes jezero vede nejkratší a nejrychlejší cesta k té prý magické věži, o které mluvil Vilgefortz. Ona o tom dobře ví. Mune, jak daleko je před námi?“

Boreas Mun už byl na jezeře, poklekl nad otisky bot, sklonil se a zevrubně si je prohlížel.

„Půl hodiny,“ usoudil posléze. „Více ne. Sníh odtává, ale stopa je dosud zřetelná, rozeznám na podrážce každý flok.“

„Jezero se táhne asi pět mil na sever,“ přemítal Bonhart nahlas. „Tak to aspoň tvrdil čaroděj. Jestli má ta holka půlhodinový náskok, nebude o moc více než míli před námi.“

„Na tom kluzkém ledě?“ zavrtěl hlavou stopař. „Ještě méně. Šest sedm stadií.“

„Tím líp. Vpřed!“

„Vpřed!“ zopakoval rozkaz Kalous. „Na led a kupředu!“

Šli ostrým pochodem. Zrychleně dýchali. Blízkost jejich oběti je vzrušovala, probouzela v nich euforii jako droga.

„Teď nám už neuklouzne!“

„Jenom neztratit stopu…“

„Musíme dávat bacha, ta mlha je jako mlíko… Není vidět ani na dvacet kroků, mor aby to…“

„Natáhněte haksny,“ rozhněval se Rience. „Přidat, přidat! Dokud je na ledě sníh, stopa nám nezmizí.“

Boreas Mun se náhle zastavil a shýbl se.

„Stopy mají ostré okraje,“ zahučel překvapeně. „Jsou úplně čerstvé, sotva otisknuté… Je těsně před námi… Ale proč ji nevidíme?“

„A proč ji neslyšíme?“ podivil se Ola Harsheim. „Naše kroky duní na ledě, sníh skřípe. Tak proč, do prdele, neslyšíme ji?“

„Protože pořád melete panty,“ odsekl Rience. „Radši přidejte!“

Boreas Mun smekl čepici a otřel si s ní zpocené čelo.

„Ona je před námi,“ prohlásil stísněně. „Skrývá se někde v mlze. Jenže nevíme, kde je. Nevíme, odkud udeří. Jako tam… V Dun Dâre… V noci Saovine…“

Rozechvělou rukou povytáhl z pochvy meč. Přiskočil k němu Kalous, uchopil ho za ramena a prudce jím zacloumal.

„Drž hubu, pitomče!“ zasyčel.

Bylo však již pozdě. Stopařův strach nakazil ostatní muže. Tasili meče a instinktivně se rozestavili tak, aby si navzájem kryli záda.

„Ona není žádná nadpřirozená bytost!“ vztekal se Rience. „Není dokonce ani čarodějka! A nás je deset! V Dun Dâre byli jenom čtyři – a všichni ožralí!“

„Rozestupte se,“ zavelel Bonhart. „Doprava i doleva. Udělejte rojnici. Ale zůstaňte navzájem na dohled.“

„I ty, Bonharte?“ ušklíbl se Rience. „Nenapadlo by mě, že jsi pověrčivý.“

Lovec odměn si ho změřil pohledem mrazivějším než led pod jejich nohama.

„Rozviňte rojnici,“ otočil se k mužům. „Zachovávejte od sebe stejnou vzdálenost. Já se vrátím pro koně.“

„Cože?“

Bonhart se ani tentokrát neobtěžoval čarodějnému fámulovi odpovědět. Rience zaklel, avšak Kalous mu rychle položil ruku na rameno.

„Nech ho jít,“ řekl. „A my neztrácejme čas. Do rojnice! Berte, Stigwarde, nalevo! Olo, napravo…“

„Proč, Skellene?“

„Pod skupinou lidí,“ vysvětlil Boreas Mun, „může led snáze povolit než pod rozvinutou rojnicí. Navíc bude míň pravděpodobné, že by se té holce v mlze podařilo obejít nás bokem.“

„Bokem?“ usmál pohrdavě se Rience. „Jak? Holka jde rovně jako když střelí. Kdyby odbočila jenom o krok, stopy by nám to hned prozradily, máme je před sebou jako na dlani.“

„Dost řečí,“ otočil se k nim Kalous, který se až dosud díval směrem, kde v mlze zmizel vracející se Bonhart. „Jdeme dále.“

Pokračovali v pochodu.

„Otepluje se,“ poznamenal Boreas Mun. „Sníh shora odtává, tvoří se náledí…“

„A mlha houstne…“

„Ale stopy jsou pořád zřetelné,“ řekl Dacre Silifant. „Navíc mi připadá, že to děvče zpomalilo. Ztrácí síly.“

„Stejně jako my,“ sundal Rience čepici a ovíval si jí zpocený obličej.

„Ticho!“ zastavil se Silifant. „Slyšeli jste? Co to bylo?“

„Nic jsem neslyšel.“

„Já ano… Nějaký skřípot… Skřípot ledu… Ale ne odtamtud,“ ukázal stopař do mlhy, kudy vedly stopy. „Zdálo se mi, že ten zvuk přichází zleva.“

„Také jsem to slyšel,“ rozhlížel se znepokojeně Kalous. „Teď je ticho. K ďasu, to se mi nechce líbit.“

„Stopy, pořád vidíme její stopy,“ řekl naléhavě Rience. „Copak nemáte oči? Ona jde rovně, jako když střelí. Všimli bychom si, kdyby odbočila. Přidejte, ať ji co nejdřív dopadneme. Ručím za to, že za chvíli ji uvidíme…“

Zarazil se. Boreas Mun se nadechl, až mu zahvízdalo v plících. Kalous zaklel.

Deset kroků před nimi, právě na hranici viditelnosti vytýčené mléčnou mlhou, stopy končily. Zmizely.

„Mor!“

„Co se stalo?“

„Snad neuletěla?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou stopař. „Neuletěla. Něco horšího.“

Také Rience už pochopil, odkud se vzaly rýhy na ledové ploše.

„Brusle,“ zavrčel, bezděčně svíraje pěsti. „Celou dobu s sebou nesla brusle, ale teprve teď si je nasadila. Teď se požene jako vítr… Nedostihneme ji. Kde je ten Bonhart, aby ho lepra sežrala? Bez koní ji nedohoníme…“

Boreas Mun si odkašlal. Skellen pomalu rozepnul kožich. Pod ním měl křížem přes prsa bandalír se zásobou orionů.

„Už ji nemusíme honit,“ konstatoval chladně. „Ona dohoní nás. Obávám se, že nebudeme muset dlouho čekat.“

„Zbláznil ses?“

„Bonhart to předvídal. Proto se vrátil pro koně. Ten lotr poznal, že nás holka láká do pasti. Nastražte uši. Dávejte pozor na skřípění bruslí o led.“

Dacre Silifant zbledl. Bylo to poznat i na jeho ruměných tvářích.

„Chlapi!“ zavolal. „Dávejte pozor! Běžte blíž k sobě! Nechoďte po jednom v mlze!“

„Zmlkni!“ vyštěkl koroner. „Musíme být potichu, ať uslyšíme…“

Uslyšeli. Zleva, z nejvzdálenějšího konce rojnice, se z mlhy ozval krátký výkřik. A ostré skřípnutí bruslí, které jim zježilo vlasy jako škrábnutí oceli po skle.

„Berte!“ zařval Kalous. „Co se tam stalo?“

Slyšeli nesrozumitelný křik a v následující chvíli se z mlhy vynořil Bert Brigden. Pádil k nim, jako by ho honila vlčí smečka. Pár kroků před nimi uklouzl, upadl a dojel k nim po břiše.

„Dostala Stigwarda…“ vydechl, když se s námahou zvedl. „Sekla ho v letu… Tak rychle… Sotva jsem ji zahlédl… Čarodějnice…“

Skellen zaklel. Silifant a Mun se s meči v rukou otáčeli na všechny strany a třeštili oči do mlhy.

Skříp. Skříp. Skříp. Rychle. Rytmicky. Stále zřetelněji. Stále hlasitěji.

„Odkud jede?“ vykřikl Boreas Mun, otáčel se a bloudil ve vzduchu hrotem obouruč třímaného meče. „Odkud…“

„Ticho!“ houkl Kalous a zvedl ruku s orionem. „Mám dojem, že zprava. Ano, zprava. Přijíždí zprava, chlapi, připravte se!“

Gemmeřan na pravém křídle vykřikl nadávku, otočil se a začal utíkat. Pod nohama mu čvachtala břečka z tajícího sněhu. Neutekl daleko. Už jej měli na dohled, když se za jeho zády objevil rychle se pohybující, rozmazaný stín. Zaslechli ostrý skřípot. Zahlédli záblesk meče. Gemmeřan zavyl. Sledovali, jak padl, jak se na led rozstříkla jeho krev. Raněný se svíjel, křičel, sténal. Pak ztichl a znehybněl.

Dokud však trval jeho křik, přehlušil opět se přibližující skřípot. Nenadáli se toho, že se děvče dokáže vrátit tak rychle. Vpadla mezi ně, rovnou doprostřed jejich skupiny. V letu ťala Harsheima nízko pod koleno, muž se zlomil jako zavírák. Zavířila v piruetě a zasypala Muna sprškou ledové tříště. Skellen uskočil, uklouzl, chytil Rience za rukáv. Svalili se oba. Brusle se otočily smykem kousek před nimi, ostré střípky ledu je zaštípaly do tváří. Jeden z Gemmeřanů zařval, jeho výkřik přešel do zachroptění. Kalous poznal, co se stalo: nebylo to poprvé, kdy uslyšel člověka, kterému bylo podříznuto hrdlo.

Ola Harsheim skučel a zmítal se na ledě.

Skříp. Skříp. Skříp.

Ticho.

„Pane Stefane,“ zablekotal Dacre Silifant. „Pane Stefane… Pomoz… Udělej něco…“

„Zmrzačila mě, kurvaaa!“ kvílel raněný Harsheim. „Udělala ze mě chromajzla! Pomozte mi, sper vás kat! Pomozte mi na nohy!“

„Bonharte!“ zařval do mlhy Skellen. „Pomóóóc! Kde jsi, ty zkurvysynu? Bonhartééé!!!“

„Krouží,“ sípal Boreas Mun, otáčel se a naslouchal. „Jezdí kolem nás v mlze… Nevíme, odkud udeří… Smrt! Ta holka je vtělená smrt! Zdechneme tady. Bude to masakr jako v Dun Dâre…“

„Držte se pohromadě,“ poručil Skellen. „Útočí na osamocené… Až ji uvidíte nebo uslyšíte přijíždět, neztraťte hlavu… Házejte jí pod nohy pochvy, opasky, brašny… Cokoliv, abychom ji…“

Nedokončil. Tentokrát neslyšeli ani skřípnutí. Silifant a Rience si zachránili život tím, že okamžitě padli na led. Boreas Mun stačil uskočit, ujely mu nohy a při pádu strhl i Brigdena. Když dívka projížděla okolo, Skellen se rozmáchl a vrhl po ní orionem. Zasáhl. Avšak nesprávný cíl. Harsheim, kterému se právě podařilo postavit, se opět převrátil. Zůstal ležet na znak a zdálo se, že jeho široce otevřené oči šilhají na ocelovou hvězdici zaťatou v kořeni nosu.

Poslední Gemmeřan upustil meč a začal křečovitě, trhaně vzlykat. Skellen se k němu vrhl a uhodil ho pěstí do tváře.

„Vzpamatuj se!“ zařval. „Vzpamatuj se, srabe! Je to jenom jedna holka. Jediná mladá holka!“

„Jako za noci Saovine v Dun Dâre,“ řekl tiše Boreas Mun. „Nedostaneme se už z toho ledu, z toho jezera. Nastražte uši. Uslyšíte, jak k vám klouže smrt.“

Kalous zvedl Gemmeřanův meč a pokusil se mu jej vtisknout do ruky. Bezvýsledně, třesoucí se člověk se na něj díval prázdným pohledem. Kalous odhodil zbraň, přiskočil k Rienceovi a chytil ho za kabát na prsou.

„Udělej něco, mágu!“ zaryčel a zacloumal jím. Zděšení znásobilo jeho síly: ačkoliv byl Rience těžší a statnější, zmítal se v koronerových rukou jako hadrová loutka. „Udělej něco! Zavolej svého všemocného Vilgefortze! Anebo čaruj sám! Čaruj, zaklínej duchy, vzývej démony, jen něco dělej! Cokoliv, ty prašivá kryso, ty dobytku! Dřív než nás ta bestie všechny pozabíjí!“

Jeho křik pronikl i mlhou a vrátil se ozvěnou od neviditelných úbočí na březích. Než echo doznělo, zaskřípaly brusle. Vzlykající muž klesl na kolena a zakryl si dlaněmi tvář. Bert Brigden zaječel a dal se na útěk. Uklouzl, upadl, ale běžel dál po čtyřech jako pes.

„Rience!“

Čaroděj zvedl ruku. Když recitoval zaklínadlo, ruka se mu třásla a hlas rovněž. Ale podařilo se mu. Pravda, ne tak, jak chtěl.

Tenký ohnivý blesk z jeho prstů rozoral zamrzlou hladinu, led praskl. Ne však napříč, aby je oddělil od útočící dívky. Puklina mířila k nim. Ledová plocha se rozlomila s hlasitým třeskem, černá voda zašplouchala a valila se rychle se šířícím ledovým korytem k ohromeně přihlížejícímu Silifantovi.

„Na strany!“ zařval Skellen. „Utíkejtééé!“

Bylo pozdě. Puklina dorazila Silifantovi pod nohy, prudce se otevřela, led popraskal jako sklo a rozlámal se na kry. Dacre ztratil rovnováhu a ledová voda zadusila jeho výkřik. Po něm spadl do díry Mun, pod hladinou zmizel klečící Gemmeřan i mrtvý Harsheim. Do vody sklouzl Rience a vzápětí i Kalous, který se nicméně v poslední chvíli chytil hrany ledové tabule. Jen dívka se mocně odrazila, přeskočila nad širokou trhlinou, přistála, až měknoucí led odstřikoval na všechny strany a aniž by na okamžik zpomalila, hnala se za prchajícím Brigdenem. K uším okraje ledu se držícího Kalouse dolehl zoufalý výkřik.

Dohonila.

„Pane koroner…“ hekl stopař, jemuž se neznámo jak povedlo vyškrábat z vody na led. „Podejte mně ruku, pane…“

Nahoru vytažený Skellen zmodral a neovladatelně se roztřásl. Pod Silifantem, který se snažil dostat za nimi, se ulomil okraj ledu. Muž zmizel pod vodou. Vzápětí se opět vynořil, kašlal a plival, ale s nadlidským úsilím se vyškrábal na led. K smrti vysílen zůstal ležet na břiše. Kolem jeho těla se rozlévala louže vody. Boreas Mun se zavřenýma očima lapal po dechu. Skellen se třásl.

„Pomoz… Mune… Pomoz…“

Na ledové hraně, po prsa ve vodě, visel Rience. Mokré vlasy se mu přilepily k lebce, zuby mu cvakaly jako kastaněty – znělo to jako ouvertura nějakého krev v žilách mrazícího dance macabre.

Zaskřípaly brusle. Boreas se nepohnul, odevzdaně čekal. Skellen se třásl.

Přijížděla. Zvolna. Z jejího meče kapala krev, zanechávala za ní stopu červených teček. Boreas polkl slinu. Třebaže byl do poslední nitky promočen ledovou vodou, polilo ho najednou horko. Avšak dívka na něho ani nepohlédla, dívala se na Rience, marně se pokoušejícího vyškrábat se na led.

„Pomoc…“ přemohl Rience cvakání zubů. „Pomoc…“

Dívka se s taneční grácií otočila na bruslích a zabrzdila. Stála mírně rozkročena, meč držela v obou rukách, nízko, křížem přes stehna.

„Pomoc…“ škemral Rience, zatínaje do ledu ztuhlé prsty. „Zachraňme… Povím ti… Kde je Yennefer… Přísahám…“

Dívka pomalu stáhla s obličeje šál. A usmála se. Boreas Mun spatřil její úsměv a ošklivý šrám, s námahou potlačil výkřik.

„Rience,“ řekla usmívající se zaklínačka. „Tys mne přece chtěl naučit, co je to bolest. Vzpomínáš? Těma rukama, těmi prsty. Těmi, kterými se teď držíš ledu.“

Rience něco odpověděl. Boreas nerozuměl co, poněvadž čarodějovy zuby zvonily a drkotaly, že nebyl schopen srozumitelně vyslovovat. Dívka se obrátila na bruslích a zvedla ruku se zbraní. Boreas zaťal zuby v přesvědčení, že Rience sekne, leč dívka jen nabírala rozmach ke startu. Ke stopařovu údivu se rozjela pryč, nabírala rychlost prudkými pohyby paží. Ztratila se v mlze a za chvíli utichlo i rytmické skřípání bruslí.

„Mune… Vyyyy… táhniiii… mě…“ mečel Rience s bradou na ledě. Vysunul obě ruce nahoru, zkoušel se zachytit nehty, ale všechny měl už ulámané. Roztáhl prsty, aby se mohl přitáhnout plochami dlaní a předloktí. Stopař jej pozoroval a měl jistotu – hrůznou jistotu…

Skřípot bruslí zaslechli v posledním okamžiku. Dívka se vracela neuvěřitelnou rychlostí, oči ji nestačily sledovat. Jela těsně kolem trhliny, po samém okraji ledu.

Rience zařval. A zalkl se vodou, hustou, ledovou, černou vodou. A zmizel.

Na kře, v rovné stopě bruslí, zůstala krev. A prsty. Osm lidských prstů.

Boreas Mun se vyzvracel na led.

*

Bonhart cválal podél břehu, hnal se jako šílenec, nebral ohled na to, že si kůň může zlámat nohy ve výmolech zasypaných sněhem. Ojínělé větve smrků ho šlehaly do obličeje, švihaly po ramenou, sypaly mu za límec ledový prach.

Jezero neviděl, neboť v údolí se válela mlha jako v čarodějném kotli. Avšak lovec lidí věděl, že dívka tam je.

Cítil to.

*

Hluboko pod ledem doprovázelo hejno pruhovaných okounů zvědavě stříbrnou, mihotavou krabičku na její cestě ke dnu. Krabička vyklouzla z kapsy ve vodě se vznášejícího mrtvého člověka. Než dopadla na dno a zvířila obláček bahna, některé ryby se jí odvážily dotknout tlamičkami. Ale poděšeně uprchly.

Krabička vydávala zvláštní, poplašné záchvěvy.

„Rience? Slyšíš mne? Co se s vámi děje? Proč mi už dva dny neodpovídáš? Ozvi se! Co je s Cintránkou? Nesmíte připustit, aby vstoupila do věže! Slyšíš? Nedovolte, aby vešla do Věže vlaštovky! Rience! Odpověz, k čertu! Rience!“

Rience pochopitelně odpovědět nemohl.

*

Svah končil, od tohoto místa byl břeh plochý. Cíp jezera, pomyslel si Bonhart, jsem na konci. Dostihl jsem ji. Ale kde je? A kde je ta zatracená věž?

Opona mlhy se znenadání zvedla. Tehdy ji zahlédl. Byla kousek před ním, seděla na své vrané kobyle. Čarodějnice, pomyslel si, dorozumívá se s tím zvířetem. Poslala koně na konec jezera a nechala jej na sebe čekat. Ale ani to jí nepomůže.

Musím ji zabít. Ať Vilgefortz táhne do pekel, musím ji zabít vlastníma rukama. Nejdřív ji donutím, aby prosila o smilování… Potom ji zabiju.

Zahalekal, bodl koně ostruhami, pobídl ho do krkolomného cvalu.

V následující chvíli si uvědomil, že prohrál. Že jej přece jen oklamala. Dělilo ho od ní ne více než půl stadia – ale po tenkém ledě. Navíc se půlměsíc výběžku nyní ohýbal na protější stranu, a tak mělo po tětivě luku jedoucí děvče ke konci jezera značně blíže.

Bonhart zběsile zaklel, trhl uzdou a řítil se s koněm na nejistý led.

*

„Běž, Kelpie!“

Pod kopyty vrané klisny se drolila promrzlá hlína. Ciri se přitiskla k hřívě. Pohled na Bonharta ji ochromil hrůzou. Bála se toho muže. Při pouhém pomyšlení, že by se mu měla postavit v boji, jí stiskl žaludek neviditelný spár. Nemohla s ním bojovat. Ještě ne.

Věž. Zachránit ji mohla pouze věž. A portál. Jako na Thaneddu, když ji měl černokněžník Vilgefortz téměř na dosah, když po ní už natahoval ruku…

Jediná záchrana je Věž vlaštovky.

Mlha se rozplývala.

Ciri přitáhla uzdu. Cítila, jak ji zalévá lepkavý pot. Nemohla uvěřit tomu, co měla před sebou. Co viděla na vlastní oči.

*

Bonhart to uviděl také. A triumfálně zaryčel.

Na konci jezera nestála žádná věž. Nebyly tam dokonce ani její trosky, prostě nic. Jen stěží rozeznatelný násep, suchým bodláčím porostlá podezdívka z kdysi opracovaných kamenů.

„To je ta tvoje věž!“ řval. „Tvoje čarovná věž! Tvoje spása! Hromada kamení!“

Zdálo se, že ho dívka nevidí ani neslyší. Vyjela s klisnou na návrší mezi roztroušené kameny. Zvedla obě ruce nad hlavu, jako kdyby proklínala nebesa za to, co ji potkalo.

„Říkal jsem ti,“ hřímal Bonhart, bodaje ostruhami svého hnědáka, „že jsi moje! Udělám s tebou, co budu chtít! Nikdo mi v tom nezabrání: ani lidé, ani bohové, ani démoni! Ani zakleté věže! Jsi moje, zaklínačko!“

Hnědákovy podkovy zvonily na ledové tabuli.

Najednou mlha zavířila ve větru, který prudce zadul neznámo odkud. Kůň zafrkal, zařehtal a zakousl se do udidla. Bonhart se zaklonil v sedle a vší silou přitáhl uzdu, protože hnědák se vzpouzel, házel hlavou, dupal a klouzal po ledě.

Mezi ním a břehem se na ledě zjevil sněhobílý jednorožec. Tančil a vzpínal se na zadní do heraldické pózy.

„Takové kejkle na mě neplatí!“ zařval lovec lidí, když ovládl koně. „Mne kouzly nezastrašíš! Dopadnu tě! A tentokrát tě zabiju, zaklínačko! Jsi moje!“

Poslední cáry vířící mlhy začaly houstnout, získávat nejasné obrysy. Každým okamžikem se stávaly zřetelnější. Bonhart vytřeštil oči. Byli to démoni, siluety přízračných jezdců. Na skeletech koní seděly kostry mužů ve rzí prožraných brněních, cárech plášťů a helmách zdobených býčími rohy a zbytky pštrosích a pávích chocholů. Pod hledími svítily sinalým přísvitem oči duchů. Ve větru pleskaly potrhané praporce. V čele kavalkády jel král démonů s korunou na rezavé přilbě a nákrčníkem tlukoucím do rezavého pancíře.

– Pryč, zadunělo v Bonhartově hlavě. – Pryč, smrtelníku! Ona není tvoje! Patří nám! Pryč!

Jednu věc nebylo možno Bonhartovi upřít: odvahu. Nezalekl se démonů. Ovládl strach, nepodlehl panice. Avšak jeho kůň nebyl tak otrlý.

Hnědák divoce zaržál, vzepjal se a poskočil. Pod jeho zadníma nohama se s hlasitým zapraskáním prolomil led. Bílé tabule se postavily kolmo k hladině, vystříkla voda. Kůň zařičel, dopadl předními kopyty na okraj ledu a podkovami jej rozdrtil. Jezdec vytrhl nohy ze třmenů a skočil. Pozdě.

Nad jeho hlavou se zavřela voda. V uších mu zvonilo a dunělo jako ve zvonici. Plíce se napínaly k prasknutí.

Měl štěstí. Jak šlapal vodu, jeho nohy se něčeho dotkly, pravděpodobně ke dnu klesajícího koně. Odrazil se, vynořil nad hladinu a chytil se okraje prolomeného otvoru. Prskal a plival, lapal po dechu, ale neztratil rozvahu, tasil nůž, vrazil jej do ledu a na něm se vytáhl ven z vody. Ležel, ztěžka oddychoval, crčela z něj voda.

Zamrzlé jezero, jeho břehy, zasněžené svahy, černý les pod bílým popraškem – to vše znenadání zalil nepřirozený jas.

Bonhart se s nejvyšším úsilím zvedl na kolena. Tmavomodré nebe nad obzorem vzplálo mihotavou září, vyrostly na něm ohnivé sloupy, roztančily se světelné spirály. Na nebeské klenbě se zavlnily barevné stuhy a drapérie. Bonhart zachrčel, jako kdyby mu hrdlo stiskla železná obruč garoty. Na místě, kde stál ještě před chvílí holý pahorek s hromadou kamení, se nyní tyčila věž.

Majestátní, štíhlá, černá, hladká a lesklá, jakoby vytesaná z jednoho kusu bazaltu. V úzkých oknech planulo světlo, její vrchol věnčila aurora borealis.

Viděl, jak se na něho dívka naposledy ohlédla. Viděl její zeleně zářící oči a šrámem poznačenou tvář. Viděl, jak se opět otáčí vpřed, popleskává po šíji svou vranku a beze spěchu vjíždí do tmy pod kamenným obloukem brány.

Zmizela mu z očí.

Aurora borealis explodovala oslnivými světelnými víry.

Když jeho oči znovu prozřely, věž již nestála. Před ním bylo zasněžené návrší s hromadou kamení zarostlou suchým bodláčím.

Jak klečel na ledě v kaluži vody, dal se do šíleného, zběsilého řevu. Na kolenou, s rukama zvednutýma k nebi, řval, vyl, zlořečil a rouhal se – lidem, bohům i démonům.

Mnohonásobná ozvěna jeho křiku se vracela od strmých úbočí a nesla se přes zamrzlou hladinu jezera Tarn Mira.

*

Vnitřek věže jí připomenul Kaer Morhen – stejná dlouhá a tmavá chodba, nekonečná hlubina v perspektivě černých pilířů nebo snad soch. Bylo mimo dosah chápání, kam mohla taková chodba vést ve štíhlém válci věže. Uvědomovala si však, že nemá smysl nad tím hloubat – ne v případě věže, jež vyrostla z ničeho a zjevila se tam, kde ve skutečnosti nebyla. V takové budově mohla najít cokoli a ničemu se nemusela divit.

Podívala se za sebe. Nevěřila, že by se Bonhart odvážil vstoupit do věže za ní – a že by se mu to povedlo. Ale chtěla se ujistit.

Klenutá brána, kterou vjela dovnitř, světélkovala mlžným jasem.

Podkovy její klisny zazvonily na kamenné podlaze. Pak pod nimi něco zapraskalo. Kosti. Lebky, hnáty, hrudní koše, obratle. Vstoupila do obrovské kostnice. Kaer Morhen, vzpomněla si. Mrtvé je třeba zakopat… Jak to bylo dávno. Tehdy jsem ještě věřila na takové věci. Na majestát smrti, na úctu k mrtvým… Jenže smrt je prostě jen smrt a mrtvý je mrtvý. Je mu jedno, kde práchnivějí jeho kosti.

Jela tmou mezi řadami sloupů nebo snad soch. Temnota se vinula kolem jako dým, k jejím uším doléhaly neodbytné šepoty, vzdechy. Před ní se poněkud rozjasnilo, otevřely se obrovské dveře. Za nimi další a další, jedny po druhých. Nekonečné množství dveří s těžkými křídly se před ní bezšelestně otevíralo dokořán.

Kelpie kráčela vpřed, její podkovy zvonily na dlažbě. Prostor kolem ní, všechny ty stěny, klenby, arkády a sloupy, vše se náhle změnilo tak prudce, až se Ciri zatočila hlava. Zdálo se jí, že se ocitla uvnitř nějakého nepochopitelného mnohostěnného útvaru – gigantického krystalu.

Dvoukřídlé dveře se nadále otevíraly, avšak nevytyčovaly již pouze jeden směr, nýbrž nekonečně mnoho směrů a cest.

A Ciri začala vidět:

Žena vedoucí za ruku děvče s popelavými vlasy. Děvče se bojí temnoty, strašidelných šepotů a zvonění podkov, jež doléhá k jejímu sluchu. Černovlasá žena s brilianty jiskřící hvězdou na šíji má také strach, avšak nedává jej najevo. Vede dívku dále. Vstříc její Sudbě.

Kelpie jde. Další dveře.

Iola Druhá a Eurneid v krátkých kožíšcích, s tornami na zádech, putují bok po boku zasněženou cestou. Nad nimi visí zatažená obloha.

Další dveře.

Iola První klečí před oltářem. Vedle ní matka Nenneke. Obě zírají doširoka otevřenýma očima před sebe a ve tvářích se jim zračí úžas. Co vidí? Minulost či budoucnost? Pravdu či zdání?

Nad Nenneke a Iolou jsou ruce. V žehnajícím gestu vztažené ruce ženy se zlatýma očima. V jejím náhrdelníku je vsazen briliant zářící jako jitřní hvězda. Na jejím rameni sedí kočka. Nad její hlavou se vznáší sokol.

Další dveře.

Triss Ranuncul si přidržuje své nádherné kaštanové vlasy, vzdouvané a čuchané poryvy větru. Před tím větrem není úniku, nic ji před ním neuchrání. Ne zde, na temeni Pahorku.

Na návrší vystupuje dlouhý, nekonečný zástup stínů. Jdou pomalu. Některé postavy k ní obracejí tváře. Známé tváře. Vesemir, Eskel, Lambert, Coen, Yarpen Zigrin a Paulie Dahlberg. Fabio Sachs… Jarre… Tissaia de Vries.

Mistle!

Geralt?

Další dveře.

Yennefer v řetězech, přikovaná k vlhké zdi vězeňské kobky. Její ruce pokrývá jediný strup zaschlé krve. Havraní vlasy má rozcuchané a slepené… Ústa rozbitá a opuchlá… Avšak ve fialkových očích nepřestává planout bojovnost a vzdor.

– Maminko! Vydrž! Jdu ti na pomoc!

Další dveře. Ciri odvrací hlavu. Hanbou. A rozpaky.

Geralt. A žena s černými, nakrátko ostříhanými vlasy. Oba nazí. Zaujatí sami sebou, společně prožívanou rozkoší.

Ciri se ovládne, nabere dech a pobídne Kelpii. Kopyta zvoní. Z temnoty se ozývají šepoty. Další dveře.

– Buď zdráva, Ciri.

– Vysogoto?

– Věděl jsem, že se ti to podaří, statečná dívko. Moje neohrožená Vlaštovko. Nepřišlas k úhoně?

– Porazila jsem je. Na ledě. Měla jsem pro ne překvapení: brusle tvé dcery.

– Myslel jsem úhonu duševní.

– Překonala jsem touhu po pomstě. Nepozabíjela jsem je všechny. Ušetřila jsem i toho Kalouse… I když to byl on, kdo mne zranil a zohyzdil. Ovládla jsem se.

– Věděl jsem, že zvítězíš, Zireael. Že vstoupíš do věže. Četl jsem to. Bylo to už napsáno… O tom všem už bylo psáno. Vždyť jsem ti říkal, že universitní studium člověka naučí, kde hledat to, oč má zájem,“

– Jak je možné, že spolu hovoříme, Vysogoto? Ty…

– Ano, Ciri, zemřel jsem. Ale to není důležité. Důležitější je, k čemu jsem dospěl, co jsem se domyslel… Už vím, kam se poděly ztracené dny, co se vlastně stalo na poušti Korath jak jsi unikla pronásledovatelům…

– A jak jsem se dostala sem, do věže, že?

– Starší krev, která proudí v tvých žilách, ti propůjčuje vládu nad časem i nad prostorem. Nad všemi rozměry a sférami. Nyní jsi Paní světů, Ciri. Máš Moc. Nikdy nedovol, aby ti ji odebral a k vlastním cílům využil kdokoli zlý a podlý…

– Nedovolím.

– Sbohem, Ciri. Šťastnou cestu, Vlaštovičko.

– Sbohem, starý Havrane.

Další dveře. Jasné sluneční světlo. A pronikavá vůně květů.

*

Nad jezírkem se vznášel opar, jako dech lehounký mlžný závoj. Vodní hladina byla hladká jako zrcadlo, na zelených podnosech plochých listů ležely bělostné květy. Také okolní břehy tonuly v zeleni a květech. Bylo teplo. Bylo jaro.

Ciri se nedivila. Proč by měla? Zde bylo možné všechno. Listopad, sníh, led, hromada kamení a suché bodláčí – to bylo tam. Jenže teď je tady, kde se štíhlá bazaltová věž odráží v zelené vodě jezírka mezi úbělovými květy leknínů. Tady je máj, protože v máji přece kvete planá růže a střemcha.

Kdesi blízko někdo hrál na flétnu či fujarku. Veselou, jásavou melodii.

Na břehu jezírka, předníma nohama ve vodě, stáli a pili dva sněhobílí koně. Kelpie zafrkala a hrábla předním kopytem. Koně zvedli hlavy. Ciri nahlas vydechla.

Nebyli to koně, nýbrž jednorožci. Ciri se nedivila. Vydechla obdivem, nikoliv údivem.

Melodie byla stále hlasitější, přicházela zpoza keřů obsypaných bílými květy. Kelpie vykročila bez pobízení tím směrem. Oba jednorožci, nehybní jako sochy, hleděli na Ciri.

Za střemchovými keři seděl na ohlazeném balvanu plavovlasý elf s trojúhelníkovitou tváří a velkýma mandlovýma očima. Prsty zručně přebíhal po stupnici flétny. Ačkoli již uviděl Ciri a Kelpii, ačkoli se díval přímo na ně, nepřestával hrát.

Bílé kvítky voněly. Tak omamně vonící střemchu Ciri dosud nepoznala. Nic zvláštního, pomyslela si, ve světě, kde jsem až do této chvíle žila, prostě střemchy voní jinak. V tamtom světě je všechno jiné.

Elf dokončil písničku vysokým trylkem, odložil flétnu a vstal.

„Proč to trvalo tak dlouho?“ zeptal se s úsměvem. „Co tě zdrželo?“

KONEC ČTVRTÉHO DÍLU

LEONARDO FANTASY

7

ANDRZEJ SAPKOWSKI

VĚŽ VLAŠTOVKY

Z polského originálu „Andrzej Sapkowski – Wieża jaskółki“, vyd. nakl. SuperNOWA, Warszawa 1997,

přeložil Stanislav Komárek.

Obálka a ilustrace Jana Komárkova.

Redakce Jiří Pilch.

Vydání druhé.

Vydalo nakladatelství LEONARDO

Svazácká 17, 700 30 Ostrava-Jih

roku 1998 jako svou 28. publikaci.

Tisk Těšínské papírny, s. r. o., Střelniční 54, Český Těšín.

Cena 171,– Kč

ISBN 80-85951-24-X

Nakladatelství LEONARDO připravuje

MARTIN SCOTT – THRAXAS

Fantasy román skloubený s chandlerovskou detektivkou, jehož hrdinou je třetiřadý čaroděj, druhořadý detektiv a prvořadý gauner Thraxas. Obdrží zakázku od tajemné dámy z vysokých dvorských kruhů. Pak se zamotá do spousty potíží, které vznikly kolem ztraceného elfského Rudého plátna. Román obdržel World Fantasy Award 1999.

Vyjde na jaře roku 2001

J. PIEKARA – PŘÍHODY ČARODĚJE ARIVELDA

Ariveld je mladý, nepříliš talentovaný Čaroděj, který se jen pouhou náhodou dostal ke kouzelné knize. Přesto se mu vlastní pílí podařilo stát se významným mágem.

Vyjde na jaře roku 2001

EUGENIUSZ DĘBSKI – SMRT MÁGŮ Z YARA

Jaké je to jít si lehnout a ocitnout se v bájné zemi Yara, jíž vládnou tři zlí mágové, proti kterým je nutno vypravit se do boje? To se dovíte ve výtečném fantasy románu jednoho z nejpopulárnějších polských spisovatelů.

Vyjde na podzim roku 2001

Náš email: leonardo@mybox.cz

SHÁNÍTE INFORMACE O SCIFI A FANTASY?

PODÍVEJTE SE NA INTERNET!

To, co hledáte,

naleznete na těchto adresách:

www.scifi.cz

www.scifi.cz/ik

www.sapkowski.cz

www.fantasyplanet.cz

http://ova.comp.cz/sci-fi/

pes.eunet.cz/scifi

www.fandom.sk

Všechny tyto stránky

se těší na vaši návštěvu

– GV –

Scanned and corrections by Gavignus.

gavignus@tiscali.cz

http://gv.iq6000.web4u.cz

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai