LEONARDO
PETŘVALD

ANDRZEJ SAPKOWSKI

ZMIJE

LEONARDO
PETŘVALD
2011

Andrzej Sapkowski

ŻMIJA

Copyright © 2009 by Andrzej Sapkowski

Translation © 2011 by Stanislav Komárek

Cover Art & Illustrations © 2011 by Jana Komárková

For Czech Edition © 2011 by Lenka Pilchová – Leonardo

ISBN 978-80-85951-67-7

Distribuce knih nakladatelství Leonardo: brokilon@brokilon.cz

Tento román věnuji památce Jirky Pilcha,
českého nakladatele a dobrého přítele
polských spisovatelů.

Etot slučaj stal davno legendoj

na čužoj afganskoj straně

žyl odin soldat s ljubovlju bědnoj

dověrjalsa on odnoj zmeje…

Viktor Mazur

It was no dream; or say a dream it was,

Real are the dreams of Gods, and smoothly pass

Their pleasures in a long immortal dream.

John Keats, Lamia

Rozbřesk nad Hindúkušem je jako exploze jasu. Neproniknutelná temnota noci zbledne jen na několik sekund a úsvit vzápětí rozzáří oblaka. Zažehnou se a oslepujícím ohněm vzplanou ledovce na horských štítech. Vyvolá to pocit, jako by se někde daleko za řetězcem pohoří otevřel kráter vedoucí do nitra země, z něhož by vzkypěla a vytryskla masa rozžhavené lávy. Jako by někde daleko za zubatou linií hor rozepjal svá křídla pták Ohnivák, aby se vznesl do nekonečného prostoru.

Pták Ohnivák – Žar ptica vzlétá a světlo zalévá celý obzor, oslnivá záře prostoupí nebe nad štíty, úsvit se závratnou rychlostí žene dolů po žleby zbrázděných srázech a úbočích. Srázy a úbočí Hindúkuše, přes den šedivě popelavé barvy, se za svítání zalesknou ryzím zlatem.

V těch krátkých chvílích úsvitu, pouze a jen na těch několik krátkých okamžiků, Afghánistán zkrásní.

Za svítání, když nad Hindúkuš vzlétne pták Ohnivák a úbočí hor se zatřpytí zlatem a Afghánistán zkrásní, je zima. Taková zima, až kov ákáemu pokryje jinovatka.

Jinovatka, která pálí do prstů.

~~~

„Nespat!“ zahučel varovně Levart a ohrnul si přes zábnoucí uši límec bušlatu, příjemný umělý kožíšek. „Nespěte tady! Valune? Nespi! Rogozine? Spíš?“

„Nespím.“

„Karajeve?“

„Jsem vzhůru, praporčíku. Nespím. Je moc zima, blin.“

Pavel Levart odlepil prsty od ákáemu a otřel závěr rukávem. Vpravo od něj se vrtěl Valun, pro podřízené seržant Valentin Trofimovič Charitonov, mnul si ruce a něco mumlal pod nosem. Vlevo zíval Azim Karajev přezdívaný Zima. Za Zimou se v jednomístné tvrzi z poskládaných kamenů rozvaloval Miška Rogozin, skřípal tam opěrkou svého erpékáčka a chrastil plechovkou s municí.

Rozednívalo se. Blokpost se probouzel k životu, chlapi se začali hýbat na svých pozicích, hekali a láteřili v zákopech vyhloubených v kamenité zemi, v kamením obložených hnízdech stanovišť. Odněkud zblízka – ve studeném horském vzduchu je všechno hned cítit – přivanul pach tabákového dýmu. Někdo se vykašlal na zákaz, nevydržel bez papirosy. Valun se hlasitě vysmrkal, utřel si nos a protřel koutky očí. Zahleděl se dolů k ústí průsmyku a světlé stužce silnice, vinoucí se z něj jako hasičská hadice. Levart se naklonil přes kameny a podíval se k silničnímu KPP – bunkru obsazenému „zelenými“ čili askery z afghánské vládní armády. Nic se tam ani nehnulo.

„Zaručeně chrápou, asiati.“

„Chrápou,“ souhlasil ospale Valun, seržant Valentin Trofimovič Charitonov.

„Nitka tu bude co nevidět.“

„Co nevidět,“ zívl Azim Karajev. „Den jako každý jiný. Da zdravstvujet Sovětskij Sojuz… Blaď.“

Zezadu od velitelského stanoviště bylo slyšet zvýšené hlasy komvzvody – velitel čety nadporučík Kirilenko nadával některému ze seržantů. Seržant seřve vojáky. Nejspíš ty, kteří si zapálili. Nebo ty, co opustili postavení, aby si ulevili.

Levart zvedl k očím dalekohled a zahleděl se na zákrut silnice a ústí průsmyku.

Nitka neboli kolona se ještě neobjevila. Ale bude tu co nevidět.

~~~

Konvoj byl jako všechny ostatní konvoje vypraven od hranice z transportní a překládací stanice v Hajratonu. Nejdříve musel překonat osmdesát kilometrů pouště do Mazáre Šaríf, odtamtud vystoupat dobrých dvě stě kilometrů horskými serpentinami do Púli Chumrí. Nedaleko za městem začíná průsmyk Salang, v němž je třeba projet bezmála tři kilometry dlouhým stejnojmenným tunelem, jenž se prokousal srdcem Hindúkuše. Levart pohlédl na hodinky, touto dobou by měl mít konvoj salanžský tunel už za sebou.

Vzdálenost od ústí průsmyku, které prochladlý Levart sledoval, k jižnímu ústí salanžského tunelu činila nějakých patnáct kilometrů. Od Bagramu dělí nitku ještě dobrých šedesát a od Kábulu více než sto kilometrů. Nejnebezpečnější úsek trasy, a proto chráněný zastavami. Takovými jako tato pod kódovým názvem Něva.

„Slyším motory,“ ozval se seržant Charitonov – Valun.

Ze zastíněného ústí průsmyku se vynořilo čelo konvoje. Kolona vjela na silnici, prezentujíc svá vozidla z pravé strany jako na přehlídce, dokonale viditelná na pozadí světlého úbočí. První jel BTR-70 s hlavní KPVT ve věži zvednutou vzhůru skoro až na maximální náměr, jako kdyby nos transportéru větřil nebezpečí. Bétéerko následoval dvanáctikolový ural s plachtou krytým nákladním prostorem, asi třicet metrů za ním další a ještě jeden. Pak jel tuponosý desetitunový kamaz a za ním další, výfukovými plyny dýmající a hydraulikou svištící mohutné stroje o síle dvě stě koní. Žádné obyčejné náklaďáky, žádné civilní gruzoviky, nýbrž respekt vyvolávající válečné vozy po okraje a po meze nosnosti naložené vším, čím se živí válka a bez čeho se válka neobejde. Dále jel maz – cisterna s pohonnými hmotami. A ještě jeden ural. Serpentinami sjíždějící vozidla prezentovala nyní pro změnu levé bočnice olepené blátem ze směsi prachu pouště a sněhu hor. Vedoucí bétéerko bylo už jen sto metrů od KPP a ke skalám přitisknutého stanoviště Afghánců.

Je chladno, ale Levarta najednou obešel ještě větší chlad. V uších ucítil tlak, pulsování přecházející v protivné hmyzí bzučení, jako kdyby roj včel rozhněvalo klepání na úl. A náhle věděl, náhle měl jistotu. Jako tolikrát předtím si byl jist…

„Duchy…“ zašeptal. Valun se otočil.

„Cože? Paško?“

„Duchy. Duchyyy! Léčka! Poplááách!“

Na silnici se zablesklo, zvedlo se mračno prachu a zahřměla ohlušující exploze. Fugasem nadzvednutý BTR odletěl z cesty jako odkopnutá dětská hračka. Buch, buch, úbočí za silnicí rozkvetlo obláčky dýmu. Šmouhy dýmu za sebou táhly rovněž granáty z granátometů letící dolů na kolonu jako zápalné šípy. První ural byl zasažen rovnou do kabiny – vybuchl, nadskočil a zůstal stát. Kamaz po dvou zásazích stanul v ohni, vzplál jako pochodeň.

Zastava se vzpamatovala z překvapení a zahájila boj. Z velitelského stanoviště zarachotil PKM, palbu spustila i ostatní stanoviště. Levart mačká spoušť, kalašnikov se mu cuká v rukou, přes jeho pažbu cítí otřesy i rameno. Vedle střílí Zima, nábojnice se sypou na zem jako kroupy při bouřce. Ve svém hnízdě ukrytý Miška Rogozin střílí dlouhými dávkami z erpékáčka. Střílí už celá zastava, každý blokpost a každý okop, střílí každá hlaveň jejich čety, střílí všechno, co je schopno střelby. Kulkami přeorávané úbočí rozkvétá dalšími obláčky prachu. Cíl je prostý a jasný – přibít je k zemi. Přibít k zemi dušmany s RPG a bazukami, nedovolit jim beztrestně ničit kamazy konvoje.

„Kápépé!“ křičí varovně někdo zezadu z výše položeného stanoviště. „Kápépé!“

Levart vidí, o co jde, a stejně jako ostatní přenáší palbu na bunkr a pozice afghánských askerů. Poněvadž také odtamtud nečekaně střílejí erpégéčka a bazuky. Druhý kamaz se mění v klubko ohně, další s ustřelenými koly ztěžka dosedá na podvozek. Konvoj se brání, eskorta opětuje palbu, štěkají vladimiry namontované na uralu. Obrana je chabá. A krátká. Dlouhé série z afghánských pozic jí učiní rázný konec.

Pak exploduje maz, vybuchuje cisterna. Hořící nafta zalévá silnici a oheň se žene ke třetímu kamazu, který vzápětí zachvátí plameny. Z kabiny vyskakuje hořící člověk a klesá sražen kulkami. Všechno halí černý dým. Dýmem pronikají jen záblesky výstřelů a exploze granátů, jinak v něm tone všechno – silnice, KPP, afghánský bunkr i přepadený konvoj. Dým všechno zahalí a ukryje zrakům. Levart si utírá slzící oči. Nestřílí, protože nic nevidí. Valun kleje.

„Nevidím!“ huláká ze své díry Rogozin. „Nevidím, blaď!“

Zdola se na ně valí vlna horka a dusivého smradu z hořící nafty.

Náhle se zezadu ozve křik, lomoz, dusot bot a přeskakující mladický, dětský hlas staršího lejtěnanta Kirilenka. Starlej Kirilenko, uvědomuje si náhle s mrazivou jistotou Levart, udělá v následující sekundě něco neuvěřitelně hloupého. Dětinsky a vražedně hloupého.

„Četooo! Do útokuuu! Za mnou!“

Nevěřím, pomyslel si Levart, nevěřím.

„Četo, za mnou! Na pomoc našim! Vperjoood!“

„Hráblo mu,“ zaúpěl zlostně a zoufale Valun. „Co si, kurva, myslí? Že je tu Kurskej oblouk?“

Příslušníci čety vyskočili a opustili úkryty. Všichni. No, úplně všichni ne. A rozběhli se za starlejem.

„Seď, Paško,“ vydechl Valun a železným sevřením zadržel Levarta v zákopu. „Kirilenkovi hrabe, ale ty neblbni! Zůstaň sedět! Ty taky, Michaile! Seď na prdeli! A ty, Zimo, kam? Kam se ženeš, mať tvoju… Zastav! Stůj, říkám!“

Zima neposlechl. Četa, třebaže necelá, vyšla z úkrytů. Za nadporučíkem Kirilenkem. Na rozkaz.

A dušmani, banda zkurvysynů, čekali jenom na to. Zasypali útočící zastavu dlouhými dávkami ze dvou těžkých kulometů – z hřebene a ze žlebu. Ozvěnou se neslo nekonečné dah-dah-dah-dah-dah. Náboje kropily předpolí, přeorávaly zemi, štěrk a kamení. A lidi.

Než ho seržant zatáhl zpátky do úkrytu, Levart viděl, jak jsou muži trháni a sekáni kulkami, jak tonou ve sprškách krve, jak padají k zemi, a slyšel, jak křičí a sténají. Uviděl, jak se do břicha zasažený Azim Karajev zlomil v pase jako zavírák, jak se svíjí v krvi na zemi a písek kolem něho doslova vře. Spatřil, jak se z uniformy na zádech nadporučíka Kirilenka zakouřilo a jak se roztrhla v krvavé explozi. Zahlédl, jak sám starlej padl na tvář do šedivého afghánského prachu.

Ohlušující výbuch, jeden, druhý, a pak svištění střepin a kolem až tma v oblaku zvednutého prachu a písku. Minomet, uvědomil si Levart, ti zkurvenci mají i minomet.

„Minomet!“ vykřikl. „Kryjte se! Do zákopů! Všichni do zááá…“

Nestačil už ani nabrat dech. Dah-dah-dah-dah-dah, nepřestávaly střílet kulomety, dah-dah-dah-dah-dah. Jejich náboje rozbíjely na štěrk i docela velké kameny. Schoulil se a ukryl obličej do rukávu bušlatu.

Syčivý hvizd, oslnivý záblesk, uši trhající rána, zemí otřásající detonace a vlna horka. To je RPG, došlo mu okamžitě, zblízka odpálený granátomet. Zblízka!

„Alláhu akbaaar!“

„Duchyyy!“

Křičeli už i další, celá zastava. Všichni viděli, jak ze země vyrůstají postavy v placatých pakolech a okrouhlých turbanech. Mudžáhedíni šli do útoku, vzývajíce Alláha a střílejíce ze všeho, co měli. Levart slyšel ze všech stran rychlé fit-fit-fit letících kulek. Ani těžké kulomety neutichaly, vytrvale kropily pozice čety.

„Na můj rozkaz!“ křičí z velitelského stanoviště staršij praporščik Panin. „Četo, k boji připravit! Pal!“

„Alláhu akbaaaaar!“

„Pal!“ řve Panin. „Střílejte, blin! Paaaaal!“

Výbuch. Na záda se sype krupobití štěrku a drobného kamení. Levart se nemusí ani otáčet, ví, co se stalo, ví, co umlčelo Panina a proč utichl PKM z velitelského stanoviště. Ví, že to byl přímý zásah minometným granátem rovnou doprostřed blokpostu.

„Ogoň, job vašu maaať!“

Chvála bohu, žiju, oddechl si úlevou Levart. Aljoša Panin žije a velí… Chvála bohu, že nemusím já… hodnostně další na řadě…

Skřípá zuby a mačká spoušť ákáemu. Střílí. Střílí on, střílí Valun hned vedle, střílí Rogozin ze své díry, střílí celá četa. Navzdory prudké a nepřetržité palbě, uvědomuje si s hrůzou Levart, postav v pakolech, turbanech a arafatkách vůbec neubývá, ale je jich stále více a jsou stále blíže. Tak blízko, že už vidí každý detail. Například ten, že dva rovnou k němu mířící vousáči nesou ruční granátomety – jeden RPG-7 a druhý stařičký RPG-2. Že oba poklekají a zvedají zbraně na ramena.

Taktak se stačil skrčit na dně okopu a zakrýt hlavu rukama.

Nejméně jeden kumulativní projektil zasáhl jejich blokpost, stanoviště Mišky Rogozina, jeho kamenné hnízdo. Před očima ohlušeného Levarta vyletělo z hnízda spolu s plameny, dýmem a úlomky kamene také to, co z Mišky zbylo – cár zkrvavené plašč-palatky, něco připomínající zuhelnatělý meloun a velký chuchvalec červenošedých vnitřností.

Vedle přikrčený Valun jej šťouchl něčím tvrdým do zad. Ohlušený Levart se otočil a uviděl, že seržant drží v obou rukou obranné granáty F-1. Zuby vytrhl obě závlačky a krátkým obloukem, aniž by se vyklonil ze zákopu, hodil granáty do předpolí. Levart následoval jeho příkladu a jeden po druhém vyhazovali svoje limonky. Když k nim přidal dva útočné RGN, začala efka vybuchovat. Exploze a svištění střepin na chvíli přehlušily i hlasité vzývání Alláha. Nadzvedl se ze země a rukávem otřel svůj kalašnikov. Valun jej však chytil za rameno.

„Padejme odtud! Zpátky! Zdrhejme, Paško, zdrhejme! Inače nam chana!“

Vyskočili z blokpostu, a kličkujíce jako zajíci se v dešti kulek rozběhli k následujícímu, asi deset metrů vzdálenému stanovišti. Deset nekonečných metrů kamenité země, deset metrů kulkami vířeného prachu. Překulili se přes brustver zákopu a dopadli přímo na těla, na mrtvoly, na sténající raněné, na prázdné zásobníky a vystřelené nábojnice. Jediný bojeschopný voják, Levart si nemohl vzpomenout na jeho jméno, řval nadávky a kletby a s pažbou u očouzené líce vytrvale kropil z pékáemu předpolí.

„Alláhu akbar!“

„Jalla, jalla!“

„Basmači zasraní!“ hulákal kulometčík do rachotu své palby. „Na chuj syni! Jenom pojďte! Pojďte!“

Od předprsně se odrazily dva granáty a spadly do zákopu – RGD a kakaové pákistánské vajíčko. Smrt, pomyslel si Levart a rozplácl se jako kambala na zemi mezi rozsypanými hilznami. Zato Valun skočil šipkou, popadl a vleže vyhodil ze zákopu ergédešku, takže vybuchla někde venku. Pákistánský granát se zakutálel mezi mrtvé a raněné, kteří schytali většinu střepin. Levarta to převalilo naznak a byl znovu tak ohlušen, že křik raněných slyšel jako pod vodou. Jeden z nich se zmítal hned vedle něj, kopal kolem sebe, až botou zachytil popruh ákáemu a vytrhl jej Levartovi z rukou.

„Alláhu akbar!“

Na brustver vyskočili dva chlapi – vysoký vousáč s divokým pohledem a snědý týpek v arafatce, saúdský dobrovolník. Araba okamžitě složil kulometčík s očouzeným obličejem, ale jeho samotného vzápětí zabila dávka z vousáčova automatu.

„Alláhu akbar!“

Krytá muška, konstatoval iracionálně Levart při pohledu na vousáčovu útočnou pušku, zatímco se sám horečně snažil nahmatat vlastní automat. Kopie kalašnikova vyrobená v Číně a propašovaná z Pákistánu…

Nahmatal, hekl a zvedl. Měl zatracené štěstí, poněvadž to, co popadl, byl něčí odhozený AKS, který byl lehčí než AKM a dal se rychleji zvednout. Sevřel zkrácenou zbraň v napjatých rukou a v instinktivně obranném gestu stiskl kohoutek. Trefil ducha s čínským kalašnikovem rovnou do ksichtu, až se na všechny strany rozletěly krvavé cucky, zuby a chuchvalce vousů.

„Tak do něho!“ zařval vítězně Valun. „Do té svinské tlamy, rypáku bisurmanského!“

Chytil PKM zabitého střelce a rovnýma nohama vyskočil na brustver.

„Gadyyy!“ řval a střílel od boku, otáčeje hlavní ze strany na stranu. „Sobakyyy! Ubljudokyy! Kurvaaa mať vaša jebanaaa!“

Miljukin, ten zabitý kulometčík byl vojín Miljukin, rozpomněl se Levart. Nedokázal se zvednout ze země, nohy měl jako z vaty a zdálo se mu, že celé tělo, každičký sval, mu odepírá poslušnost. Pažbičku ákáesu křečovitě svírající ruka se nechtěla rozevřít, jen se nezvladatelně třásla. Země pod ním se zachvěla dalším blízkým výbuchem a okop se zaplnil páchnoucím dýmem. Levartovi zaskočilo, zaslzel, rozkašlal se a div se nepozvracel.

Valun vystřílel celý pás z krabice a odhodil PKM. Padl na kolena vedle Levarta, popadl ho za ramena a zacloumal s ním. Levý rukáv měl nadranc a holou paži pod ním celou od krve.

„Pryč odtud, Pašo! Živo, živo, bratik!“

Levart se ovládl a postavil se na nohy. Vyskočili z okopu a přeběhli dalších deset metrů, část vzdálenosti po dvou, část po čtyřech, poháněni řevem dušmanů zezadu a povzbuzováním kamarádů zepředu, z palebných pozic velitelského blokpostu. Spásného blokpostu, který se před nimi náhle otevřel jako brána ráje a oni se vkutáleli dovnitř, lapajíce otevřenými ústy po vzduchu jako ryby vytažené z vody. A nadpraporčík Panin je coby svatý Petr přivítal vskutku rajskou zdravicí:

„Živí, kurva? Celí? Tak proč se po sobě válíte jako dvě buzny? Chopte se zbraní! Chopte se zbraní, chuj s vami! A do boje! Do boje!“

O zbraně nebyla nouze, blokpost byl plný mrtvých a boje neschopných raněných vojáků. Popadli ákáemy a zařadili se do palebné linie, kterou tvořilo od oka nějakých deset mužů. Na dně okopu seděl skrčený Kolja Sinicyn, radista, a neustále opakoval do mikrofonu mantru volání o pomoc.

„Palte!“ křičel ochraptěle Alexej Panin, svatý Petr, dokonce i podobný svatému klíčníkovi, pokud byste světce oholili, ostříhali na ježka, umazali mu držku krví a sazemi a strčili mu do ruky AK-74.

„Trvalou palbou!“

Blokpost vedl trvalou palbu. O Levarta se opíral bokem a střílel z pékáemu seržant Krjučkov, klička Krjuk. Za ním z rozmachu jako řecký diskobolos vrhal ruční granáty na předpolí vojín Lugovoj. Před Levartovým zrakem dostal kulkou doprostřed čela a z týla mu vytryskla metr dlouhá krvavá fontána.

„Alláhu akbar! Alláááhu akbaaaaar!“

„Já Něva, já Něva…“ opakoval přeskakujícím hlasem Kolja Sinicyn a kýval se nad radiostanicí jako Žid nad talmudem. „Nula jedna, jak mě slyšíš… Já Něva…“

„Alláhu akbaaar! Marg bar šuraví!“

Kolja Sinicyn přestal hovořit a začal vzlykat. Kýval se stále rychleji a rychleji. Krjuk zápolil se zaseklým pékáemem. Valun střílel a klel. Výbuch granátu je zasypal pískem a štěrkem, řev útočníků nabral na síle. Aljoša Panin odlepil zkrvavenou líc od pažby a odplivl si.

„Chujovaja obstanovka, rebjata,“ konstatoval mrazivě. „Radi boga, my v glubokoj žopě.“

Skutečně se zdálo, že se nezachrání. Ale zachránili.

Záchranu jim kupodivu nepřinesly „krokodily“ čili bitevní vrtulníky Mi-24, ty se objevily až později a jen malou chvíli před tanky a béempéčky broněgrupy, která jim přijížděla na pomoc od Čarikáru. Záchrana přišla z nejneočekávanější strany – od konvoje. Od domněle rozbité, spálené a zlikvidované nitky. Eskortní ural, který uzavíral kolonu, se zdržel v Salangu a na místo boje dorazil se zpožděním. Na korbě však vezl namontovanou zušku – automatické dvojhlavňové dělo ZU-23. Třiadvacetimilimetrové projektily zušky přeoraly nejprve úbočí po pravé straně silnice a bleskově je vyčistily od mudžáhedínů s bazukami. Potom obsluha otočila dvojče nalevo a spustila palbu do dušmanů na předpolí zastavy. V několika chvílích je smíchala se štěrkem. Smíchala je důkladně – jako fašírku, jako nádivku do pelmeňů. A potom, stále rychlostí dvou tisíc nábojů za minutu, pálili dělostřelci do prchajících, pálili až do úplného přehřátí hlavní. Ale ještě než se hlavně zušky úplně rozpálily, nad zastavou konečně zavrčely vrtulníky a hory se zatřásly explozemi vystřelených nursů.

Levartovi nebylo umožněno spatřit přílet helikoptér ani odpálení raket. Výbuch posledního granátu z RPG vystřeleného na blokpost, stejný výbuch, jenž zmrzačil mladšího seržanta Krjučkova, mrštil Levartem na kamení a uhodil jeho hlavou o balvan takovou silou, že upadl do bezvědomí, pohroužil se do temnoty a utonul v ní. Nadobro a neodvolatelně.

Když dorazila pomoc, ze zastavy Něva stálo na nohou sedm vojáků včetně nadpraporčíka Panina a seržanta Charitonova. Devět jich bylo odneseno na nosítkách včetně radisty Kolji Sinicyna, celého, leč v těžkém šoku. V traumatu tak hlubokém a trvalém, že mu zajistilo dembel. Krjuk, který ztratil paži v lokti, byl pochopitelně rovněž demobilizován. Levart byl převezen do medsanbatu v Bagramu, kde mu byl diagnostikován otřes mozku, jenže otřes mozku na dembel nestačil.

Útok na zastavu, jak zanedlouho oznámili konfidenti KHADu, podnikl oddíl Tárika Saida Kádira z hnutí Džamíjat-e Islámí, spolupracujícího s pákistánskou tajnou službou. Protože podle jednoho z konfidentů měla být Kádirovou útočnou základnou vesnice Chorandžarik, inkriminovanou vesnici Chorandžarik neprodleně rozstřílela a vybombardovala letadla palebné podpory Su-25, která z ní nenechala kámen na kameni. O tři dny později obvinil KHAD z útoku na zastavu mudžáhedíny mully Abdurabulláha, jednoho z podřízených Gulbuddína Hekmatjára z uskupení Hezb-e Islámí. A poněvadž aktivní pomoc mullovi Abdurabulláhovi měla poskytovat vesnice Šaran Karz, byla vesnice Šaran Karz ostřelována z raketometů BM-21 Grad, které ji srovnaly s holou zemí. Krátce nato nechal KHAD svého informátora zastřelit, poté co vyšlo najevo, že jeho udání byla falešná – měl totiž s obyvateli obou vesnic spory osobního rázu. Ve skutečnosti útok na zastavu naplánoval momentálně na nikom nezávislý plukovník Munawar Ráfi Háfiz, operující svého času z kišlaku Šindzaraj. Jelikož ale tou dobou došlo k novým útokům na hlídková stanoviště a v kancelářích panoval nepopsatelný bordel, logistika selhala a kišlak Šindzaraj bylo opomenuto bombardovat. Namísto toho svrhly bombardéry Su-17 bomby na relativně nevinnou a mírumilovnou osadu Mirab Chel. A smíchaly ji se zemí. Důkladně – jako nádivku do pelmeňů. Jen tak nádavkem byly zničeny okolní skalní stěny s historickými reliéfy pamatujícími Seleukovce.

Mezitím Pavel Levart opustil nemocnici.

A obyvatelé zničených vesnic jako obvykle sehnali do stád rozprchlé ovce. Jako obvykle pohřbili příbuzné a sousedy. A jako obvykle si začali stavět nová obydlí.

~~~

Ryk proudových motorů otřásl celou budovou. Z nedaleké vzletové plochy právě odstartoval a strmě stoupal vzhůru bitevník Su-25 Grač, zdaleka rozeznatelný podle krátkých křídel a elegantní siluety.

Levart si odkašlal. Dežurnyj se seržantskými výložkami zvedl zrak a odložil časopis Znanije-sila. Na jeho stole ležely ještě Krugozor, Iskatěl a Rybolov sportsmen. Levart počkal, až utichne hluk motorů.

„Praporščik Levart, pátá rota třetího praporu sto osmdesátého pluku…“

„Rozumím,“ přerušil ho dežurnyj, zívl, až mu zapraštělo v sanici, a podíval se na hodinky.

„Jste tady včas,“ konstatoval. „To je dobře. Soudruh major je přesný a přesnost vyžaduje i od ostatních. Kdybyste se opozdil, eskorta by si to odsrala a vy… Počkat, počkat, praporčíku, a kde vůbec je vaše eskorta? Oni měli nahlásit váš příchod, ne vy. Kde jsou? To jste přišel sám?“

„Ti z eskorty,“ pokrčil rameny Levart, „mě hned za špitálem vyhodili z uazu. Odjeli a nařídili mi, abych sem zašel sám. Varovali mě, že za zpoždění nebo nedej bože nedostavení se…“

„…ti nakopou prdel a vyrazí zuby,“ dokončil seržant a pokýval hlavou. „Ech, to je rozežraná banda, nic je nezajímá, akorát černý kšefty, kurvy a vodka. Na druhou stranu je dobře, žes je poslechl, bratok. Oni nemluví do větru, prdel by ti zkopali nabeton.“

Levart se nepozastavil nad spontánním přechodem na tykání. Délesloužící seržanti se zásadně považovali za důležitější než praporčíci a neobtěžovali se respektovat hodnosti. Tenhle seržant byl navíc poddůstojníkem zvláštní jednotky v rozmluvě s někým, kdo možná za pár chvil opustí budovu jako vězeň.

„To je dobré znamení,“ pokračoval seržant, jako by mu četl myšlenky. „Pro tebe, to se ví. Kdyby na tebe byla nějaká seriózní obvinění, neposlali by tě samotného, přijel bys sem v klepetech. Takhle půjde jenom o obyčejný výslech, nic víc. Tak se nenervuj a klidně se posaď tamhle na židli. Dostal ses k osobistům poprvé?“

Levar odpověděl dvojznačnou grimasou. S osobisty, příslušníky oddílů osobovo naznačenija kontrarozvědky a KGB, se už, tak jako všichni v Afghánistánu, měl možnost setkat během prohlídek zvaných ve vojenském žargonu šmony. Hledala se při nich válečná kořist – cenné trofeje a předměty zájmu, směny a obchodu, dosahujícího leckdy ohromujících rozměrů. Šlo hlavně o valuty, o dolary, o hašiš i heroin, také o symboly západního luxusu, jejichž vlastnictví bylo tajnou službou posuzováno nejen jako důkaz lupičství, ale statutárně i jako čin mohoucí otřást základy socialistického a internacionalistického uvědomění vojska. Řadoví důstojníci byli obvykle vyjmuti z ponižující procedury filcování osobních věcí, ale praporčíci toho ušetřeni nebývali. On sám musel jednou obtížně vysvětlovat nález propisky Parker, navíc vlastní, přivezené z civilu, kterou dostal jako dárek od známého děvčete pracujícího v kanceláři Inturistu na Sadové.

„Poprvé,“ snížil hlas dežurnyj, „a rovnou k majorovi, na vrchol divizního žebříčku. Vysoko, bratok, vysoko. Slyšels, co se o něm povídá? O Kulhavci Saveljevovi?“

Levart přikývl. Slyšel. Kdo by neslyšel? O Igoru Saveljevovi, kulhavém majorovi od osobistů, kroužily po celé divizi hotové legendy. Znal všechny, nebo skoro všechny.

Jedna pověst rodila druhou a druhá další, ještě nepravděpodobnější než ty dvě předchozí. Levart o majorovi poprvé slyšel během výcviku ve školicím centru v Ašchabadu. Současný šéf osobistů 108. motostřelecké divize, vyprávěl účastníkům kursu jeden z dobře informovaných poddůstojníků, byl dříve „kaskadérem“, to značí, že sloužil v „Kaskádě“ – elitní jednotce specnazu, která v prosinci 1979 dobyla prezidentský palác Hafizulláha Amína na okraji Kábulu a samotného Amína s celou jeho osobní gardou roztrhala granáty. A právě střepina jednoho z těch granátů, dušoval se seržant, když posluchači zapochybovali o jeho pravdomluvnosti, tehdy majora zmrzačila. Inu, jedni věřili, druzí ne, nicméně o stále nové a nové dráždivé detaily obohacovaná legenda přetrvala. Přetrvala do dne, kdy byla zpochybněna jinou, neméně působivou legendou, kterou kupodivu nevypustili Sověti, nýbrž Afghánci z 12. divize ozbrojených sil Afghánské demokratické republiky. V té době měl už Levart za sebou bojový křest, když sto osmá v součinnosti s askery z dvanácté obkličovala u Gardezu dušmany. Družba se zelenými nebyla v módě u těch dole, ani vítaná těmi nahoře, jenže drby jsou drby a principiálně mají tu vlastnost, že se šíří. A tak se rozšířilo, že Saveljev, čekista a vyškolený špion, byl v Afghánistánu dávno, dávno před útokem na prezidentský palác Darul Aman a invazí 40. armády. Konkrétně prý byl v Herátu v březnu 1979, když tam vypukla vzpoura afghánské posádky pod velením Ismaila Chána. Že se mu s pouhými devíti druhy podařilo probít z města do hor a uniknout krutému osudu tří set třiceti dvou sovětských poradců a odborníků, vojáků i civilistů, které v průběhu desetidenního masakru lynčovali obyvatelé Herátu a na smrt mučili Chánovi vzbouřenci. Z uprchlíků přežili jen čtyři, vyprávěli askeři, mezi nimi následkem omrzlin zmrzačený Saveljev. Major se do Herátu vrátil po jeho dobytí. Vstoupil do města, tedy spíše do toho, co z města zbylo po náletech těžkých bombardérů Tu-16, v čele zvláštní jednotky. Se svými specnazovci Heráťany tvrdě zpacifikoval, nejméně půl sta lidí šlo v rámci odplaty za březen 1979 ke zdi. Chtěl dopadnout hlavně Ismaila Chána, ale na toho byl krátký. Bývalý důstojník afghánské armády už tou dobou velel silnému vojsku mudžáhedínů a byl příliš mocný. Za tu poslední větu dostali afghánští vypravěči od naslouchajících vojáků ze sto třetí gardové nakládačku, poněvadž výsadkáři postřehli v jejich hlasech nefalšovaný obdiv. A poněvadž zelení byli, buď jak buď, spojenci a spojence bylo zakázáno bít, byl z toho docela velký průser, který se dal zatušovat jen s velkými obtížemi.

Oběma šeptanými legendami, tou kaskadérskou i tou herátskou, otřásla – příznačně – žena. Něžné pohlaví v osobě Zojky Prochorovové, lékařky z CVG – centrální vojenské nemocnice v Kábulu. Doktorka Zojka celkem nezaobaleně naznačovala, že s majorem píchala, což byl fakt, jenž výrazně zvýšil její věrohodnost. Lékařčina verze byla tudíž akceptována a rychle rozšířena rozvětvenou sítí zdravotních, štábních i řadových důstojníků, s nimiž doktorka Zojka také píchala. Podle zmíněné verze major nebyl ani v Kaskádě, ani v Herátu, ale do Afghánistánu se dostal až v prosinci 1981 rovnou z čekistického učiliště ve Ferganě a kulhal už od studentských dob, kdy v opileckém rauši vyskočil z okna obščežitija.

Ukázalo se však, že rána, kterou legendě uštědřila něžná ženská ručka, byla spíše obtížná než těžká, nevyžádala si dlouhou léčbu a nezanechala trvalejší následky. Záhy se objevila svědectví z první ruky, jež doktorku Zojku demaskovala coby osobu nepříliš pravdomluvnou, jinak řečeno prolhanou mrchu. Všeobecný vojácký konsensus tedy Zojčinu informaci zavrhl a legenda Kulhavce Saveljeva se ubírala dále ve vyjetých kolejích – pro jedny zůstal „kaskadérem“ a dobyvatelem paláce Darul Aman, pro druhé uprchlíkem z herátského masakru. Major o těch drbech bezpochyby dobře věděl a sám je podněcoval, když čas od času připajdal mezi mužstvo v nepředpisovém úboru – v krátké bundě, specnazovském baretu a s devítkou Stečkin APS v rozepnutém pouzdře „proklatě nízko“ u boku.

„Dobrá,“ schoval dežurnyj žurnály do šuplíku, vstal a uhladil si uniformu. „Odinnadcať nol nol. Pojďme.“

Z VPP startovalo další letadlo, suchoj nebo mig. V sílícím burácení se budova štábu začala chvět a pak třást. Tlusťoch, který šel chodbou proti nim, zavrávoral, opřel se o stěnu a zaklel. Tvář měl brunátnou a lesklou potem, na rozepnuté blůze stejnokroje výložky se dvěma hvězdami podplukovníka.

„Otdať česť,“ upozornil šeptem seržant a varovaný Levart rázně zasalutoval. Tlusťoch na oplátku zablekotal cosi jako „nachuj blaď“ a vydechl na ně hutnou vlnu alkoholového odéru. Na takový smrad, odhadl v duchu Levart, bylo zapotřebí minimálně litru tvrdého.

„Oficíři,“ zahučel pod nosem seržant, aniž by se ohlédl. Levart si komentář odpustil. Dežurnyj došel k jedněm dveřím a zaklepal. Vstoupili.

„Soudruhu majore, dozorčí poddůstojník seržant Možejko…“

„Pohov. Odchod.“

„Soudruhu majore. Praporčík Levart…“

„Pohov, řekl jsem. Posaďte se.“

Na stěně nad majorovou hlavou visel – jak jinak – portrét Dzeržinského. Levart už viděl ve svém životě tolik podobizen Felixe Edmundoviče, že by dokázal ty ostré polské rysy a španělskou bradku nakreslit zpaměti a třeba i potmě. Nevěnoval proto portrétu žádnou pozornost.

Major Igor Konstantinovič Saveljev byl vysoký, dokonce i když seděl. Vlasy na skráních měl více než šedivé a na temeni více než řídké. Přestože byl štíhlý, ruce měl jako kolchozník – velké, červené a šlachovité. Rysy měl podobně ostré jako jeho patron, oči chrpově modré a překvapivě vlídné.

Toho si Levart všiml až o chvilku později, když major uznal za vhodné zvednout hlavu a pohled. Prozatím nic neukazovalo na to, že by to uznal za vhodné. Seděl za psacím stolem očividně zcela zaujat dokumenty v deskách z hnědé lepenky. Listoval v těch lejstrech svýma červenýma kolchoznickýma rukama.

„Praporščik Levart, Pavel Slavomirovič,“ řekl konečně s nosem nadále v personální složce, jako by s ním nemluvil, ale jen nahlas přečetl některou z bumážek. „Co váš otřes mozku? Vyléčený? Rozumové schopnosti nenarušeny?“

„Tak točno, tovarišč major.“

„Jste schopen odpovídat na otázky?“

„Ano, soudruhu majore.“

Saveljev zvedl hlavu a chrpový pohled. Vzal tužku a klepl s ní do desky stolu.

„Kdo,“ řekl a kontrapunktoval to klepnutím, „zastřelil vašeho velitele? Nadporučíka Kirilenka?“

Levart naprázdno polkl.

„Hlásím, že nevím… soudruhu majore.“

„Tak nevíte.“

„Nevím. Neviděl jsem to.“

„A co jste viděl?“

„Boj. Probíhal boj.“

„A vy jste bojoval?“

„Ano, soudruhu majore, bojoval.“

„A zač jste bojoval, praporčíku? Za správnou věc, podle vás? Anebo nesprávnou?“

Překvapený Levart opět polkl. Saveljev si ho měřil zpod přivřených víček.

„Brzy uplynou,“ promlouval a zdůrazňoval některá slova klepáním tužky, „čtyři roky a pět měsíců od zasedání politického byra, na němž se nezapomenutelný soudruh Leonid Iljič Brežněv na radu nezapomenutelných soudruhů Andropova a Gromyka rozhodl pomoci komunistické straně a proletářské vládě Afghánské demokratické republiky při potlačení šířící se kontrarevoluce podporované americkou CIA, mezinárodním kapitálem a místním náboženským fanatismem. Již čtyři roky a čtyři měsíce plní omezený kontingent naší dělnicko-rolnické armády v Afghánistánu svůj internacionalistický závazek. A v rámci kontingentu, v řadách třetího praporu sto osmdesátého motostřeleckého pluku sto osmé motostřelecké divize, rovněž vy, praporčíku Levarte.“

Levart správně usoudil, že to nebyla otázka, a proto zachoval mlčení.

„Bojujete tedy,“ konstatoval major. „Plníte svůj internacionalistický závazek. Se zápalem, obětavostí a přesvědčením o správnosti toho, co děláte. Mám pravdu? Jste přesvědčen? Anebo nepřesvědčen? Máte snad jiný názor na sovětskou vojenskou přítomnost v ADR? Jiný názor na rozhodnutí politbyra? A jeho nezapomenutelných členů?“

Levart odlepil zrak od opadávající omítky na stropě místnosti a podíval se na Saveljeva. Ne na jeho tvář, ale na ruku a do stolu klepající tužku. Major si toho asi všiml, poněvadž tužka znehybněla.

„Zajímalo by mě,“ pokračoval, „jaký máš názor coby představitel nižší úrovně velení. Co? Levarte! Otevři konečně hubu! Na něco jsem se ptal!“

„Já, soudruhu majore,“ odkašlal si Levart, „vím jedno – sloužím své vlasti.“

Saveljev chvíli mlčel a otáčel tužkou v prstech.

„No prosím,“ řekl konečně a změnil tón z posměšného na jakoby zadumaný. „To stojí za pozornost. Představitel nižší úrovně velení neodpovídá na otázku z politické uvědomělosti naučenou frází, nýbrž citátem z Okudžavy. A zřejmě si myslí, že tazatel citát nepozná.

Dotyčný citát,“ vrátil se major ke svému obvyklému ironickému tónu, „zní ve tvém konkrétním případě jako žert. Už jenom tvoje jméno… Divné, tuze divné, matičkou Rusí moc cítit není. A vlastenecký duch? Že by se zrodil v průběhu generací? Praděd, polský povstalec, přece zemřel a leží v mohyle temné a jako na potvoru ještě katolické v Taře v někdejší tobolské gubernii. Děd, rovněž Polák… Chtěl jsi něco říct? Mluv.“

„Můj děd,“ promluvil tiše a klidně Levart, „se nevrátil do samostatného Polska, ačkoliv mohl. Po návratu ze Sibiře se usadil ve Vologdě s mou babičkou, rozenou Molčanovovou. A jeho nejmladší syn, můj otec…“

„…byl účastníkem Velké vlastenecké vyznamenaným Řádem slávy prvního stupně za boje o Kuronský poloostrov v březnu tisíc devět set čtyřicet pět,“ stejně klidně ho nenechal dokončit major. „Dost možná nejmladším nositelem toho vyznamenání. Všechno je v aktech. Všechno, Levarte, o tobě, o tvé rodině, příbuzných i známých. A poněvadž veliká je moc popsaného papíru, ledacos z toho lze využít… až bude třeba. Proto se ještě jednou ptám: kdo střelil do zad starleje Kirilenka?“

„Nevím. Neviděl jsem to. Probíhal boj.“

„Pokud,“ tužka opět znehybněla nad stolem, „se od tebe dovím to, co chci vědět, slibuji, že za týden budeš doma. V Pitěru. Fuj, chtěl jsem říci: v Leningradě. Válku uvidíš akorát v televizi, budeš chodit s kamarády na pivo na Fontánku, holky poletí na tvoje medaile a afghánské opálení. A víš co? Zařídím ti rozhovor v Komsomolské pravdě a po něčem takovém můžeš sbalit i nějakou funkcionářku, sám víš, jaké to dává perspektivy… To všechno ti umožním. Jestli povíš, kdo střílel?“

„Nepovím, protože nevím. Mám lhát? Vymýšlet si? Demobilizujete mě, když si něco vymyslím?“

„Ne. Právě naopak.“

„Tak si vymýšlet nebudu.“

Oba se odmlčeli. Koneckonců je k tomu přinutil ryk motorů zvenčí. Z ranveje se zvedalo další letadlo. Budova se třásla, lžička v majorově sklence cinkala a denunciantské cinkání skleněné láhve se ozývalo i zpoza pootevřených dvířek železné skříně na dokumenty. Major si Levarta měřil chladným pohledem.

„Poslední šance, Levarte,“ řekl, když hluk utichl. „Povíš mi, kdo střílel, jinak ti přišiju spoluúčast. Je válečná situace, dostaneš pětadvacet natvrdo, ani nemrkneš. Řekl bych, že obnovíš rodinnou tradici, ale nebyla by to pravda. Sám jistě víš, že v porovnání s naším sovětským nápravným zařízením na Kolymě bylo tarské vyhnanství tvého rebelantského praděda černomořskými lázněmi.“

Levart se nezalekl, od školních časů měl za sebou bezpočet podobných rozhovorů a hrozeb. Ne, nezvykl si, poněvadž na něco takového se nedalo zvyknout. Nepřestal se bát, poněvadž nebylo možno zbavit se strachu. Prostě jenom zlhostejněl.

„Pomohl bych vám, soudruhu majore,“ zalhal bez okolků, standardně a indiferentně, „kdybych mohl. Uvěřte mi.“

„Jasně,“ sklapl Saveljev rázně složku s akty. „Uvěřil jsem. Podívej se na mě. Vidíš, jak věřím? Nejradši bych tě postavil před tribunál, Poláčku, už jen jako exemplární případ, ech… Jste volný, praporčíku. Odchod.“

„Soudruhu majore, praporčík Levart.“

„Iditě otsjuda, řekl jsem.“

~~~

„Proč si Saveljev zasedl zrovna na mě? Jak to mám vědět?“ odpověděl Levart na položenou otázku hned dvěma dalšími otázkami. „Jasně že jsem viděl, jak starlej Kirilenko schytal dávku do zad, viděl jsem to na vlastní oči, ale Saveljev o tom přece nemohl vědět. Já jsem proti starlejovi nic neměl… Nezapírám, že jsme se kdysi chytili, poněvadž občas rád sekýroval, jenže u toho nebyli žádní svědci… Aspoň jsem si to myslel. A přece mě někdo nabonzoval…“

„Ani na vojně,“ Vaňka Žigunov, který se předtím ptal, zachrchlal a plivl daleko před sebe. „Ani na vojně se nezbavíš zasraných špiclů. Jako na graždance, kde na každém rohu potkáš menta nebo špika. Všude – na ulici, na dvoře, na schodech i na hajzlu. Jak vidno, v armádě to není o nic lepší. V týlu i v zákopu, na pochodu i na latríně je s tebou práskač nebo kágébák. Stejně jako doma. Je to tak, Matjucho?“

„Máš recht, Váňo,“ souhlasil nadpraporčík Matvěj Filimonovič Čurylo, jenž měl z party nejvyšší hodnost a nejdelší afghánskou stažirovku. Matvěj, pro přátele Matjucha, byl mohutný chlap s dobráckým obličejem dítěte. Hodně velkého, hodně silného a hodně nakrátko ostříhaného dítěte.

„Máš recht, Váňo. Ale takový je život. Proč by se naše dělnicko-rolnická armáda měla lišit od graždanky? Proč by to mělo být tady za řekou jiné než doma na Rusi? Takový je život. Co můžeš dělat? Leda skřípat zubama.“

Seděli před buňkou sloužící jim za přechodné obydlí. V jejím stínu se skrývali před afghánským sluncem, i když tady v Bagramu nebylo tak palčivé jako v horách a v pouštích, nepálilo a nevysušovalo tolik jako na pochodech a na pancířích bétéerek. K blaženému pocitu komfortu navíc přispívala skutečnost, že zde nehrozila mina, fugas ani kulka snajpera.

Kromě Levarta a Valuna tvořili partu ještě čtyři poddůstojníci ze sto osmé motostřelecké. Právě představený Matvěj Čurylo, Sibiřan od Omsku. Seržant Ivan Žigunov, Levartův krajan z Pitěru, v civilu povaleč střídavě v péči své staré matky a vyšetřovacích orgánů. Staršina Marat Rustamov ze Stěpanakertu s černým knírem à la Čapajev – mezi poddůstojníky módní a důstojníky tolerovanou ozdobou tváře, symbolizující současně dlouhou vojenskou službu svého nositele. A mladší seržant Saňa Gubar, věkem rovněž nejmladší dvacetiletý Bělorus z Orši.

Vedle více než roční služby za řekou čili za Amudarjou měli v současnosti společnou jednu věc – nucené čekání na nové zařazení. Důvody k přeřazení byly různé a nikdo je nezkoumal, tím spíše, že neodbíhaly od běžného postupu. Zpravidla šlo o konflikty mezi poddůstojníky a důstojníky. Konflikty z různých příčin a různé intenzity. Pravda, jenom zřídka takové, za něž hrozily disbat či kriminál. A zcela ojediněle končící tak, jak skončily pro nadporučíka Kirilenka.

„Já jsem zaslechl,“ ozval se Marat Rustamov a zapálil si další papirosu, „že Kulhavec má největší podezření na Aljošu Panina. Šušká se, že právě Panin tehdy Kirilenka sejmul. Odpráskl ho, aby zachránil kamarády, které starlej vedl na smrt. Co vy na to, Charitonove, Levarte? Byli jste přece na Něvě…“

„Byli,“ předběhl Levarta s odpovědí Valun. „Ale něco vám povím. Jestli Saveljev Panina podezírá, tak se to podezření projevuje zatraceně divně. Alexeji Paninovi udělili za obranu zastavy Rudou hvězdu. A nechali ho u praporu. On jediný zůstal na starém místě, i když má do dembelu stejně daleko jako třeba já.“

„Já,“ podotkl Matjucha, „taky nevěřím, že na starleje střílel Aljoša. Znám ho, to mu není podobné. A co se týká podezření, jářku, nevyzpytatelné jsou cesty a úmysly čekistů.“

„Amen,“ dodal Žigunov. „Jenže Saveljev toho nenechá, dejte na mě. Jestli Kirilenkův vrah přežil boj, Kulhavec to nevzdá, dokud ho nedostane.“

„Nevzdají to ani chadovci,“ přisadil si Saňa Gubar. „Povídá se, že se můžou přetrhnout, aby dopadli ty zelené z Něvy, co zradili. Ty z afghánského stanoviště. Jenže v tomhle má KHAD malé šance, ti jsou už v horách u duchů – a chytej vítr v poli.“

„Vždycky jsem říkal,“ připomněl Rustamov, „že dávat zeleným zbraně je pitomost. Plýtváme materiálem a ještě nám škodí. Dneska nafasuje špinavec ve skladu fungl nový ákáem, zítra s ním zdrhne do hor a pozítří s ním na tebe střílí ze zálohy. Jsou to všechno zrádci, tajní mudžáhedíni.“

„Možná ne všichni,“ pohlédl na něj úkosem Valun. „Možná nejsou všichni stejní. Na stanovišti, o kterém mluvíme, tam u naší zastavy, jich bylo dvanáct, kteří nezradili. Tolik jich později napočítali.“

„Slyšel jsem,“ ušklíbl se Gubar, „že všech dvanáct odborně sejmuli. Nabroušeným vytěrákem do ucha. Když spícímu chlapovi podřízneš nožem hrdlo, nezřídka stačí ještě zachroptět a zalarmovat ostatní. Ale když mu vrazíš do lebky skrz ucho vytěrák, tak ani nepípne.“

„Vojáci,“ přerušil ho Rustamov, „se dají takhle zaskočit a pomordovat jako ovce? Sebranka, a ne armáda. A vytěráky je pozabíjeli jejich vlastní kolegové. A jejich vlastní kolegové pustili na stanoviště basmače. Takže jsou to zrádci. Dejte na moje slova: věřit jim je pošetilost, dávat jim zbraně je hloupost.“

„Jenže,“ zamyslel se Matjucha, „tohle je, kurva, jejich země. Myslím Afghánistán.“

„Pravda,“ zamručel Valun, když se nejdřív opatrně rozhlédl. „Jejich země, ne naše. A v tom je celý problém.“

„Tvůj problém,“ rozhlédl se též Gubar. „A určitě nejenom tvůj. Ale zaručeně ne našeho politruka. Ten mele v kuse o internacionalismu, internacionalistickém závazku, internacionalistické povinnosti. Jednou jsme počítali, kolikrát za hodinu to slovo zopakuje, ale po třiceti nás to omrzelo… Nezkoušíš mě náhodou, Charitonove? Před chvílí byla řeč o bonzování…“

„Oj, bratěc,“ přimhouřil oči Valun. „Tuším, že chceš dostat po tlamě.“

„Dobrá, dobrá,“ zvedl ruce Bělorus. „Nic jsem neřekl. Něbylo razgovora.“

„Byl,“ popřel vlídně jeho slova Matjucha. „Ale tichý a jen mezi námi. Mám pravdu, praporčíku Levarte? Tvůj názor na věc jsme jaksi neslyšeli. Přitom jistě nějaký máš.“

„Jsem voják,“ pokrčil rameny Levart. „Poslouchám rozkazy. Dělám, co se mi rozkáže. A sloužím vlasti.“

„Možná sis nevšiml,“ řekl po chvilce odmlky Rustamov, „že už nejsi u výslechu na KGB.“

„Nejsem. Ale pořád dělám to, co se mi rozkáže.“

Ticho, které nastalo, trvalo ještě déle než předtím. Přerušil je Váňa Žigunov. Po vojensku.

„Ech, chuj s tím žvaněním, má to chujovou cenu a celé to filozofování je nám na chuja,“ prohlásil. „Rozhodněme se, gospoda untěroficery, co podnikneme s tak příznivě začínajícím odpolednem, možná posledním klidným. Možná nás už zítra vyženou do akce, každého na jiný konec téhle krásné země, aby na ni padl mor a zachvátila ji cholera. Mám dva návrhy – alternativní. Pít, anebo jebat.“

„Nechápu,“ svraštil obočí Saňka Gubar, „proč musejí být alternativní.“

„Z ekonomických důvodů. Naše prostředky stačí buď na jedno, nebo na druhé. Ledaže by někdo bohatě dědil, vyhrál v loterii anebo vyloupil dukan. Nikdo? Tak si to proberme. Dohodl jsem se seržantem od provianťáků, že nám střelí litr vodky, pravé stoličné. Třicet šeků za půllitrovou flašku, cena jako pro bratra. Anebo můžeme dostat samohonku vyskočku pochybné kvality, deset šeků za litr.“

„A alternativa?“

„Věděl bych o dvou kuchařkách z kasina. Berou deset od klienta.“

„To není moc,“ uznal Gubar. „Jestli po deseti za každého z nás…“

„Nepočítáš dárky,“ upozornil ho Marat Rustamov. „Přece nepůjdeš jako nějaký buran prcat bez dárku. Třeba jenom hrozen vína, ale něco koupit musíš. Ale jestli se rozhodneme pro kořalku, čtyři litry by pro nás byly tak akorát, bude to každého stát šest a nějaké drobné. A jelikož chlast poskytuje větší potěšení a delší spokojenost, není nad čím špekulovat, džigiti.“

„Počkej, počkej,“ namítl Matjucha. „V klidu si to rozvažme. Jak vypadají ty kuchařky? Byl ses na ně aspoň podívat, Váňo?“

„Kdybych se chtěl dívat, zajdu si do Ermitáže.“

„Správně,“ podpořil Žigunova Saňa Gubar. „Jak by asi mohly vypadat kuchařky? Copak jste ještě, mužici, žádnou kuchařku neviděli?“

„Viděli,“ přikývl Matjucha. „To se ví, že viděli. A přece jen bude asi lepší ta vodka.“

„Rozhodně vodka,“ nakroutil si kozácký knír Rustamov. „Skládáme se, páni internacionalisti. Prachy do čepice.“

„Žije se jenom jednou,“ prohlásil Matjucha a rozepnul si kapsu stejnokroje. „Není proč škudlit, když nás zítra čeká Kandahár nebo ještě horší řezničina… navrhuji, abychom vzali litřík stoličné na chuť a povzbuzení. A na vtoroje bljudo tři litry té samohonky po deseti. Dohromady patnáct šeků na hlavu, necelé dva měsíční žoldy.“

„Dá se platit afoškama?“ vytáhl Gubar z kapsy hrst zmuchlaných afghání. „V kursu sedmnáct za šek?“

„Dá. A co ty, praporščik?“

„Rozpočítejte to znovu a beze mě,“ řekl Levart a vstal.

„To znamená,“ zachechtal se Žigunov, „že ses rozhodl pro kuchařku? Nebo pro obě?“

„Moje věc, pro co jsem se rozhodl. Řekl jsem, ať mě vynecháte.“

Žigunov se chystal k dalším komentářům, ale Matjucha ho zarazil. Gestem, slovem, autoritou.

„Dej mu pokoj. Chce být sám. Chápej a toleruj.“

~~~

Zdálo se mu, že jde nazdařbůh – bez cíle a co nejdál. Letiště nebylo v žádném případě jeho cílem, ale nijak se nepodivil, když se na něm najednou ocitl. Tak už to v Bagramu chodilo – ať člověk přicházel odkudkoliv a mířil kamkoliv, vždy nakonec trefil na letiště.

Po ranveji právě roloval velký čtyřmotorový antonov An-12, břichatý, se zvednutým ohonem. Po docela dlouho trvající sérii manévrů konečně letadlo přijelo až k nakládací rampě u hangáru. Otevřela se nákladová vrata a kolem se zahemžili lidé v uniformách a kombinézách. Levart, který už stačil dojít celkem blízko, viděl, jak začali z rampy nakládat dlouhé dřevěné bedny. Věděl, co v nich je. Náklad pod kódovým označením „dvě stě“.

„Co tady pohledáváš, vojáku? Neumíš číst? Vstup zakázán!“ rozkřikl se na něho mladík s oficírskou rozetkou na brigadýrce.

„Dokumenty!“ okamžitě se vedle něj objevil další, jen o málo starší. „Tak co je? Komu to říkám?“

„Nechte ho,“ zavelel štíhlý kapitán, jemuž stačil jediný pohled na Levartovu sluncem opálenou a větry ošlehanou tvář. „Odchod. Vraťte se ke svým úkolům.“

Do antonova byly jedna za druhou nakládány dřevěné bedny. Levart věděl, že obsahují další pouzdra – plechová a zaletovaná. Teprve nyní si všiml emblému na trupu letadla – černou barvou namalované květiny. Samozřejmě že znal název takových strojů ve vojenském žargonu, ale nikdy ho nenapadlo, že „černé tulipány“ skutečně létají s takovým znakem. Napadlo ho, jestli byl název inspirován symbolem, anebo byl symbol malován podle názvu…

„Možná,“ zeptal se kapitán, „právě nakládáme tvoje druhy, co?“

„Možná.“

„Máš právo se rozloučit.“

Levart zasalutoval.

„Já,“ řekl po chvíli kapitán, „také odlétám. Tam. Přišel můj čas, dembel, jak se říká. Myslel jsem, že je konec, proščaj Afgan, přežil jsem a bude po strachu… Pětadvacet měsíců války… Ale teprve teď jsem se začal bát. Toho, co najdu… tam. Co mě tam čeká. Jak mě přivítají. A jestli si dokážu zvyknout… Rozumíš?“

Levart neodpověděl.

„Až přijde čas, porozumíš,“ povzdechl si kapitán. „A teď už běž. Vážně bys tady neměl být.“

Levart beze spěchu zamířil pryč. Netrvalo ani půl hodiny a uslyšel motory. Ohlédl se a uviděl, jak „černý tulipán“ stoupá k nebi obtížen nákladem pod kryptonymem „gruz 200“ a odváží jej zpátky tam, odkud pocházel.

Kdo ví, pomyslel si, možná tam v nákladním prostoru odlétají v zaletovaných rakvích Zima, Rogozin a Miljukin? A staršij lejtěnant Kirilenko?

Kdo ví.

Kdo ví, kdo poletí dalším transportem.

Cestou od bagramského letiště, ať člověk mířil kamkoliv, vždy nakonec trefil do „městečka“ – centra základny. Sestava štábních bloků a domů, vojenských obytných buněk a stanů byla ze všech stran obklíčena afghánskými dukany a šátory nabízejícími všemožný chlam a rozličné barachlo. Levart přidal do kroku, na jeho gusto tady vládla velká tlačenice a panoval velký hluk. Zrychlil, aby se z těchto míst dostal co nejrychleji k poněkud vzdálenější polní nemocnici, kde bylo klidněji. Ovšem labyrint klikatých uliček a průchodů jej držel a nechtěl propustit. Minotaurus požadoval oběť. Chtěl jí ublížit, nebo si s ní alespoň krutě pohrát.

„Kam se sereš, bigoš? Pojebaný pěšáku!“

Uhnul z cesty zeširoka se valícím výsadkářům ze sto třetí vitebské, ale ne dost rychle, aby se vyhnul surovému odstrčení. Byli čtyři, všichni namachrovaní a namakaní, v sepraných panamách a pruhovaných nátělnících pod demonstrativně rozepnutými blůzami. Vyklidil jim cestu a díval se stranou, s paragány si nebylo radno začínat.

Buňky a moduly ověšené sušícím se prádlem vypadaly jako křižníky od Port Arthuru vplouvající na rejdu pod plnou vlajkoslávou. Signalizační vlajky zde neméně malebně nahrazovaly onuce, fusekle, trenýrky a trička.

Odevšad, z každého okna a každých dveří, se ozývala hudba. Zdálo se, že v každé ubikaci je zapnuté rádio, že tady všichni mají kazetové magnetofony, plastové zázraky japonské techniky jako ze science fiction, na kábulském bazaru koupené sharpy, sanya a samsungy z kontrabandu. Naládované japonskými kazetami se sovětskou hudbou.

~

Vso mogut koroli, vsjo mogut koroli,

i suďby vsej zemli veršat oni poroj.

No što ni govori – ženitsa po lubvi

ně možet ni odin, ni odin korol!

~

Zrychlil chůzi, ale labyrint věznil, minotaurus hrozil a muzika pronásledovala. Stále sovětská, nebo aspoň pseudosovětská.

~

Ra, Ra, Rasputin, lover of the Russian queen,

there was a cat that really was gone.

Ra, Ra, Rasputin, Russia’s greatest love machine.

It was a shame how he carried on.

~

Rozlehl se ostrý skřek klaksonu a kolem se v oblaku prachu přehnal teréňák. Na předních sedadlech dva parašutisté v modrých baretech, na zadních dvě pištivě se smějící děvčata v civilu. I oni měli v autě magnetofon.

~

If you change your mind,

I’m the first in line,

honey I’m still free,

take a chance on me…

~

Zítra, pomyslel si Levart, předvídaje s neochvějnou přesností budoucnost, zítra mě pošlou do první linie.

V další míjené „bečce“ patrně neměli kazeťák. Anebo preferovali tradiční hudební zábavu. Před buňkou sedělo několik vojáků, jeden z nich s kytarou.

~

Gdě tvoi semnadcať let?

Na Bolšom Karetnom.

Gdě tvoi semnadcať běd?

Na Bolšom Karetnom.

Gdě tvoj čornyj pistolet?

Na Bolšom Karetnom.

Gdě těbja segodňa nět?

Na Bolšom Karetnom.

~

Podívám se do špitálu, napadlo ho. Ano, určitě to bude lepší než Valun, Matjucha a chlast, který jim ještě zůstal.

Minul další barák. Zase s kytaristou.

~

Zdravstvuj moja Murka, Murka dorogaja,

zdravstvuj moja Murka i proščaj!

Ty zašucherila vsju našu malinu

a těpěr maslinu polučaj!

~

Před dukanem ověšeným lahvemi džusů a sáčky sušeného ovoce seděl hubený a jako oběť moru vyschlý stařík ve špinavé čalmě. V kostnaté dlani žmoulal tašbih – muslimský růženec z korálků. Zíral do prázdna a kolébal se směšně, arytmicky, jako by otřásán ostrým hlasem Ally Pugačovové, vtíravými synkopami Abby a Boney M, chraplavým barytonem Vladimira Vysockého a vykřičeným nápěvem banditské Murky. Kýval šedou bradkou a pohyboval ústy, jak nepřetržitě opakoval nějaká neslyšná slova. Snad stížnosti. Snad modlitby. Snad kletby.

Levart zrychlil na nejvyšší možnou míru, nežli se chůze změní v běh. Zanechal za sebou labyrint. Nesl s sebou jeho část. Jeho cejch.

~

Čuť pomedlennije koni, čuť pomedlennije!

Umolaju vas vskač ně letěť!

No što-to koni mně popalis priveredlivyje!

Kol dožiť ně uspěl, tak chotja by – dopěť!

Ja koněj napoju, ja kuplet dopoju,

choť němnogo ješčo postoju na kraju…

~

Nebe mělo barvu sytého blankytu.

~~~

„Dobrý večer, Táňo… Tedy, Taťáno Nikolajevno… Omlouvám se… Já… chtěl jsem… totiž zítra…“

Oči Táni, sestry Taťány Nikolajevny zjihly. Tak krásně, jak dokážou jihnout pouze oči Taťán. Éterem a jodoformem omamně vonících medsestřiček Taťán, bělokřídlých andělů afghánských medsanbatů.

„Táňo… já…“

„Nic neříkej, chlapče. Pojď.“

~~~

Posily tvořilo šest hlav, nepočítaje velícího mladšího seržanta. Posily, nepočítaje zmíněného seržanta, evidentně přišly na svět v letech 1963 až 1965 a evidentně proto vypadaly jako děti. Děti ustrojené do nových, skladem zavánějících chá-bé a panam, děti, kterým na dospělosti a bojovnosti nepřidaly ani ákáemy přes ramena, ani naplněné plátěné sumky přezdívané ve vojenské hantýrce lifčiky neboli podprsenky.

„Ravňajs!“ zavelel mladší seržant, na první pohled starší než jeho podřízení. „Smirno! Tovarišč praporščik…“

„Pohov,“ mávl nepředpisově rukou Levart. „Vy… mám dojem, že vás znám…“

„Jak by ne,“ potvrdil s úsměvem vůbec ne tak mladý mladší seržant. „Ty jsi Pavel Levart. Seznámili jsme se v Ašchabadu, na školení. Nepamatuješ? Stanislavskij, Oleg Jevgenjevič…“

„V Ašchabadu, jasně,“ ukryl Levart neobratně rozpaky. „Říkali ti… Mendělejev?“

„Lomonosov,“ opravil ho stále se usmívající Oleg Jevgenjevič Stanislavskij. „To proto, že jsem vystudoval MGU. Byl jsem výzkumným pracovníkem Botanického institutu… nějakou dobu… Do doby…“

Levart přikývl. Věděl, do jaké doby. I o tom se klevetilo na ašchabadské přípravce.

„No tak,“ povzdechl si. „Přece jen tě poslali za řeku, Lomonosove.“

„A proč by neměli?“

Levart neodpověděl. A měl už dost vlastních rozpaků.

„Na můj rozkaz!“ vzpřímil se a přejel přísným pohledem usmrkané vojáčky. „Sebrat svoje saky-paky a odchod! Hoďte sebou! Popožeň to svoje ptactvo, mladší seržante.“

„Nechceš se nejdřív seznámit s vojáky?“

„Později. Ještě na to bude čas. Pochodem na sbornyj punkt. Odtamtud vyrazíme s kolonou na pozice.“

„Daleko? Kam?“

„Kam rozkážou.“

„A…“ bývalý botanik naprázdno polkl. „A cesta? Bude bezpečná?“

„Tady je Afghánistán. Tady není nikde bezpečno.“

~~~

Na shromaždišti plném lidí a strojů na ně čekal Váňa Žigunov, podivnou souhrou okolností a náhod přidělený a vyslaný tam, kam byl přidělen a vyslán Levart se svými novými posilami z Taškentu.

Se zbytkem party se museli rozloučit. Patrně nadlouho, ne-li navždy. Do dembelu měli všichni spíše blíže než dále, a jak známo, graždanka obvykle rozeseje kamarády z vojny po celém Sojuzu, a přestože si vymění civilní adresy, šance na setkání bude minimální. Levart snášel nejhůře rozloučení s Valunem, hůře, než čekal. Do poslední chvíle neodůvodněně doufal, že přece jen zůstanou spolu. Mezi ním a Valunem vzniklo, jak to říci, skutečné chlapské přátelství, Afgán je spojil silným poutem – noční boj u Ghazní, údolí Largháví, hnusná léčka u Džabal-as Saraf, masakr v kišlaku Deh Kala, těla kolegů odvážená na pancíři od Šehabádu. A zastava Něva na patnáctém kilometru za Salangem, kde nadporučík Kirilenko koupil kulku do zad. Za trest byl jejich pododdíl rozpuštěn a oni rozděleni. Nyní jel Levart na východ k Džalalabádu a Valun na jih… čert ví kam.

„Čert to vem,“ řekl nahlas.

„Přesně tak,“ přisvědčil Váňa Žigunov. „Salaam, praporčíku. Privět, mladší seržante. Vstrečaju vas, vojáčci. Rovnou ze školky? Tak to ještě vojáci nejste, zatím jenom vrabci. Kruuugom! Nahoru na pancíř, vrabci, bleskem! Kam? Jak? Bože, co za nemehla!“

„Máme jet na pancíři?“ podivil se Lomonosov. „Proč ne uvnitř?“

„To zjistíš,“ ohrnul rty Žigunov, „až jednou budeš uvnitř a bétéerko najede na minu. Nediskutuj, nekombinuj, nemysli a dělej, co se ti říká – a rychle. Tady je Afgán!“

Zdálo se, jako kdyby se čekalo jenom na ně, poněvadž za pár chvil zarachotily motory, zasmrděly výfuky a transportéry – v koloně jich bylo asi deset – se otřásly a pohnuly z místa. Vaňka Žigunov se nenápadně přežehnal, Lomonosov se s divným výrazem rozhlížel, Levart mlčel. Byl duchem nepřítomen. Myslel na Táňu.

Vyjeli. V zákrutu cesty bylo možno přesně spočítat vozidla kolony, bylo jich čtrnáct – v čele jedoucí BRDM, dva BMD, dva BMP, jeden MT-LB a osm BTR. Všechny stroje patřily razvědrotě 345. gardového paradesantního pluku z Bagramu. Levartův oddíl s nimi jel jako přívažek, když už měli společnou cestu. Výsadkáři mu k transportu vyhradili poslední bétéerko v koloně, a tak se teď pěšáci dusili výfukovými plyny celého konvoje a polykali všechen prach.

Jeli. Nováčci z posil, zpočátku bledí, křečovitě se držící úchytů a bijící se hlavněmi ákáemů po hlavách na každém výmolu, postupně nabírali sebevědomí, a dokonce se pokoušeli po vojácku žertovat a klít – tedy dokud je Žigunov nezpražil. Umlkli a doširoka otevřenýma očima zírali na hliněné stěny míjených duvalů, dukany, osly, ženy v parandžanech, Tádžiky v tubetějkách, nízké hájky i špinavě šedé svahy kopců pod blankytným afghánským nebem.

Jeli. Žigunov usnul. Levart předstíral, že spí, aby se vyhnul Lomonosovovým otázkám a jakékoli rozmluvě s ním. Jakékoli důvěrnosti.

Oleg Jevgenjevič Stanislavskij byl skutečně vědeckým pracovníkem Moskevské státní univerzity M. V. Lomonosova, čímž byla vysvětlena jeho vojenská přezdívka. Na MGU dělal vědeckou kariéru – do jisté doby. Přesněji do doby, kdy něco prohlásil. Nebo snad podepsal. Něco, co nebylo vhodné veřejně prohlašovat, tím méně podepisovat, a tak krátce po onom prohlášení či podpisu Lomonosov z MGU vyletěl. A vzápětí dostal povolávací rozkaz z vojenkomatu, a než se nadál, jel v ešalonu do Turkestánu. Nastoupil do 40. armády s nálepkou politického štváče a buřiče, takže tam neměl snadný život a dostal co proto. Ve školicím středisku v Ašchabadu ožil, protože tam byla buzerace mnohem mírnější – šikanu ze strany seržantů krotila perspektiva Afghánistánu. Navíc se Lomonosov za žádnou cenu nedal vtěsnat do stereotypu akademického nekňuby a fackovacího panáka. Sloužil vzorně a nebyl hloupý, takže ke všeobecnému údivu zanedlouho chodil s proužkem jefrejtora na výložkách. Na nichž mu, jak se nyní ukázalo, posléze přibyla i druhá nudle.

Obecně vzato nebyl Levart přívržencem disidentů, odbojářů, volnomyšlenkářů, odpůrců socialismu a sovětského zřízení a kritiků stranických a vládních osobností Sovětského svazu. Ne že by byl zaslepeným zastáncem režimu, miloval socialismus a zbožňoval jeho představitele, bože chraň. K řadě věcí ve své vlasti zaujímal vyhraněně kritický postoj a sovětské vládě i jejím prominentním reprezentantům občas v duchu nepřál nic dobrého. Ovšem v duchu, nanejvýše hodně potichu. Lidí, kteří totéž činili hlasitě a demonstrativně, si Levart nevážil a měl je za pomatence se sebezničujícími sklony. Tomu, že socialismus je možno porazit a Sovětský svaz rozvrátit veřejným kritizováním poměrů, pořádáním demonstrací, podepisováním protestů proti invazi do Československa a otevřených dopisů na obranu Alexandra Solženicyna či zpíváním We Shall Overcome na mítinku s Angelou Davisovou, mohli věřit pouze fantasté a snílci, osoby naivní a psychicky nestabilní. On sám měl v tomto směru smutnou zkušenost, když musel za svůj nerozvážný podpis pod peticí za něčí obranu opustit leningradskou střední školu. Jméno dotyčného člověka si nezapamatoval, o účinnosti obrany pochyboval, a pokud tato záležitost někomu ublížila, v žádném případě to nebyl Sovětský svaz. Od té doby se rozhodl držet co nejdál od disidentů všeho druhu. V tomto svém názoru se ještě upevnil v ašchabadském výcvikovém středisku. Disidentů tam moc nebylo, ale to neznamenalo, že tam nebyli vůbec žádní. Bylo však nutno přísně se vyvarovat přátelských styků s těmito osobami. Jestliže psychická nestabilita a sklony k sebezničení byly u přítele v civilu nebezpečné, na vojně mohly být doslova vražedné. V Ašchabadu Levart důsledně odrážel všechny Lomonosovovy přátelské iniciativy a hodlal se své zásady držet i nyní, když je osud opět svedl dohromady. Kolegialita a soudržnost ve zbrani zajisté, ale přátelství povinné není.

Jeli.

„Víš, praporčíku,“ ozval se náhle Lomonosov, „že před dvěma tisíci třemi sty lety vedl právě touto cestou svou armádu Alexandr Makedonský? Po téhle silnici? Věděli jste to, mládenci?“

Mládenci to nevěděli. Levart věděl, ale mlčel.

„V létě roku tři sta třicet před naším letopočtem,“ pokračoval ve výkladu Lomonosov, „byl v bitvě u Gaugamél poražený perský velkokrál Dareios zavražděn svým příbuzným Béssem, jenž se prohlásil novým králem. Alexandr, který se již sám považoval za vládce Persie, proti němu neprodleně vytáhl se svým vojskem a Béssos z obavy před bitvou uprchl do Baktrie…“

„Do čeho?“ ukázalo se, že i Žigunov pouze předstíral, že spí. „Do basy?“

„Do Baktrie. Neboli sem – do Afghánistánu. Za Alexandrových časů rozdělovalo horské pásmo Hindúkuše, zvaného tehdy Indický Kavkaz, dnešní území Afghánistánu na Baktrii, Drangianu, Arii, Arachosii a Paropamisadu. Hlavní město Baktrie se nacházelo přibližně tam, kde je v současnosti Mazáre Šaríf, metropolí Arie byl dnešní Herát, Drangiana a Arachosie jsou dnešní provincie Helmand a Kandahár, kdežto Paropamisada se rozkládala v okolí současného Kábulu a Bagramu. Alexandr při Béssově pronásledování nenapadl Baktrii přímo, nýbrž obchvatem. Přes Arii a Drangianu přitáhl do Paropamisady, kde založil město Alexandrii Kavkazskou na místě dnešního Čarikáru…“

„Okolo Čarikáru, pitomci,“ chtěl se také Váňa Žigunov pochlubit svými vědomostmi, „jsou krásné vinice. Nejsladší hrozny v celém Afghánistánu, takhle veliké…“

„A právě odtamtud,“ pokračoval Lomonosov, „Alexandr v roce tři sta dvacet devět vytáhl po cestě, kterou nyní jedeme – údolím řeky Kábul. Potom odbočil na sever do hor k Drapsaki, dnešnímu Kundúzu. Prošel horskými průsmyky na jaře, kdy v nich ještě ležel sníh, čímž náramně překvapil Béssa, který bez boje utekl na sever za řeku Oxos čili Amudarju. Jenže ani tahle řeka Makedonce nezadržela. Dva z velitelů demoralizovaného perského vojska, Spitaménes a Datames, se nakonec vzbouřili, Béssa zajali a vydali Alexandrovi. Zajímavé, že právě Spitaménes se měl zakrátko stát jeho nejnebezpečnějším protivníkem…“

„Ty jsi tak chytrý, mladší seržante,“ ušklíbl se Žigunov, „až se divím, že sloužíš u bigošů. Měl bys být u KGB.“

„Helmy,“ přerušil je zostra Levart. „Všichni helmy na palice, bleskem!“

Neuběhlo ani půl minuty a jejich transportér prudce zabrzdil před můstkem přes vyschlý aryk. Ten můstek tu opravdu mohl stát už za Alexandrových časů, vypadal po čertech starobyle. Levarta to napadlo jen mimochodem, poněvadž byl kdo ví pokolikáté překvapen tím, že předvídá, že cítí, co se za pár vteřin přihodí. Ucítil na sobě Lomonosovův pohled a věděl, že si toho Lomonosov všiml.

Z čela kolony se ozvaly výstřely. Dlouhé dávky. Z béemdéčka, které zastavilo před nimi, seskakovali výsadkáři a zkušeně zaujímali pozice podél silnice.

„Z vozu!“ zahulákal Žigunov. „Všichni dolů z vozu!“

Zaduněly exploze. Levart polkl slinu, aby potlačil zalehnutí v uších. Pokynul Žigunovovi, aby dohlédl na ostatní, a sám popoběhl vpřed a přikrčil se za béemdéčkem.

„Nasral sis do kalhot, pěšáku?“ odplivl si přes rameno parašutista, kterého se zeptal, co se děje. „Nic se neboj, akorát přestřelka. Stříleli od tamtoho kišlaku. Dva dušmani na motorce. Pokropili dávkou vedoucí béerdéemko a zdejchli se.“

„Může jich tam být víc,“ podotkl druhý výsadkář. „Náš rotnyj povolal letectvo. Stojíme, abysme nevjeli pod vlastní bomby. A mezitím si na kišlak zastřílíme z vasilka.“

Zazněla série výbuchů, ale ne zblízka, nýbrž zprava, od osady na plochém návrší. Před Levartovýma očima se osada ztratila v mračnu prachu a kouře. Uprostřed kolony jedoucí MT-LB sloužil jako vozidlo pro automatický minomet ráže 82 mm – Vasilek. Sotva se oblak nad střechami trochu rozptýlil, vasilek opět třeskl a odpálil na kišlak další várku granátů. Obrněná vozidla namířila tím směrem hlavně svých kanónů, ale nestřílela. Levart zaslechl zvýšené hlasy. Kapitán velící rotě výsadkářů se dostal do celkem neobvyklého sporu s velitelem skupiny ženistů.

„Místo, odkud se střílelo,“ ukončil kapitán hlasitě a rezolutně hádku, „pro mě není žádný civilní objekt. Místo, odkud se střílelo, je pro mě palebné stanoviště nepřítele. Je to jasné, mladší lejtěnante Běrzine?“

Odpověď podporučíka Běrzina přehlušil ryk proudových motorů. A v následujícím okamžiku mohutný výbuch.

„Co to dělají?!“ vykřikl kapitán. „Co to dělají, idioti?! Mělo to být jižně od silnice! Jižně… Ach, job tvoju mať!“

Nad jejich hlavami prosvištěly dva migy. Země se otřásla, hory jako by se vznesly a zřítily rovnou na jejich hlavy. Na nohou se udrželo jen několik ostřílených parašutistů, ale v následujících sekundách i je srazilo k zemi strašlivé zahřmění, následované rychlou sérií explozí a uši trhajícím svistem ocelových kulek. Letadla přeletěla a zmizela. Rozťatá obloha začala srůstat a hory stály stejně jako předtím. Ve vzduchu zůstal jen dým, zvolna se usazující prach a dusivý zápach amatolu.

Levart otevřel oči. Vedle ležící parašutista zachrchlal a vyplivl písek. Kapitán od výsadkových vojsk se zvedl na všechny čtyři a začal nadávat. Strašně. Dokonce i na vojenské poměry.

„Nejdřív faby, potom kazety,“ odborně odhadl výsadkář bomby použité při náletu a zaskřípal mezi zuby tím, co nestačil vyplivnout. „Málo, kurva, chybělo… O fous nás minuli naši orli… Nebeská esa, aby je šlak trefil… Málem nás dostalo vlastní letectvo…“

Levart vstal. A už věděl. Dříve než uviděl tváře Žigunova a Lomonosova. Věděl. Zase věděl.

Jeden z nováčků. Nejspíš ho v tom horku tížila helma, tak si ji na chvilku sundal. Dostal ocelovou kulkou do spánku. Ležel naznak s jednou rukou rozpaženou a na tváři mu ztuhl výraz bezbřehého údivu.

Lomonosov poklekl u mrtvého. Z rozepnuté náprsní kapsy mu vytáhl dokumenty. Dopisy. Olámanou fotografii buclatého děvčete. Plochý křížek na pletené šňůrce.

„Nesmrtelnost nefasujeme,“ zvedl hlavu a pohlédl na Levarta. „Tys ses nechtěl ani seznámit, tvrdils, že na to ještě bude čas. Takže ti představuji vojína Jakušina, Ivana Sergejeviče. Ze Pskova. Ročník šedesát pět.“

„Přistáli v Bagramu včera v devět ráno,“ pokýval hlavou Váňa Žigunov. „To si teda zabojoval, vrabec, šestadvacet hodin a pár minut… A říkal jsem mu, durakovi, blembák na hlavu… A proč ty natahuješ, mladej? Kam sis myslel, že tě poslali? Tohle je válka!“

„Zasraná pěchota!“ rozkřikl se bledý kapitán od VDV. Ani si nevšimli, kdy se k nim přiblížil. „Podělaní rekruti! Holubi! Cucáci! Usmrkanci od asentu! Na chuja vás sem posílají! Aby vás odtud odváželi v rakvích? My výsadkáři si tady poradíme bez vás! Jste akorát přítěž, prokljatyj ballast, koule u nohy!“

„My víme,“ ozval se tiše Lomonosov. „Víme, soudruhu kapitáne, že se bojíte. A že strach potlačujete nesmyslným, zbytečným hněvem.“

Ačkoli se to zdálo nemožné, kapitán zbledl ještě víc. Rty se mu roztřásly.

„My víme, tovarišč komandir,“ přidal se klidně a ke svému vlastnímu údivu Levart, „že nejste žádný psychotik. Jste jenom normální člověk na vojně.“

Kapitán přestal blednout a začal rudnout. Vypadal jako čajník, zdálo se, že vzápětí překypí. Ale nepřekypěl. K jejich úžasu se otočil a odešel. Jeden z doprovázejících ho veteránů výsadkových jednotek za ním dlouho hleděl a nevěřícně kroutil hlavou. Potom se přidal k odcházejícím.

„Ještě jednou…“ oddechl si zhluboka Levart. „Ještě jednou takhle ulítneš a nedočkáš se polního soudu. Odstřelím tě sám, vlastní rukou. Rozuměl jsi, Stanislavskij?“

„Tím spíše,“ usmál se Lomonosov, „že i tys mu pěkně zazpíval. Vyšel nám z toho sladěný duet.“

„Mlč. A vy, vojáci, ke mně. Do řady a představte se mi. Před námi je daleká cesta a možná už na to nebudeme mít čas.“

~~~

Vozidla gardové razvědroty postupně mizela za zákrutem silnice. Kolonu uzavírající bétéerko přidalo plyn a rozloučilo se s nimi šedým oblakem spalin. Utichlo vrčení motorů, utichlo chrastění sesouvajícího se štěrku. Nastalo ticho. Ohlušující afghánské horské ticho.

U cesty stojící KPP byl stejný jako všechny kontrolní body v Afghánistánu. Díval se na ně improvizovanými střílnami improvizovaného, nicméně solidně se jevícího bunkru. Bunkr vypadal opuštěně.

„Salaam, šuraví,“ zahulákal Váňa Žigunov. „Je tu někdo? Na kalitce? Hej, mužici! Dorazily posily!“

„Stezkou nahoru,“ odpověděl znuděným hlasem bunkr.

„My vás taky srdečně zdravíme!“ řekl Žigunov, nadhodil si ákáem na rameni a podíval se na Levarta. Praporčík pokrčil rameny.

„Když stezkou nahoru, tak stezkou nahoru. Pohyb, vrabci!“

Stezka vinoucí se mezi fantaskně tvarovanými útesy je přivedla rovnou na bojové stanoviště. Stejné jako všechna bojová stanoviště v Afghánistánu. Ani tady se nestali žádnou senzací, vojáci na pozicích se při jejich příchodu stěží obtěžovali zvednout hlavy a na jejich pozdravy odpovídali nedbalými gesty ukazujícími směr. Podle nich došli na blokpost, kameny a pytli s pískem obehnané palebné stanoviště velkorážního kulometu NSV Utjos. Tady se situace změnila.

„Posily? Sem ke mně!“

Rozkaz vydal opálený brunet s dalekohledem na prsou. Blůzu měl rozepnutou, rukávy vyhrnuté, u pasu finský nůž a pistoli. Vedle něj stáli tři další, podobně ustrojení a vyzbrojení. Levart se narovnal, aby se předpisově ohlásil, ale brunet očividně nelpěl na předpisech. Přistoupil blíž, podal praporčíkovi ruku a mávnutím pozdravil ostatní. Takovým jednáním potěšený Levart podobně ledabyle představil sebe a ostatní. Brunet svraštil černé obočí a kriticky si jej prohlédl.

„A důstojník?“ zeptal se. „Neposlali žádného oficíra? Stokrát jsem žádal, aby na naši zastavu poslali nějakou šarži, a namísto toho další praporščik. Neuraz se, bratěc, jsem rád, že jste tady – ty i tvoji chlapci. Salaam, zdravstvujtě. Budeme sloužit spolu pro slávu Sovětského svazu, abych tak řekl. Velím tady já – Samojlov, Vladlen Askoldovič. Staršij praporščik Samojlov. Pro přátele Barmalej.“

Levart se podivil té přezdívce. Nadpraporčík Samojlov, třebaže byl kus chlapa a tvářil se drsně, pramálo připomínal piráta z ilustrací k veršované bajce Korněje Čukovského. Leč původ vojenských přezdívek šlo zpravidla jen stěží vypátrat.

„Guščine,“ oslovil Barmalej jednoho ze svých seržantů. „Odveď zobáky. Dva přiděl na Ruslana, tři dej na Gorynyče. A ať si je tam vezmou do parády. Musíme z nich udělat vojáky, a to fofrem.“

„Bez obav,“ dodal, když si všiml výrazu v Levartově tváři. „U nás není žádná dědovščina. Ale mladé musíme něco naučit. A bude-li třeba, tak to do nich natlouct. Jinak tady nepřežijí ani týden.“

Levart poslouchal halasný vojácký mat seržanta odvádějícího nováčky. Barmalej si toho všiml a zopakoval:

„Není tu dědovščina. A nebude, dokud tady budu velet já.“

Dědovščina bylo označení pro šikanu a sadistické praktiky dědů čili mazáků vůči nováčkům čili zobákům. Byla skutečným morem sovětské armády a postrachem jejích rekrutů. Vzhledem k nesčetným sebevraždám a dezercím zaviněným brutalitou dědů bylo s podivem, že velení dědovščinu ignorovalo, tolerovalo, a někdy k ní dokonce podněcovalo. Nic na tom nezměnily ani válečné podmínky v Afghánistánu, takže mladí vojáci byli šikanováni, ponižováni a biti i u bojových jednotek. Situace se poněkud zlepšila v roce 1982 po incidentu u jednoho z praporů 201. motostřelecké divize v Kundúzu. Zoufalý mladý voják tam hodil granát F-1 do stanu, v němž spali jeho trýznitelé, a na místě zabil pět poddůstojníků. Od té doby se situace zlepšila. Trochu.

„Velitelům vysvětlím,“ kývl na ně Barmalej, „proč tady trčíme a jakou tu máme službu. Pojďme na enpé.“

Z pozorovacího bodu viditelný terén připomínal tvarem podkovu. Od severu a východu jej ohraničovaly strmé a skalnaté svahy hor, od jihu v serpentinách se vinoucí silnice. Mezi horami a komunikací se zvedala řada nevysokých pahorků. Na jednom z nich, nejbližším k cestě a nižším než ostatní, byla dislokována zastava.

„Ta silnice,“ vysvětloval Barmalej, „je pro nás důležitá, protože spojuje Kábul a Bagram s Džalalabádem. A z Asadabádem v provincii Kunar. A v téhle zemi to už tak bývá, že to, co je důležité pro nás, je důležité taky pro mudžáhedíny – akorát z docela jiných důvodů. Proto jsou kolem silnice rozmístěny KPP a zastavy jako tahle pod krycím názvem Solověj. Místo, na kterém právě stojíme, je Muromec čili velitelské stanoviště zastavy. Pravé křídlo na východní straně nejblíže u silnice je blokpost Ruslan, kde velí zde přítomný staršina Jakor. Seznamte se.“

„Averbach, Jakov Lvovič,“ pozdravil Levarta cvrnknutím do štítku čapky nevysoký, sporý staršina. Vypadal jako Ludwig van Beethoven, pokud byste skladatele ostříhali na ježka a navlékli do vyšisované pěščanky.

„Západní blokpost,“ ukázal Barmalej. „Ten nejblíže horám hned naproti průsmyku, to je Gorynyč. Velí na něm Šip, praporčík Nikita Šipačov. Kde je Nikita, Zacharyči?“

„Ožralý namol,“ zamžoural opuchlýma očima tázaný seržant. „Už od včerejška. Však víš, dembel…“

„No jasně,“ kývl hlavou Barnalej. „Málem bych zapomněl, že Šip a tři další odcházejí do civilu. Tak to je – vy přicházíte, oni odcházejí. A jelikož se o tom dověděli předevčírem, už tři dny chlastají. Takže ty, praporčíku Levarte, si dobře prohlédni Gorynyč. Místo velitele blokpostu je už prakticky volné, tak tam můžeš začít hospodařit. S pomocí seržanta Žigunova. Oba jste ostřílení mazáci, to vidím na první pohled, ani se nemusím ptát. Jistě si budete vědět rady. A mladší seržant… jméno?“

„Stanislavskij, Oleg Jevgenjevič.“

„Mladší a očividně nezkušený seržant Stanislavskij zůstane s vámi. Vidím, jak vám to v trojici šikne, nebudu vás rozdělovat. A teď pojďme. Zacharyči, zůstala demobilizovaným ještě nějaká vodka?“

„Leda trochu kišmišovky,“ pokrčil rameny seržant. „Nebo nějaké jiné lavórovice.“

„Jestli se neurazíte?“ shodil Lomonosov ze zad RD a sáhl dovnitř. „Něco bych tady měl. Suvenýr z Ašchabadu.“

Při pohledu na půllitrovku moskevské se Barmalejovi a Jakorovi rozzářily oči a Zacharyč se rovnou olízl. Bleskově se našly skleničky. Zavdali si, čichli ke chlebové kůrce a vydechli. Levart usoudil, že nazrál čas na existenciální otázku.

„Povězte,“ obrátil se na nové spolubojovníky, „jak to tady vypadá?“

„Ptáš se, jak to tady vypadá?“ vyprskl Barmalej. „Informuj ho, Jakore.“

„Zleva chujovo,“ informoval Jakov Lvovič Averbach. „Zprava chujovo. A uprostřed pizděc.“

~~~

Jako ve správném filmovém scénáři již první noc na „Solověji“ nabídla nově příchozím atrakci a dokázala, že zastava je potřebná, že je umístěná tam, kde je třeba, takže má opravdu raison d’etre.

Několik minut po půlnoci se z průsmyku za silnicí zablesklo, zahřmělo a nocí se ozval chichot prefabrikovaných střepin z min OZM, právě kvůli tomu chichotu přezdívaných věďmy neboli čarodějnice. Z Muromce zaštěkal těžký kulomet, temnotu proťaly zášlehy trasovacích střel a vzápětí rozjasnily signální rakety.

„Nestřílet,“ krotil Levart rozrušené nováčky. „To není na našem úseku. Dívat se před sebe, a ne stranou. A čekat na rozkaz.“

Utjos se znovu rozštěkal. Po dlouhé dávce nastalo ticho. Světlice se pomalu snášely dolů, rozsévaly kolem sebe jiskry a pohasínaly. Levart se podíval na nejblíže stojícího nováčka. Voják držel křečovitě AKM a nějak sebou cukal. Pozornější pohled odhalil důvod – pod mládencem se křečovitě třásla kolena. Než dohasla poslední světlice, zahlédl Levart na jeho tváři slzy. Plakal hanbou, protože nebyl schopen potlačit ten třas.

„To nic,“ řekl Levart tiše. „Hned to přejde.“

Noční příhoda nejlépe ilustrovala situaci, s níž ho večer obeznámil Barmalej. Poté co si začali tykat.

„Vidíš, Paško, ten průsmyk za silnicí? Jmenuje se Zarghún. A ten na druhé straně údolí přímo naproti tvému blokpostu? To je Davri Džar. Z průsmyku do průsmyku vede dušmanská stezka z kišlaku Deh-e Šahab do kišlaku Sara Kot. Často po ní chodí bez nějakých vojenských plánů, prostě jenom cestují, ale občas je to jiné. Občas tudy jdou transporty zbraní z Pákistánu přes průsmyk Chajbar a údolí Kunar určené pro silné bandy v Davlat-Šáhu a dále v Núristánu a Pandžšíru. Ústí obou průsmyků jsme zaminovali, máme tam raztjažky, věďmy i péemenky. Duchy o tom vědí, a tak před sebou ženou ovce. Když ovce vyletí do vzduchu, lidé se tím místem rychle snaží projít. V takovém případě to místo trochu pokropíme. Nic moc, jen abychom nevyšli ze cviku. V podstatě celkem o nic nejde.“

V podstatě měl pravdu, pomyslel si Levart, celkem o nic nejde. A do svítání zbývá ještě pět hodin.

„Běž se vyspat, Lomonosove. Zůstanu na hlídce.“

Lomonosov neodešel. Stál a prohlížel si ho.

„Věděls to,“ konstatoval posléze. „Tam v konvoji.“

„Co v konvoji?“

„Věděls o tom přepadu. Vycítils to. Intuitivně.“

„Zkušenost,“ odtušil chladně Levart a odvrátil tvář. „Po pár měsících v Afgánu to poznáš…“

„Nemyslím,“ nenechal se odbýt Lomonosov. „Jde o něco víc. Hádám, žes měl ten dar už v civilu. Že ho máš od narození, žes jej v sobě objevil už v dětství.“

„Co jako?“

„Paranormální schopnosti.“

Levart chvíli mlčel a pozoroval další klesající světlici.

„V Sovětském svazu,“ pomalu vážil slova odpovědi, „nemáme žádné paranormální schopnosti. Neexistují. U nás je všechno normální. Naše medicína je na vysoké úrovni a zasáhne hned, jakmile zaregistruje něco paranormálního – například u dítěte. Naše medicína léčí a napravuje. Máme specializované ústavy, v nichž se z paranormálních dělají normální. Je to dlouhodobý a svízelný proces, ale prakticky vždy přinese požadovaný efekt. Proto se v našem socialistickém státě setkáš vždy a všude s normálností.“

„Vím, cos tím chtěl říci.“

„Vím, že víš.“

„Dnes už je jiná doba. Paranormální jevy a schopnosti jako intuici, prekognici či mimosmyslové vnímání uznává a akceptuje i oficiální věda. Nejnovější výzkumy…“

„Stanislavskij?“

„Ano?“

„Neser se do mě!“

Vystřelované signální rakety klesaly zvolna a důstojně jako vzbouření andělé svržení z nebeské báně.

~~~

Svobodník Bělych, klikucha Valera, pocházel z Moskvy. Levart to poznal dříve, než se Valera představil, poněvadž takové týpky produkovalo výhradně hlavní město. Nevysoký, hubený, i v mladém věku s řídkými vlasy a mezerami v chrupu, s věčně přimhouřenýma očima byl Valerij Semjonovič Bělych rodným synem moskevských uliček, průchodů a pasáží, kterého nebylo radno potkat po soumraku v Gorkého parku nebo na Sokolnikách. Levart byl přesvědčen, že metropolitní grázlíci typu Valery by měli být povinně přestěhováni do Vorkuty, ale svůj názor si nechával pro sebe, aby to nebylo považováno za projev triviální nevraživosti mezi Moskvou a Pitěrem. V Afghánistánu už potkal nemálo takových jako Valera, silných jenom na hubě či v partě sobě podobných. A věděl, jak s nimi jednat.

„Poslouchej, gavnjuk!“ vycedil, když odtáhl Valeru stranou. „Nemachruj tady a nehraj si na starého afgánce. Já nejsem žádný klofák z přípravky, kterého by sis mohl zkoušet omotat kolem prstu, já jsem za řekou třináct měsíců. Byl jsem v bitvách, o jakých se ti ani nezdálo, a takové jako ty jsme z nich odváželi vyšponované na pancířích. Když budeš znát svoje místo, budeme v pohodě a služba ti uteče jako večerinka v kulturáku. Ale jestli mi tady budeš dělat bordel, tak ti zbývající čas do civilu tak osladím, že budeš srát červenou. Jasné?“

Valera lehce přikývl, ale přimhouřený zrak nesklopil. Levart ho popadl za uniformu na prsou a krátkým pohybem hlavy ukázal na nováčka s rozbitým nosem.

„A hlavně,“ ucedil, „jestli ještě jednou zbiješ některého z mladých, tak si mě, kurva, nepřej. Jasné? Jefrejtor Bělych, pozor! Rozuměl rozkazu?!“

„Rozuměl, tovarišč praporščik!“

Blokpost Gorynyč složený z velitelského stanoviště a dvou velkých, vzájemně propojených palpostů měl dvanáctičlennou posádku, samé vojíny pod momentálním velením svobodníka Bělycha. Hlavním palebným prostředkem na každém stanovišti byl PKM podporovaný granátometem RPG-16. Po doplnění a poté co Levart zkrotil jefrejtora se početní stav blokpostu zvýšil na sedmnáct mužů. Jedno stanoviště Levart přidělil Váňovi Žigunovovi a dal pod jeho velení i Valeru, druhé stanoviště převzal osobně a ponechal si u sebe Lomonosova.

Blokpost, jak ho našli, představoval obraz bídy, utrpení a hlavně špíny. Smrděl na několik desítek kroků daleko a zdálky svítil jako Las Vegas desítkami lesklých plechovek od konzerv, které vojáci neuklízeli a nezakopávali, ale bezstarostně vyhazovali na předpolí. Všude byly rozházeny špinavé hadry, papíry a do země zašlapané kusy prádla. Válelo se zde také plno cinků – plechových krabic od nábojů, považovaných vojskem za velmi užitečné a majících rozličné využití. Voják na stráži, který nesměl opustit své místo, se mohl do takové plechovky vymočit a při troše šikovnosti i vyprázdnit střeva. V plechovce šlo zapařit čaj nebo uvařit polévku, když si dal člověk pozor, zda nebyla předtím použita k výše zmíněným účelům. V cinku bylo možno nechat fermentovat kišmišovku a bylo docela jedno, k čemu předtím sloužil, neboť hnusnou kořalku ze sušeného ovoce už nešlo čímkoli zhoršit. Cink sloužil rovněž hazardu coby plechová aréna, v níž se odehrávaly souboje dvou škorpiónů, dvou solifug, popřípadě škorpióna se solifugou, přičemž vojáci sázeli na výsledky těchto zápasů.

Levart neměl nic proti podobným zábavám, ale na takový binec se prostě nedokázal dívat, a tak zakrátko všichni vojáci včetně Valery uklízeli bojové postavení tempem vskutku stachanovským. Přišel se podívat i Barmalej, uznale pokýval hlavou a na chvíli se posadil. Naskytla se aspoň příležitost k rozhovoru.

„Co se stalo s vaším důstojníkem. Přece jste tady nějakého měli.“

„Odkráglovali jsme ho,“ vyprskl Barmalej. „Kulkou do zad. Jako vy vašeho starleje na Něvě.“

„Drby se šíří rychle.“

„To si piš. Na Kartera je v tomhle spoleh. To je šofér z avtobatu, přiváží nám sem zásoby. Odvezl demobilizanty a na oplátku přivezl nejnovější klepy. Ale vážně, náš poručík zmizel beze stopy.“

„V boji?“

„Ne. Prostě večer tady byl, ráno nebyl. Hledali jsme ho my, pátral po něm specnaz, prolezli jsme všechny žleby, nahlédli do každé strže – a ani stopy. Uplynuly tři týdny, lejtěnanta Bogdaškina je třeba vyřadit z evidence a čekat, až pošlou nového oficíra. Kéž by to bylo co nejdřív. Dočasně tady dělám komandira, ale povím ti upřímně, na mě to jsou velké boty. Zodpovědnost, chápeš?“

Levart chápal. Byl nicméně přesvědčen, že Barmalej bude muset chtě nechtě do těch bot dorůst a že nežádané zodpovědnosti ho už nikdo nezbaví. Posádka zastavy v současnosti čítající padesát šest mužů, a tedy v síle necelé roty, byla už prakticky jeho jednotkou. V afghánských podmínkách to nebylo nic výjimečného. O povýšení rozhodovaly zkušenosti, po hodnostním žebříčku stoupal ten, kdo přežil a umožnil přežít svým podřízeným, rotám nezřídka veleli rotmistři a praporčíci, což po téměř pěti letech války v Afghánistánu nikoho neudivovalo. Daleko více udivovalo něco jiného – nepřítomnost zástupce pro věci politické.

„Náš zampolit?“ předstíral Barmalej údiv nad položenou otázkou. „Náš Lazaria? V Kábulu, jako obvykle. Marod, jako obvykle. Tentokrát má, myslím, žloutenku. Chudák mladšij lejtěnant Prjanikov je v jednom kuse nemocný, jak se říká: když ne průjem, tak sračka. V Afgánu je necelý rok, ale už měl snad všechny známé choroby – malárii, tyfus, améby, zkrátka všechny. Podle toho jsme ho náležitě překřtili – Lazar či zdrobněle Lazaria. Možná ho poznáš, jestli se k nám na chvilku vrátí o přestávce mezi chorobami.“

„Nedivím se,“ prohlásil později Lomonosov, když mu o tom Levart vyprávěl. „Promiň mi upřímnost, ale tady je doslova líheň patogenů. Spíš tam, kde jíš, jíš tam, kde vyměšuješ. A podívej se, co jíš…“

„Skumbria v tomatě,“ přečetl Levart na etiketě konzervy, kterou mu kolega podal. „Konzervárenský podnik Konrybproizvod Belgorod. Termín spotřeby osmnáct měsíců od data výroby. Vyrobeno… 1959. Ty jsi ale fajnovka, Lomonosove. Jím tyhle červené rybičky už přes rok a nic mi z nich není. Dokonce jsem si zvykl i na tu chuť. Taky ti zachutnají.“

„Právě toho se nejvíc obávám.“

~~~

Barmalej, Jakor a ostatní veteráni ze Solovjeva tvrdili, že noční poplachy a střelby nejsou vůbec tak časté a nikdy k nim nedochází dvě noci po sobě. Navzdory jejich ujišťování rovněž klid druhé noci na zastavě narušily výbuchy protipěchotních min, tentokrát z průsmyku Davri Džar, toho blíže u blokpostu Gorynyč. Levart incident vycítil předem a už večer nařídil Váňovi Žigunovovi sednout si k pékáemu. Když to začalo, Váňa byl připraven a soustředěn, pokropil místa výbuchů dlouhými dávkami a trasovacími střelami zaměřil cíl i ostatním. Tentokrát mudžáhedíni odpověděli střelbou, jejich kulky zasvištěly vojákům kolem uší a záblesky ze tmy prozradily pozice střelců, některé mnohem blíže, než se dalo čekat. Levart proto vydal rozkaz, aby v záři světlic spustil Gorynyč palbu ze všech hlavní. Několika dávkami je podpořil utjos z Muromce, zbytek zastavy se přestřelky nezúčastnil.

„Zastavit palbu!“

„Palba zastavena!“ zavolal nejbližší voják. Levartovi neušlo, že to byl ten, který se včera třásl strachy a plakal hanbou. Dneska se už neměl za co stydět.

Světlice zvolna klesaly k zemi a zalévaly předpolí přízračným světlem. V nočním povětří smrděl kordit.

~~~

Valera civěl na Levarta a přešlapoval z nohy na nohu. Měl na nich namísto předpisových půllitrů obuty sportovní adidasky, tedy jejich imitace vyrobené ve městě Kimry ve Tverské oblasti. V afghánských podmínkách se mimořádně osvědčily a byla po nich ohromná poptávka.

„Cože?“ přiložil dlaň k uchu, jako kdyby nedoslýchal. „Jít? A kam?“

„Na předpolí,“ zopakoval trpělivě Levart namísto toho, aby svobodníka seřval. Ráno bylo krásné, slunečné, nechtěl si je kazit vztekáním.

„Na jaký hovno…“ namítl Valera. „Chtěl jsem říct: proč? Proč bysme tam měli chodit, soudruhu praporčíku?“

„Za pět minut,“ zvedl Levart lenivě zápěstí s hodinkami. „Pohotovost. Nebudu to opakovat.“

Valera si evidentně vzpomněl, co mu Levart slíbil za nekázeň, a předvedl předstíraně nevinný výraz. Dočista jako kocour, který se vysral za televizor.

„Rozumím. Za pět minut.“

Dostavil se přesně. S lifčikem na prsou a kalašnikovem na rameni. Ve společnosti vojáka ozbrojeného dragunovem.

„Kozlevič,“ vysvětlil s lišáckým úsměvem a popotáhl nosem, „je dobrý s esvédeškou. Když už tam máme jít, tak radši se snajperem. Co, praporčíku?“

„Dobře,“ kývl Levart na souhlas a vzal svůj nově vyfasovaný krátký AKS-74U ráže 5,45 nazývaný svými uživateli mazlivě ksjuša. „Pojďme. Ty první, svobodníku. Lomonosove, neloudej se, drž se při mně.“

Přešli kamenité předpolí. Valera je o kus předběhl, ve svých kimrách byl rychlý a obratný jako kamzík. Počkal na ně, ukázal nalevo, napravo.

„Bacha,“ upozornil. „Putanky. Tam a tam. Musíme projít mezi nimi.“

Začali opatrně našlapovat. Málo viditelné drátěné sítě MZP nazývané putanky byly zátarasy z tenkých a pružných ocelových drátů, připomínající koberce nějaké vegetace nebo mechu a skutečně téměř neviditelné. Šlápnout do emzetpé znamenalo zamotat se a uváznout jako ryba v síti. Bez pomoci kolegů, nůžek na dráty a kleští se z toho šmejdu nedalo vyprostit, putanka dokázala uvěznit všechno – lidi, zvířata, auta, dokonce i tanky.

„Hej. Kozleviči,“ zastavil se Valera a poklekl. „Mrkni do toho svého kukru.“

Kozlevič přiložil pažbu SVD k líci a oko k optickému zaměřovači. Namířil zbraň směrem k průsmyku Davri Džar a potom za silnici k průsmyku Zarghún. Levart věděl, že odstřelovač je původem Litevec z Vilniusu, ale žije v Moskvě, ve skutečnosti se jmenuje Edvardas Kozlauskas a kličku zdědil po nějaké postavě z knížky Ilfa a Petrova.

„Nic,“ oznámil. „Ani vidu, ani slechu, ani ducha.“

„To je dobře,“ zareagoval Valera. „Můžeme jít. Pozor! Dívejte se pod nohy!“

„Miny?“ zeptal se už poněkud zadýchaný Lomonosov. „Tak blízko? Myslel jsem, že pole je dál…“

„V téhle zemi,“ přerušil ho Valera, „miny cestují. Mají takový hnusný zvyk. Jednou jsou tady, podruhé tamhle. Nejčastěji tam, kde je nečekáš. Tak co, veliteli? Konec špacíru?“

„Řeknu, až bude konec. Veď nás dál, svobodníku.“

Pokračovali v postupu. Kozlevič každou chvíli pozoroval dalekohledem průsmyk a úbočí. Valera se rozhlížel, jako by něco hledal. A čenichal jako pes.

„Smrdí tu tritol, necítíte?“

Odbočil mezi balvany a za chvilku se vrátil.

„O jednoho špindíru míň,“ zasmál se a ukázal nalezený sandál. „Vyletěl do vzduchu na vdově.“

„Je to jenom sandál,“ poznamenal Lomonosov. „Nejspíš ho někdo ztratil.“

„Byla tam i noha, utržená nad kotníkem. Nepřinesl jsem ji, štítil jsem se. A na kamenech jsem viděl spoustu krve. Mohlo jich tam zařvat víc, těžko odhadnout. Duchy svoje mrtvé odnášejí… A tamhle! Vidíte? Krev a cár čalmy nebo čapanu. Říkal jsem: černá vdova!“

Na černé vdovy vojáci přejmenovali miny PMN, protože kontakt s minou PMN měl stejně tragické následky jako kontakt s jedovatým pavoukem.

„Do hajzlu!“ zaklel náhle Valera. „Vyhrabali je! Ti pohanští psi, aby je šlak trefil!“

„Co se stalo?“

„Vyhrabali miny,“ ukazoval vztekem rudý svobodník. „Hele, tady, tam a tam. Vidíte ty důlky? Ty nejsou od výbuchu. Vyhrabávali naše miny jako brambory. Kdo ví, kolik se jim povedlo vytáhnout, než některá bouchla. Proto sem v noci přišli. Odnesli je a položí je jinam. Proti našim, to dá rozum. Vraťme se, komandir.“

„Vrátíme se, až dám rozkaz. Co je to tam?“

„Tam?“ šoupl si Valera panamu do týla. „Žleb. Úzký, dlouhý a slepý. Puklina ve skále, co nikam nevede. Duchy tamtudy nechodí. Nikdo tamtudy nechodí.“

„My se tam přesto podíváme,“ řekl Levart a ledovým pohledem zmrazil ještě ani nevyslovené námitky. „Prověříme ten žleb.“

„Lejtěnant Bogdaškin,“ přimhouřil oči Valera a chystal se oponovat, „taky pořád lezl, kam neměl. Taky prověřoval to, co nebylo třeba. A špatně skončil. Kdo ví, jak dopadneš ty, praporščik.“

„Běž první, Bělychu.“

„Takový prověřování,“ vykročil Valera kupředu, ale remcat nepřestal, „může blbě skončit. Schytat kulku, to je vojenský úděl, ale mina, ta může urvat nohu nebo koule. Bez nohy to stojí za hovno a bez koulí… Fuj, fuj…“

Levart se s ním nepouštěl do diskuse a demonstrativně ignoroval jeho reptání. Valera to viděl.

„A nechat se duchy zajmout, bože… Banditi z člověka kinžály ořežou všechno měkký, co se dá ukrojit. Řežou pomalu, dobytci, kousek po kousku, a co ukrojí, hodí do kýblu. Ty jsi v Afganu dost dlouho, praporčíku, tak jsi takové kýble v kišlacích zaručeně mockrát viděl. A nedrejfíš? No jo… Tak tohle je ten žleb.“

Rozsedlina byla skutečně dost úzká, mezi dvě protější skalní stěny se stěží vešli dva muži vedle sebe. Kolmé útesy se nahoře téměř dotýkaly, rozděloval je jen uzoučký proužek nebeského blankytu. O něco dále se žleb rozšířil a jeho nitro se rozjasnilo. Dno pokrýval písek, zvětralé kamení a pod nohama chrastící štěrk.

Lomonosov něco zahlédl v suti, učinil krok tím směrem a sklonil se. A okamžitě polekaně odskočil.

„Had!“

„Kobra!“ vykřikl Valera. „Bacha, kobra!“

Také Levart si všiml pohybu mezi kameny. Něco se tam žlutě zalesklo, hadovitě zavlnilo a rychle se od nich vzdalovalo.

„Ustupte!“ vytáhl Valera z lifčiku útočný RGN. „Ustupte a kryjte se!“

Chytil závlačku granátu, ale nestačil ji vytáhnout. Levart ho chytil za ruku. Ve stejné chvíli zvedl Lomonosov ruku.

„To není kobra,“ oznámil. „To je nějaký jiný had. Nejspíš ani není jedovatý.“

„Had je had!“ přetahoval se Valera s Levartem. „Nesnáším hady! Zabiju ho, než zdrhne! Pusť mě, praporčíku!“

„Schovej ten granát!“

Had neutekl. Nějakých deset kroků od nich se zastavil, svinul se a zvedl hlavu.

Levart mimoděk zatajil dech, když spatřil plochou hlavu, šupinatý krk, kmitající rozeklaný jazyk. A oči – zlaté se svislými černými zornicemi.

Přiblížil se o krok. Had ještě výše zvedl přední část těla a pronikavě zasyčel. Zlatavé šupiny se zaleskly v pásu slunečního světla.

„Lomonosove?“

„Ano?“

„Jsi si jist, že to není kobra? Ani nic jedovatého? Jsi přece botanik, a ne herpetolog.“

„Vím toho o plazech dost, abych poznal, že to není kobra středoasijská.“

„Tak co to je?“

„Nevím. Nejspíš nějaký ptyas… příslušník čeledi užovkovitých.“

Ptyas z čeledi užovkovitých nadále nejevil žádnou snahu zmizet. Mírně se kolébal a upíral na Levarta nehybný pohled zlatých očí. Muž se zachvěl. A potom, neodtrhávaje zrak z hada, učinil krok zpátky. Klopýtl. Lomonosov ho přidržel. Otřepal se, jako by ho polili vodou. Zatřásl hlavou, aby se zbavil protivného bzučení v uších.

„Jdeme,“ vypravil ze sebe. „Vracíme se na pozice.“

„A hada necháme naživu,“ komentoval jedovatě Valera a škubl za popruh ákáemu. „Jestli ti je tak líto všelijakých škůdců a potvor, praporčíku, tak co děláš v Afgánu?“

Levart nereagoval. Valerova slova k němu nedoléhala. Přehlušovaly je vlastní myšlenky.

~~~

Noc uplynula v klidu. Ale ne Levartovi, který do rozbřesku nezamhouřil oka. Nemohl spát, pronásledoval ho obraz zlatého hada, pohled jeho zlatých očí.

Ráno se vydal do žlebu.

Sám.

~~~

Byl si více než jistý, že hada neuvidí, poněvadž bylo dosud chladno, slunce viselo nízko nad horami a jeho paprsky se ztěžka prodíraly hustou jitřní mlhou. Plazi jsou přece studenokrevní, říkal si, nesnášejí chlad, který omezuje jejich aktivitu, a chrání se před ním. Zmije – nedokázal tak hada přestat v mysli nazývat – se zaručeně někde ukryla. Možná se dokonce odplazila ze žlebu.

Zmije se ani neukryla, ani neodplazila. Právě naopak, zdálo se, jako by na něho čekala. Ležela stočená na plochém balvanu a přivítala ho zvednutím hlavy a sykotem. A pohledem, pod nímž se zachvěl.

Zmije znehybněla, její zlatavé šupiny se třpytily. Dívala se na něho.

Levart se také díval.

V uších mu znělo bzučení, jako by klepání na úl rozlítilo roj včel.

~~~

Ten ptyas z čeledi užovkovitých se vážně chová nepřirozeně, byl nucen připustit i Lomonosov. Hleděl na Levarta dost divně při poslechu vyprávění o jeho samostatné výpravě do žlebu, ale zdržel se komentářů. Promluvil, teprve když byl přímo dotázán na vlastní názor. Had může být nemocný, nadhodil hypotézu, anebo hodně hladový. Nebo jedno i druhé, pokud mu nemoc znemožňuje lovit potravu. Navíc kromě něho nezahlédli ve žlebu nic živého – ani sysla, ani myš, dokonce ani ještěrku. Had tedy musí být vyhladovělý.

„Co takhle ho nakrmit?“ zajímal se Levart. „Něco mu donést a hodit?“

Lomonosov se mu podíval do očí. Tvářil se opravdu divně.

„To myslíš vážně?“

„No a co?“

„Vliv války, nepochybně vliv války. Izolace od normálního života, podvědomé hledání náhrady…“

„Co to meleš?“

„Ale nic. Pojď, zařídíme potravinovou pomoc pro tvého hada.“

~~~

Řidič Karter, přestože typický extrovert, nevyjevil nikdy nikomu své skutečné příjmení, jméno ani otčestvo. Měl prý pocházet od Voroněže, používal neuvěřitelně vulgární slovník, neuznával vojenskou disciplínu a neustále nosil tmavé brýle, šeredný plastový šmejd, import z Polska. Dva přední zuby měl zlaté a měl by jich více, jenže si je vyrazil, když jeho GAZ-66 najel u Baraki Barak na minu. Na Solovjev přijížděl obvykle jednou týdně, někdy častěji, když měl cestu na Džalalabád. Přivážel potraviny a střelivo. Přivážel také všechno, co si u něj kdo objednal. Měl přístup do celních skladů i zásobáren Vojentorgu, měl kontakty na pašeráky a patřil k sehrané partě dalších šoférů, která monopolizovala spekulativní byznys v údolí řeky Kábul a v provinciích Laghmán a Nangarhár. Japonský spacák, toaletní papír, teplé ponožky, Playboy, karty s nahotinkami, cigarety Zolotoje runo, švýcarský nůž, sardinky, čokoládu, vodku nebo heroin – to všechno a ještě více dokázal Karter obstarat. Za vyděračskou cenu, to se rozumí.

Levart a Lomonosov zašli za Karterem, když se po distribuci dovezeného zboží všem zákazníkům chystal k odjezdu. Právě kontroloval stav pneumatik své „šišigy“, ale při pohledu na příchozí se usmál a zablýskal zlatými zuby. Okamžitě uhádl účel jejich návštěvy.

„Copak potřebujete? Co si páni velitelé přejí? Vy si objednáte, já doručím, dohodneme se…“

„Potřebuji potkana,“ skočil mu do řeči Levart.

Úsměv z Karterovy tváře zmizel. Bleskově. Tak jako mizí stodolarovka položená na přepážku úředníka na pasovém úřadě.

„Si děláte srandu?“

„Ne. Potřebujeme potkana.“

„Jakýho nachuj potkana?“

„Potkana,“ oznámil klidně Lomonosov. „Rattus norvegicus. Pokud neovládáš vědeckou terminologii, zajisté ho znáš z vlastní zkušenosti. Když se ráno probouzíš u sebe doma, co spatříš, jakmile si protřeš oči? Sedí to na kuchyňském stole mezi prázdnou flaškou od vodky a zbytky večeře, pohybuje vousy, tře si tlapkami uši, cení hlodáky a třeští na tebe černá očička. To je potkan.“

Karter vytřeštil očička. Potom zrudl.

„Cooo?!“ zařval. „Cooo?! Jaak?! Ty mně… Ahá, pojebaný inteligent se našel! Pošel ty v pizdu nachuj! I se svým potkanem! Táhněte! Pošli nachuj, žopojebi! Oba!“

„Klídek,“ zadržel Levart Lomonosova, než stačil zase něco říci. „Kroť se, tovarišč šafjor. Tvrdil jsi, že na objednávku obstaráš, co si páni velitelé přejí. A páni velitelé si přejí potkana. Zboží je zboží. Podívej se na tohle. Pěkný kousek, co? Značkové…“

Při pohledu na letecké sluneční brýle se skly barvy tmavého jantaru si Karter olízl rty a mimoděk zamnul ruce.

„Originální? Není to padělek?“

„Je tady napsáno Polaroid. Umíš číst latinku?“

„A dostanu je za potkana?“

„Nejspíš jsi ještě nevystřízlivěl, bratěc,“ opět se do obchodního jednání vmísil Lomonosov. „Přivezeš nám deset potkanů. Po dvou týdně. Brýle dostaneš po prvních dvou dodávkách. Souhlasíš?“

„Můžu si je prubnout?“

„Můžeš.“

Karter si dal polaroidy na nos a dlouho se prohlížel ve zpětném zrcátku náklaďáku. Z různých úhlů. A úsměv, zprvu opatrně křivý, se konečně nadobro rozhostil na jeho tváři. Leskem zlata.

„Ti potkani,“ položil upřesňující otázku, „mají mít jakou barvu?“

~~~

Karter dokázal a potvrdil svou reputaci, prvního potkana, šedivou potvoru, přivezl už za dva dny s ujištěním, že další budou následovat. Řidič spekulant se tedy osvědčil, zato zmije Levarta zklamala a rozladila. Když těžce sehnaného potkana přinesl za ocas do žlebu, vůbec se neukázala, přestože čekal dobrou hodinu.

Položil tedy hlodavce na plochý kámen, šel pryč a snažil se sám sebe přesvědčit, že je to normální, že had ze žlebu není žádný exponát chovaný v teráriu a že od něho nemůže čekat, aby se na počkání připlazil pro jídlo a jedl z ruky. Kdo ví, zda vůbec dostane chuť na lidským pachem načichlou mršinu. Sebepřesvědčování mu dlouho nevystačilo – odpoledne to už nevydržel a šel se tam opět podívat. Nelze popřít, že pohled na potkana ležícího tam, kde ho zanechal, ho naplnil zklamáním a veskrze iracionálním hněvem.

Rychle se ovládl, rozhodl se vzít hlodavce z plochého kamene a zanést ho hlouběji do úžlabiny, až na samý její konec, na místo, kde byla tak úzká a těsná, že dál se dostali už jen hadi. Došel tam a natáhl ruku.

Zmije vystřelila neznámo odkud, ale ne po potkanovi, nýbrž po Levartovi, rovnou proti jeho očím. Vyděšeně uskočil, klopýtl a ztěžka žuchl do sutě. AKS mu spadl z ramene. Opřen o lokty začal couvat, drhl kalhotami o štěrk a had se rychle sunul za ním, zvedal hlavičku a kmitajícím rozeklaným jazykem se mu málem dotýkal obličeje. Vyděšeně se podíval zmiji do očí. A nadobro ztuhl. Zkameněl. Zdálo se, že jediné, co v něm zůstalo naživu, bylo jeho srdce tlukoucí v hrudi jako kladivo.

Zmije zvedla přední část těla ještě výše a teď, když seděl hodně zakloněn, se nad ním tyčila, dívala se na něj shora a hypnoticky se kývala. Náhle pronikavě zasyčela, prohnula se do S a zaútočila. Pohybem tak rychlým, že jej nebylo možno zachytit zrakem, tak bleskovým, že se muž ani nestihl leknout. Přesto se útočící hlava zastavila těsně před jeho tváří. Zmije otevřela tlamu a Levart uviděl jedové zuby. Drobné, ale nade vší pochybnost jedové.

Zatočila se mu hlava, v uších mu zašumělo, před očima se mu zatmělo, ale vzápětí zase zablesklo, a jeho myslí ve chvíli proletěly stovky neuspořádaných, rychle se míhajících, jako v kaleidoskopu se přesypávajících obrazů. Zmije se kolébala – pomalu, klidně, ospale. Nedokázal odpoutat pohled od jejích očí. V ústech cítil sucho, to hrozné, dobře známé sucho, jež cítil v ústech vždy v nejstrašnějších chvílích boje, když smrt byla tak blízko, že by mezi ní a sebou neprotlačil ani kopějku.

Potom had odvrátil hlavu a kouzlo zmizelo, pouto se roztrhlo. Cítil, že se může znovu pohnout, ale nepohnul se.

Zmije graciézně sklouzla po kamení, zaskřípala šupinami, připlazila se na upuštěný AKS a svinula se na pažbě a zásobníku. Výhružně zasyčela a zakomíhala hlavou. Levart nasucho polkl.

„Ne…“ vypravil ze sebe. „Nestřelil bych… Na tebe nikdy.“

Zmije zakývala hlavou, docela jako by rozuměla. Pohnula se, elegantně sklouzla ze zbraně, odplazila se k plochému kameni a bleskovým pohybem se zmocnila potkana. S mrtvým hlodavcem v tlamě ještě jednou pohlédla na člověka a rychle se vzdálila. Zmizela.

Levart vstal o něco později.

~~~

Noční přestřelky po nějaké době ustaly, konečně se dalo klidně dospat do svítání. Nakonec se zastava opravdu ukázala být celkem klidným místem služby, jak je ujišťoval Barmalej.

„Dá se tady žít,“ konstatoval. „Rozhodně dávám přednost takové službě, než abych se honil po horách kolem Bagramu a strhal si pajšl při lovu dušmanských karavan s Ťoplym Stanem. Já už jsem si v téhle válce svoje odběhal, teď si zasloužím klid a pohodu. Těš se z klidu i ty, Paško, dokud ho máme.“

Během těch dnů byl na zastavě takový klid, že se málem změnil v nudu. Jedinou povinností zůstaly hlídky.

~~~

Přestal pozorovat dalekohledem svahy nad údolím Zarghún, nevšiml si na nich ničeho, žádné postavy, žádného pohybu. Po pravdě řečeno si tam doposud nikdy ničeho nevšiml, ani jednou na žádné z hlídek za celých dvanáct dnů služby na zastavě. Sledování svahů se začalo stávat nudnou rutinou. Levart se však snažil vystříhat jakékoli rutiny, věděl, jak jsou rutina a nedbalost nebezpečné – Afghánistán mu už v tomto směru stačil udělit několik bolestivých lekcí. Věděl a cítil, že z průsmyku Zarghún hrozí nebezpečí, že průsmyku Zarghún se náleží obávat.

Řízen nepotlačitelným impulsem, doslova magnetickou silou, se otočil a namířil dalekohled směrem ke žlebu. Ještě než se mu podařilo dostat ústí úžlabiny do zorného pole, už si vyčítal, co to dělá, vědom si nesmyslnosti svého počínání. Zmiji pochopitelně neuviděl, ani nemohl uvidět, avšak to mu nezabránilo v tom, aby se aspoň minutu nedíval do mezery ve skalní stěně. Nebránilo mu to v tom, aby byl zklamán a rozčarován z toho, že nic neviděl.

„Tak co?“ zajímal se za vedlejším kamenem klečící Lomonosov. „Viděls něco?“

„Řekl bych ti, kdybych viděl,“ sklonil Levart dalekohled a vzpřímil se. „Konec výletu. Řekni Valerovi, ať svolá lidi, vracíme se na blokpost.“

Hlídka husím pochodem scházela z návrší. Chrastil sesouvající se štěrk.

„Stanislavskij?“

„Poslouchám.“

„Co podle tebe dělá zmije v té úžlabině? Proč tam pořád je?“

„Ptáš se úplně vážně?“

„Úplně.“

Lomonosov učinil krok stranou, shýbl se a zvedl něco ze země, nejspíš nějaký kámen. Levart pohněvaně zakroutil hlavou. Už ho unavilo neustále botanika varovat před minami. Ale pořád ho iritovala jeho bezstarostnost.

„Tvůj had,“ oznámil Lomonosov, prohlížeje si svůj objev, „je hlídačem žlebu. Střeží ho před barbary. Před svatokrádežníky.“

„Cože?“

„Podle klasického imago mundi,“ zahájil výklad bývalý vědec, „je had strážcem pokladů, ochráncem tajemství, hlídačem vstupu do země mrtvých. Jako náš ruský Gorynyč, patron našeho blokpostu, kterého taky přezdíváme Zmej. Jak sis jistě všiml, všechny části zastavy označil kódovými názvy nějaký milovník ruských bylin a ruské romantické literatury. Abych se vrátil ke Zmeji Gorynyčovi, který střeží…“

„…kalinový most přes ohnivou propast vedoucí do třicátého carství ležícího za třikrát devíti zeměmi,“ dokončil Levart. „Také jsem četl pohádky i ruské romantiky. Jenže od tebe jsem nečekal pohádky, ale rozumnou odpověď.“

„Moje odpověď byla stejně rozumná jako tvoje otázka,“ nenechal se odbýt botanik. „Tvůj had je strážce.“

„Čeho? Kamenů?“

„Ovšem, s největší pravděpodobností,“ přisvědčil Lomonosov a ukázal mu svůj objev – černý kamínek s hezkými proužky. „Toto je například onyx, dekorativní polodrahokam. Je cenný. Leží tady na zemi a my po něm šlapeme. Víš, co všechno se tady skrývá pod zemí? Co odtud odváželi od nepaměti všichni dobyvatelé? Smaragdy, rubíny, lazurity, acháty, beryly – a to jsem jmenoval jenom některé. Tvůj had, Pavle, střeží ložiska podzemního bohatství. Aby je neobjevili a nevyloupili další barbaři a loupežníci drancující tuto zemi. Se stále stejnými hesly – pokrok, rozvoj, internacionalismus, bratrská pomoc, svoboda, demokracie. A přitom jde hlavně o ty smaragdy, rubíny a lapis-lazuli. O zlato, měď, uran, železnou rudu, zemní plyn, zinek, lithium, bauxit, baryt, o všechno, co chtějí z této země uloupit, co z ní chtějí vyždímat. Před nimi střeží tvoje zmije všechny poklady. Poněvadž…“

„Poněvadž se máš čumět pod nohy, blin, tady jsou miny! Kolikrát ti to mám opakovat?!“

~~~

Ráno, když slunce vystoupí nad štíty, se Hindúkuš vyloupne jako motýl z šedé kukly a ukáže všechny své barvy a odstíny. Pochlubí se jimi. Dole na úpatí srázů jsou jako zmačkaný balicí papír – špinavě hnědé, šedé a popelavé. Jako starý popel z obětních hranic, jako popel z kadidel ve věštírnách, jako popel z uren.

Výše nad tou popelavou šedí se táhne pásmo stínů, téměř černé tmy – smuteční a tísnivé. I to je popel, avšak černý popel spálenišť, vypálených domů, deštěm uhašených zuhelnatělých zbytků autodafé. Ale nad tím vším se na pozadí zářícího safírového nebe vznáší nádherný přelud, skutečný Hindúkuš – modrý a stříbrný, ledově jiskřící, poloprůsvitný, nereálný jako fata morgana dostupná pouze zraku a představivosti.

Modrostříbrný fénix povstávající z popela.

~~~

Zmije ležela na plochém balvanu svinutá do spirály. Když se Levart přiblížil, zvedla hlavu. Vypadalo to, jako by na něho čekala, jako by ho vítala. Dívala se na něho svým zlatým, nehybným, zlověstným pohledem. Pohlédl jí rovnou do očí. Beze strachu a ochotně.

V hlavě mu zašumělo a zahučelo, rozbzučel se mu v ní roj rozhněvaných včel. Před očima se mu po kratičkém zatmění rozjasnilo. Mihotavé kaleidoskopické výjevy se tříštily na pestrobarevné střípky, které se vzápětí složily v nový obraz – pokaždé jiný. A skrze každý výjev, každý obraz, každou vizi a každý přelud se jako vodoznak prolínaly oči, neustále na něj upřené vševědoucí oči zmije. Cítil jejich pohled i tehdy, když svoje oči zavíral. Jeho uši zachytily bubnování a akordy vzdálené hudby. Najednou byl u egyptských Théb a slyšel odvěké stížnosti Memnonových kolosů, slyšel, jak ty sochy zvučí a zpívají v paprscích vycházejícího slunce svým praskajícím, lámajícím se hlasem. Slyšel vox coelestis varhan katedrály Notre Dame na pařížském Île de la Cité. Slyšel, jak zvedající se vítr hladí struny anemochordů – aeolských harf, jak je rozeznívá subtilním, ideálně harmonickým akordem.

Nestihl se ani podivit, odkud se u všech čertů vzal ten Egypt a ta Paříž, když ševelení harf zahnal ostrý ryk trubky. Jako kdyby troubila k nástupu. Než se nad tím zamyslel, trubka změnila tón na jezdecký signál, rozkaz přejít do klusu.

~

Come fill up my cup, come fill up my can,

come saddle my horses and call up my men;

and to the West Point, and let us be free,

and some wear the bonnets of Bonny Dundee!

~

Okolo zaduněla kopyta a zamíhaly se koňské nohy, boky, ocasy. Jeden z těch koní je můj, pomyslel si, můj thessálský vraník, černý jako noc a krásou a silou ustupující snad jedině královskému Bucefalovi. Můj hřebec se jmenuje Zefios, Západní vítr. Na trhu v Larise jsem za něj zaplatil sedm set drachem, sumu, za niž jsem si tam tenkrát mohl koupit pět otroků. Kůň, který mě nesl do útoku u Issu, který mi zachránil život u Gaugamél. Zefios, vraný hřebec, jehož otěže třímám v dlani…

Levart se dívá a překvapeně konstatuje, že v dlani nic netřímá. Že mu předloktí neobepíná vysoký kožený nátepník pobitý bronzem jako před chvílí, nýbrž rukáv uniformy barvy khaki, na jejíž manžetě jsou našity mosazné knoflíky. Že okolo klusající jezdci nosí korkové helmy, krátké blůzy a kalhoty s lampasy. Baterie E Royal Horse Artillery, jednotka jízdního dělostřelectva doprovází svoje devítiliberky.

~

There are hills beyond Pentland, and

lands beyond Forth,

if there’s lords in the Lowlands, there’s chiefs

in the North;

there are wild Duniewassals, three thousand

times three,

will cry „Hoigh!“ for the bonnet

of Bonny Dundee!

~

„Drummmond, old fellow! Popožeň ty lenochy. Pohyb! By Jove! Tímhle tempem se před setměním do Kvéty nedostaneme.“

„Pohyb, vojáci, pohyb! Hněte sebou, šestašedesátníci!“

Včelí bzučení vyvrcholilo vysokým crescendem. A přelud náhle zmizel, znovu se rozsypal do kaleidoskopického vzoru.

Opět byl na kamenitém svahu v opuštěném žlebu. Vysoké skalní stěny nad ním se téměř dotýkaly, táhl se mezi nimi jen úzký blankytný proužek oblohy. Plochý balvan, na němž ještě před chvílí ležela zmije, byl prázdný.

~~~

„Stanislavskij?“

„Ano?“

„Víš, had… má schopnosti… Zná věda případy… je možné, aby had člověka zhypnotizoval? Zrakem?“

„Mám tomu rozumět tak, že tě ten ptyas zhypnotizoval?“

„Odpověz na otázku.“

„Hmm…“ odložil Lomonosov čištěný závěr akáemu na hadřík. „Had, Pavle Slavomiroviči, je tvor nesmírně tajuplný. Od dávných časů byl pro lidi záhadou, jeho existence pro ně byla nevysvětlitelná a nepochopitelná. Vzhled, chování, reakce, způsob života, metody útoku, rozmnožování… to všechno bylo neobvyklé, vyvolávalo to obavy a dávalo vzniknout nejfantastičtějším legendám.

Navzdory atavistickému, instinktivnímu strachu a odporu, které had v člověku vyvolává, byl jeho obraz od pradávna spojen s medicínou a stal se atributem léčitelů. Hadí jed je sice smrtící, ale má zároveň neobyčejné regenerační vlastnosti. Věřilo se, že právě díky svému jedu had čas od času mění kůži za novou. Tak se stal had symbolem omlazení a znovuzrození.

V kabale se had vine po stromu života a je schopen dotýkat se všech sefirotů současně. Časté je zobrazení hada v ikonografii. Například dvou propletených a hlavami k sobě obrácených hadů známých třeba z Merkurovy hole. Vždyť Merkur byl obojakým božstvem. Gnostici a také alchymisté si toho všimli a učinili z hada symbol rovnováhy dobra a zla. Manichejská dichotomie – had je současně dobrý a prospěšný Agathodaimon, ochránce polí a vinic, i zlý a nepřátelský Kakodaimon, škůdce lidského plemene. Je dobrý Ormuzd i zlý Ahriman, světlý Hór i temný Sutech… Dovolíš, abych se tě na něco zeptal?“

„Ty mě? A na co?“

„Jak dlouho jsi neměl nic se ženou? Od civilu, mám pravdu?“

„Nemáš pravdu. Ale to není tvoje věc. Drž se tématu.“

„Právě že se držím. Snažím se najít příčinu tvé fascinace tou užovkou a přemýšlím, co by mohlo být nejpravděpodobnějším důvodem. Latet anguis in herba, anebo cherchez la femme. Had býval coby falický symbol spojován též se sexem. Prvotní had uštkl první ženu a obdařil ji hadím kličkováním v milostných záležitostech. Ve středověku se věřilo, že z vlasů menstruující ženy se v zemi líhnou hadi. Had lapající oběti do svých smyček byl symbolem svedení a spoutání – Iásona Médeiou, Hérakla Omfalou, Samsona Dalilou, Adama Lilith. Proto má otázka na tvé styky se ženami, či spíše na jejich nedostatek. Třeba bychom našli klíč k vysvětlení tvé hadí posedlosti…“

„Nehraj si tady na Freuda, Stanislavskij, a nehledej nějaký klíč. Odpověz mi na otázku. Může had zhypnotizovat člověka?“

„Četl jsi knihu Ambrose Bierce Člověk a had?“

„Ne.“

„Chyba. Kdybys ji četl, neptal by ses mne na hypnotické schopnosti hada. Znal bys odpověď. Literární, leč pravdivou, zdůrazňující sílu autosugesce. To nedělá had, příteli, to je tvá vlastní autosugesce.“

„Jasně. Autosugesce. A ke všemu literatura. Co jsi zač, literární teoretik, anebo přírodovědec? Navíc bývalý…“

„Jakožto bývalý přírodovědec,“ nevšímal si Lomonosov jeho ironie, „ti mohu odpovědět jen jediným způsobem. Věda nepotvrdila žádné hypnotické schopnosti hadů. Jsou to báchorky, na jejichž zrodu se podílel jak mýtus o Medúse, tak sledovatelná skutečnost, že hadova kořist znehybní. To ale není žádná hypnóza, nýbrž obranný mechanismus. Ohrožené zvíře znehybní, poněvadž je instinkt naučil, že dravec reaguje na pohyb a útočí na pohybující se cíle. V případě hada ovšem instinkt oběť zradí, jelikož had má Jacobsonův orgán…“

„Děkuji, to mi stačí.“

„Domnívám se…“

„Řekl jsem, že mi to stačí.“

~~~

Zmije ležela na plochém balvanu právě tam, kde ji čekal. Když se přiblížil, zvedla hlavu. Vypadalo to, jako by na něho čekala, aby ho přivítala, když se vrátí do žlebu. A nyní ho vítala svým nehybným zlatým pohledem.

Opatrně položil AKS na zem a klekl si. Podíval se zmiji rovnou do očí. Bez obav, protože věděl, co může čekat a co se stane, věděl to dříve, než se mu zatočila hlava a v uších se rozbzučel roj včel. Dříve než se mu v očích po kratičkých mrákotách rozžehl kaleidoskop míhajících se výjevů.

Věděl, co ho čeká. A nebál se.

Cožpak by hypnotické výjevy, přeludy a halucinace mohly vystrašit sovětského vojáka? Navíc takového, k němuž od osmého roku života promlouvaly oživlé ilustrace z knížek. Který již jako devítiletý dokázal předvídat. Věštit. Prorokovat, co se stane. Vidět budoucí události, ať už zábavné a triviální, nebo závažné a někdy tragické.

~~~

Pavel Levart si pamatoval na den a okamžik své první věštecké vize. Uvědomoval si, že nikdy až do konce života nezapomene na den a okamžik, kdy k té události došlo. Ani na okolnosti, které ji doprovázely.

Prohlížel si knížku, kterou dostal jako dárek k osmým narozeninám. Knížka byla veliká, aby v ní mohl listovat, musel s ní sedět na podlaze. Měl ji rád, celé hodiny si dokázal prohlížet ilustrace, obrázky kadetů, chlapců o málo starších než on, kteří v parádních stejnokrojích vypadali jako skuteční malí důstojníci. Zvláště na jeden obrázek se nemohl vynadívat. Byl na něm trubač troubící signál k nástupu. Byl nakreslen tak pěkně, že Paška málem slyšel zvuk jeho trubky. Ve skutečnosti párkrát zaslechl troubení, ale myslel si, že to bylo z ulice.

Do okenní tabule narážela s podrážděným bzučením moucha a z kuchyně bylo slyšet hlasy, chvílemi zvýšené. Máma mluvila se sousedkou, tetou Lízou. Máma si stěžovala na tátu, který se opět opozdil při návratu z práce, bezpochyby proto, že šel s kumpány na vodku. Přitom sliboval, že pití nechá. Teta Líza, jejíž manžel byl železničář a pil jak duha, mámu uklidňovala. Vystřízliví a vrátí se, ujišťovala ji, oni se pokaždé vrátí, kde by jim bylo tak dobře. Ale vždyť sliboval, zvyšovala hlas máma. Oni vždycky slibují, uklidňovala ji teta Líza.

A tehdy se malému Pašovi zatočila hlava, zašumělo a zabzučelo mu v uších. Kadet v knížce odložil trubku od rtů, podíval se na Pašu Levarta a zamrkal, jako by byl sám překvapen tím, co vidí.

Tvůj otec se nevrátí, Paško, řekl kadet. Před několika hodinami se před monopolem seznámil s dvěma cizími muži hledajícími třetího, jenž by měl pět nebo šest rublů, které jim chyběly na požadovaný nákup. Když si koupili, co chtěli, vydali se to zkonzumovat na ostrov Děkabristů do parku nad říčkou Smolenkou. Tam si ti dva všimli, že otec má ještě dalších pět rublů, koženou aktovku a hodinky Poljot a právě teď, v této chvíli, ho zabili. Udeřili ho cihlou do spánku. Za chvíli jeho tělo odtáhnou do křoví na břehu Smolenky. Tam se zanedlouho mrtvola tvého otce najde, Paško. V křoví u řeky kousek od Smolenského mostu.

Paša Levart prudce zaklapl knížku o kadetech. Rozplakal se. Rozběhl se do kuchyně a všechno řekl mámě a tetě Líze. Ženy mu nejdříve hrozně vyhubovaly a pohrozily trestem za takové vymýšlení a strašení. Ale když nepřestával plakat, vydaly se na milici.

A všechno, co řekl trubač z knížky, byla pravda.

Nadměrná sensibilita, konstatoval lékař, k němuž přivedli Pašku poté, co předpověděl, že si starší bratr na pionýrském táboře zlomí ruku. Další lékař chtěl vědět, zda se v rodině vyskytly případy choromyslnosti a zda chlapec pije. To bylo tehdy, když Paša prorokoval, že muž tety Lízy, železničář, půjde do vězení za krádeže topného oleje. Hysterie, diagnostikoval po dalších vizích třetí doktor, který Pašu vyšetřoval na dětské psychiatrické klinice Bechtěrevova státního psychoneurologického ústavu. Paranoidní schizofrenie, zněl závěr čtvrtého specialisty z téhož institutu. Klasická parafrenie, diskreditoval tvrzení obou svých předchůdců pátý odborník, pyšnící se dokonce profesorským titulem. Já ho vyléčím, slíbil navíc.

Paša odešel z kliniky po půlročním pobytu. Na poslední chvíli, jinak by absolutně otupěl z psychotropních medikamentů. Byl prohlášen za vyléčeného, poněvadž se mu o tom podařilo přesvědčit profesora Vikentije Abramoviče Šilkina, jenž si od něj nechal říkat strýček Kješa.

Strýček Kješa měl hlavu jako koleno a nosil tlusté brýle, pomačkaný bílý plášť a sepranou puntíkovanou kravatu jako Lenin na většině portrétů. Ústavem kroužily zlomyslné klevety datující kravatu do období NEPu čili někdy k roku 1925. Těm řečem nikdo nevěřil, kravata musela být starší. Ani za NEPu se v Sovětském svazu nevyráběly tak kvalitní a trvanlivé kravaty.

Paša Levart strýčka Kješu přesvědčil o svém uzdravení. Naučil se nepřiznávat ke svým vizím a popírat, že by ještě nějaké měl. A všemi testy strýčka Kješi prošel, protože mu nějaký vnitřní hlas napovídal správné odpovědi a patřičné reakce. Přesně takové, jaké strýček Kješa očekával.

Den před odchodem z kliniky měl chlapec další vizi. Profesor Šilkin v ní umíral na akutní infarkt myokardu. Ve společnosti kolegů na oslavách kulatého výročí Dne vítězství 9. května 1965. Za čtyři dny.

Při odchodu to Paša strýčkovi Kješovi neřekl. Nemohl. Byl přece vyléčený.

~~~

Léčba, kterou Pavel Levart prodělal v Bechtěrevově ústavu, byla účinná v jediném, leč základním aspektu – desetiletý Paša byl schopen všeho, absolutně všeho, jen aby se tam znovu nedostal. Předstírání, popírání vizí a předtuch i lži o jejich existenci uznal chlapec za nedostatečné, vždyť ze lží mohl být usvědčen, mohl nechtě zazmatkovat, vzbudit podezření a prozradit se. Pavel Levart se rozhodl jít rovnou k jádru věci. Tlumit prorocké vize již ve fázi vzniku, potlačovat je již při jejich zrodu a nenechat je rozvinout. Vize signalizovaly svůj příchod. Než k nim mělo dojít, ucítil Pavel vždy krátký tlak v uších přecházející v protivné hmyzí bzučení, které rychle sílilo, jako by roj včel rozhněvalo klepání na úl. V této etapě, ověřil si chlapec, bylo možné předtuchu potlačit. Například vyvoláním bolesti. Fungovalo silné štípnutí nebo ještě lépe píchnutí. Silné, do krve. Pavel se naučil nosit v oděvu zapnuté zavírací špendlíky a po kapsách nosil připínáčky, které si v ohrožení zapíchl do bříška palce. Pomáhalo to. Bzučení včel utichalo, bolestí zaplašené vize mizely. Objevovaly se stále méně a méně. Pavel Levart přestal vidět budoucnost, vnímal jen nějaké nejasné signály o tom, že se něco stane. Ale i tyto signály byly stále vzácnější a vzácnější.

Po čase nadobro ustaly.

Vrátily se až v Afghánistánu.

~~~

Zmije sklouzla z balvanu, rozvinula se jako stuha a připlazila se ke klečícímu Levartovi. Pomalu zvedla hlavu na více než čtvrtině trupu. To stačilo k tomu, aby mu mohla pohlédnout do očí. Tentokrát bzučení v uších předběhla vířící světelná kola, rozsvěcující se a hasnoucí před očima. Levart cítil, jak ho zebou prsty na rukou. Do této chvíle zde v úžlabině nehybný a horký vzduch se ochladil a ožil. Ucítil vítr ve tváři a ve vlasech. Kruhy před očima se měnily v mozaikový vzor, mihotající a měnící se před očima jako kaleidoskop. Vzor se poskládal v obraz skalnaté pouště, oslňujícím sluncem zalité pustiny.

Vítr mu cuchá vlasy a bodá ho do tváře ostrými zrnky písku. Pod koňskými kopyty skřípá kamení a štěrk. On svírá v levé ruce od potu kluzký řemen uzdy, v pravé krátkou jezdeckou sarissu. O levé koleno mu klepe kopis, srpovitý jednosečný meč. Vraný kůň otáčí hlavu a dívá se po něm. Jmenuje se Zefios, Západní vítr. Jezdec napravo je Bryzos, Thrák, nalevo jede Stafilos, Fryg. Také další jezdci jsou většinou námezdníci. Z Thrákie, Paiónie, Ilýrie a dalších zemí. Prodromoi – lehká průzkumná jízda Alexandra Velikého, velkokrále makedonského. Padesátičlenná tetrarchie patřící ke třetí ile – můj oddíl. Jsem tetrarch Herpander, syn Pyrrův. Vedu oddíl údolím řeky Arachotus, míříme do Gauzaky a odtamtud do Paropamisady, k posádce v Ortospanu, městě ležícím tři sta třicet stadií jižně od nově založené Alexandrie Kavkazské. Nebetyčné, oslňujícím leskem zářící pohoří na severu nazýváme Indický Kavkaz či Paropamisos. Horské kmeny mu říkají Hindu Kuša.

Obraz se opět rozsypal do skleněných střípků, vize zmizela. Oči zmije však vzápětí vyvolaly další.

Horský průsmyk, skály fantastických tvarů tvoří kamennou bránu vedoucí rovnou na sluncem zalitou pláň. Skalní branou projíždí vojsko. Vpředu kluše kavalerie, lanciéři v turbanech s třepotajícími se vlaječkami na kopích. Za nimi jízdní dělostřelectvo, koně táhnoucí děla a jezdci v premovaných kamizolách. Za nimi dlouhá kolona pěchoty v uniformách barvy prachu a korkových helmách. Pěšáci zpívají a jejich zpěv se nese do dáli.

~

Our hearts so stout have got us fame,

for soon ’tis known from whence we came,

where’er we got they fear the name,

of Garryowen in glory!

~

Blýskání bajonetů kývajících se nad hlavami pěšáků Levarta na okamžik oslnilo. Zavřel oči. Když je znovu otevřel, vojsko bylo pryč.

Údolím se táhl černý dým. Valil se z vraku bétéerka. Transportér musel najet na minu levým předním kolem, protože bylo utrženo a prostě zmizelo. Levé kolo z druhé osy mělo pneumatiku roztrhanou na cucky a stálo na ráfku. Pancíř korby nad koly byl proražen a zprohýbán. Téměř úplně utržené byly oba čelní pláty pancíře, spodní i horní. Levart už vídával podobným způsobem zničená vozidla, a tak věděl, co se stalo. BTR najel na dvě italské miny TC-6 položené jedna na druhé, a navíc posílené pod nimi zakopanou desetikilovou náloží tritolu. Věděl, že řidič a velitel takhle zničeného transportéru neměli sebemenší šanci přežít, z osádky a výsadku zahynula přinejmenším polovina vojáků.

Na zemi v dýmu valícím se z vraku někdo seděl. Voják. Potrhaná pěsčanka na jeho shrbených zádech však už neměla barvu písku, ale byla smolně černá. A kouřilo se z ní. Levart se přiblížil, šel tak, aby k vojákovi přistoupil zepředu a uviděl mu do obličeje. Ukázalo se, že je to nemožné. Zdálo se, jako by se země pod jeho nohama otáčela jako kolotoč. Ať se snažil přiblížit z kterékoli strany, vždy měl před sebou jen ohořelá záda a shrbená ramena, z nichž stoupal dým. Spálené vlasy v týle. Krvavé a naběhlé spáleniny na šíji. Vojákovu tvář se mu nepodařilo zahlédnout. Přesto věděl, že ten voják je Valun – seržant Valentin Trofimovič Charitonov.

„Nebyl jsi s námi,“ promluvil zády obrácený Valun. „Nebyl jsi s námi, Pašo.“

„Valentine? Co se stalo? Co ti je?“

„Nebyl jsi s námi v tom bétéerku. Kdybys byl, možná bys to předem vycítil. Možná bys nás varoval před tou italkou. Ale nebyl jsi s námi.“

Kouř z transportéru zakryl výhled, zaštípal do očí a naplnil je slzami.

Přelud zmizel. A Levart sebou trhl, když na líci nečekaně ucítil dotek ruky. Ženské ruky.

„Viko?“

~~~

Když se s Vikou procházel městem, musel si zvyknout na některé věci. Zvláště na pohledy, jimiž byla Vika z různých stran obdivována, anebo odsuzována.

Pochopitelně že Vika, Viktorija Fjodorovna Krjaževová, přitahovala pohledy okolí, protože byla krásná dívka. A to, co na ní nebylo vyloženě krásné, bylo alespoň sympatické – a tak to vycházelo nastejno. Navíc se Vika coby zaměstnankyně Inturistu oblékala módně a západně. Levart si nikdy nebyl zcela jist, zda obdivné pohledy upřené na Viku obdivují její dlouhé nohy, anebo italské střevíčky, či zda jí závistivé pohledy závidí štíhlou postavu, anebo krátkou bundičku Levi Strauss – anebo všechno současně. Zvykl si na to a nevšímal si toho.

„Neměl bys,“ zopakovala Vika a položila šálek. „Neměl bys jít do té války. Řeknu to přesněji: nesmíš jít do té války.“

„Znamená to,“ usmál se křivě, „že nemám uposlechnout povolávací rozkaz? Nebo že mám dezertovat? To bys chtěla? K čemu mě to přemlouváš?“

„Je to špatná válka. Nerozvážně a hloupě zahájená válka, která skončí tragicky. Pro nás všechny.“

„Ne tak nahlas, Viko, prosím tě.“

„Válka,“ zvedla hlavu Vika, „tak děsně špinavá, že se o ní stydíš mluvit nahlas. Válka tak nespravedlivá a nepopulární, že se těm, kdo o ní promluví nahlas, zavírají ústa hrozbami postihů…“

„Tak to není, pochop. Existuje něco jako internacionální povinnost, závazek vůči spojenci…“

„Mluvíš jako pokrytec,“ přerušila ho a legračně pokrčila pihovatý nos, čímž došlo k mírnému rozporu s vážnými tezemi, které hlásala. „Slyšela jsem, že svého času ses nebál kritizovat osmašedesátý rok a vpád našich vojsk do Československa. Jak jsi to tehdy říkal? Dejme každé zemi a každému národu možnost samostatně se rozhodovat! Nemůžeme jim přivážet socialismus našimi tanky! A nebyls to náhodou ty, kdo si stěžoval, jak osmašedesátý rok poškodil naši pověst ve světě? Teď už ti nevadí, že nám přezdívají Říše zla?“

„Ty zase argumentuješ citáty ze západních novin. Těch přečtených a zmačkaných, které u tebe nechávají zahraniční turisté. Podlehlas reaganovské propagandě.“

„Nemluv mi o podléhání propagandě, ano? Ty s tou svou internacionální povinností.“

Lidé v kavárně na ně civěli.

„Jsem voják,“ řekl tiše. „V dobrém i ve zlém, je to můj osud. Armáda je můj poslední přístav, nikde jinde jsem se ani neohřál, nikde jsem se neprosadil, odevšad mě vyhodili. V armádě se cítím dobře. Zatím jsem staršina, ale po službě… tam… mám šanci povýšit na důstojníka. Ale to není nejdůležitější. Já tam musím jet, Viko. Cítím, že musím. Vím, že musím.“

Pokrčila rameny a uhnula pohledem. Ale vzápětí mu zase pohlédla do očí.

„Řekni mi to,“ požádala, „hlasitě a se vztyčenou hlavou. Řekni jasně a jednoznačně: ano, věřím a vím, jsem si absolutně jist, že válka, kterou moje vlast už dva roky vede, není agresí, není nespravedlivou okupací, není dobrodružstvím lidí, kteří pohrdají mou vlastí i jejími obyvateli. Dívej se mi do očí a řekni: věřím, že namísto protiválečných protestů mám odjet do války a zúčastnit se jí.“

Starší pár u vedlejšího stolu na ně zíral s otevřenými ústy. Dvojice od dalšího stolku chvatně platila účet a opouštěla podnik. Otevřenými dveřmi dovnitř kavárny na chvilku vtrhl rušný a hlučný Něvský prospekt.

„A tak musíme žít v zemi,“ konstatovala Vika, „kde se lidé bojí nejen mluvit, ale i poslouchat. Polekaně utíkají z kavárny, jen aby nic neslyšeli a nic nevěděli. Nevědomost je síla, jak praví Orwell. Považuješ to za dobré a normální, vojáku, jenž se dobře cítíš v armádě? Bezpochyby ano. Protože jinak bys bojoval proti tomu, kdežto ty chceš bojovat za to.“

„Já,“ zopakoval, „tam musím jet. Musím jet do Afghánistánu.“

Mlčela a dívala se z okna. Trvalo dlouho, než se zase otočila k němu.

„Škoda, Pavle,“ řekla.

„Závidím našim dědečkům,“ promluvil po chvíli. „Když odcházeli do války, ženy se s nimi loučily pláčem, ikonou, slůvkem útěchy.“

„Co bylo, to se nevrátí,“ opáčila okamžitě. „Ani časy našich dědečků, ani restaurace Jar, ani Alexandr Sergejevič Puškin. A přesto je mi to líto, hrozně líto, Pavle. Vím, že to nezní jako slůvko útěchy, ale musí ti to stačit místo pláče a ikony.“

~~~

Zavrtěl se ve spánku a procitl. Ležel na zádech, hleděl do prázdna a nebyl si jist, jestli to stále není jen sen ve snu. Svět, který ho obklopoval, nevypadal příliš reálně. Nereálný mu připadal také zvenčí doléhající pouliční ruch.

Je mi to líto, řekla tehdy v kavárně Fialka na Něvském, jak si vzpomněl ve snu.

Je mi to líto.

Mně také.

~~~

„Miluji tě, Viko.“

~~~

Sen ve snu se opět rozsypal do abstraktního vzoru z kaleidoskopu. A poskládal se znovu a jinak.

~~~

„Já vás také miluji, Edwarde.“

„Miluji vás,“ zopakovala Charlotte Effinghamová, „a nechci vás ztratit. Tam v té hrozné barbarské Asii. Spočívají tam kosti mého dědečka, víte? Leží tam dodnes, někde v horách nebo na poušti. Na rodinném hřbitově v Abbertonu je jen symbolický náhrobek, kamenná deska, pod níž nikdo neleží.“

To je pravda, uvědomil si podporučík Edward Drummond. Její dědeček Reginald Effingham padl v Afghánistánu. V lednu 1842 v řeži u Gandamaku na cestě do Džalalabádu, během toho strašlivého ústupu z Kábulu. Major Reginald Effingham ze 44. essexského pěšího pluku.

„A teď vy,“ zvedla k němu Charlotte Effinghamová slzami zalité oči. „Nechci, bojím se na to jen pomyslet… že můžete také… Prosím, Edwarde, nejezděte tam.“

„Jsem voják, slečno Effinghamová. Mám povinnosti. Vůči královně a vlasti.“

Mlčela a dívala se z okna na hlučnou a rušnou Oxford Street. Trvalo dlouho, než se zase otočila k němu.

„Ode dne zásnub máte povinnosti rovněž vůči mně, podporučíku Drummonde.“

„Vy to nechápete. Já musím…“

„Chápu,“ odpověděla. „A je mi to líto.“

~~~

Trhl sebou ze spánku a procitl. Ležel a nebyl si zcela jist, zda to stále není jen sen ve snu. Svět, který ho obklopoval, také nevypadal příliš reálně. Reálný však byl. Reálný jako bušlat s límcem z umělé kožešiny, jako tuhé plátno maskáče, jako studený AKS v rukou, jako chrápání vojáků v zákopech a zemljankách. Jako afghánský měsíc na hvězdnatém nebi, nepřirozeně skloněný srpek, úzký a ostrý jako čepel jataganu.

Jako pronikavé zlaté oči se svislou zřítelnicí.

„Škoda, Pavle. Je mi to líto.“

„Miluji tě.“

Usnul.

~~~

Ráno opět odešel do úžlabiny. Za zmijí.

~~~

Bylo už k poledni, když vstal dosud poloomámen vizemi. Na kameni ležící zmije byla asi také unavená, svinula se a zdálo se, že spí. Levart zvedl svůj AKS. Zbraň byla nesnesitelně těžká, stěží ji zvedl ze země. Zavrávoral, potom se nejistým krokem vydal k východu ze žlebu. Neučinil více než čtyři kroky.

Na rameni ucítil ruku. Ženskou ruku. To není konec, pomyslel si překvapivě střízlivě. Pořád jsem v její hypnóze, v hadím transu. Vize trvá.

„Viko?“

Nebyla to Vika.

Ruka nepatřila Vice. Vika nikdy neměla tak dlouhé nehty, nikdy si je nelakovala zlatě, aby vypadaly jako galvanizovány drahým kovem. Také pokožka na ruce měla nazlátlou barvu a pokrýval ji filigránský, stěží postřehnutelný vzor připomínající šupiny.

„Neodcházej.“

Hlas, jenž mu zazněl za zády, byl zvláštní. Současně symfonický a polyfonický, poněvadž to nebyl jediný hlas, nýbrž dva od sebe vzájemně rozeznatelné hlasy. Levart byl ochoten přísahat, že jeden z nich patří Valunovi. S Valunovým charakteristickým basem souzněl ten druhý hlas, jemnější soprán nebo alt, lehce syčivý, tichý, leč dobře slyšitelný jako vzdálené zvonečky cválající trojky.

„Neodcházej. Tam čeká smrt. Já jí tě nedám. Už ne. Vybrala jsem si tě a jsi můj.“

Cítil, jak se mu něco ovíjí kolem kotníků. Stál jako ochromen. Ruka se posunula po nárameníku, zlaté nehty lehce zavadily o jeho krk a dotkly se tváře.

Cítil, že znovu upadá do transu. Rozeznělo se crescendo aeolských harf, odněkud shůry doléhající nápěvy a inkantace, které byly se zvukem harf ve výrazné disharmonii. A ještě vzdálené tuby, za něž by se nemusel stydět ani Wagner.

„Teď běž,“ pronikl hlas tou kakofonií. „Už můžeš. Smrt se vzdálila.“

Za ústím úžlabiny třeskl výstřel a vzápětí nato se venku strhla prudká palba. Z Levarta rázem vyprchalo kouzlo a omámení. Zkontroloval AKS a rozběhl se k východu ze žlebu. Ještě předtím se ohlédl.

Zmije ležela na plochém kameni. Zdálo se, že spí.

~~~

„Máš štěstí, komandir,“ pokýval hlavou Váňa Žigunov. „Neuvěřitelné štěstí. Nebo hodně svědomitého anděla strážného.“

Valera a další vojáci vytáhli mrtvolu z rozsedliny mezi balvany. Hubený mudžáhid nosil americkou vojenskou bundu oblečenou přes piratumbon, po kolena dlouhou afghánskou košili. Když zasažen střelbou padl mezi balvany, turban se mu svezl z hlavy a nyní zakrýval zkrvavenou tvář. Jen šedinami hustě protkané vousy svědčily o tom, že mrtvý už nebyl žádný mladík.

„Nepozorovaně se přikradl a číhal rovnou před žlebem,“ pokračoval Žigunov. „Musel vidět, jak tam vcházíš. Čekal, až se budeš vracet.“

„Čekal s tímhle,“ zvedl Valera nalezenou pušku. „Uch, garantirovano by tě dostal, praporščik.“

Puška byla anglická Lee Enfield Mark I, které vojáci přezdívali bur. Dušmani ji často používali, i když to byla stará zbraň vyrobená ještě někdy ve třicátých letech. Zato byla spolehlivá, překvapivě dalekonosná a absolutně přesná.

„Dědek si v záloze asi na chvíli zchrupnul,“ vysvětloval Žigunov. „K vlastní škodě. Něco ho znenadání vytrhlo ze spánku a on…“

„Vyskočil z úkrytu,“ dokončil Lomonosov, dívaje se na Levarta zvláštním pohledem. „Nevěda proč se zvedl, něčeho se polekal a naslepo vystřelil. Rovnou do skály. Tím výstřelem se prozradil a…“

„A já jsem ho sejmul,“ pochlubil se Valera. „Mojí rukou padl, tovarišč praporščik, kulkou z mého věrného kalachu.“

„Nech toho, jefrejtor,“ zamračil se Žigunov. „Boj se boha, když tak lžeš. Celý náš blokpost pálil po tom duchovi. A jako první ho nejspíš trefil Kozlevič. Tak se nám tady nenaparuj se svým věrným kalachem. Pojďme, vypadněme odtud. Stojíme tady jako na střelnici a někde blízko může sedět druhý basmač s úplně stejným burem.“

„A my ostatní,“ dodal Lomonosov, stále nespouštěje zrak z Levarta, „nemusíme mít takové štěstí jako náš velitel. Žádný anděl strážný, žádné tajemné mocnosti nás neochrání před kulkou. Na to se mohou spolehnout jen málokteří privilegovaní.“

„Tušil jsem to,“ zahučel Žigunov. „Amulet, že jo? Nosíš amulet pro štěstí? Takový, jaké prodávaly cikánky v Taškentu? K čertu, já jsem si ho nekoupil!“

„Amulet,“ řekl s mírnou uštěpačností Lomonosov. „Talisman pro štěstí – apotropeion. Nosíš jej, viď, Pavle Slavomiroviči?“

Levart neodpověděl.

~~~

Barmalej se incidentem příliš nezabýval. I když Levarta pokáral za opuštění stanoviště, i když při tom nasadil přísný výraz, hněv spíše předstíral. Mnohem důrazněji a vážněji ho však varoval před minami. Připomenul smutný osud nezvěstného poručíka Bogdaškina. Dal to Levartovi na vědomí se zřetelným, byť nenápadným nesouhlasem s jeho počínáním. Levart ho vyslechl se zřetelně, i když nenápadně předstíranou pozorností. Věděl, že nic, ani důraznější pokárání, ani jednoznačný zákaz, ho neodradí od návštěv žlebu. Prostě tam musel chodit za zmijí. Musel se dovědět něco o jezdci na vraném koni, Herpandrovi, synu Pyrrově. Musel poznat osud podporučíka Edwarda Drummonda a miss Charlotty Effinghamové. Chtěl spatřit Viku a Valuna, třebas jako přeludy. Chtěl ještě alespoň jednou ucítit na tváři dotek ruky se zlatými nehty.

~~~

V neděli dvacátého května se zvedl vítr. Nebyl to proslulý „afghánec“, měl daleko k tomu strašnému vichru, jenž zvedal a odnášel nejen písek, ale i hrubý štěrk a drobnější kamení. Který dokázal povalit i silné muže a učinit nebe tmavší než zemi. Ale i tento slabší vítr obtěžoval, unavoval a omezoval veškerou aktivitu. Postaral se o to, že se na Solověji zastavil veškerý život a všechny jeho vojenské projevy. Nedělo se vůbec nic. Zavládla nuda, lenost a dolce far niente, všechno to, co se v armádě označovalo slangovým výrazem kejf.

Kejf ovládl celou posádku zastavy vyjma službou otrávených dozorčích a strážných. Projevoval se různě. Někteří spali, na dlouhou dobu a prakticky trvale upadali do spánku podobného zimnímu a podobně jako v zimním spánku kumulovali energii do budoucna. Jiní pili nebo kouřili haš a čars.

Alkohol byl na stanovišti luxusem, jako každý luxus vzácným a těžko dostupným. Řidič Karter byl samozřejmě schopen dodat samohonku, dokonce i monopolovou vodku nebo spirt, ovšem za ceny značně přesahující možnosti vojáka vydělávajícího osm šeků měsíčně. Pálit brahu v polních podmínkách bylo velice obtížné, a tak zbývala jen kišmišovka, od domorodců kupovaná kořalka ze sušeného ovoce, hlavně rozinek. Truňk se prodával v polyetylénových sáčcích a chutnal ohavně jako lejno rozmíchané ve zkyslém kompotu s příměsí vlasového šamponu, čpavku a elektrolytu z akumulátorové baterie. Ne každý dokázal tu tekutinu polknout a z těch, jimž se to podařilo, mnozí později krutě litovali, zažívajíce muka na latríně. Byli ovšem i otrlí jedinci, kterým kišmišovka chutnala, pili ji při každé příležitosti a slibovali, že si ji budou pálit i v civilu.

Hašiš čili haš a marihuana čili anaša nebo čars byly všeobecně dostupné a levné drogy. Každý dospělý obyvatel Afghánistánu pěstoval ty aromatické rostliny a vyráběl z nich zboží, s nímž každý nedospělý obyvatel Afghánistánu obchodoval. Mýto, jež strážní z KPP vybírali v kontrolovaných afghánských autobusech, bylo vypláceno hlavně v haši a čarsu. Kouřila většina vojska, a když vítr utichl, blokpost zahalil konopný dým linoucí se nad zákopy.

Nudu kejfu zaháněla rovněž konverzace. V různých skupinách a na různá témata. Na Gorynyči se pravidelně scházel kroužek milovníků sportu, konkrétně ledního hokeje. Všichni do jednoho pocházeli z Moskvy, a byli tedy tradičně rozděleni do frakcí kibiců CSKA, Dynama a Spartaku. Neustále se přeli o to, který klub je lepší. Nikdo, rozkřikoval se Valera Bělych, oddaný fanoušek a přívrženec CSKA, se nikdy nevyrovná takovým hokejistům jako Ragulin, Fetisov, Larionov, Kasatonov anebo, kurva, nezapomenutelný Charlamov. Kdepak, protestovali Edwardas Kozlauskas a Feďa Smetannikov, nováček z posledních posil, oba přesvědčení příznivci Dynama, nejlepší jsou Golikov a Malcev, kdo tvrdí něco jiného, ten je blázen. To zrovna, okřikoval je seržant Guščin, kibic Spartaku, nejlepší útočníci jsou Jakušev, Tjumeněv a Kapustin a Spartak, vzpomeňte si, kurva, na moje slova, už brzy vyhraje šampionát SSSR. To mi dřív tadyhle vyroste kaktus, hulákal Valera a přitom ukazoval a předváděl, kde mu má pichlavá rostlina vyrůst. Hádky trvaly zpravidla hodinu až hodinu a půl, načež se hokejoví fanatici usmířili a shodli na společném tvrzení, že nejlepší, mistrovská a nepřemožitelná je státní reprezentace SSSR, jež sdružuje ty nejlepší a nejkvalitnější hráče ze všech klubů. Sovětská reprezentace, vyhlašovali bouřlivě a jednomyslně, nakope prdel všem protivníkům, ať už to budou podělaní Švédi nebo kanadští banditi z profiligy NHL, kteří budou, job jejich mať, sbírat zuby z ledu. Přesvědčí se o tom i zrádní Čechoslováci, vyhrožovali Valera a Guščin, perfidním Čechoslovákům, dubčekovcům, bude třeba udělit nejtvrdší lekci – však oni už budou vědět za co.

Tváře vojáků se v těch chvílích rozjasnily, jejich oči se leskly nadšením a zářily jako oči světců na církevních ikonách. Stávaly se z nich oči neporažených bohatýrů, oči vítězů. Kdyby, ach, kdyby všechno na tomto světě bylo možno vyřešit na ledové ploše ve třech třetinách s hokejkou a pukem, pak nejen kanadským profesionálům, nejen věrolomným českým antikomunistům, ale celému světu včetně dušmanů z Pandžšíru, Herátu a Kandaháru by nakopala prdel slavná sborná komanda, v jejíž sestavě by byli Ragulin i Fetisov, Kasatonov i Kapustin, Golikov i Malcev.

Uvolněné atmosféry kejfu využívali nejen prostí vojáci. V KNP na Muromci, v blokhausu zvaném kajutkompanie, se scházel specifický diskusní klub. Jeho členy bylo lokální velení – Barmalej, Jakor a Levart, pokud zrovna nebyl v úžlabině u zmije. Do této skupinky byl kooptován rovněž Lomonosov, který byl sice jen mladší seržant, nicméně dosáhl přijetí z titulu svého vzdělání, jímž ostatní evidentně převyšoval.

Levart se zpočátku ze všech sil vyhýbal jakýmkoli prohlášením či jen náznakům, jimiž by mohl prozradit svůj světonázor. Koneckonců byli v OKSV, což byla součást Rudé armády, která byla ozbrojenou paží Sovětského svazu, což zase znamenalo, že obsah každého rozhovoru se záhy dozví KGB. Situaci změnila slova, která si jednou dovolil pronést Barmalej. Vítr byl toho dne obzvlášť nepříjemný, zvedal ze svahů závěje prachu a hnal je lidem do tváří a do očí. Barmalej brblal a brblal, až to nakonec nevydržel.

„Mám písek za límcem,“ zavrčel naštvaně. „Mám písek v uších, mám písek v zubech a měl jsem ho i ve žrádle. Mám písek ve spodkách a mám ho i v řiti. Prašivá země, prašivá zasraná válka. A do všeho toho prachu nás vjebal Leonid Iljič, nechť je mu země prachem!“

„Díky,“ neotálel Lomonosov s komentářem, „patří spíše Juriji Vladimiroviči. Poněvadž to nebyl Brežněv, nýbrž Andropov, kdo rozhodl o vyslání vojsk. Andropov a s ním Ustinov a Gromyko. Aby jim byla země lehká, to jim přálo hodně lidí a je vidět, že s pozitivním výsledkem, neboť celý triumvirát je už na onom světě. Na naší situaci to ovšem nic nemění. Když mluvím o naší, mám na mysli nás čtyři, tuhle zastavu, pluk a celý omezený kontingent.“

„A co bys chtěl měnit?“ zeptal se Jakor, Jakov Lvovič Averbach. „O jaké změny ti jde? Přišli jsme do Afghánistánu s jistým úkolem a odejdeme, až ten úkol splníme.“

„Právě ten úkol mě nejvíce zneklidňuje,“ odvětil klidně Lomonosov. „Je vůbec splnitelný? A pokud ano, za jakou cenu?“

„Hesla o internacionální pomoci na tebe, jak se zdá, nepůsobí moc přesvědčivě.“

„Moc ne,“ přiznal bývalý botanik. „Dávám přednost pravdě o geopolitických silách, o oblastech zájmu a vlivu.“

„To vyjde nastejno. Tady přece nevedeme válku se špinavými, bezejmennými mudžáhedíny ani s nějakým Masúdem, Hekmatjárem nebo Hakkáním. Naším skutečným nepřítelem je CIA, která připravuje anexi Afghánistánu přes Pákistán, aby mohla tohle území využít pro raketové základny. V této oblasti rozmístěné americké pershingy by byly namířeny na mnoho důležitých objektů v Sovětském svazu, včetně kosmodromu v Bajkonuru. Jestli odtud odejdeme, afghánská naleziště uranu poskytnou Pákistánu a Íránu suroviny na výrobu nukleárních zbraní. Rozpínající se islám využije afghánského předmostí, aby expandoval do jižních republik Sovětského svazu v rámci zřizování nového otomanského impéria.“

„Jasně,“ komentoval to posměšně Lomonosov. „Jsme ohroženi. Ohrožuje nás agresivní Oceánie a barbarská Eastasie.“

„To nebezpečí existuje a je reálné,“ stál si na svém Jakor, jemuž botanikova literární narážka nic neříkala. „A obrana je naším svatým právem. Obklopit se nárazníkovým pásmem satelitních států je svatým právem svaté Rusi. Každý velký národ věří a musí věřit, že právě on a jedině on spasí svět, že existuje proto, aby stál v čele národů, připoutal je k sobě, asimiloval a vedl k určenému cíli. Dostojevskij, Fjodor Michajlovič.“

„Lidé omezení a zároveň fanatičtí,“ kontroval okamžitě Lomonosov, „jsou zhoubou lidstva. Běda státu, v němž takoví lidé vládnou. Gogol, Nikolaj Vasiljevič.“

„Válka je mír,“ uznal též Levart za vhodné připojit pár slov. „Svoboda je otroctví, nevědomost je síla. George Orwell, dnes již citovaný.“

„Neznám, jakživ jsem o něm neslyšel,“ přiznal beze studu Barmalej a vytáhl z bedny od granátů láhev a skleničky. „A nějak nerozumím tomu, co by mělo vyplývat ze všech těch citátů. Tak co, mužici? Po pjaťděsať?“

„Spokojno po sto.“

„Já děkuji,“ zavrtěl hlavou Lomonosov. „Ten váš navoněný truňk mi poslední dobou nějak nesvědčí.“

„Válka je mír,“ hodil do sebe Barmalej skleničku, odfrkl a čichl si ke chlebové kůrce. „Tak to některý z vás řekl. To je pěkně pitomý citát.“

„Jen zdánlivě,“ pousmál se Lomonosov. „Svatá válka je cestou k Božímu míru. A to netvrdím já, nýbrž světci a filozofové.“

„Cestou k Božímu míru,“ utřel si Levart slzy, jež mu vehnala do očí ostrá kořalka, „jsou tedy napalm, kazetové bomby, miny shazované z vrtulníků, chadovci a vězení Pule Čarkí. Cestou k Božímu míru je i počínání svobodníka Bělycha, který během služby na KPP pod hrozbou zbraní okrádá pasažéry autobusů.“

„Chápeš celou věc jednostranně,“ řekl Lomonosov. „Něco jiného jsou prostředky, něco jiného je účel. Válka, pánové, je jednou z cest pokroku, jednou z cest vedoucí ke změnám. Také tato válka a naše účast v ní.“

„Jak to?“

„Tato válka všechno změní. Stane se impulsem ke změnám. A nic nepotřebujeme více než změny. My, jedinci, i země, v níž je nám dáno žít. Země, která se zastavila a zamrzla jako pod ledem. Tahle válka prolomí ledy, přinese oblevu. Tohle Andropov a Gromyko nedomysleli. O to jim zaručeně nešlo, když vydali rozkaz k invazi do Afghánistánu.“

„Změny mohou být dobré,“ pokýval hlavou Barmalej. „Zvláště jestli povedou k lepšímu. Ale já se jich přesto trochu bojím. V naší zemi, na naší svaté Rusi, obvykle během změn teče krev, padají hlavy a nastává děsný bordel. A potom následuje dlouhé období smutku. Napijme se.“

„Budoucnost je daleko,“ napil se Jakor a zalapal po dechu. „Prozatím všude kolem zuří válka. A ve válce se umírá. Kdo ví, jestli ji přežijeme a co máme dělat, abychom ji přežili.“

„Abychom přežili a zůstali lidmi,“ dodal před sebe zahleděný Lomonosov. „Uchovali si lidství.“

„To nejde,“ řekl pomalu Levart. „Nelze si uchovat lidství ve válce.“

Válka člověka potřísní krví. Každý, kdo se jí účastní, je jí nakažen a poznamenán. Válka v něm probudí nejhorší instinkty. Surovost a bestialita se pro něj stanou nejen něčím obyčejným a všedním, ale vysloveně banálním. Sám sebe klame ten, kdo věří, že si ve válce uchová svoje lidství, že mezinárodní právo a harmonie ius in bello jsou schopny zastavit nebo aspoň trochu zmírnit chaos války. Lidství ve válce je přelud, fantasmagorie, protože válka a lidství jsou pojmy, které se navzájem vyvracejí.

Barmalej, Jakor a Lomonosov na něj zírali s tázavými výrazy ve tvářích, jako kdyby čekali, až dokončí větu. Levart si najednou uvědomil, že skutečně čekají. Jenže ne na to, až svou řeč dokončí, ale až něco řekne. Protože přestal mluvit, jen mlčky přemýšlel. Zhluboka se nadechl jako před ponorem do vody, před ponorem do spleti svých posledních úvah. Učiněných opět pouze v mysli.

A proto chvála válce, pánové, válce, která nás změní a uchrání před lidstvím. Lidstvím, které nám nepřinese nic kromě únavné nudy a banality všednosti, kromě bolesti nesplněných snů, kromě prázdnoty a vědomí vlastní zbytečnosti a bezvýznamnosti. Válka nás zbaví lidství, které nám může přinést jedině nevěru žen, zradu přátel, aroganci nadřízených a lhostejnost bližních. Válka nás zbaví lidství, které nám přináší neurózy, žaludeční vředy, cirhózu jater, ledvinové kameny, zbytnění prostaty a infarkt, při nichž přijdeme o zbytek lidství na nemocničních lůžkách a o zbytek důstojnosti v útulcích pro veterány. Válka nás zachrání před uzavřeným kruhem alkoholu a drog, který nás dříve či později definitivně odlidští a zničí, takže nám nezůstane nic, žádná alternativa, žádné východisko.

„Připijme si na válku.“

Dlouhou odmlku přerušil Barmalej, Vladlen Askoldovič Samojlov, který si odkašlal a zvedl skleničku.

„Na válku.“

„Ano, na válku,“ přidal se Jakor. „Dokud ještě jsme lidmi.“

„Na nás,“ zvedl prázdnou skleničku Lomonosov. „Na válku a na nás. Ještě než ztratíme lidství. A k tomu, jak se zdá, jsme odsouzeni. Co nám zbývá, Pavle?“

„To, co všem odsouzeným. Pokání.“

„A ještě po padesáti,“ uzavřel debatu Barmalej.

~~~

Po šesti dnech vítr ustal, ale kejf pokračoval, neboť se nadále nic nedělo. Dušmani zmizeli, nebylo po nich ani vidu, ani slechu, jako by je z okolí odvál ten zlý vítr. Jenže protahující se klid paradoxně začal všechny znepokojovat. Mezi mužstvem se začala šířit šeptanda, že válka skončila, ale sem do vzdálené pustiny ta zpráva prostě dosud nedorazila a kdo ví, kdy dorazí. Tady na zastavě se musejí pořád krčit v zákopech a polykat prach, zatímco většina vojska, kdo ví, už míří domů do civilu. Jak jinak vysvětlit to ticho a ten klid?

To se ví, že nikdo z velitelského kádru tomu nesmyslu nevěřil. Klevetníkům se hrozilo postihem, avšak zaseté zrno již vzešlo, a jak to bývá, nadmíru hustě. Kdo ví, zapochyboval dokonce i Jakor, škrábaje se na hlavě, možná bylo opravdu vyhlášeno příměří? Kdo ví, přemítal Lomonosov, možná se konečně v Ženevě dohodl George Shultz s Eduardem Ševardnadzem? Barmalej se jejich nadějím vysmál a měl pravdu. Protože válka se vrátila náhle a hned se zdvojenou silou. Na džalalabádské silnici se vyrojily konvoje, projížděl transport za transportem a nad horami se jedna za druhou hnaly vlny útočných vrtulníků. Čas od času se silnicí přehnaly pohotovostní broněgrupy, zdálky se ozývala palba tankových kanónů a nad hlavou přelétaly letky stíhaček. Jednoho rána zvedl celou zastavu na nohy řev čtyř Su-25 letících v bojovém šiku ne výše než šest set metrů. Zakrátko poté zemí otřásly nedaleké exploze.

„Byl to nálet,“ vysvětlil vševědoucí Karter, když nazítří přijel. „Nálet na kišlak Baba Ziarat. Rozvědka zjistila, že se tam ukrývá štáb jejich islámského výboru, že v tamní venkovské škole vedou nějakou agitaci nebo něco takového. Tak tam naši „havrani“ svrhli dvě termobarické půltunky a navrch pár tříštivých. A je po komitétu, po škole i po agitaci. Nezbylo nic, akorát hluboká jáma.“

„A nějaké jiné zprávy? Z OSN? Ze Ženevy? Shultz a Ševardnadze se pořád nedohodli? Nechystá se příměří?“

„Asi vám v té poušti hráblo,“ zachechtal se Karter. „Válka pokračuje na plné pecky, v celém Afgánu se to sere. Sedmdesátá gardová brigáda a výsadkáři bojují u Kandaháru a na poušti Registan. Pokračuje ofenziva u Herátu, hlavně silami páté emesdé. Jednotky dvanácté afghánské pěší divize se v Paktiji u Gardezu dostaly do takového presu, až jim musela přijít na pomoc naše šestapadesátá vyčleněná déešbé, jinak by byli zelení na sračky. Dvěstějednička bojuje u Kunduzu, Taškurganu a Iškameše. Vaše sto osmá se účastní ofenzivy v údolí Lógar a na planině Šomali. Povídá se, že v okrese Mohammad Agha utrpěl těžké ztráty šest set osmdesátý pluk. V údolí Kunar je obklíčena a odříznuta posádka v Barikotu. Na pákistánské hranici loví specnaz karavany a naše neporazitelné vévéesky bombardují kišlaky. A vy se mě ptáte na příměří. Jaké, blaď, příměří?“

~~~

Pro ty, kdož se těšili na rychlý konec války a návrat domů, znamenaly zprávy, které Karter přivezl, nesmírné zklamání. Udivující na tom bylo, že byť to byla naděje nepatrná a zdánlivě jí málokdo propadl, jakmile se ztratila, zabolelo to všechny a důsledky bylo možno vidět a cítit na každém kroku. Morálka mužstva upadla, a to těžce. Vojáci byli nervózní, zlostní, podráždění, docházelo ke sporům, hádkám, potyčkám a nakonec i rvačkám. Barmalej zareagoval pohotově a našel pro vojsko zaměstnání. Rozdělil rotu na pracovní brigády a nahnal je do práce stejně těžké jako nesmyslné – kopání velké jámy vedle přistávací plochy pro vrtulníky. Jáma, kterou Barmalej pojmenoval Bastion, ve skutečnosti k ničemu nesloužila a byla jim platná jako mrtvému zimník, avšak práce s rýči a krumpáči upevnila vojenskou disciplínu. Tím spíše, že Barmalej nařídil seržantům vyhlásit tvrdé normy a zašívákům pohrozil disbatem.

Levart si jednoho dne přisedl k seržantu Guščinovi, který dohlížel na výkopové práce. Moc si nepopovídali. Guščin byl málomluvný a zjevně sklíčený.

„Do dembelu mi už schází sotva měsíc,“ promluvil nakonec, když se ho Levart přímo zeptal a nabídl mu jointa. „Počítám dny. Čím méně mi jich zbývá, tím větší mám strach. Chtěl bych se, praporčíku, vrátit živý. Třebas o berlích nebo na invalidním vozíku… ale živý. Omlouvám se, moc mluvím.“

„To nic, seržante, to nic.“

~~~

Šestého června zastavu navštívila silná broněgrupa – pět BMP a pět tanků T-62, šedivých vrstvou prachu, plochých a zlověstných jako škorpióni. Bojová vozidla zaujala pozice na cestě u kalitky. Stála tam jako mrtvá a tankisté ignorovali vojáky ze Solověje, kteří s nimi chtěli dát řeč. Dokonce ani Barmalejovi, který boucháním do pancíře vylákal z tanku kapitána v helmofonu, se nepodařilo nic zjistit – kapitán ho stroze odbyl a zabouchl za sebou poklop průlezu.

Zanedlouho poté zasvištěly rotory a přes hřeben přeletěly jako supi tři útočné Mi-24. Za nimi letěl malý Mi-9 a za ním dvě „včelky“ – helikoptéry Mi-8. Všechny stroje dosedly na přistávací plochu dvě stě metrů od Muromce a zvedly při tom mračna prachu. Vyskákali z nich vojáci ve flekatých kombinézách.

„Specnaz,“ uhádl bez obtíží Barmalej.

„A s nimi Saveljev,“ identifikoval jednoho z návštěvníků Jakor. „Zatracený Kulhavec. Ten musí mít známosti, když ho s tou chromou hnátou nevykopli z armády. Představte si, že tady v Afgánu pajdá už druhou túru. Který čort ho sem přinesl? A proč? Netuší to některý z vás?“

Levart to tušil, ale nepochlubil se s tím.

~~~

Major se navenek nijak neodlišoval od specnazovců, stejně jako oni měl na sobě maskovací kombinézu čili kombez a baret čili balachon. Jako obvykle v poli nosil stečkin, který se mu houpal po kovbojsku nízko u boku, a noční dalekohled BN-2.

„Přijel jsem zvlášť za tebou,“ začal bez úvodu, jakmile před něj přivedli Levarta. „Mám pro tebe dvě noviny – dobrou a špatnou. Kterou mám začít?“

Levart pokrčil rameny. Nespěchal s odpovědí, na to znal kágébáky a jejich žertíky příliš dobře. Saveljev ho bedlivě sledoval.

„Nemůžeš se rozhodnout,“ konstatoval chápavě. „Bojíš se té špatné? Nebo nejsi na žádné novinky zvědavý? Dáváš přednost pohodlí nevědomosti? Tomu poslednímu se mi nechce věřit.“

„Proč?“ pokrčil znovu rameny Levart. „Nevědomost je síla.“

„Svoboda je otroctví a válka je mír,“ dokončil po krátké odmlce major. „S uznáním shledávám, že máš rád citáty. Neschvaluji jen jejich zdroj. Číst George Orwella se v naší zemi nedoporučuje, i když se to už v zásadě nepovažuje za trestný čin. Ale nechme toho, nemám čas na debaty o literatuře. Jelikož se zdráháš, vyberu pořadí sám. Začnu tou špatnou zprávou. Tvůj kamarád seržant Charitonov, Valentin, tuším Trofimovič, padl v boji. U Mohammad Aghy. Před necelými dvěma týdny.“

„Jak?“ zeptal se po chvíli mlčení Levart.

„Jak to mám vědět? Padl a basta. Hrdinskou smrtí, to se rozumí. A teď ta dobrá novina. Týká se případu vraždy starleje Kirilenka. Jsi čistý a nevinný. Vyšetřování prokázalo, že střílel vojín Ivan Miljukin. Padlý vojín Ivan Miljukin. Případ je uzavřen. A ty jsi za hrdinství projevené v boji na zastavě Něva dekorován medailí Za bojevyje zaslugi. Přišpendlí ti ji, jakmile kancelář dokončí papírování. S kamarády se můžeš opít už dneska.“

„Na zastavě Něva,“ odkašlal si Levart, „jsem neprojevil žádné obzvláštní hrdinství. Žádné vyznamenání jsem si nezasloužil.“

„Jaká skromnost. Naštěstí o tom nerozhoduješ ty. Medaile rozdává velení a velení je neomylné. Za hrdinství vyznamenává hrdiny, za zásluhy vyznamenává zasloužilé a vice versa. Měj se, hrdinný a zasloužilý Poláčku. Pospíchám, společně s broněgrupou vyrážím do akce. Ještě jedna věc…“

Ačkoliv se to zdálo absolutně nepravděpodobné, ba hraničící s fikcí, Igor Konstantinovič Saveljev, kulhavý major, viditelně zaváhal. Jako kdyby nevěděl, jak začít.

„Doneslo se mi,“ řekl konečně a upřel na Levarta chrpově modré oči. „Doneslo se mi, že si tady hraješ s nějakou zmijí. Je to pravda?“

Levart neodpověděl.

„Inu,“ pokračoval major stále poněkud nerozhodně, „armáda to nezakazuje, strana to neodsuzuje. Ta zmije… nemá náhodou zlatou barvu? A zlaté oči? Nemusíš odpovídat, pokud nechceš.“

Levart neodpověděl. Nechtěl.

Saveljev se otočil na patě. A Levart se přece jen odhodlal.

„Vy,“ zeptal se tiše, „jste někdy viděl takovou zmiji?“

Major se zarazil.

„Ne,“ odvětil přes rameno. „Neviděl. Nemohl jsem vidět. Protože takové zmije nejsou. Neexistují. Každopádně by existovat neměly.

Jenže tady je Afghánistán,“ dokončil po chvíli. „Tady je možné cokoliv.“

~~~

„Ty máš ale parádní brejle, Kartere. Nastojaščij pizděc! Jako z Paříže! Přivezls vodku? Sem s ní. Máme důvod k oslavě, praporščika Levarta vyznamenali Za bézet, medaili je třeba zapít. Zacharyči, sežeň něco k zakousnutí a pošli někoho na Gorynyč pro Levarta a Lomonosova.“

„Praporščik Levart není na blokpostu. Před chvílí šel za tou svou zmijí.“

~~~

O čtyři dny později, když se ráno Levart chystal na výpravu do žlebu, přiběhla udýchaná spojka. Oznámila, že praporčík Levart a velení blokpostu Gorynyč se mají urychleně dostavit k nadpraporčíku Samojlovovi. O deset minut později byli Levart, Žigunov a Lomonosov na Muromci, kde již čekali kolegové z Ruslanu, Jakor, Guščin a Zacharyč čili seržant Leonid Zacharovič Svjergun, drobný chlapík, ale fešák jako dejme tomu Vjačeslav Tichonov.

„Máme schůzku,“ začal bez otálení Barmalej. „Válečná diplomacie. Chce si s námi pohovořit Salman Amir Jusufzaj, hlavní místní duch a náš nejbližší nepřítel, který na dobu setkání vyhlašuje příměří. Musíme tam jít, odmítnutí by znamenalo zbabělost a ztrátu tváře. Jdu já, jde Zacharyč a jdeš ty, Pašo. Jsi tady novým velitelem, sluší se představit. Půjde taky Stanislavskij, jelikož je vzdělaný a má takový přitroublý výraz inteligenta… chtěl jsem říct poctivý výraz. Na Gorynyči bude mezitím velet seržant Žigunov, na Ruslanu Guščin a vrchním velitelem bude po dobu mé nepřítomnosti staršina Averbach. Jsou nějaké otázky? Nejsou? Velmi dobře. Vyrážíme ihned. Co je, Lomonosove?“

„Předpokládám, že půjdeme ozbrojeni?“

„V téhle zemi, profesůrku,“ pohlédl na něho Barmalej spatra, „je muž beze zbraně jako muž bez koulí a je mužem jenom podle jména, takovým členem korespondentem. Může se považovat za muže, ale pro zdejší muže není žádným partnerem při rozmluvě. I když vyhlásil příměří a dal nám svoje slovo, bude Salman Amir ozbrojen až po zuby. Dobře ví, že ani my nepřijdeme s holýma rukama.“

Na důkaz svého tvrzení Barmalej zkontroloval a zajistil makarov, zasunul si ho dozadu za opasek kalhot a vzal si AK-74. Zacharyč, fešák jako Stierlitz, se ozbrojil podobně, a navíc si strčil do kapsy F-1.

„Kdyby nebylo jiné východisko,“ odpověděl na Levartův udivený pohled, „stačí vytáhnout pojistku. Dám přednost vlastnímu efku před jejich noži a kinžály. Do zajateckého lágru v Pákistánu by se mi taky nechtělo.“

Zacharyč netušil, že zajetí mu už rozhodně nehrozí. Tábor Badabera u Péšaváru byl přeplněn k prasknutí a neustále tam docházelo ke vzpourám zubožených válečných zajatců. Podle rozkazu vydaného Gulbuddínem Hekmatjárem tedy mudžáhedíni přestali brát zajatce. Prostě je zabíjeli na místě. Nebo o něco později.

„Jen tak ze zvědavosti,“ ujišťoval se Levart, když kontroloval svůj AKS. „Věříte tomu Salmanu Amirovi? A jeho slovu? Poněvadž na rozdíl od Lomonosova mám v tomto ohledu nějaké zkušenosti. Vím, že dušmani drží slovo a dodržují přísahy na Alláha. Ale jenom když se jim to hodí. Když se jim to nehodí, Alláh jim odpustí, neboť džihád je džihád…“

„Čert vem Alláha i džihád,“ přerušil ho Barmalej a narazil si na hlavu panamu. „Se Salmanem jsem se už setkal, Zacharyč také. A žijeme, jak vidíš. Ovšem opatrnosti není nikdy nazbyt a je třeba být připraven na všechno. Jestli se bojíš, můžeš zůstat tady a s námi půjde Jakor…“

„Samozřejmě jdu s vámi.“

„Věděl jsem, že to povíš,“ poplácal ho Barmalej po rameni. „Nejsme žádní poserové, co, Pašo?“

„Jasně.“

„Nu ladno,“ upravil si Barmalej popruh AK-74. „Je čas jít. Sbohem.“

„Chrani vas Gospod,“ požehnal jim Guščin.

Vydali se na cestu. Po zhruba dvou stech metrech pochodu po okraji silnice odbočili na stezku klikatící se mezi skalami. Byla dost strmá. Neuplynula ani čtvrthodina a Lomonosov začal ztěžka oddechovat. Barmalej si toho všiml a zpomalil.

„Abys věděl,“ obrátil se na Levarta, „Salman Amir Jusufzaj není jen tak ledajaký bandita. Než se dal k duchům, byl učitelem. Povídá se, že dokonce komunistou, ale přešlo ho to, když sem vkročila naše armáda, a teď nás nemá moc v lásce. Když jsem s ním minule jednal, cítil jsem, jak se mi snaží číst myšlenky. Nedá se snadno obelhat ani napálit, tím jsem si jist. Musíme si dávat pozor na každé slovo. Počkejte, musím se vychcat.“

„Obvykle,“ pokračoval přes rameno, „je s ním Hadži Hatíb Rahiqulláh. Je to mulla a v bandě druhý po veliteli, něco jako politruk. Vůbec by mi nevadilo, kdyby se nedostavil. Je to zatracený zkurvysyn, náboženský fanatik, který by nás nevěřící nejraději zaživa krájel na kousky a posypával solí. Dokonce se povídá, že to už dělal. Nosí dlouhatánský plnovous a vážně vypadá jako starý čaroděj. Specnazovci, kteří po něm pátrali, mu proto přezdívají Černomor.“

„Čaroděj strašlivý a všemocný,“ zarecitoval udýchaný Lomonosov. „Vládce hor severních…“

„Jako bys ho už znal, profesůrku,“ řekl Barmalej a zapnul si kalhoty. „Jdeme.“

Šli po stezce, která stoupala stále vzhůru mezi skalními stěnami. Lomonosov hlasitě supěl. Zacharyč se najednou zastavil a zvedl ruku.

„Hudba,“ ukázal před sebe. „Je slyšet nějakou hudbu.“

„Máš pravdu,“ pošoupl si Barmalej panamu do týla a přiložil dlaň k uchu. „Nějaká muzika. A navíc mi připadá známá.“

„Zlotoj solověc z Prahy je známý na celém světě,“ vysmrkal se Zacharyč přes prsty. „Dokonce i pod Hindúkušem.“

Zpoza skály, neviditelný za zákrutem stezky, tlumeně hrál magnetofon. Byli už tak blízko, že rozeznali melodii i slova.

~

O čem ty skripka Paganini?

O genijalnom skripače.

Byl skripač strašen kak demon zlaaa,

no v něgo vljubilas krasotaaa, krasotaaaaa…

~

Vypnutý magnetofon rázem utichl. Zaslechli kroky a skřípání štěrku. Barmalej se zastavil.

„Stůj, kdo tam?“ zavolal a zvedl AK-74. „Dost ya dušman – přítel, nebo nepřítel?“

„To se ví, že nepřítel,“ ozval se za skálou zvučný hlas. „Tady v okolí nemáte žádné přátele, šuraví.“

Za zákrutem, kde se stezka rozšiřovala, stály tři motocykly, z toho jeden se sajdkárou. Vedle stálo šest mužů. Dlouhovlasý mudžáhid v leopardím maskáči a s čínským kalašnikovem jim vyšel naproti a pokynul jim, aby šli za ním. Na chlebníku měl přes šablonu nastříkáno US ARMY.

„Salaam,“ pozdravil čekající muže Barmalej. „Salaam alejkum, Salmane Amire.“

„Wa alejkum as-salaam. Buď zdráv, Samojlove. Zdravím vás, Sověti.“

Ten, který je přivítal, byl nepochybně onen Salman Amir Jusufzaj, hubený Paštun oblečený v pakistánce – pákistánské vojenské bundě podšité umělou kožešinou. Na rameni měl nový belgický FN FAL, u pasu kinžál a na prsou dalekohled firmy Nikon. Muž vedle něj nemohl být nikdo jiný než proslulý Černomor, Hadži Hatíb Rahiqulláh, s propadlými tvářemi a orlím nosem nad sněhobílým, bezmála po pás sahajícím plnovousem. Měl na sobě veliký turban a černou bundu oblečenou přes dlouhou košili, ozbrojen byl kalachem AKMS se sklopnou ramenní opěrkou. Také on měl u pasu kinžál, zbraň umělecky zdobenou, bezpochyby starožitnou a bezpochyby velmi cennou. Ostatní byli všichni do jednoho Paštuni a vypadali jako blíženci ve svých pakolech, chalátech, širokých kalhotách a sandálech. Dokonce i zbraně měli stejné, útočné pušky Typ 56, čínské kopie kalašnikova.

K jednání se posadili do kruhu na zem. Barmalej představil Levarta a Lomonosova. Salman Amir Jusufzaj si je prohlédl. Jeho černé oči byly bystré, pronikavé a zlověstné jako oči dravého ptáka. Když promluvil, jeho ruština byla bezchybná a bez sebemenšího cizího přízvuku.

„Nový praporščik,“ provrtal Levarta pohledem. „Nový komandir na západním blokpostu. Ten, který rozkázal blokpost pouklízet a zakopat plechovky od konzerv, které se tam na slunci blýskaly celé měsíce. Zdánlivě malá věc, ale kolik vypovídá o člověku.“

Levart poděkoval kývnutím hlavou. Salman Amir si chvíli mlčky prohlížel Lomonosova, pak znovu přenesl zrak na Barmaleje. Na jeho znamení pak mudžáhid s nápisem US ARMY na chlebníku vytáhl ze sajdkáry dva nadité vaky.

„Dárek pro vás,“ vysvětlil Salman Amir. „Pečené skopové, kukuřičné placky a nějaké další potraviny. Žádné delikatesy, jídlo prosté, leč zdravé. Tím, co jíte na zastavě, bych nekrmil ani psa.“

„Tašakor,“ poděkoval Barmalej. „Musí se ti přiznat, Salmane, dokážeš zaimponovat velkorysostí. Dokonce i nepříteli.“

„Nepřítel,“ odtušil bez úsměvu Paštun, „by měl umírat v boji. Tak lze dosáhnout cti a zásluh před zrakem Alláhovým. Jaké cti a zásluh dosáhnu, když tam na zastavě pomřete na otravu zkaženým jídlem.“

„Tak či tak, tašakor, děkujeme za tvůj dar, za velkorysost a rytířskost.“

„Tak jsem byl vychován,“ upřel na něj Salman Amir svoje dravčí oči. „V mém rodu sahá tradice rytířského boje stovky let do minulosti. Škoda, že nemáte podobnou tradici. Není nic rytířského na kladení min do průsmyků a na cesty. Vaše miny zabíjejí naše děti.“

„Je válka,“ odtušil nevzrušeně Barmalej. „Za války mají děti sedět doma. Za války je třeba děti hlídat a neposílat je do průsmyků a na cesty s balíky hašiše a opia. Ale kvůli tomu jsme se jistě nesešli, že, Salmane? Poněvadž používání min nelze řešit na naší úrovni a v naší kompetenci. Od toho je OSN.“

Černomor slyšitelně zaskřípal zuby a zavrčel jako zlý pes.

„A co se týče téhle války,“ nevěnoval mu Barmalej žádnou pozornost, „řešení může přinést trojstranné rokování zainteresovaných stran, které zastupují Černěnko, Reagan a Zijául Hak. My jsme malí, a tak rokujme o malých problémech.“

„Rokujme o problémech,“ zopakoval Salman Amir Jusufzaj. „O vašich problémech, komandire Samojlove. Protože vy máte problém, vaše zastava. Z Kunaru sem táhne Razâk Ali Zahid se silným oddílem. Vedle našich jsou v něm Pákistánci, Saúdové, Jemenci a prý i nějací kitajci z Malajska. Slyšel jsi už o Razâku Alim, že ano?“

„To mě strašíš, anebo varuješ? O co ti doopravdy jde?“

„Jestli se tvoje zastava stane nepříjemnou překážkou, Razâk Ali bude chtít takovou překážku zaručeně odstranit. Takovým či onakým způsobem, dříve nebo později, ale bude vás chtít odtud vykouřit.“

„A ty se svými se k němu přidáš.“

Salman Amir Jusufzaj pokrčil rameny a loupl okem po Černomorovi.

„Na rozdíl od Razâka Aliho tady žiju,“ řekl. „Bydlí tady moji příbuzní. Jestli vás pobijeme, co z toho budeme mít? Vaše letectvo vybombarduje okolí, srovná kišlaky se zemí, spálí je napalmem stejně jako Baba Ziarat, Deh-e Gadu a Sara Kot. Usoudil jsem, že bude lépe, když přesvědčím Razâka Aliho, že vaše zastava není velkou překážkou.“

Barmalej zvedl brvy a Salman Amir Jusufzaj se usmál. Úsměvem kupce z bagdádského bazaru na ilustraci z Tisíce a jedné noci.

„Řeknu Razâku Alimu toto,“ prohlásil. „Ali, nechej tyhle šuraví na pokoji, poněvadž jsou to slušní šuraví. Máme tady po kišlacích hromady připraveného opia, čarsu a haše, je třeba zboží naložit na osly a zavézt odběratelům. Vždyť celý svět čeká na naše afghánské opium. Cesty našich karavan vedou průsmykem Zarghún, kousek od zastavy šuravích. Ale šuraví komandira Samojlova jim nepřekážejí, poněvadž jsme se tak dohodli. Šuraví nezaminovali ústí průsmyku, poněvadž taková byla úmluva. Přesně tohle řeknu Razâku Alimu.“

„A Razâk Ali poslechne?“ ušklíbl se Barmalej.

„Inš-alláh.“

Barmalej pokýval hlavou, poškrábal se na bradě, popotáhl nosem, vzdychl, zkrátka přemýšlel.

„Nebudu ti namlouvat bludy, Salmane,“ promluvil konečně. „Já nerozhoduji o minování. Rozhodnutí přijde shora, rozkazy jsou vydány a helikoptéry letí tam, kam mají nařízeno, a sypou miny tak, jak mají nařízeno, a aspoň přibližně tam, kam mají nařízeno. Jak si to představuješ? Že se mě z Kábulu ptají rádiem? Co si, drahý Vladlene Askoldoviči, myslíte o minování? Nebudete se zlobit, když vám v okolí shodíme nějakou tisícovku min PFM?“

Salman Amir Jusufzaj na něj pohlédl.

„Chytračíš, drahý Vladlene Askoldoviči. Ty víš a já vím, že nikdo nahoře nerozhodne o minování, pokud ty nenahlásíš, že je minování zapotřebí. A právě to má být předmětem naší úmluvy.“

„To znamená?“

„Nepodáš hlášení. Jestliže průsmykem Zarghún proběhne dejme tomu několik stád divokých koz nebo gazel a odpálí rozeseté miny, ty to prostě nenahlásíš. Aspoň na několik dní pozdržíš hlášení.“

„Já pozdržím hlášení,“ přimhouřil oči Barmalej, „a průsmykem očištěným od min projde oddíl, který postřílí moje lidi. To se může stát.“

„Inš-alláh,“ pokrčil rameny Salman Amir. „Naše dohoda ti nezakazuje, abys byl ve střehu.“

„Jakou mám záruku, že průsmykem půjdou transporty opia a čarsu, a ne zbraní?“

„Moje slovo.“

Barmalej se na chvíli odmlčel.

„Co se týče konopí a máku,“ zvedl významně obočí. „Jaká byla letošní úroda?“

Salman Amir Jusufzaj vycenil zuby v pobaveném úsměvu. Na jeho pokyn vytáhl dlouhovlasý mudžáhid s chlebníkem US ARMY ze sajdkáry další vak.

„To můžeš ohodnotit osobně. Podle mého názoru, pěrvyj sort.“

„Dáváš mi úplatek?“

„A co? Hodláš ho odmítnout?“

Barmalej kývl na Zacharyče a ten převzal vak. Černomor opět zavrčel, dozajista jim přál, aby se tím dárkem zalkli. Salman Amir Jusufzaj vstal.

„Úmluva je uzavřena?“

„Je uzavřena,“ postavil se též Barmalej. „Divoké gazely odpálí miny v průsmyku Zarghún a já o tom pět dní nepodám hlášení.“

„Deset dní.“

„Týden.“

„Platí.“

„Za tu dobu…“ přelétl Barmalej zrakem ze Salmana na Černomora a zase zpátky. „Za tu dobu nikdo nezaútočí na moji zastavu. Nikdo. Ani tvoji lidé, ani Razâk, ani žádná z okolních nezávislých skupin. Salmane, chci slyšet tvoje ujištění, žádné inš-alláh. Mám je?“

„Máš moje ujištění.“

„Úmluva tedy platí.“

„Platí. Buď zdráv, Samojlove. Běžte už.“

„Mohl bych…“ ozval se Levart, aniž by to i on sám čekal. „Mohl bych se na něco zeptat?“

Nejméně překvapeným se kupodivu ukázal Salman Amir Jusufzaj. Každopádně on zareagoval jako první.

„Kdo se ptá, nebloudí,“ řekl chladně. „Ptej se, veliteli západního blokpostu.“

„Zmije se zlatými šupinami. A se zlatýma očima… co je to za druh? Znáte takové hady?“

Na okamžik se mu zazdálo, že Salman Amir Jusufzaj otevře údivem ústa. Neotevřel. Patrně proto, že to nestihl. Dříve totiž zareagoval Černomor, Hadži Hatíb Rahiqulláh.

„Al-šajtan!“ zaječel. „Sahir! Aluqah! Banu hajja! A’udu billáhi minaš’šajtanir-radžim!“

Křičel, až si poslintal vousy. Sevřel rukojeť kinžálu a zdálo se, že se na Levarta vrhne. Zacharyč popadl AKM, ale Barmalej ho rychle zadržel. Jusufzaj výkřikem a gestem zadržel své mudžáhedíny, zatahal Černomora za rukáv a něco mu rychle řekl v darí. Černomor se uklidnil.

„La illáha il-Alláh!“ dodal na závěr, obdařil Levarta ještě jedním nenávistným pohledem a otočil se k němu zády.

„Omluvte našeho mullu,“ porušil mlčení Salman Amir Jusufzaj. „Omlouvá ho hluboká víra, pokročilý věk a těžké časy – ne nutně v tomto pořadí. A tobě, veliteli západního blokpostu, musím přiznat, že dokážeš svými otázkami vyvolat opravdový rozruch. Ale protože by žádná otázka neměla zůstat bez odpovědi, odpovím ti. Takové zmije, jaké jsi popsal, nejsou. Neexistují. Každopádně by existovat neměly. Je nebezpečné se o ně zajímat. A v žádném případě…“

Na chvíli se odmlčel a zakroutil hlavou, jako by byl sám překvapen tím, co chce říci.

„V žádném případě,“ dokončil chvatně, „nesmí jít člověk tam, kam ho zmije vedou. Loučím se s vámi, šuraví. Běžte. Alláh vás provázej.“

~~~

Následující noci je nenechaly usnout neustálé výbuchy, jak divoká zvířata přebíhala přes miny v průsmyku Zarghún. Ráno, ledva slunce trochu ohřálo skály, odešel Levart znovu do žlebu.

~~~

Zmije tam nebyla. Ani se neukázala. V úžlabině vypadalo všechno jinak. Svírala ho její stísněnost a dusil její zápach, odporný smrad hniloby pálící v nose. Levart viděl to, čeho si dosud nevšímal – špinavé nánosy na kamenech vypadající jako zaschlé zvratky, plazí exkrementy, rozkládající se zdechliny potkanů a na nich odporné tlusté zelené mouchy. Neduživé rostlinstvo na skalních stěnách připomínající nehojící se lišej.

Měl pochopit, rozhodně měl pochopit a umět rozšifrovat toto znamení, uvědomit si, že je to varování. Výstraha před sérií budoucích tragických událostí.

Začaly smrtí Vaňky Žigunova.

~~~

Vaňka Žigunov zahynul takříkajíc na vlastní žádost.

„Poslyš, prapor,“ přišel za Levartem. „Pošli mě na den dva hlídkovat na silnici. Tady na blokpostu je nuda na zblbnutí. Vezmu na kalitku ty naše tři mladé, vyškolím je, ukážu, jak mají držet stráž, a naučím je opatrnosti. Bude jim to k užitku…“

„Ach, Ivane, Ivane,“ zakroutil hlavou Levart. „Děláš ze mě pitomce, až hanba poslouchat. Mladé vojáky že vyškolíš a naučíš opatrnosti? Ty prostě závidíš Valerovi, jak rabuje afghánské autobusy, chceš taky něco urvat a maličko se obohatit. Valera je ukázkový marodér a drancíř, dříve nebo později ho někdo bonzne a půjde před tribunál. Myslel jsem, seržante, že ty jsi rozumnější.“

„Přeháníš,“ ošíval se Žigunov. „Valera je stoprocentní zloděj a urkagan. Ale kdyby měli všichni naši bratři, kteří na kalitkách obírají asiaty, jít před tribunál, všechny vojenské soudy by na to nestačily. Přimhuř oko ze staré známosti. Nevrť hlavou, já vím, proč mi to odmítáš. Chceš, abych ti to řekl do očí? Posíláš Valeru na kápépé, i když víš, že tam krade a rabuje, protože ho nesnášíš a nechceš ho mít u sebe. Mě máš po boku raději. Nezasloužím si za to nějakou odměnu? Pošli mě na hlídku, Pavle Slavomiroviči.“

„No tak běž.“

~~~

O tom, že se ke KPP blíží nějaké vozidlo, je rádiem informovala točka – předsunutá hlídka z Muromce. Žigunov vstal a zvedl AKM.

„No, rebjata,“ vyzval svoje vojáky. „Do práce. Tak, jak jsem vás to učil. A co ty, Smetannikove, chystáš se na ryby? Nebo na oslavu narozenin k tetičce? Obleč si bronik. Všichni si vezměte broniky, a fofrem. Tkač se mnou na cestu, Jefimčenko ke káemu. Hněte sebou!“

Zpoza zákruty se však nevynořila očekávaná burbachajka čili pasažéry a jejich zavazadly vrchovatě naložený místní autobus, zdroj kýženého lupu, nýbrž příšerně odřený a otlučený bílý pikap.

„Za volantem dědek v čalmě,“ hlásil Smetannikov s dalekohledem. „Vedle něho nějaká ženská. Na korbě dvě… ne, tři baby v parandžanech. Žádná větší bagáž.“

„Smůla,“ odplivl si Žigunov. „Mizerná kořist. Nebudou mít nic, co by stálo za námahu.“

„Tak co?“ zeptal se Tkač, ošívající se v těžké neprůstřelné vestě. „Propustíme je?“

„Až po kontrole. Máme tady kontrolovat, zapomněli jste? Kryj nás, Jefimčenko. Hej, vy! Stát! Kontrola!“

Pikap, který se do té chvíle stěží vlekl, znenadání v oblaku výfukových spalin vyrazil kupředu, stařík s kozlí bradkou se skrčil za volantem. Vedle něho sedící žena vystrčila z okna hlaveň kalašnikova a pokropila strážné krátkou dávkou. Tkač zasténal a upadl. Žigunov a Kožemjakin skočili za pytle s pískem.

„Pal po nich, Vovo!“ zavelel Žigunov. „Pal! Ogoň!“

Jefimčenko nestíhal, neměl zkušenosti, ruce se mu třásly a prsty klouzaly po kulometu. Baby na korbě pikapu byly zkušenější. Protože to vůbec nebyly baby, ale dušmani převlečení v parandžanech. Jeden měl americkou bazuku M-72, druhý RPG-7. Oba vystřelili do bunkru kalitky a třetí tam hodil tři drátem svázané granáty. Ženská z kabiny mezitím vystřílela celý zásobník. Potom pikap na plný plyn ujížděl pryč. Kožemjakin vyskočil z úkrytu a stíhal auto palbou z RPK, to však zmizelo mezi balvany, když se mudžáhedíni ještě rozloučili sprškou střel.

Pomoc přišla, ale příliš pozdě. Už nestihla ani přečíst velký nápis TOYOTA na zádi pikapu. Přiběhli Jakor, Guščin a vojáci z Ruslanu, přiběhli Barmalej, Zacharyč a vojáci z Muromce. Přiběhli Levart, Lomonosov a vojáci z Gorynyče.

Miron Tkač se s prostřelenýma nohama plazil po silnici a sténal. Borja Kožemjakin, ten, který se zpočátku na zastavě rozplakal, se mu snažil poskytnout první pomoc. A uvnitř rozbořeného bunkru KPP mezi doutnajicími hadry seděl s nepřítomným pohledem Voloďa Jefimčenko a držel v náručí svůj PKM. Vedle něho se krčil Feďa Smetannikov, zkrvavený a raněný, ale nepříliš těžce, jen jeho utržené a rozcupované ucho viselo na proužku kůže jako okrájená slupka z jablka a téměř se dotýkalo výložky stejnokroje. Ale Smetannikov se nestaral o svoje ucho. Upíral zrak na ležícího seržanta Žigunova.

„Zdravotník,“ zařval Barmalej. „Zdravotnííík!“

Žigunov žil. Díky neprůstřelné vestě nezemřel na místě. Měl však rozbitou a silně popálenou tvář a obě nohy od stehen dolů potrhané a popálené. Nejhůře to schytala levá ruka. Střepiny rozsekaly paži, utrhly téměř celý biceps a obnažily kost.

„Drž se, Váňo,“ zašeptal Levart, klekaje si k raněnému. „Radi Boga, drž se, bratik…“

Vytrhl zdravotníkovi z ruky stříkačku s promedolem, syntetickým morfinem, a sám píchl Žigunovovi injekci – teprve potom se mu roztřásly ruce. Barmalej ho odtáhl stranou. Zdravotník dal raněnému ještě jeden promedol a začal ošetřovat jeho ruku. Obvazoval ji i se spálenými cáry rukávu. Žigunov se vzepjal a pronikavě vykřikl. Mezi jeho nohama náhle vytryskla tmavě rudá krev.

„Chci… do… mů…“ zachroptěl skrze červenou pěnu, která mu vystoupila na rty.

A umřel.

Stáli bezradně okolo. Tkače odnesli zdravotníci na nosítkách, zachránil ho bronik. Střelné rány na nohou nebyly tak nebezpečné, jak by se zdálo podle jeho panického křiku.

„Hlášení z točky,“ přerušil ticho Jakor. „Jede další vozidlo. Velké.“

Barmalej jemně vytáhl z Jefimčenkova objetí PKM, potěžkal ho v rukou a obratně dobil. Když kráčel k silnici, přidali se k němu Jakor a Levart se svými ákáesy a jako smrt bledý Kožemjakin s érpékáčkem.

Levart věděl, co tentokrát vyjede zpoza zákrutu. Ještě než se rachotící, kouřící a na výmolech nadskakující vehikl objevil, věděl, že přijíždí afghánská burbachajka, zdejší autobus pomalovaný pestrobarevnými graffiti a klikyháky arabského písma, jímž byly patrně napsány citáty z koránu, magická zaklínadla a přání šťastné cesty. Věděl, že ho budou dekorovat šňůrové girlandy a nad sedadlem řidiče budou cinkat zvonečky.

Barmalej došel doprostřed silnice.

Burbachajka vyjela zpoza zákrutu. Přesně taková, jakou ji v duchu viděl Levart. Možná ještě pestrobarevnější a vyzdobenější než ta z jeho vize. Na její střeše se tyčila pyramida balíků, kufrů, ranců a jiných zavazadel. Autobus řídil mladík v pakolu. Levart viděl, jak řidič cení v úsměvu bílé zuby za špinavým a prasklým předním sklem. Viděl uvnitř natlačené pasažéry, hlavně ženy. Viděl děti ve vyšívaných tubetějkách, na okna přitisknuté obličejíky s velkýma očima.

Zasyčely otevírané dveře a řidič vystoupil ven.

Barmalej zvedl kulomet.

„As-salaam alej…“

Barmalej ho složil dávkou. Krev vystříkla až na přední sklo.

Jako druhý zahájil palbu Kožemjakin, rovnou do oken autobusu. Po něm začali střílet Jakor a Levart. Potom ostatní.

Autobus se otřásal, z autobusu stoupal dým, autobus křičel.

Se sykotem unikl vzduch z prostřílených pneumatik a burbachajka ztěžka dosedla na ráfky. Z oken se sypaly střepy a padali z nich křičící lidé. Jakor a Kožemjakin je kropili neustávající palbou. Ty, kteří se snažili uniknout otevřenými dveřmi, kosil Barmalej. Jejich mrtvoly zatarasily ústup ostatním. Zacharyč a další stříleli do bočnic, děravěli je jako řešeto. Cestující vyskakovali vyraženými okny na druhé straně vozidla, aby tam padali pod kulkami Guščina a vojáků z Ruslanu.

„Lidé!“ rozkřikl se náhle Lomonosov. Tak silně, až jeho křik pronikl kanonádou. „Lidé! Vzpamatujte se!“

Barmalej přestal střílet. Ne však na výzvu bývalého botanika, prostě jen vystřílel celý pás z nábojové schránky. Po něm zastavili palbu ostatní. Levart se podíval na prázdný zásobník ve své ruce. Udivilo ho, že je už třetí.

Z autobusu se kouřilo. Z průstřelů v jeho bocích prýštila krev. Vevnitř někdo sténal, někdo vzlykal, někdo se zalykal pláčem.

„Zacharyči,“ zachroptěl Barmalej. „Podej mi Muchu.“

Uchopil podávaný granátomet RPG-18 a rychlým pohybem rozložil jeho tubus. Ohlédl se a jeho zrak se setkal s Lomonosovovým pohledem. Stiskl zuby.

„Tohle je válka,“ řekl. Možná sobě, možná botanikovi, možná všem ostatním.

„Ustupte.“

Krátce zamířil na nádrž autobusu, z níž vytékala nafta.

Granát explodoval a autobus se změnil v ohnivou kouli. Jeho černá kostra ještě dlouho dohořívala.

~~~

Incident neměl žádné následky. Ani ty nejmenší.

Barmalej vypracoval hlášení pro zvláštní oddělení. Bylo stručné a věcné:

Dne 13. června tohoto roku, bla bla bla, byl podniknut útok na zastavu Solověj. Útočníci, sebevražední šáhidé ukrytí mezi místními lidmi cestujícími civilním dopravním prostředkem, disponovali značným množstvím výbušnin a snažili se zničit kontrolno-propusknoj punkt zastavy. Primitivní nálož předčasně explodovala a následkem výbuchu byl civilní dopravní prostředek zcela zničen. Útočníci zahynuli stejně jako nezjištěný počet civilních osob. Ztráty na zastavě – jeden padlý, dva ranění. Podepsán zastupující velitel zastavy staršij praporščik V. A. Samojlov.

Miron Tkač a Fjodor Smetannikov odletěli helikoptérou Mi-4 do medsanbatu jako „náklad tři sta“. Smetannikov se vrátil už následujícího dne, zafačován, ale schopen služby.

Pro Borise Kožemjakina znamenala událost na KPP postup ve vojenské hierarchii.

„Nu, bratja,“ oznámil posádce jefrejtor Valera. „Borja se projevil jako chlap. Myslel jsem, že je to vystrašený vrabec a úplný kokot, ale on je pravý voják. Džigit, jak se patří. Nastojaščij koršun.“

Koršun – tato klikucha už Borjovi Kožemjakinovi zůstala. Až do konce života. To znamená čtrnáct let a šest měsíců, protože tolik mu do konce života zbývalo.

~~~

Bylo snadné uhádnout, že se Barmalej dlouho připravoval na rozhovor a dlouho váhal. Levart se rozhodl ulehčit mu úkol a poskytnout mu příležitost. Našli místo, kde si mohli promluvit mezi čtyřma očima – latrínu.

Posadili se. Barmalej si odkašlal a s tázavým pohledem natáhl k Levartovi ruku se dvěma injekcemi, které vytáhl z kapsy. Levart odmítavě zavrtěl hlavou. Heroin, ve vojenské hantýrce ruin, nebyl na zastavě žádnou vzácností, pravidelně si ho píchal do žil nejeden voják. Než dal Levart uklidit Gorynyč a jeho okolí, častokrát šlápl na jednorázové stříkačky a nahřívače ze zátek lahví. Na jiných blokpostech tomu bylo nejinak.

Levart heroin nebral. Nevzal si nikdy ani dávku, přestože měl bezpočtu příležitostí. Po incidentu s autobusem byl jen krok od jehly a heroin byl po ruce ve vaku darovaném Salmanem Jusufzajem. Vzali si tehdy Barmalej i Guščin a také Jakor, kterého Levart už dávno podezíral z pravidelného braní drogy. On sám odolal pokušení.

„Jasně,“ pokýval hlavou Barmalej a schoval obě dávky. „Jasně, bratře, rozumím. A co jointa, dáme si?“

„Můžeme.“

Barmalej se natáhl a podal Levartovi ubalenou cigaretu. Opatrně, aby z ní nevysypal anašu.

„Abys věděl,“ přešel rovnou k věci, „nějak se mi nechce líbit náš profesůrek, nějak ten autobus moc prožívá. I já to cítím, radi Boga, nelžu. Nechal jsem se unést a tíží mě hřích na duši… Ale je válka. Válka! Nás zabíjejí, my zabíjíme… Krev si žádá krev. Tak to chodí, já to vím, Jakor to ví a ty to víš. Všichni jsme zhřešili… Ale náš Lomonosov mi dělá starosti. Nechystá se nás udat? Aby ulevil duši, utišil svědomí? Co, Pašo? Ty ho znáš lépe…“

„V tomhle ohledu ho vůbec neznám,“ potáhl si Levart z jointa a dlouze vydechl dým. „Že to prožívá, vidím sám, ale neudá nás.“

„Odkud bereš tu jistotu?“

„Je to disident. To znamená člověk nespokojený s režimem. Proto ho vyhodili z univerzity a šoupli do armády… Určitě na nějaké udání.“

„A to má být argument?“ zvedl brvy Barmalej. „Že neudá, poněvadž byl sám udán? To mě nepřesvědčuje. Ani to, že když je disident, je rovný a poctivý. Moc často se mezi nimi vyskytly úplně opačné případy. Ne, Pašo. Promluv si s ním. Upřímně a od srdce. Musíme vědět co a jak, poněvadž… jistě chápeš. Za ten autobus by byl tribunál. A trest by zaručeně nebyl krátký. V nejhorším případě by nás mohl čekat… však víš, krátký proces. A já mám v Obninsku ženu a tříletou dcerku. Mám z ní, blin, udělat sirotka, jen abych ulevil něčímu svědomí? Jistě ani tobě, Paško, se nechce před vojenský soud, mám pravdu?“

„Promluvím si se Stanislavským,“ pohlédl Levart Barmalejovi do očí. „Zjistím, o co jde. Ty, nadpraporčíku Samojlove, mezitím nedělej žádné ukvapené závěry. A nepouštěj se do něčeho, co by nešlo vrátit zpátky. Rozumíš?“

Barmalej rozuměl. Jeho pohled o tom nenechával žádné pochybnosti.

~~~

Aby mohli být na chvíli sami, odvedl Lomonosova k přistávací ploše pro helikoptéry za Bastion, díru v zemi vykopanou tam společnou a nesmyslnou prací vojáků. Odbylo se to bez rozpačitých úvodů a ouvertur. Lomonosov se okamžitě dovtípil, oč běží a o čem bude řeč.

„Jde o ten autobus, co? O to, abych zapomněl? Nežádáš po mně příliš, drahý Pavle Slavomiroviči? Mám zapomenout na zločin, jehož jsem byl očitým svědkem?“

„Máš.“

„Viděl jsem lidská těla roztrhaná kulkami a střepy skla z rozbitých oken. Viděl jsem krev smíchanou z naftou z prostřílené nádrže. A viděl jsem tam tebe s ákáesem v ruce.“

„Je válka. Nás zabíjejí, my zabíjíme.“

„Nekrm mě banalitami.“

„Jsou banalitou desítky dřevěných truhel odlétajících z Bagramu a Kábulu v nákladních prostorech černých tulipánů? Pomysli na rodiny, které si tam v Sojuzu musí ty truhly vyzvedávat a vestoje podepisovat příjem. Válka je válka, pane Stanislavskij. Nejsi tady jako pozorovatel ani jako vyjednavač, přijels do Afgánu bojovat. Jsi voják, a tak musíš tuhle válku přijmout s celým programem. Stěžoval sis na naši zemi, že se zastavila, že zamrzla jako pod ledem. Chtěl jsi změnu, toužils po oblevě, kterou má tahle válka přinést. Očekáváš pokrok, jehož má být tahle válka příčinou. Tak tu válku přijmi! Akceptuj ji takovou, jaká je, a se vším, co v ní je. Jiná nebude. Žádná válka není jiná. Smiř se s tím, radím ti dobře.“

„Tvou radu neposlechnu,“ zavrtěl hlavou Lomonosov. „To by byl první krok k tomu, abych se stal takovým jako ty. A já nechci být jako ty. Ty ses smířil, zvykl sis a děláš, co ti poroučejí. Přizpůsobil ses, plaveš s proudem a odříkáváš odvěké krédo konformistů: ‚Proč se odlišovat? Stejně nemohu nic změnit.‘ Ty a tobě podobní jste vším vinni. Ne Andropov, ne Ustinov a Gromyko, ne Brežněv, ne Stalin, ne Ježov a ne Berija. Ty a tobě podobní vykonavatelé rozkazů. Neteční, pasivní, indiferentní, bezcitní, přijímající válku s celým programem. Ty a tobě podobní tvoří takovou zemi, v jaké musíme žít. Zemi, v níž vládne patologická apatie, marasmus a strnulost, tak jak to vyhovuje jejím vládcům. Ty a tobě podobní nakazili naši zemi morem lhostejnosti. Všichni fňukají, že chtějí změny, ale většina dělá, co se jim přikáže. Stejně jako ty skloní hlavu, sleduje, co se děje kolem, a nereaguje. Vždyť to nemá smysl, stejně se nic nedá změnit. Řeknu ti, že spíše pochopím Samojlova, který postřílí civilisty ze vzteku a touhy po pomstě. Spíše pochopím jeho než tebe bez emocí plnícího rozkazy.“

Levart mlčel.

„Požádám o přeložení,“ dodal po chvíli Lomonosov. „Nechci s vámi sloužit. Ale neboj se, nepodám hlášení, neudám vás, neprozradím, co se tady stalo. Vyřiď to Samojlovovi a Averbachovi. Nemusí mě sledovat s obavami a s nenávistí. A jestli neuvěří… no, ať udělají, co uznají za nutné. Zacharyče mám už dva dny v patách, chodí za mnou a dívá se mi na záda, jako by tam už viděl namalovaný terč. S tím se už nějak vyrovnám. Protože jistý oficiálně neexistující muž pera napsal, že jsou věci, které by člověk neměl vidět, a pokud je viděl, je lépe, aby umřel.“

„Snad…“ zajíkl se Levart. „Snad si nemyslíš, že bych jim to dovolil?“

„Nevím, jak se zachováš,“ odpověděl botanik a odvrátil tvář. „Nevím, co uznáš za nezbytné, za rozkaz vyšší instance, který nepřipouští diskusi a zbavuje tě veškeré odpovědnosti. Nevím, co by bylo schopno překonat tvou netečnost. Poněvadž ty projevuješ skutečné emoce jedině při kontaktu se zmijí.“

~~~

Nazítří ráno Levart o tom rozhovoru informoval Barmaleje. Ten dlouho vrtěl hlavou a kousal se do rtů.

„Jak to, kurva, je?“ odbočil nakonec od zásadního tématu. „Vysvětli mi, Pašo, proč Stanislavského poslali na vojnu. Za trest? Jiným disidentům dávají podobné tresty? Čím je tedy naše uvědomělá proletářská a internacionalistická armáda? Za co ji naše vrchnost považuje? Za lágr? Trestnou kolonii? Jestli ano, tak čím jsme my, vojáci, kteří v ní sloužíme? Trestanci?“

„Na druhou stranu,“ dodal po chvíli poněkud klidněji, „vyhnanství sehrálo v historii naší Rusi nezanedbatelnou úlohu. Dá se říct, že se stalo líhní talentů. Z jiskry vzplanul oheň a tak dále. Podobně jako kdysi, možná i nyní zrodí vyhnanství nějakou novou osobnost, hrdinu naší doby. Objeví se mezi námi nový Lenin anebo nový Trockij…“

Možná radši nový Gercen, pomyslel si Levart, anebo nový Radiščev.

„Co ty na to, Pašo?“

Levart neodpověděl. I kdyby chtěl, nevěděl by, co má říci. Nízko nad jejich hlavami zasvištěly vrtule a nad zastavou přeletěly čtyři helikoptéry Mi-8. Jak se vzápětí ukázalo, všechny mířily k ústí průsmyku Zarghún. Levart okamžitě pochopil proč, když uviděl, jak se z jejich kontejnerů sype množství nějakých předmětů.

„Miny,“ konstatoval. „Letci svrhávají miny do průsmyku Zarghún.“

„Minují průsmyk,“ potvrdil suše Barmalej. „Minami PFM-1.“

„Podal jsi hlášení…“

„…že je nutno obnovit minová pole.“

„A Salman Jusufzaj? Dali jsme mu slovo…“

„Oni první porušili dohodu,“ přerušil ho Samojlov. „Oni porušili pravidla příměří. Věříš tomu, že k útoku na KPP došlo bez Salmanova vědomí? Protože já ne. Určitě teď pochopí, když na oplátku zchromíme několik bisurmanů. Jen ať ví, že si nenecháme srát na hlavu. Pomstíme se za Žigunova.“

„A za to se bude chtít pomstít zase Salman.“

„To je válka,“ zaskřípal zuby Barmalej. Ale vzápětí se rozhlédl a snížil hlas.

„Můžeme se vykašlat na dušmanskou pomstu,“ řekl tak, aby to slyšel jenom Levart. „Když jsem hovořil s Kábulem ohledně těch min, trochu jsem se přeptal. Chystají se nás přeložit, Pašo. Vzhledem k plánům nějaké chystané ofenzivy mají tuhle zastavu obsadit parašutisti z Džalalabádu, rota z osmačtyřicátého samostatného výsadkářského praporu. Než se Salman zmůže na odvetu, my tady už nebudeme. A jestli udeří na paragány, vyláme si zuby.“

~~~

Výbuch první miny se z průsmyku Zarghún ozval navečer, ještě než se setmělo. Potom se ozvalo ještě několik explozí. Jen několik a ne příliš hlasitých – mina PFM-1 moc hluku nenadělá.

Žádná senzace, nikdo na zastavě se tím nevzrušoval.

Přišel nový den – sedmnáctý červen. Už od časného jitra horký, dusný, neobvyklý i na toto roční období.

O svém úmyslu vydat se do úžlabiny Levart nikomu neřekl, ani Lomonosovovi. Neinformoval ani Barmaleje. Neměl chuť absolvovat lekci o minách PFM, o tom, jak často jejich ploché, lehké, motýly připomínající korpusy zaletí hodně daleko od vytyčeného sektoru minování, jak je dokonce i slabé poryvy větru leckdy roznesou na různé strany a zasypou pískem, takže jsou úplně neviditelné. Pak stačí jen lehce došlápnout na měkký polyetylenový obal a přijít o nohu. Čtyřicetigramová nálož ji tak roztrhá a zmrzačí, že je třeba končetinu amputovat.

Nepotřeboval taková poučení, byl si vědom nebezpečí. Kamenitá cesta ke žlebu, kterou již tak dobře znal a měl prošlapanou, dnes vzbuzovala hrůzu. Zdálo se mu, jako by každý dobře známý kámen tentokrát syčel a chřestil jako jedovatý chřestýš.

Avšak Levart šel. Poprvé od incidentu s autobusem. Dříve nemohl. Nechtěl. Něco ho zadržovalo.

Dnes cítil a věděl, že musí jít. Naposledy. Dříve než je přeloží, než je na zastavě nahradí výsadkáři. Než je nepochopitelné a nepředvídatelné plány velení vrhnou do jiného koutu Afghánistánu. Někam, odkud se už nemusí vrátit.

Možná měl prostě štěstí, možná letci nekladli miny jako obvykle poslepu a nazdařbůh, ale výjimečně precizně. Nešlápl na žádnou minu, žádnou ani nespatřil.

V úžlabině se nic nezměnilo. Mouchy se hemžily na zdechlinách a exkrementech, skalní stěny vypadaly, jako by je někdo pozvracel. Levartovi to nevadilo. Sám se cítil, jako by ho někdo pozvracel.

Zmije tady nebyla. Neležela na svém balvanu, když vstoupil do žlebu, neobjevila se, ani když šel hlouběji. Necítil zklamání ani smutek, v hloubi duše něco podobného čekal. Měl dojem, že něco skončilo, že incident na KPP, Žigunovova smrt a zmasakrovaný autobus uzavřely jistou kapitolu. Že se tyto události staly bariérou oddělující vše tajemné a pohádkové od toho, co bylo všední, a tedy přízemní, špinavé, nehezké a odpudivé.

Odložil AKS. Posadil se na tentýž plochý balvan, na němž měla ve zvyku lehávat zmije.

Vytáhl z kapsy stříkačku a jehlu, řemínek s přezkou sundaný z batohu, hliníkovou vojenskou lžíci, zapalovač. A celofánový balíček s ruinem.

Jednou je to třeba vyzkoušet, pomyslel si. Je vhodná chvíle. Vhodnější ani být nemůže.

Vyhrnul si levý rukáv, nad loket zapnul řemínek a s pomocí zubů jej utáhl. Zopakoval rituál, který už tolikrát viděl u jiných – nahřál dávku zapalovačem na lžíci, natáhl do stříkačky, několikrát stiskl pěst, píchl jehlu do žíly, natáhl do injekce trochu krve a stiskl píst. Efekt byl téměř okamžitý.

Stěny žlebu se k sobě začaly přibližovat jako Symplégady, jako by se chtěly srazit a jeho uvěznit, sevřít a rozmačkat. Nelekl se ani se nezachvěl v pocitu stoupající euforie. Gestem všemohoucí bytosti rozpažil ruce a kamenné stěny poslušny jeho vůle se opět rozestoupily a vzdálily. Svou mocí je odstrčil ještě dále, mnohem dále, až docela zmizely někde daleko za jasným, planoucím horizontem v nekonečné, sluncem rozpálené pustině.

Euforie stoupala a zvedala ho stále výše a výše. Cítil, jak mu po nádechu horký vzduch nadouvá hruď. Nebe měnilo barvy v pestré feérii.

Mezitím se z hloubi žlebu připlazila zmije. Zdálo se, jako by i ona měnila barvy, zářila v nich a mizela v nich. Přiblížila se, svinula a znehybněla. Ležela…

Nevěděl, jak by popsal způsob, jakým ležela. Nedostávalo se mu slov. Avšak rychle a zcela nečekaně je nalezl. Neznámá slova – Cirque-couchant.

~

… bright, and cirque-couchant in a dusky

brake.

She was a gordian shape of dazzling hue,

Vermilion-spotted, golden, green, and blue…

~

Zmije pomalu, nesmírně pomalu zvedla hlavu.

~

Jako gordický uzel oslnivě pestrý

nachový i zlatý, zelený i modrý,

s pruhy zebry, skvrnami pardála

a oky páva celá v šarlatu plála;

ve stříbrosvitu úplňku, jež zhášel její dech

a zase rozjasňoval na temných čalounech,

v duhových barvách, leč s duší kajícnice

mohla to snad být elfská panovnice,

milenka démona či sama ďáblice…

~

Její pohled vyvolal před Levartovýma očima pulsující barevné kruhy. V uších mu zahučelo, jako by někde blízko startoval tryskáč – MiG nebo Suchoj.

~~~

Some demon’s mistress, or the demon’s self.

~~~

Ptáci, tisíce ptáků, tleskání křídel, svist letek. Na tváři ucítil dotek peří.

A pak se mu před očima opět objevila kamenitá, sluncem vyprahlá planina. Vítr unášel kouř a prach. Ptáci zmizeli, ale stále slyšel tleskání jejich křídel.

Chvíli trvalo, než se zorientoval, že ten zvuk vydává špatně upevněná plachta stanu jenom na okraji zatížená bedničkou munice. Daleko nad obzorem se zvedal horský řetěz. Afghánistán, pomyslel si Levart. I v heroinovém omámení nedokážu opustit Afghánistán.

„More tea, Drummond, old boy?“

„Yes, please.“

Odpověděl, i když se nejmenoval Drummond a neuměl anglicky. A neměl ponětí, proč má na sobě khaki uniformu s důstojnickými výložkami.

~~~

Podporučík Arthur Honeywood pokynul indickému sluhovi, aby všem nalil čaj.

„Válka,“ oznámil přesvědčeně, „je u konce. Dosáhli jsme toho, čeho jsme měli dosáhnout – upevnili jsme britský vliv v Afghánistánu. Divide et impera, my dear gentlemen. Emír je svržen, Kábul je v našich rukou, Afghánistán je rozdělen na provincie a vládci provincií jsou našimi loutkami. Jak se zdá, můžeme se chystat k návratu.“

„Před návratem musíme pohlédnout pravdě do očí,“ řekl Edward Drummond. „Během této války si některé pluky vydobyly čestné místo ve vojenské historii britského impéria, získaly zásluhy a slávu. Sedmnáctý leicestershirský a jedenapadesátý yorkshirský u Ali Masdžedu, osmý liverpoolský a Seaforthovi horalé u Peiwar Kotalu. Musíme přiznat, že jejich vavříny jsou zasloužené. Se zklamáním o to větším musíme přiznat i fakt, že náš šestašedesátý se ničím podobným neproslavil.“

„Za prvé to není pravda,“ svraštil plavé obočí Henry James Barr. „By George! Splnili jsme v této válce svůj úkol, svedli dost bojů. Osud nám možná nedopřál bitvy a vítězství jako u Ali Masdžedu, Peiwar Kotalu nebo Futehabádu, ale nemáme se zač stydět. Za druhé musíme poslouchat rozkazy a bojovat tam, kam nás pošlou. Za vlast a za královnu, ne pro slávu, pocty a mramorové pomníky. Nepotřebuji pomník, stačí mi vědomí, že jsem splnil svou vojenskou povinnost.“

„Vítězství,“ odtušil Walter Rice Olivey, „je pro vojáka nutné. Silou vojáka jsou vojenské tradice a tradice se rodí z vítězství. Vítězství dělá vojáka. Tím lepšího, čím je větší a dosaženo nad silnějším nepřítelem. A protože jsou naši vojáci nejlepší na světě, zasloužili by si důstojnější protivníky, než jsou zdejší domorodci.“

Rice Olivey, Honeywood a Barr byli Drummondovi spolužáci z jednoho ročníku, všichni čtyři společně absolvovali Sandhurst, současně byli povýšeni na podporučíky a byli přiděleni k HM 66th Foot – šedesátému šestému pěšímu pluku Jejího královského Veličenstva. Bylo to bezmála před rokem. Zde v ležení u Kandaháru s nimi seděl nad šálkem čaje ještě jeden absolvent vojenské akademie, o rok starší poručík Thomas Willoughby z Queen’s Own třetího bombajského jezdeckého pluku, který byl oblečen stejně malebně jako jeho indičtí podřízení do alkalaku se šňůrami přepásaného šarlatovým kamarbandem.

Drummond si v zamyšlení hrál s ouškem šálku.

„Seržant Apthorpe z druhé roty,“ začal konečně, „si mi včera postěžoval. Můj otec, řekl, bojoval s Rusy u Inkermanu a potom se vzbouřenci u Mahárádžpuru. S pýchou nosí The Crimea War Medal a The Gwalior Star. A dodnes, když přijde do pubu Cittie of Yorke na High Holbornu, se mu klanějí všichni u výčepu. A čím se pochlubím po návratu do Londýna já, sire? Že jsem střílel polonahé divochy v turbanech ozbrojené rezavými noži, luky a starými ládovačkami? Co je to za válku, sire, hotová hanba? Co tady hledáme?“

„Doufám,“ ohrnul Barr nos pro sebe příznačným způsobem. „Doufám, že jsi s ním naložil tak, jak si zasloužil. By Jove, kam spěje ta naše armáda, když si kdejaký seržant dovolí komentovat rozkazy velení. A pochybovat o jejich smyslu…“

„Armáda stojí na seržantech,“ zvedl hlavu Rice Olivey. „Navíc tohle není pruská, nýbrž britská armáda. Britský seržant má právo obrátit se na britského důstojníka se svými pochybnostmi. A povinností britského důstojníka je podobné pochybnosti rozptýlit. Tak a nejinak se upevňují jednota a morálka vojska.“

„Copak jsi nemohl rozptýlit pochybnosti svého seržanta, Teddy, old fellow?“ zasmál se Honeywood. „Vysvětlit mu smysl téhle války a celé Velké hry? Podle připraveného textu. Podle proslovu, který k nám měl starý Stewart v Multani v Pandžábu. Vzpomínáš si?“

„Vzpomínám.“

~~~

„Páni důstojníci!“

Generálporučík sir Donald Martin Stewart, C.B., Skot, veterán válek v Afghánistánu, Habeši a Indii během Velké vzpoury, nejprve přesunul cheroot z jednoho koutku do druhého, ale aby ho poměrně velké shromáždění lépe slyšelo, raději cigáro vytáhl z úst. Se zjevnou neochotou.

„Země, do níž máme táhnout s vojskem, je Afghánistán,“ začal, když přejel zrakem tváře posluchačů. „A našimi protivníky, s nimiž se dáme do boje, budou obyvatelé Afghánistánu – Paštuni, Afaridové a Ghilzaiové. Naším hlavním soupeřem je Šér Ali, afghánský emír. Ovšem ve skutečnosti, páni důstojníci, je naším nepřítelem Rusko. Jak vidno, svět je příliš malý pro dvě impéria, jako jsou Albion a Rusko. Konflikt mezi nimi, jenž začal na Krymu u Almy, Balaklavy a Inkermanu, nadále trvá a bude trvat. Během tažení, které právě začíná, nezkřížíme šavle s kozáky, páni důstojníci, ale nezapomínejte na to, že budeme bojovat proti Rusku, agresivní a rozpínavé mocnosti, jež chce vládnout světu. My nepodnikáme invazi do Afghánistánu, my jdeme před ruským nájezdníkem vlastní hrudí krýt a chránit Indii, klenot britské koruny, drahokam, který by chtěl chamtivý Moskal z naší koruny vyloupnout.“

Generál potáhl z doutníku a vypustil oblak dýmu. Vytáhl cheroot z úst a odplivl si na podlahu.

„Začalo to,“ zaburácel a uhladil si rukavicí licousy, „v roce 1813 po rusko-perské válce a mírové smlouvě uzavřené v Gulistánu, podle níž Rusku připadly bývalé perské provincie Ázerbajdžán, Dagestán a Gruzie. Pohleďte na mapu, páni důstojníci, ani to nestačilo hladovému ruskému medvědovi! Dral se dále směrem k Indii a shraboval svými tlapami všechno, na co cestou narazil. Chanáty Taškentu, Chivy, Buchary a Samarkandu se staly součástí ruského carství sahajícího nyní až k řece Amudarje.

To je The Great Game, páni důstojníci, Velká hra. A jaký je další tah v této hře? Ruský satrapa Alex nechce zůstat za Amudarjou, brousí si zuby na Indii. A nejdříve, to se rozumí, na Afghánistán. Car Alex přinutil afghánského emíra, aby v Kábulu přijal ruskou diplomatickou misi. Dobře víme, co znamenají diplomatické mise z Petersburgu a komu otevírají cestu. Když místokrál Indie požádal, aby emír přijal rovněž britskou diplomatickou misi, Šér Ali odmítl. Naučíme tedy afghánského barbara, co znamená odmítat Británii. Naučíme ho, že žádost Británie má plnit s poklonami. Dvacet tisíc mužů generála Brownea postupuje z Campbellpore a Péšaváru směrem na pevnost Džamrúd a průsmyk Chajbar s úkolem obsadit Dakku a Džalalabád. Kolona generálmajora Robertse míří z Kohatu přes Thal do údolí Khurram a odtamtud rovnou cestou na Kábul. My máme za úkol obsadit jih a krýt levé křídlo naší armády. Vyrazíme odtud z Multani přes průsmyk Bolan a obsadíme Kvétu a Kandahár. We’ll teach the damn niggers a lesson! Dáme jim ochutnat britské bajonety!“

Generálporučík sir Donald Martin Stewart, C.B. vložil cheroot do úst a zopakoval rituál vypouštění dýmu a plivání na podlahu.

„Tak je to,“ otřel si znovu licousy. „Toto je naše odpověď na ruský gambit ve Velké hře, páni důstojníci. A první krok k tomu, abychom Moskaly vypráskali ze Střední Asie a zatlačili ke Kaspickému moři. A v něm je můžeme utopit. Bože, chraň královnu!

Jsou nějaké otázky? Nejsou? Dobrá. Děkuji za pozornost, páni důstojníci. Dismissed! Rozejděte se za svými povinnostmi!“

~~~

„A tak jsme zvítězili,“ konstatoval Honeywood. „U Kandaháru, Peiwar Kotalu a Kábulu jsme porazili Rusy a jejich cara a dali lekci afghánským domorodcům. Dali jsme jim ve Velké hře vedlejší roli, i když je to v podstatě jejich země.“

„Ve světové politice se nebere ohled na země ani národy,“ poučil ho chladně Rice Olivey. „Důležitá jsou impéria a jejich vůle. Impéria vládnou a diktují zákony. Británie je takovým impériem a dle své vůle vládne poddaným. Mezi nimi i Afgháncům.“

„To je fakt,“ usmál se Barr. „A ty, Artie, mírni svoje liberální názory. Vždyť ty bys byl ochoten přiznat nezávislost i nějakým Zulukafrům z Natalu. Anebo Irům.“

Willoughby náhle vstal, zaclonil si rukou oči a zahleděl se do dálky.

„Budeme muset ukončit naši debatu, páni důstojníci,“ oznámil. „Rychle dopijte čaj. Cvalem se k nám žene Charlie Bligh, štábní galloper. Bezpochyby s rozkazem k okamžitému odchodu. Pochybuji, že by nám náš ctěný velitel, brigadýr George Burrows, chtěl touto cestou poslat přání hezkého dne.“

~~~

Vítr zadul silněji a prudkým poryvem unášená zrnka písku zachřestila na korkové helmě. Edward Drummond si na nosu a ústech upravil modrý kašmírový šátek, který koupil na bazaru ještě v Kvétě. Přestože se sluneční paprsky musely prodírat zvířeným prachem, rozpalovaly všechno kolem. Hliněná zeď kolem vesnice hřála jako kachlová kamna.

Válka je u konce. Ali Masdžed, Peiwar Kotal, Futehabád, Šérpúr – již rok a osm měsíců vyhráváme bitvy, jdeme od vítězství k vítězství. Není divu, převyšujeme zdejší protivníky technikou, výcvikem, morálkou, silou naší evropské civilizace. Jak by nám mohli ti ubozí domorodci vzdorovat? Bojovat s námi kopími a křesadlovými mušketami? Z Kábulu vypuzený emír Šér Ali zemřel ve vyhnanství v Mazáre Šaríf, aniž by se dočkal ruské pomoci, o kterou žádal. Jeho syn a nástupce Jakúb Chán abdikoval, druhý syn Ajúb Chán uprchl na západ do vzdáleného Herátu. Rozděl a panuj, jak říkal Honeywood, divide et impera. Rozdělili jsme Afghánistán na provincie a jejich guvernéry učinili osoby nám oddané, kterými můžeme manipulovat. A nyní, když generál Roberts rozdrtil Mohammada Džana u Kábulu a Stewart zdecimoval divoké kmeny u Ahmed Chelu, se nám už nikdo v Afghánistánu nemůže postavit na odpor. Vracíme se domů. Odtud od Chušk Nahudu napíšu Charlottě poslední dopis z války. Nejvyšší čas, protože jsem jí už moc dlouho nenapsal…

Tam, kde se zeď rozpadala a měnila v sutiny, se na zemi něco pohnulo. Něco se tam svinulo a zlatě zalesklo. Had, pomyslel si, zmije. Nahmátl pouzdro zbraně, rozepnul je a dotkl se pažby armádního revolveru Adams, něco jej však zadrželo, ještě než jej stačil vytáhnout. Opět zadul vítr a zvířil písek. Drummond zamrkal slzícíma očima. Když je otevřel, had byl pryč, schoval se někde v hromadě rozbitých nepálených cihel. Chtěl popojít blíže, ale znovu jej něco zadrželo, nějaký hlas, nějaký pocit, nějaké podvědomé varování, ostré jako trn pochybnosti.

Zlatá zmije, pomyslel si, co je to za nesmysl. Zlaté zmije neexistují. Byl to jen náhodný odlesk, zajiskření křemenného písku, jež lze spatřit v tomhle horkem se chvějícím vzduchu. Zlatý třpyt, přelud. Fool’s gold.

Otřel si obličej, na rukavici měl prach.

„Drummonde!“

„Barre?“

„Rychle k jednotce. Vrátily se patroly. Odcházíme, dear boy, odcházíme. Z Herátu táhne Ajúb Chán s celou armádou. Pochoduje na Ghazní a chystá se nás odříznout od Kábulu. Jeho přední hlídky už byly pozorovány u Sang Buru a Maiwandu. Proti němu vyslané domorodé vojsko se vzbouřilo a přidalo se k rebelii. Burrows vydal rozkaz k odchodu, celá brigáda jde k Maiwandu, kavalerie i pěchota. Čeká nás bitva, Teddy, bitva. Možná největší v téhle válce. Hip, hip, hoorray! Kupředu, šestašedesátý! Garryowen! Garryowen in glory!“

„Harry?“

„What?“

„Shut up, will you?“

~~~

„Pojď, povedu tě.“

Poznal ten hlas, zpěvavě sykavý, polyfonický, tichý, ale výrazný a srozumitelný.

„Pojď za mnou,“ zopakovala zmije. „Povedu tě.“

Stěna žlebu se rozestoupila. Tam, kde úžlabina končila, kde dosud byla jen tenká puklina, se skála se skřípotem rozestoupila. To se neděje doopravdy, pomyslel si Levart. Za to může ten heroin. Špatný trip, moc, moc špatný trip.

Zmije se rychle plazila a vedla ho kupředu. Šel za ní. Štěrbina byla tak úzká, že musel místy jít bokem napřed. Skalní stěny byly drsné jako brusný papír a protkané tenkými žilkami jako listy stromů, jako kdyby v hornině pulsoval život.

Ve štěrku na zemi se něco zalesklo. Mince. Sklonil se a zvedl ji. Na aversu byla hlava slona, na reversu nápis BASILEOS DEMETRIOU a uprostřed kaduceus ovinutý dvěma hady s hlavami naproti sobě. Merkur, obojetné božstvo, vzpomněl si Levart. Manichejská rovnováha sil dobra a zla, Agathodaimon a Kakodaimon, Ormuzd a Ahriman…

O několik kroků dále ležela zpola zasypaná pískem kepka s důstojnickou rozetkou, vedle ní dalekohled a plátěná brašna – raportovka.

Levart se domyslel, komu ty věci patřily, ale nijak se tím nezabýval. Stále byl v drogové euforii.

Štěrbina se na konci zformovala v klenbu, vchod do jeskyně. Zmije vklouzla do temnoty a Levart tam vstoupil za ní.

V uších se mu rozezněl halas, vřava, řinkot nádobí, hlasitý hovor a ženský smích.

~~~

Mág se připletl k vojsku hned po založení posádky v Ortospanu. Nový název, který tomu místu dali dobyvatelé, neakceptoval a tvrdohlavě je nazýval postaru – Kabura. Stejně paličatě tvrdil, že je Chaldejec a jmenuje se Astraios. Chlubil se, že zná tajné učení a magická arkána, avšak dokázat to nechtěl, nebo spíše neuměl. Bylo však třeba uznat, že se obstojně vyznal v léčení, ať už otlaku od koňského hřbetu, zhnisané rány po ulomeném hrotu šípu anebo nepříjemné choroby chycené od baktrijské nevěstky, zkrátka dovedl pomoci nejednomu churavému vojákovi. Kromě toho uměl poutavě vyprávět o okolních zemích a národech. Věděl o nich ledacos a vojenská rozvědka toho dokázala náležitě využít. Nezdráhal se předávat své znalosti i prostým vojákům, pokud o ně projevili zájem.

Jako nyní Herpandrovi, synu Pyrrovu, veliteli první tetrarchie třetí ile.

„Povídáš, zlatá zmije, tetrarchu?“ poškrábal se Astraios v kudrnatém vousu. „Tady se takové zmije nevyskytují, tím jsem si jist… Tedy pokud si člověk vůbec může být něčím jist. Jsme nevědomí a doposud jsme poznali jen zlomek nesčetných tajemství tohoto světa. Ale o zlatých zmijích jsem ani neslyšel. V zemi Ethiopů žijí okřídlení hadi živící se balzámem. Zmije z údolí Iorda žerou bílý pepř a v hlavách jim rostou drahokamy, ale že by byly zlaté, o tom se mi nic nedoneslo. Možná se takové najdou v Kitaji, kde žije mnoho rozmanitých plazů a kde mají hady a draky v náramné úctě. Také v Indii žije obrovské množství hadů zvaných nágové, takže se jistě vyskytují v lecjakých barvách. A na ostrově Lanka…“

„Zlatou zmiji,“ přerušil ho suše Herpander, „jsem viděl na hlídce v jednom údolí u Gauzaky. V této zemi, v žádné Indii, na žádném ostrově.“

„Hmmm…“ poškrábal se mág znovu, tentokrát za uchem. „Takže u Gauzaky, tetrarchu? Zajímavé. Právě mezi tamějšími kmeny kolují legendy, které svým původem dozajista sahají…“

Herpander neslyšel konec věty, poněvadž Astraiova slova zanikla v hluku, když se hodujícím eparchům zachtělo pronášet přípitky a polévat stoly vínem.

„Ať žije,“ hulákal Charés, velitel jízdních lučištníků, a zvedal rhyton. „Ať žije Alexandros, bohům rovný král Makedonie a hegemon řeckého svazu! Ať žije co nejdéle a vede naše vojáky! Jemu sloužíme, pro něj žijeme a umíráme!“

Eparchové vyjádřili svůj souhlas takovým řevem, že se div nezřítily sloupy podpírající strop, a polonahé baktrijské poběhlice je doprovodily pronikavým pištěním a smíchem. Herpander uchopil Astraia pod paži a odvedl ho do vzdálenějšího kouta sálu, kde nebylo tak hlučno a mohli se navzájem slyšet. Byl tam výklenek, v němž si všiml stolku umně vyřezaného ze slonové kosti, na němž stála stříbrná soška ne větší než mužské předloktí. Nějaký místní bůžek, pomyslel si. Nic divného, tahle budova byla kdysi chrámem. Poněkud zpustlým, ale chrámem.

Soška představovala okřídlenou ženu v plášti s účesem dle perské módy, diadémem a hranatými náušnicemi. Podpírala ji dvě bájná zvířata, která jako by chtěla vyšplhat vzhůru po jejích stehnech.

„Anahíta,“ pospíšil si s vysvětlením Astraios, který si všiml jeho pohledu. „Ardvi Sura Anahíta – neposkvrněná vládkyně vod. Ta, jež plní prameny vodou z hvězd. Ta, jež dává sémě mužům a mléko matkám. Paní větru, mraků, deště a krupobití. Ochránkyně zvěře a patronka Svatého tance. Její křídla jsou symbolem moci a všudypřítomnosti. Podpírají ji dvě posvátná zvířata, býk a lev…“

„Anahíta,“ zopakoval zamyšleně Herpander. „To je jméno, pod nímž ctí Médové a národy od řeky Oxu naši Artemidu.“

„A co když vy Řekové,“ zasmál se mág, „ctíte Anahítu pod jménem Artemis? Cožpak na tom záleží? Bohové si na to už jistě zvykli. Jsou shovívaví k lidem, kteří nejenže nechápou, ale ani neumějí pojmenovat jejich božskou podstatu. Bohům stačí, že jejich božskou podstatu lidé uctívají. Pod různými jmény a různými obřady.“

„V tom máš pravdu,“ souhlasil Herpander. „Ale měl jsi mluvit o zlaté zmiji a o místních legendách. Poslouchám.“

„Na počátku,“ nabral Astraios zhluboka dech, „byl Zurvan, jenž neměl konce ani počátku. Nebylo ani slunce, ani měsíc, ani hvězdy, nebylo nebe ani země, byla jen temnota a bezčasí. Až se ze Zurvanovy oběti zrodila první božská dvojice – dobrý a moudrý pán světla Ahura-Mazda a potměšilý, zlý pán temnot Angra Mainju. Dobrý Ahura-Mazda začal tvořit světy a země, zatímco zlý Angra Mainju se jal vše takto stvořené ihned kazit a ničit.

Laskavý pán Ahura-Mazda tehdy stvořil zemi Airjanem Vaedža, zemi Árjů na řece Vanguhidaitja, kterou vy Řekové nazýváte Araxes, leč Angra Mainju zkazil jeho dílo, když nechal v oné řece vylíhnout spousty jedovatých hadů. Pak stvořil dobrý Ahura-Mazda zemi Sugudu, kterou vy nazýváte Sogdiana, na niž však zlý Angra Mainju seslal žravá sarančata. Stvořil tedy Ahura-Mazda posvátnou zemi Mouru čili Margianu, avšak Angra Mainju…“

U hodovního stolu opět vypukla vřava. Víno z Arie bylo rozléváno v dalších úlitbách na počest bohů a bohyň. Jako obvykle zejména těch, na nichž podle tradice nejvíce závisel osud vojáka, jejichž vůle či rozmar rozhodovaly o jeho životě a smrti.

„Pozdravena buď, Tyché, dcero Diova!“ zvolal Hippasos přezdívaný Geryón, lochagos hoplitů, zvedaje pohár a potřásaje pelekydou, dvojbřitou sekerou, kterou neodkládal ani na symposiích. „Paní úspěchu a šťastné náhody, vládkyně vrtkavého osudu. Budiž pochválena a nakloněna nám!“

„…stvořil dobrý pán Ahura-Mazda kouzelnou zemi Bakhdhi čili Baktrii, zatímco Angra Mainju…“

Arijské víno teklo na stoly, na podnosy s ovocem, na mísy se stydnoucím skopovým, na němž již tuhl tuk. Zakvílely flétny a jedna z žen, oděná jen zlatým diadémem a uzounkým páskem kolem beder, vyskočila na stůl, a převracejíc nádobí se dala do tance. Eparchové křičeli a tleskali do dlaní. Krios z Timfaie, velitel sarissoforoi, zvedl obouruč plný dvouuchý kylix, až červené víno vyšplíchlo z mělké nádoby a zbrotilo ho jako krev.

„Pozdravena buď, Alalo, dcero Polemova! Zvěstovatelko smrtelných bitev, jež s válečným pokřikem kráčíš před hroty kopí! Ty, které bojovníci nabízejí svou smrt jakožto nejvyšší oběť! Buď pochválena a nakloněna nám!“

„Alalé alalalá! Alalé alalá!“

„Sedmá ze zemí stvořených Ahura-Mazdou,“ nepřestal Astraios ani na chvíli přednášet, „byla Vaekereta čili Kabura, kde se právě nacházíme. Leč ničemný Angra Mainju povolal pairiky, démonky z prokleté rasy drudž… Měl bys vědět, tetrarchu, že pairiky…“

„Alalé alalalááá! Alalé alalááá!“

„Pairiky byly kdysi nebeské bytosti vznášející se jako zlověstné hvězdy na obloze. Nenáviděly lidské plémě a čím více mezi lidmi vzkvétaly ctnost a zbožnost, tím větší byly zloba a zášť démonek. Jejich temných tužeb využil Angra Mainju a dal pairiky pod rozkazy svých daevů. Lidé jim tak byli vydáni napospas, neboť pairiky využívají lidských slabostí, aby proklestily cestu zlým duchům. Svádějí ke hříchu, nabádají k modlářství, lákají ke zvrhlostem a podněcují ke zločinům. Šíří čarodějnictví a černokněžnictví, rouhavé a prokleté učení Jatuk Dinoih…“

Od hodovní tabule se nesl zpěv, pokřik, ženský výskot. Herpander si povzdechl a pohlédl na sošku Anahíty.

„…všem pairikám pak vládne strašlivá Az, démonka smilstva, škůdkyně tvoření, paní krvavého měsíce, která probouzí mrtvé k životu, která se skrývá ve slujích…“

„Jsme armáda Alexandra Velikého!“ hřímal od stolu taxiarch Polydoklés, hodnostně nejvyšší důstojník ve společnosti. „Svět je náš! Klečí před námi! Srazili jsme na kolena Sýrii i Egypt! Rozdrtili jsme Persii! Dobyli jsme Sardy i Gordion, obrátili v trosky Milét, Tyr i Halikarnassos, vypálili jsme Susy i Persepolis s jejich paláci, vydrancovali jsme Ekbatany i stobranný Hekatompylos! Ovládli jsme Médii, Arii a Drangianu, na řadě jsou Sogdiana a Chorezm! A pak potáhneme do Indie k řekám Indus a Hydaspes! Před námi je Taksila a Gandhara, Magadha a Pattala, před námi je legendární Ajodhja! Překročíme hranice známé oikúmené! Nic nezastaví naše tažení!“

„…avšak nakonec dobrý Ahura-Mazda přemůže všechno zlo, potlačí nepravost, zničí daevy, vyhubí čaroděje, jako hady rozdupá Az a její pairiky. Založí království čestných a zbožných. Svět se obrodí…“

„To není žádná legenda,“ přerušil ho již znuděný Herpander. „To je perské náboženství. Věrouka hlásaná Peršanem Zoroastrem. A ty, Astraie, se mě snažíš obalamutit. Nezkoušej to. Já samozřejmě uctívám bohy. Pod různými jmény a různými obřady, zaručeně by tě udivila jejich různorodost. Víra v jednoho boha, krom toho, že je prostoduchá a nesmyslná, je navíc i nudná. Dobrá leda tak pro Peršany a Massagety. Musím ti připomenout, že jsem se ptal na zmiji. Na zlatou zmiji, kterou jsem viděl v horském údolí u Gauzaky. Dokážeš uspokojit mou zvědavost? Jestli ne, běž si po svých a já se vrátím k hodovní tabuli. Noc je ještě mladá, stihnu se opít.“

„Legendy obyvatel Paropamisady,“ rozhovořil se rychle mág, „také vyprávějí o pairikách. Když tyto nebeské bytosti propadly zlu, byly Ahura-Mazdou a jeho emanacemi sraženy z oblohy a pak se vplížily do děr a nor v zemi a ukryly se v temnotách. Na světlo světa se vracejí v podobě hadů. Jsou však zbaveny dávné moci, nepomáhají jim ani daevové, ani čarodějové, a proto pairiky vábí a mámí smrtelníky. Nejčastěji válečníky, muže statečné, leč změněné stykem s bolestí, krví a smrtí. Poznamenané a navždy odsouzené… Odtud se bere tvůj zájem o tu zmiji, tetrarchu? Přiznej se, cítils její magnetismus? Jestliže ano, je dobře, žes mu nepodlehl. Běda bojovníkovi, který se nechá zlákat a následuje pairiku. Bylo by pro něj lepší padnout v boji…“

„A proč, podle tebe,“ ohrnul rty Herpander, „vábí a mámí ty válkou poznamenané muže? Jaký cíl tím pairiky sledují?“

„Možná jen chtějí překonat muka osamění,“ odvětil Astraios se záhadným úsměvem. „Pairika jako každá bytost ženského pohlaví touží po společnosti mužského protějšku. Ve dne i v noci… Nesměj se, tetrarchu. Dělím se s tebou o vědomosti obsažené ve starodávných spisech, svitcích a papyrech. Přinejmenším o některé, protože jiné…“

„Jiné co?“

„Jiné…“ zaváhal na chvíli mág. „Jiné vysvětlují celou záležitost jinak. Pairiky, o nichž jsem hovořil, nenávidí lidský rod, jsou posedlé touhou škodit lidem, ubližovat jim, rozsévat pochybnosti a vyvolávat zoufalství. Ze všech sil se snaží páchat zlo. Čím větší zlo, tím větší má taková démonka radost. Ale jelikož je její moc omezená, potřebuje společníka. Pomocníka v páchání zla. A v tomto ohledu se nikdo a nic na tomto světě nevyrovná člověku. Nikdo a nic člověka nepředstihne v krutosti, žádný démon, žádný netvor…“

„Hrůzostrašné,“ přerušil ho ironicky Herpander. „A deprimující. Obzvlášť za střízliva. Naštěstí jsou to jen bajky. A tak se mi zdá, že vymyšlené na počkání. Je to tak, Chaldejče?“

„To nejsou žádné bajky, nýbrž legendy.“

„A jaký je v tom, u hlavy Gorgony, rozdíl?“

„Legendy,“ vysvětloval Astraios, „byť vymyšlené, mají původ v lidských touhách, anebo obavách – dvou pocitech, které vládnou světu. Kdo nechápe legendy, nepochopí své vlastní touhy a obavy. Znáš svoje touhy, tetrarchu? A víš, z čeho máš obavy?“

Mágova poslední slova už Herpander neslyšel, jeho pozornost upoutalo něco jiného. K hodujícím mužům se rychlým krokem přiblížil hipparch Seleukos. Podle jeho výrazu a chování se dalo snadno odhadnout, že sem v žádném případě nepřišel na hostinu. Nedbalým kývnutím hlavy odpověděl na uctivé pozdravy, rázným gestem odmítl podávaný kylix a neméně rázně k sobě povolal ilarcha Teodora, Herpandrova bezprostředního nadřízeného. Odvedl ho stranou a něco mu říkal. Teodoros naslouchal a pohledem již pátral po sále. Herpandrovi došlo, koho vyhlíží. Jednoslovně se rozloučil s Astraiem a chvatně zamířil k velitelům. Bez cavyků odstrčil z cesty dotěrnou polonahou děvku s černě nalíčenýma očima a karmínově nalíčenými bradavkami.

Hipparch mezitím opustil sál a Teodoros vykročil Herpandrovi vstříc.

„Jsi střízlivý? Výborně. Seber se a běž ke svému oddílu. Tiše a bez rozruchu, žádný předčasný poplach. Ale před svítáním musíte být na koních, ty a tvoje tetrarchie.“

„Stalo se něco?“

„Vzpoura,“ vysvětlil suše Teodoros. „Možná dokonce velké povstání. V Sogdianě. Satrapa Spitaménes, ten, který nám nedávno vydal Béssa, vraha krále Dareia. A vidíš to, právě tenhle Spitaménes se teď vzbouřil a poštval proti nám Sogdijce, Dahy a Parny, kmeny z Arie i Baktrie. U Artakoany se bojuje, Marakandě hrozí obležení. Velení se obává, že povstání může zachvátit celou Margianu a Arii. Zkrátka je to zlé.“

„Jak zlé?“ podivil se Herpander. „A král? A jeho vojevůdci? Perdikkás, Kassandros, Ptolemaios? Kde je královská agema, kde jsou hetairoi? Kde jsou hypaspistoi a vojsko od Jaxartu? Jak může nějaký Spitaménes…“

„Král je nyní v Alexandrii Nejzazší,“ zarazil ho ilarch, „vytáhl proti vzbouřencům, jenže mu do týlu vpadli Spitaménovi spojenci Sakové. Koinos a Artabazus se snaží zadržet Dahy útočící na Baktru. Máme rozkaz vyrazit a krýt jim týl, poněvadž není vyloučeno, že se k povstání přidají kmeny z této strany hor, z Paropamisady. My, prodromoi, naše ile, vyrazíme jako předvoj. V poledne musíme být v Alexandrii Kavkazské.“

Zlatá zmije, pomyslel si Herpander. Pairika, démonka, která vábí válečníky. Legenda? Phluaros – výmysl a blábol! Muže změněné stykem s bolestí, krví a smrtí? To zrovna! Nejsem ani poznamenaný, ani odsouzený. Až tyhle války skončí, shodím je ze sebe jako obnošený chitón a zapomenu na všechno, co jsem viděl a co jsem dělal. Zapomenu navždy. Dokážu to.

„Posloucháš mne, Herpandre?“

„Promiň, ilarchu. Zamyslel jsem se.“

„Ten Spitaménes…“ zaskřípal Teodoros zuby a sevřel pěsti. „Plyne z toho poučení – nikdy za sebou nenechávej nedoraženého asiata. Teď běž k jednotce, tetrarchu.“

„Rozkaz.“

~~~

Zmije se esovitě prohýbala a plazila kupředu. Levart kráčel za ní.

Tma, kterou musel projít, když vstoupil do jeskyně, se poznenáhlu rozjasnila. Klenba nad ním byla protkána prasklinami a proděravěna otvory, jimiž dovnitř padaly oslnivé sloupy světla jako z reflektorů. V tom světle Levart uviděl, po čem kráčí. Vydechl úžasem.

Podlaha jeskyně byla pokryta zlatem a stříbrem.

Mince plnily skříně a truhlice označené šestnácticípým makedonským sluncem. Mince se sypaly z rozbitých amfor. Mincemi napěchované pytle zetlely již před staletími a jejich drahocenný obsah pokryl dno sluje jako písek pouště.

Levart viděl, třebaže nepoznával, zlaté dareiky krále Dareia, peníze Achaimenovců. Stříbrné athénské tetradrachmy s božskou patronkou města na aversu a její sovou na reversu. Stříbrné dekadrachmy Alexandra Makedonského, na nichž byl král vyobrazen na svém Bucefalovi. Jiné Alexandrovy mince představující jej s rohy boha Ammona. A ještě jiné s hlavou Alexandra ve sloní přilbě, symbolu dobytí Indie. Stříbrné drachmy Alexandrova nástupce Antigona Jednookého řečeného Kyklop. Stříbrné oktodrachmy Ptolemaiovců. Tetradrachmy baktrijského krále Euthydéma i mince Euthydémova syna Démétria, stejné jako ta, kterou našel u vchodu. Další Démétriovy mince, na nichž byl zobrazen jako Aníkétos – Neporazitelný. Téhož krále drobné, ale krásně ražené stříbrné oboly. Podivné čtverhranné mince Agathokla, samozvaného krále Paropamisady, i mince, jež dal razit indobaktrijský panovník Antimachos Theos. A největší zlaté mince helénského světa, jako čočky triedru velké dvacetistatéry Eukratida Prvního.

Pod botami skřípaly stříbrňáky s otylým králem Hélioklem vypodobněném coby Hromovládce se žezlem a blesky, zlaťáky Menandra Sótéra čili Spasitele, stříbrné drachmy s portrétem jeho manželky Agathoklei Theotropy čili Podobné bohům. Těžké zlaté mince kušánského krále Kanišky s obrázkem celé jeho postavy i kušánské tetradrachmy krále Heraia.

To všechno neexistuje, opakoval si, je to jen přelud. Prostě se jen Salmanovi Jusufzajovi a vesničanům z okolních kišlaků vydařila sklizeň. Je to jen zatraceně silný ruin.

Zmije se plazila dál a on šel za ní.

Obcházel truhly a krabice, v nichž se leskly vytříděné i promíchané drahokamy. Jako cizrna velké diamanty z Gólkondy, barmské rubíny z legendární doliny Mogok, asterické cejlonské safíry, siamské karbunkuly, akvamaríny z Kašmíru, ametysty z Dekkánu, nefrity a tyrkysy z Chorezmu, perly z pobřeží Lanky a Celebesu, korály, jaspisy, jadeity, karneoly, onyxy a kočičí oči. A poklady Hindúkuše – ohromné zlaté nuggety z Vachdúru a Zarkašánu, zelené smaragdy z údolí Pandžšíru, krvavé rubíny a spinely z Džegdaleku, lazurity a lapis-lazuli z Badachšánu. Veliké topasy, acháty, beryly a almandiny.

U stěn jeskyně, kam pronikalo už jen málo světla, se ve stínu jako mrtvá armáda tyčily sochy a sošky, busty a skulptury. Zlatá, stříbrná i bronzová mytická stvoření. Ptáci simurgové se psími hlavami, draci s tyrkysovými křídly, tritóni, ichthyokentauři, hippokampové, gryfové i monocerové. Baktrijské Afrodity s hrotitými ňadry i Kybely řídící lví spřežení, občas větší nebo menší soška antického boha či bohyně – Athény, Artemidy, Poseidóna s trojzubcem, okřídleného Borea či mohutného Atlanta. A tu zase Súrja na svém slunečním voze a Vaju jedoucí na antilopě. Zlaté filigránské figurky apsar, božských tanečnic a milostnic, v různých, ponejvíce smyslných pózách.

A pod girlandami klenotů ověšenými svícny a kandelábry se válely zlacené helmice a pancíře zdobené tepanými reliéfy, meče, bulaty, kinžály a dýky. Tyčily se zde stohy na sebe naskládaných zdobených štítů, ale i neforemné hromady jadeitových pohárů a váz, zlatých rhytů, kantharů a kyliků, malovaných krátérů, psyktér i kotylů.

Nebyla to však jen pokladnice, ale současně i nekropole. Pohřebiště. Levart viděl žebra a hnáty trčící z hromad klenotů. Prsteny a náramky se leskly na kostech rukou, pod inkrustovanými pancíři se bělala žebra a obratle, ze záplavy zlata čněly pánve a vyhlížely lebky. Zpod okraje bohaté helmy jej sledovaly prázdné oční důlky, pod nánosníkem šišáku se cenily zuby. A byla zde místa, kde hromady koster zcela zakrývaly to, na čem ležely.

Zmije se plazila dále a Levart ji následoval. Práchnivé kosti se drolily a rozsypávaly na prach pod podrážkami jeho bot.

Jeskynní pokladnice se zužovala a přecházela v nejprve klikatou, později rovnou chodbu. Šel nyní špalírem soch, bust, karyatid a kanephor. Špalírem žen se ztepilými těly, ale hrůzostrašnými tvářemi připomínajícími posměšně se šklebící démonické masky strig, chimér, empús a lamií.

Chodba ho dovedla do další kaverny, menší a okrouhlé. Na místě, které ozařoval shora dopadající pás denního světla, stály jako čtyři menhiry čtyři oslnivě modré bloky lazuritu, každý vyšší než lidská postava. Pátý blok, plochý a připomínající katafalk, ležel mezi nimi. Za ním Levart spatřil další sochu. Představovala okřídlenou ženu v plášti s účesem dle perské módy, diadémem a hranatými náušnicemi. Podpírala ji dvě bájná zvířata, která jako by chtěla vyšplhat vzhůru po jejích stehnech.

Zmije vylezla na lazuritový katafalk. Svinula se, zvedla hlavu a znehybněla jako socha urea, hada zdobícího čela faraonů. Levartovi opět začalo tepat a bzučet v uších. Přistoupil blíže. Tak blízko, aby rozeznal, že socha okřídlené ženy stojí uprostřed hranice z lidských lebek a rozsypaných rubínů rudých jako krůpěje krve.

Zmije zavířila v rychlém tanečním obratu. Provedla ho pouze zadní částí těla, kterou spočívala na katafalku, hlava a přední část těla se nehnuly, setrvaly v pozici urea. Tepání v uších se změnilo v šepot, ve slova. Syčivá, ale zvučná, utkaná z mnoha propletených sladěných hlasů.

Sloup světla padající na lazuritový katafalk jasně ozařoval střed kaverny, o to hlubší byl stín za ním. Z toho stínu někdo vyšel.

„Nejsi hoden toho, abys tady byl. Nejsi hoden její přízně ani toho, co ti nabízí.“

Poručík Bogdaškin, uhádl Levart. Ztracený poručík Bogdaškin. Ve špinavém a potrhaném stejnokroji. Se zkrvavenou, místy do živého masa odřenou a rozdrásanou tváří.

„Chceš zaujmout místo, jež patří mně, chceš uloupit mně náležící dary a privilegia. Přišels krást. Jsi zloděj, praporčíku.“

„To ona si vybrala,“ řekl Valun, seržant Valentin Trofimovič Charitonov, ve zkrvavené a propálené pěščance. Vystoupil ze tmy, ale jeho tvář nebylo vidět, zůstala skryta ve stínu.

„Ona si vybrala,“ zopakoval. „On je jejím vyvoleným. Obdařila ho svou přízní a on ji neodmítne.“

To není Valun, uvědomil si Levart celkem střízlivě zjevnou skutečnost. Valun nežije, zahynul v hořícím bétéerku v průsmyku u Mohammad Aghy. To, co vidím, je fantom. Přízrak. Eidolon.

„Neodmítneš její přízeň, že, Pašo? Nebudeš tak nevděčný? Nepohrdneš tím, co ti chce ona nabídnout? Velké, vskutku velké věci můžete společně vykonat, ty a ona. Velké a úžasné.“

Poručík Bogdaškin se přiblížil. Pohyboval se neohrabaně a s obtížemi. Levart si všiml, že mu z nepřirozeně ohnutého pravého předloktí trčí zlomená kost.

„Říkala mi: buď věrný,“ řekl poručík. „Buď věrný až do smrti a já ti dám věnec života. Slibovala mi věčnost. Souhlasil jsem s tím, že budu jejím sluhou, jejím rabem, že pro ni obětuji všechno. Obětoval jsem všechno, zasloužil jsem si ji. Stokrát více nežli ty. A ona si přesto vybrala tebe. Budeš toho hoden? Zasloužíš si tu čest? Cítím tvoje váhání. Zkus zaváhat a můj osud bude tvým. Upadneš jako já. Zřítíš se z výšin na samo dno hluboké propasti.“

„On nezaváhá,“ prohlásil Valun s tváří ve stínu. „Je to válečník. Byl vybrán a rozhodne se správně. Protože ví a chápe, že se už nemá kam vrátit. Válečník nikdy nenajde klid, jeho válka nikdy neskončí. Mír je iluze. Ti, kdož mluví o míru, lžou a klamou. Je pouze válka, věčná válka a nic kromě ní.“ Zmije na lazuritovém katafalku vířila stále rychleji a rychleji. Oči už nestačily sledovat její pohyby.

„Nedokáže se rozhodnout,“ řekl profesor Vikentij Abramovič Šilkin, strýček Kješa. Měl na sobě bílý plášť a puntíkovanou leninovskou kravatu. „Není schopen se rozhodovat.

Ano, ano, Pašenko, přestaň obelhávat sám sebe. Jsi nemocný, potřebuješ léčení. Tvou nemocí je klasické válečné trauma vyvolané stresovými situacemi a psychotickými epizodami, jednak prožitými, jednak imaginárními… učebnicová ukázka posttraumatického syndromu. Nervová dekompenzace a zhroucení adaptačních mechanismů. Halucinace, panické stavy, fobie, obsedantně kompulzivní poruchy… To vše je ještě prohloubeno narkotiky. Drogy jsou špatné a škodlivé, Paško, to jsi nevěděl? Vedou k psychózám, asociálnímu jednání, introverzi. V kapitalismu nutí existenční potíže a ztráta perspektiv lidi sahat po omamných látkách, ale v socialistické společnosti…

Ne, nepřerušuj mě. Máš depresivní halucinace, možná dokonce Cotardův syndrom. Diagnostikuji u tebe také pokročilý Korsakovův syndrom a bohužel geneticky podmíněný alkoholismus… Ale poradíme si s tím, Paško, poradíme. Vyzkoušíme psychoterapii, ano, ano, i farmakoterapii. Několik let v uzavřeném sanatoriu, jen několik, nanejvíc pět šest…“

Špatný heroinový trip, pomyslel si Levart. Hnusná drogová halucinace.

Za Valunem, poručíkem a profesorem se ve stínu skrýval ještě někdo, další přeludy. Levartovi se zdálo, že rozeznává khaki uniformu a korkovou helmu i kožené krzno, kónickou přilbu a po lokty vysoké, mosazí pobité nátepníky.

„Rozhodni se, Pašo,“ byl Valun stále netrpělivější. „Přijmi to, co ti ona nabízí. Vybrala si tě a už jsi částí jejího vesmíru a tam ten svět mimo jeskyni už není tvým světem a není v něm pro tebe místo. Není návratu. Pro co a za čím by ses měl vracet? Kdo tam na tebe čeká? Vika? Nedělej si falešné naděje, brácho, Viku jsi dávno ztratil. Válka mužům bere ženy, to je odvěké pravidlo a není z něj výjimky.“

„Ne,“ promluvil Levart navzdory svému rozhodnutí, že se nebude dávat do řeči s přeludy a halucinacemi. „Ne, Vika na mě čeká.“

„I kdyby čekala,“ odsekl okamžitě Valun. „I kdyby čekala a chtěla být s tebou, po případném návratu z Afgánu ji definitivně ztratíš. Budeš se budit po nocích s křikem a zbrocený potem a jednou přijde chvíle, kdy ze sebe budeš chtít dostat to, co tě tíží na duši. Namlouváš si, že to všechno vymažeš z paměti, ale vrátí se to. Řekneš jí o všem. O rozstříleném autobusu. O kišlaku Šorandžal. O tom, co se stalo v Darvaz Daghu. O zajatcích naložených do vrtulníku, kteří nikdy nedoletěli do Kábulu. I o té dívce v osadě Chan-e Džanúb…“

„Ne, o tom jí nikdy nepovím.“

„Povíš. Řekneš jí všechno. Budeš muset, jinak nenajdeš klid. A když jí to všechno řekneš, ona odejde. Beze slova, oněmělá hrůzou.“

„Zřítíš se,“ dodal poručík Bogdaškin, „na samé dno propasti.“

„Jsi nemocný, Paško,“ přidal se strýček Kješa. „Halucinuješ. Je to vyvoláno narkotiky.“

Zrovna to je pravda, pomyslel si Levart. Ale snad jen to.

Zmije přestala vířit a všechny přeludy rázem zmizely. Zhasly, jako by někdo vypnul projektor.

Ohrožení, uvědomil si náhle Levart a oběma rukama se chytil za točící se hlavu. Blízko. Něco. Nebo někdo. Nebezpečí, blíží se nebezpečí.

Bzučení v uších se změnilo v kakofonii kulminující vysokým zvukem, jenž byl svištěním, syčením a křikem současně. Iachema, napadlo ho, sykot hadů Gorgony Medúsy.

Musím jít. Musím ji bránit. Ona si to přeje.

~~~

Kousek od východu z pokladnice stálo na mincemi poseté podlaze něco jako trůn, masivní křeslo se širokými područkami nebo na hřbet slona připevňovaný howdah. Levart si ho všiml, už když přicházel, poněvadž jeho pozornost upoutal ani ne tak samotný trůn jako na něm sedící kostlivec v kroužkové zbroji a cárech zlatohlavu. Nyní tam už neseděl, na stolci jej vystřídal někdo jiný. Krutě se usmívající bělovousý stařec v turbanu, dlouhé košili a černé bundě. Mulla Hadži Hatíb Rahiqulláh, Černomor.

Měřili se pohledy jen několik sekund. Černomorovy oči náhle zaplály jako oči vlkodlaka a usmívající se rty se narovnaly a stiskly. Proti Levartovi se zvedla hlaveň jeho vlastního ákáesu. Vlastní zbraně, kterou zanechal na kameni ve žlebu. Prostě na ni zapomněl. Zhřešil nejtěžším hříchem vojáka, smrtelným hříchem. A teď se mu jeho hřích měl vymstít.

Klik.

Namísto ohlušující dávky se ozvalo jen ostré kovové cvaknutí úderníku.

Černomor trhl páčkou závěru a natáhl jej.

Klik.

Nenabil jsem, zapomněl jsem, uvědomil si Levart a přikrčil se ke skoku. Po masakru autobusu jsem ani nepomyslel na to, abych si nabil zbraň.

Černomor se stačil zvednout z trůnu, ale uskočit již nestihl. Levart na něho dopadl jako jestřáb, nárazem jej srazil k zemi a oba se s rachotem svalili na hromadu mincí a cenností. Váleli se na zemi a přitom rozbili alabastrovou sochu Ganéši se sloní hlavou a pár kusů skythské a turkmenské keramiky. Černomor tasil kinžál, ale Levart ho uchopil za zápěstí, druhou rukou ho popadl za plnovous, sevřel pěst v bílých vousech a vší silou škubl. Černomor sebou házel jako ryba vytažená na břeh, plazil se po zemi a vlekl Levarta za sebou.

Stařec projevoval překvapivou sílu a ohebnost, ale nedokázal uvolnit z protivníkova sevření ani vousy, ani pravou ruku. Chytil tedy levačkou první nahmátnutý předmět a silně s ním udeřil Levarta do hlavy. Levart měl štěstí, že tím předmětem byla jen terakotová soška prsaté Velké matky, která se při úderu rozletěla na střepy. Přesto byl natolik otřesen, že pustil mullův plnovous. Také něco nahmatal – bronzovou sošku. Byl to stojící Buddha, Buddha Šakjamuni, dosti masivní a těžký. Turban ztlumil úder, ale i tak Černomor po ráně do hlavy poněkud ochabl. Po druhé ráně pustil kinžál a kryl si hlavu. Levart ho udeřil potřetí, ale Buddha mu vyklouzl ze zpocené dlaně. Černomor toho bleskově využil a dloubl ho palci do očí. Na chvilku oslepený Levart mu vrazil do vousů prsty obou rukou a křečovitě se držel, i když byl vláčen a bit pěstmi. Pustil se a uskočil teprve tehdy, když se po něm Černomor rozehnal další soškou. Tentokrát to byla Niké. Bohyně s rozepjatými křídly měla v podstatě tvar cepínu, ideální na rozštípnutí lebky. Levart pustil Černomorovy vousy, odkutálel se stranou a vyskočil.

Černomor vyskočil stejně rychle a pružně jako kočka, odhodil svoji provizorní zbraň, v mžiku se rozhlédl, sáhl do hromady kostí a vytáhl odtamtud křivou šavli, perský šamšir s pozlaceným jílcem a elegantním damascénským vzorem na čepeli. Zatočil zbraní, až to zasvištělo, vrhl se vpřed a sekl. Levarta zachránil odskok zpátky, ale přesto mu vražedně ostrá čepel proťala pěščanku na prsou. Hladce jako žiletka. Ustupoval a zoufale se rozhlížel po něčem, co by mohlo posloužit jako zbraň. Uchopil zlatým plechem pobitou násadu nějaké dřevcové zbraně podobné kůse nebo japonské naginatě, jenže byla příliš těžká, stěží ji dokázal zvednout. Černomor na něho bez ustání dotíral a ostří šavle proseklo Levartovi rukáv a kůži na rameni. K čertu, zaklel v duchu, ve válce radarů a noktovizorů, nadzvukových stíhaček a bitevních vrtulníků, ve válce napalmu, kazetových bomb, řízených střel a seismických min nakonec zahynu probodnut šavlí – zbraní starou nejméně pět set let, muzeálním exponátem.

A tehdy jej zahlédl.

Opřený o mosaznými cvočky pobité sedlo a napůl zakrytý želvovinou zdobeným pukléřem ležel meč. Žádný indický talwar ani rádžputánská khanda, ale jednoduchý, rovný, nepříliš dlouhý evropský meč. Když jej zvedl, zahlédl na čepeli vyleptaný nápis DEUS LE VOLT.

Černomor zaútočil jako levhart a ťal z širokého rozmachu, Levart jej instinktivně odrazil a ke svému úžasu odpověděl protiútokem, rychlým výpadem a sekem. Černomor se mu vyhnul a ucouvl, ale Levart ho nenechal vyjít z překvapení a pokračoval v útoku. Mulla zkusil šermířskou fintu. Levartovi se zdálo, že jeho zápěstí provedlo mimovolně krátký obrat, ocel břinkla o ocel a odražený šamšir málem vyletěl ze soupeřovy ruky. Mulla ucouvl a vycenil zuby z bílých vousů. V jeho planoucích očích se objevilo něco zvláštního, něco jako stín pochybnosti. Ruský voják, kterého, jak si byl jist, rozseká na kusy, se náhle projevil jako zkušený šermíř. Nebojoval jako šuraví, ale jako někdo, kdo prodělal v Sandhurstu šermířský výcvik s armádní šavlí vzor 1853 vyráběnou firmou Robert Mole & Son. Ne jako sovětský pěšák, ale jako někdo, kdo byl od mládí cvičen v boji kopidou a machairou, někdo, kdo poprvé zabil chladnou zbraní člověka v pouhých patnácti letech v bitvě u Elateie během tažení do Fókidy.

Černomor až do této chvíle nevydal sebemenší zvuk. Teď zavyl. Divoce a vztekle jako stepní šakal. A bezhlavě se vrhl na Levarta, mávaje šavlí jako zběsilý. Levart se mu vyhnul úkrokem stranou, odrazil ho a kopl do holeně. Černomor se zachvěl a sklonil, Levart přiskočil a z výšky bodl. Vrazil mullovi meč shora nad klíční kost, svisle a bezmála do poloviny čepele. Nechal zbraň v ráně a ustoupil stranou.

Černomor klesl na kolena. Šamšir z ruky nepustil, ale bylo jasné, že ho už nedokáže zvednout. Mohl se na Levarta už jenom dívat a propalovat ho pohledem žhnoucím nenávistí.

Levart přistoupil k němu, obouruč uchopil rukojeť meče a nalehl na jeho hlavici. Čepel kladla odpor jen zlomek okamžiku a pak vnikla do těla až po záštitu. Černomor se vzepjal, křečovitě a hrůzostrašně se roztřásl. Ani teď ze sebe nevypravil žádný zvuk. Silně svíral rty, ale přesto se přes ně prodrala krev a následně vytryskla silným proudem. Mulla Hadži Hatíb Rahiqulláh obrátil oči v sloup a padl na obličej.

Levart si ho chvilku lhostejně prohlížel. Potom odešel. Zvedl svůj AKS a vytáhl z něho prázdný zásobník. U východu z jeskyně zahlédl plátěné brašny. Byly přeplněné a nezapnuté, takže viděl, co obsahovaly. Tritol ve čtyřistagramových kostkách pětkrát pět centimetrů zabalených v hnědém voskovaném papíru. Vedle brašen leželo šest kovových, zeleně nalakovaných talířů – protitankových min TM-46. Po šesti kilech trhaviny v každé.

Černomor, uvědomil si. Nenávistí posedlý bělovousý mulla si nedal pokoj, dokud nevyslídil, co chtěl. A potom se chystal zničit služebníky šejtana, nevěřícího a zmiji, čaroděje sahira a démonku aluqah, nepřátele pravověrných. Společně s jejich jeskynní skrýší a doupětem. Podle příkazů koránu se jim chystal připravit ukamenování a oheň pekelný současně. Avšak moderním způsobem, pomocí trinitrotoluenu a protitankových min – vsjo sdělano v SSSR.

Do jedné z kostek tritolu byla zapíchnuta elektrická rozbuška s vodičem. Levart šel podél drátu.

Raportovka lejtěnanta Bogdaškina ležela v chodbě stejně jako předtím vedle kepky a dalekohledu. Otevřel ji. Našel v ní toaletní potřeby, mapu okolí v měřítku 1: 25 000, zpuchřelou gumičkou stažené dopisy, fotografii dvou děvčátek, dvojčat odhadem šestiletých, a načtyřikrát složený, na přehybech odřený arch papíru. Jak se ukázalo, s kresbou dvou známých figurek animovaných příběhů, vlka a zajíce. Byly neuměle vybarveny pastelkami a nad nimi bylo kostrbatým písmem napsáno PRO TÁTU. A na dně raportovky ležel v hadříku zabalený zásobník. Plný.

Levart jej zasunul do svého ákáesu. Jako obvykle v něm cvaknutí péra vyvolalo sekundovou euforii.

Jeskyně se otevřela a nad ním se otevřelo blankytné nebe. Zaslechl hlasy.

Jeden mudžáhid stál u skalní stěny, močil na ni a neustále při tom něco drmolil. Druhý s cigaretou v ústech něco kutil nad hornickou roznětnicí. Když uslyšel Levartovy kroky, zvedl hlavu a cigareta mu vypadla z úst.

Levart stiskl spoušť. Krátkou dávkou sražený duch upadl na zem, skutálel se po kamení a zamotal do vlastního pirantumbonu. Ten druhý se otočil a sáhl po své zbrani, o balvan opřené pušce enfieldce. Nestačil se jí ani dotknout, druhá dávka jej zasáhla do břicha. Sklouzl po skále a nechal za sebou rozmazanou krvavou šmouhu. Hlava mu klesla na prsa. Seděl a otřásaly jím předsmrtné křeče.

Dušman, který chtěl předtím odpálit nálož, vytáhl roztřesenou rukou zpod zkrvavené košile pistoli TT, ale nedokázal ji už ani zvednout. Otevřel ústa k bezhlasnému výkřiku a jeho černé oči prosebně pohlédly na sovětského vojáka. Levart stiskl spoušť a vyprázdnil do ležícího muže zbytek zásobníku.

Nebe potemnělo.

~~~

Z hloubi skály uslyšel sykot-křik zmije, její hrůznou iachemu.

Musím se vrátit, pomyslel si. Musím se vrátit k ní.

Vkročil do temnoty jeskyně.

~~~

Kamenné figury ve špalíru jako by ožily. Zdálo se mu, že se ňadra karyatid dmou a oblé boky kanefor pohupují v tanci. Zdálo se mu, že dravé oči lamií sledují každý jeho krok a zkřivená ústa empús šeptají. Hrozí. Anebo varují.

Okrouhlá kaverna byla prázdná. Lazuritové menhiry se stále blankytně leskly a bohyně s hvězdným diadémem rozpínala křídla nad lebkami a rubíny. Ale zmije na katafalku nebyla.

Postřehl pohyb a ze stínů vystoupila postava. Postava ženy. Došla k jednomu z lazuritových bloků, opřela se o něj a lehce se prohnula v pase.

Další přelud, řekl si, další eidolon, další simulacrum. Čí? Kdo je to? Snad Vika?

Nebyla to Vika.

Postoupil o krok a krok učinila rovněž žena. Černovlasá, do půl těla obnažená a od beder dolů oděná ve splývavý, zlatem protkaný šat.

Vzpomněl si, Edward ji už viděl. Před třemi lety v Paříži na vernisáži Salon de Paris. Na plátně Charlese Augusta Mengina. Jako polonahou Sapfó se zneklidňujícím pohledem.

Vzpomněl si, Herpander ji už viděl. V Arkádii nedaleko hranice s Messénií. V okolí Figaleie. Ve svatyni stojící v cypřišovém háji. Jako mramorovou sochu bohyně.

Přiblížil se. Pozdravil. Rty mu ztuhly, jako by přes ně nechtěla přejít neznámá slova v cizím jazyce.

„Ó Eurynomé, útloboká bohyně všehomíra, která ses na počátku bytí vynořila nahá z Chaosu, abys oddělila nebesa od vod…“

Mluvil a ona šla k němu. Pomalu, ale s každým slovem blíže a blíže. Viděl její zlaté oči. Její zlatou pleť pokrytou filigránským šupinovým vzorem.

„Ó krásnooká Eurynomé, která jsi tančila na vlnách a svým tancem přivábila prahada Ofióna, aby ses s ním spojila v milostném objetí a z rozkoše počala vejce světa, z nějž se vylíhlo vše, co existuje – Slunce a Měsíc a planety a hvězdy. A Země s jejími horami, řekami, stromy, rostlinami a všemi živými tvory…“

„Vybrala jsem si tě,“ promluvila zlatooká žena. „Jsi můj. Můj obránce. Dám ti vše, po čem zatoužíš, vše, po čem jsi kdykoli zatoužil. Splním ti všechna přání. I ta, o nichž dnes ještě ani nevíš.

Zavedu tě do Gulšan-i Quds – nejvyššího nebe. Ukážu a dám ti bohatství, jemuž se nevyrovnají pokladnice Lampaky a Firúzkúhu. Nabídnu ti mléko, strdí i olympskou ambrosii. Předložím ti bílou somu, jakou neochutnal ani sám Indra, pohostím tě bhangou hodnou samotného Šivy. Napojím tě stříbrnou haomou mágů, amritou nesmrtelných namíchanou z krůpějí krve a šťávy z mandragory nepoznané ani Theofrastem. Omámím tě svým jedem, v němž je zakleta Věčnost.

Nebude bytí ani nebytí, nebude konce ani začátku. Nebude Slunce ani Měsíc, nebudou hvězdy ani Země, nebude vesmír. Nebude rozdílu mezi dnem a nocí a nebude Smrt. Nastane nehybnost, nastane bezčasí. Klid a hluboký spánek, zatoužíš-li po něm. Moc a vláda, budeš-li chtít. Válka, násilí a krveprolití, budeš-li si přát. Na věčné časy.

Daruji ti jediný klid, který může dostat válečník.“

Prsty, jež se dotkly jeho tváře, měly dlouhé, zlatě nalakované nehty, takže vypadaly jako galvanizovány drahým kovem. Pokožka na ruce, která se mu ovinula kolem šíje, měla nazlátlou barvu a pokrýval ji filigránský, stěží postřehnutelný vzor připomínající šupiny. Z úst, jejichž dech cítil na uchu, vycházel tichý, melodický sykot.

Byl pro ni hadem. Prahadem Ofiónem, jenž přibyl na její volání spolu se severním větrem, prahadem Ofiónem připraveným ji ovinout a sevřít ve svých závitech. A ona, spletena s ním v milostném spojení, byla Eurynomé, oslnivá nahá Eurynomé, bohyně všehomíra. Byla pro něj Ereškigal, Inanna, Astarté, Ištar. Byla pro něj Anahíta, bohyně posvátného tance, k nohám jejíž sochy byly skládány oběti. Ardvi Sura Anahíta, nejjasnější a nedotknutelná, která napájí prameny vodou z hvězd. Která dává mužům sémě…

Spleteni a spojeni v milostném objetí tančili na vlnách, aby z rozkoše počali vejce světa, z nějž se vylíhne vše, co existuje – Slunce a Měsíc a planety a hvězdy. A Země s jejími horami, řekami, stromy, rostlinami a všemi živými tvory…

~~~

Jeskyně se otřásla nedalekými explozemi. Ze stěn se s chřestěním sypaly drobné kamínky, ze stropu se snášel prach a pokryl lesklý lazurit jako prašivina. K Levartovu sluchu dolehla zběsilá kanonáda, dávky z automatických zbraní a výbuchy granátů.

„To nic,“ řekla Zmije. „To je jen smrt.“

„Zastava…“ přišel náhle a bolestivě k vědomí a vyprostil se z jejího objetí. „To je útok na zastavu! Tam se bojuje!“

„To se děje v jiném světě. V jiném čase. Tebe se to už netýká.“

„Moji přátelé,“ vyskočil. „Já musím…“

Šupinatým vzorem pokrytá paže se mu opět ovinula kolem šíje. A stiskla, stiskla silně a krutě jako garota, jako škrticí smyčka thugů, jako oprátka. Ve spáncích se mu rozbušila krev, před očima se mu zatmělo. Málem ztratil vědomí.

„Jiný svět,“ cítil, jak mu něco hadovitě ovíjí a paralyzuje nohy. „Jiný čas. Už nepatří tobě. Jsi můj.“

Zvenku doléhala střelba. Ze stropu jeskyně se snášel prach.

~~~

Baterie Ajúb Chánova dělostřelectva pálily od hor i od silnice vedoucí k Maiwandu. Děla se rychle zastřílela a teď hustě a přesně zasypávala britské pozice soustředěnou palbou. Jeden šrapnel vybuchl nebezpečně blízko, ne více než sto yardů od linií obsazených šestašedesátníky. Henry James Barr zlostně zaklel:

„To jsou, bigod, anglická děla! Armstrongovy drážkované dvanáctiliberky! Lepší než naše!“

„Lepší,“ dal mu za pravdu poručík Richard Trevor Chute, neskláněje dalekohled od očí. „A také jich mají více. Bije do nás alespoň pět baterií, přinejmenším dvacet polních děl. K tomu i několik houfnic, zaručeně od Kruppa. A to nám bylo řečeno, aby čert vzal naši rozvědku, že mají jenom staré předovky.“

Další šrapnel vybuchl o poznání blíže, ucítili závan vzduchu a zaslechli svist střepin. Drummond instinktivně stáhl hlavu mezi ramena. Díky bohu, pomyslel si, že nás tady částečně chrání pozice v proláklině, kde netvoříme příliš nápadný cíl. Jiní jsou na tom daleko hůře. Kavaleristům musí být horko, ztrácejí muže i koně, také mezi sipáhii na levém křídle a ve středu sklízí nepřátelská palba krvavou žeň.

„Jestli Burrows…“ poznamenal Chute, jako kdyby slyšel jeho myšlenky. „Jestli Burrows okamžitě nepošle jízdu do útoku, zakrátko nebude mít čím útočit. Rád bych věděl, na co čeká. Bloody hell!“

„Ke svým jednotkám, páni důstojníci!“ přerušil jejich úvahy hlasitý rozkaz majora Blackwooda. „Připravte se na útok! Chystají se na nás!“

Major mohl mít pravdu. Naproti levému křídlu hájenému 1. plukem bombajských granátníků sešikoval Ajúb Chán oddíly z Herátu, regimenty z Kábulu a nepravidelnou afghánskou jízdu, přinejmenším osm tisíc mužů, nicméně granátníci drželi pozice. Ajúb musel vidět, jak účinně Brity drtí jeho artilerie, a nepospíchal s frontálním útokem. Jinak vypadala situace na pravém křídle naproti šedesátému šestému. Oddělena od britských linií stržemi a klikatým korytem vyschlé říčky se tady pod zelenými vlajkami jako rozbouřená hladina vlnila a vzdouvala pěší horda ghaziů, s Ajúbem táhnoucích náboženských fanatiků. Ghaziové bez oddechu ječeli a mávali noži, šavlemi, meči a kopími. Mnozí z nich nosili bílé oděvy, jak Drummond věděl, na znamení toho, že přísahali bojovat na smrt a položit životy ve válce s nevěřícími. Při pohledu dalekohledem bylo vidět, že jen nečetní z nich měli střelné zbraně – džezaily, muškety Brown Bess a staré enfieldky ukořistěné pravděpodobně během první války ve dvaačtyřicátém. Mnohem častější byly primitivní píky vyrobené z anglických bajonetů upevněných na dřevěných násadách. A nyní, když slunce dosáhlo zenitu, se horda s divokým řevem vrhla do útoku.

„Good Lord,“ vydechl Barr. „Je jich aspoň deset tisíc…“

Možná ještě víc, pomyslel si Drummond a sáhl do pouzdra pro svůj adams. Nelze odhadnout, kolik se jich ještě skrývá ve stržích a korytě říčky. Uviděl, jak velitel pluku podplukovník James Galbraith tasil šavli.

„Připravit se! Zamířit!“

První řada zamířila vleže, druhá poklekla. Horda se převalila přes vyschlé koryto a s pronikavým řevem se na ně řítila. Podplukovník vytáhl z kapsy kapesník, rozložil jej a otřel si knír a nos.

„Steady, lads! Steady!“

Útočící ghaziové se přiblížili na sedm set yardů.

„Now!“ zavelel Galbraith. „A volley!“

„Fire!“

Roty šedesátého šestého vystřelily salvou. Jako jeden muž, jako na plukovní střelnici, jako by po linii přeskočila jediná ohnivá jiskra. Krupobití kulek zasypalo první řady útočníků a doslova je smetlo. Avšak další se hrnuli vpřed, šlapali po padlých a raněných, ryčeli, vyli a mávali zbraněmi.

„Allaaahu akbaaar!“

„Pal!“

Další salva, tentokrát na čtyři sta yardů a s podobně vražedným účinkem. Ale ani nyní to ghazie nezastavilo. Drummond přelétl zrakem vojáky nabíjející své zbraně. Stále byl klidný. V rukou vycvičeného střelce dokázala puška Martini-Henry vystřelit za minutu patnáct až dvacet ran.

Tentokrát už zřetelně viděl červené spršky po zásazích, bílá roucha fanatiků rudnoucí krví. Slyšel sténání raněných. Přehlušoval je však zběsilý řev ostatních, kteří se pořád nedali zadržet. Pohyby vojáků při nabíjení zbraní byly stále nervóznější.

„Allaaahu akbaaar!“

„A volley!“ křičel Galbraith. „Give’m another volley, damn them!“

Salva na dvě stě yardů. Další na sto.

„Fix bayonets!“ zahřměl Barr.

Drummond zvedl revolver a zamířil. Ale nevystřelil. Thank God, pomyslel si, když spatřil, jak se řady ghaziů lámou. Konečně ustupují. Bajonety zatím nebudou zapotřebí. Odrazili jsme je, couvají. Bude chvíle odpočinku… Zdá se, že utichla i afghánská děla. Díky bohu… a puškám Martini-Henry…

Z levého křídla se nadále ozývala palba. Během boje si Drummond ani nevšiml, že oddíly z Herátu a afghánská nepravidelná jízda vyrazily do útoku i tam. To byl pravý důvod, proč utichlo nepřátelské dělostřelectvo. Avšak i ten útok, jak se zdálo, byl úspěšně odražen. Baterie Royal Horse Artillery vydatně zasypala útočníky šrapnely ze svých devítiliberek. Bombajské pluky sipáhiů stály pevně na svých pozicích, jak 1. granátnický, tak 30. pěší přezdívaný Jacob’s Rifles. Sipáhiové vedli trvalou palbu a odráželi po sobě jdoucí vlny útočníků, Drummond si však všiml, že sami měli nemalé ztráty, kulky z afghánských mušket a džezailů značně ztenčily jejich řady. Drželi však linii. A v týlu britských jednotek se formovaly švadrony Native Cavalry a jezdeckých pluků Queen’s Own a Scinde Horse. Burrows vydá každou chvíli rozkaz, pomyslel si Drummond, lanciéři vyjedou do útoku. Udeří na Ajúbovo vojsko z boku a rozpráší je. Příslušníci nepravidelných jednotek a ghaziové se rozprchnou jako první. Bitva je vyhrána. Thank God…

Ukázalo se, že děkoval předčasně. Početnými zálohami posílené herátské pluky náhle dvojnásobnou silou zaútočily na levé křídlo, na granátníky a baterie RHA. Ve stejné chvíli se z jedné z roklin vynořili dosud skrytě se přesunující ghaziové a s řevem se vrhli na Jacobovy střelce.

Po několika minutách zoufalého odporu byl 1. granátnický rozbit. Ohrožené jízdní dělostřelectvo se dalo na ústup, a tak se zhroutilo celé levé křídlo. Teprve nyní vyslal Burrows jízdu, jenže už bylo pozdě, jezdci se dostali pod prudkou palbu a rozprchli se. Ani Jacobovi střelci nevydrželi útok ghaziů. Před očima oněmělého Drummonda povolil střed jejich pozic a ghaziové pronikli obranou. Panicky ustupující střelci se srazili s prchajícími granátníky a zavládl chaos. Jako ve zlém snu Drummond sledoval, jak se celá linie láme a trhá a jak se celá brigáda včetně kavalerie a záloh dává na útěk směrem na jih k Mahmudabádu.

„To je…“ zajíkl se. „To je nemožné…“

„Zformovat se!“ křikl z koně Galbraith. „Sestavit formaci, šestašedesátý!“

Nic víc už Drummond neslyšel, všechno přehlušil řev, ohlušující vřava. Do řad jejich pluku vpadly zbytky granátníků a Jacobových střelců smíchaných z opěšalými lanciéry z NC. Do linií pronikla, rozhánějíce a porážejíce vojáky, koňská spřežení s děly prchající baterie RHA. Před chvílí vyrovnané šiky se změnily v beztvarý dav, na který udeřili Heráťané a ghaziové, sekajíce a bodajíce na všechny strany. Prchající dav strhl Drummonda jako rozvodněná řeka, nebyl schopen vzdorovat. Ochraptěl od vykřikovaných rozkazů, které v tom pekle stejně nikdo nemohl slyšet.

Šestašedesátníci se zastavili teprve na okraji kišlaku Khig, opřeli se o hliněné zdi a stěny chatrčí. Galbraithovi a několika důstojníkům se nějakým zázrakem podařilo zvládnout nejhorší paniku a soustředit kolem sebe zbytky pluku. A uprostřed vševládnoucího pandemonia najednou zazněly klidné anglické povely následované salvami z martiniovek. Drummond se nestačil připojit k obráncům, protože ho strhl a odvlekl proud prchajících sipáhiů. Chtěl se vyprostit, ale porazili ho a málem ušlapali. A než se dokázal zvednout, ghaziové pobíjející uprchlíky dorazili až k němu. Nestačil ani vytrhnout revolver z pouzdra, když se mu před očima zableskly hroty kopí a čepele chajbarských nožů. Vztyčil se nad ním obr v bílém burnusu s vousy tak zkrvavenými, jako by před chvílí někoho zakousl. S výkřikem zvedl zahnutou širokou koru. A padl zasažen mezi oči.

„Sire!“ puška vystřelila těsně nad Drummondovou hlavou, až mu zalehlo v uších. „Prosím, vstaňte, sire.“

„Vztyk!“ třeskl z druhé strany také revolver. „Vstávej, Teddy! Už ať jsi na nohou, God dammit!“

Z levé strany ho zvedal Harry Barr, zprava seržant Apthorpe. Přeskakujíce mrtvoly se dali na útěk k nízkým zídkám okolo vesnice, za nimiž se bránily zbytky šestašedesátníků a přeživších z jiných jednotek. Utíkali pronásledováni řevem hordy a svištěním kulek. Barr náhle zasténal, zachroptěl, padl na kolena a na tvář a strhl s sebou i Drummonda. Drummond se na kolenou obrátil proti pronásledovatelům a zvedl revolver. Náboje z velkorážního adamsu měly na bezprostřední vzdálenost neuvěřitelnou sílu, zasažené ghazie vyhazovaly do vzduchu jako míčky odpálené kriketovou pálkou. Po jeho boku střílel Apthorpe a vzápětí se k nim přidala ještě jedna puška, sniderovka jednoho z bombajských granátníků, vousáče ve zkrvavené tunice a na ucho sešoupnutém pagri.

Podporučík Henry James Barr se převrátil na záda a zaťal prsty do krvácející rány pod klíční kostí. Potom se napjal, ještě jednou zachroptěl a umřel.

„Rychleji, sahibe! Jildi jao! Do vesnice!“

To, že se dostali do vesnice ke svým, byl neskutečný zázrak. Ale před zídkou, rovnou u pušek střílejících kolegů, zasáhla seržanta Apthorpa kulka do zad, pod lopatku. Drummond a vousatý sipáhi zatáhli raněného za zídku. Seržant otevřel oči.

„Jak to…“ vyplivl krev. „Jak to, sire…“

Zakuckal se. Drummond stiskl čelisti.

„Jsme… nejlepší armáda na světě…“ vydechl seržant Apthorpe. „Sám jste to říkal… nepřemožitelní… impérium… A dneska nás… God Almighty… přemohli divoši s oštěpy.“

Hlava mu bezvládně klesla na stranu. Drummond odvrátil zrak.

„Sahibe,“ podával mu sipáhi seržantovu pušku. „Vezmi si.“

„Kdo jsi?“

„Naik Džahangir Singh, sahibe. První granátnický…“

Střelba a křik útočníků přehlušily zbytek věty.

Z šestašedesátého zbylo asi sto mužů. Bránili se přikrčeni za zídkami nebo opřeni zády o hliněné stěny kišlaku Khig.

„Pal!“ velel podplukovník Galbraith. „Pal, chlap…“

V té chvíli trefila velitele do spánku kulka z džezailu a roztříštila mu korkovou helmu i lebku. Drummond se kousl do rtu a strčil do komory další náboj.

„Motherfucking niggers!“ vedle střílející Walter Rice Olivey dočista zapomněl na svůj flegmatismus, dokonalé manýry a kultivované vyjadřování. „Dirty cocksuckers!“

Prořídlí ghaziové ztratili na chvíli bojechtivost a jejich útok zeslábl. Avšak střelci z pravidelných herátských oddílů neustávali v prudké palbě. Do obklíčených vojáků pálily džezaily, muškety i právě ukořistěné, padlým sebrané sniderovky. A muži v khaki jeden po druhém klesali do prachu. Po zásahu do břicha padl Honeywood, vedle něj bojující dělostřelec z RHA dostal kulkou do čela a majoru Blackwoodovi jiná kulka rozervala hrdlo.

Zůstalo jich stěží padesát, když na ně zleva udeřila nepravidelná afghánská jízda, zatímco čelně a zprava obnovili útok ghaziové a herátští střelci. Zůstalo jich stěží dvacet, když útok odrazili palbou z úplně rozžhavených martiniovek a sniderovek. Zůstalo jich šestnáct, když museli ustoupit do ohrady ke studni. Zůstalo jich jedenáct, když byli vytlačeni za Khig na sluncem rozpálenou pláň. Jedenáct. Tři důstojníci, seržant, desátník, pět vojáků z šedesátého šestého a jeden naik – desátník od bombajských granátníků.

Stanuli, unavená paže vedle unavené paže, zkrvavené rameno vedle zkrvaveného ramene, zpocený bok vedle zpoceného boku. A čely k hordě chystající se k poslednímu útoku.

Poručík Richard Trevor Chute nabil vojenskou pušku, upravil si obvaz na čele a rozhlédl se po svých druzích. Zdálo se, že pronese něco vznešeně a patrioticky patetického.

„Fuck,“ pronesl poručík Richard Trevor Chute.

Podporučík Walter Rice Olivey dokončil nabíjení revolveru a otočil bubínkem. Starší seržant Cuphage nasadil bajonet na hlaveň martiniovky a podobně ozbrojil svoji sniderovku naik Džahangir Singh. Vážně raněný kaprál Travers zavrávoral a posadil se na zem. Vedle něho poklekl jeden z vojáků. Drummond ho znal, věděl, že je z Birminghamu a jmenuje se Townsend.

Do uší se jim zařízl ječivý pokřik ghaziů. Kopyta rozbíhajících se koní zvířila prach. Edward Drummond zvedl pušku. Sbohem, Charlotto, rozloučil se v duchu.

Slunce pražilo z jasného nebe.

„Připraveni?“ ujistil se celkem zbytečně poručík Richard Trevor Chute.

„Připraveni, sahibe,“ odpověděl za všechny naik Džahangir Singh.

Chute se na něho zahleděl.

„Neříkej mi sahibe,“ požádal ho suše. „Dnes a tady jsme si všichni rovni. Přijímám tě mezi bílé.“

„Po dobu bitvy?“

„Ne,“ nasál poručík vzduch a upřel pohled na ghazie ženoucí se do útoku, na jejich kopí a nože. „Doživotně.“

~~~

Bylo půl třetí odpoledne 27. července 1880, čtyřicátého třetího roku panování Viktorie, královny Spojeného království Velké Británie a Irska, první císařovny Indie.

~~~

Stěny jeskyně se chvěly nedalekými explozemi. Rozeznával dunění utjosu, dlouhé dávky z deešká, rachocení pékáemů a výbuchy granátů.

Zmije poněkud uvolnila stisk na jeho krku a Levart mohl nabrat dech. Už jí nekladl odpor.

„Tam,“ ozvala se Zmije, „je pouze smrt. Tvé místo je tady. Protože jsem si tě vybrala.“

Ucítil na prsou její rty. A potom bodnutí a ochromující bolest.

„Omámím tě svým jedem, v němž je zakleta Věčnost.“ Účinek byl okamžitý. A stokrát silnější než heroin.

~~~

Znenadání se ocitl tam, kde na oltářích planul posvátný oheň a jeho bílé plameny svými odlesky probouzely k životu nástěnné fresky. Byl tam, kde byla posvátnými obřady velebena dobrá Bohyně, kde byla uctívána tancem, pohyby napodobujícími plápolání ohně, kde se zdálo, že tančí i fresky na stěnách. Byl tam, kde byla na počest Bohyně popíjena blahoslavená haoma, pod jejímž vlivem duše opouštěly těla a vzlétaly k božstvu, aby je konečně spatřily, pochopily a pojmenovaly. Duše opouštěly těla, haoma kolovala v žilách, posvátný oheň plápolal. Rozléhal se zpěv.

Haoma kolovala v žilách jako pálící oheň. A živý oheň hořel na oltáři pro velikou a dobrou Bohyni všehomíra.

~~~

Do Alexandrie Kavkazské jim už zbývalo nanejvýš padesát stadií. Od chvíle odjezdu neklidný tetrarch Herpander se trochu upokojil. A uznal, že je třeba nechat koně odpočinout. Zadržel hřebce a otočil se ke svým mužům. Jenže rozkaz už vydat nestačil.

Země pod jejich nohama se zatřásla a hrana skalní stěny, dosud se ostře rýsující proti obloze, jako by se rozmazala před očima. A pak se jim zazdálo, že se na ně zřítil celý průsmyk.

Z útesů se valící kusy skal padaly na čelo oddílu a srážely koně i s jezdci. Ti z nich, kteří se vyhnuli velkým balvanům, byli zasypáni krupobitím menších kamenů stržených lavinou ze srázů. Koně splašeně ržáli, prodromoi křičeli a kleli. A za deštěm kamení následoval déšť střel. Před Herpandrovýma očima přepadl Fryg Stafilos s prostřeleným hrdlem přes koňský zadek, vedle něj se zhroutil z koně muž se šípem v oku. Další jezdec se shrbil nad koňskou šíjí a pokoušel se vytáhnout střelu zabodnutou v boku.

Ze skal přiletěly vržené džeridy a hned za nimi se na ně v předklonu hnali ozbrojení lidé.

„Bijte!“ zvolal Herpander a pobídl svého Zefia. „Bijte je! Alalé alalá!“

„Alalééé alalááá!“

Vraník již poněkolikáté zachránil svému pánu život. Přeskakoval balvany jako antilopa, kličkoval mezi nimi jako zajíc a útočníky srážel jako bojový slon. Dokázal to tak rychle, že předběhl celou tetrarchii, a než se jeho jezdec nadál, ocitl se uprostřed nepřátel. Ocitl se v jejich obklíčení a ze všech stran cítil smrad kůží a kožešin, jimiž byli oděni, takže připomínali více divoká polozvířata než lidi.

Leč Zefios a jeho pán nebyli poprvé obklíčeni nepřáteli, ať už lidmi, polozvířaty anebo jinými bestiemi. Dva z nich Herpander okamžitě zabil dvěma krátkými výpady jezdeckou sarissou, třetímu rozrazil Zefios kopytem lebku. Čtvrtý dostal hrotem kopí do tváře pod vlčí čepicí s ušima, tlamou i zuby, jež kryla jeho čelo a oči. Pátý, dočista stejný vlkodlak, se srpovitě zahnutým nožem snažil rozpárat Zefiovi břicho. Herpander ho srazil úderem dřevce a připíchl ho k zemi.

„Alalééé alalááááá!“

Přece jen měl pravdu ten chaldejský mág, pomyslel si, když vytrhl zbraň z mrtvého nepřítele. Jsem nakažený válkou. Jediné, co umím, je zabíjení.

Zbytek tetrarchie se probíjel k němu. Vedl jej Bryzos krvácející z rány na čele. Bojem rozpálený Herpander nečekal, opět pobídl Zefia a sám zaútočil na Paropamisaďany, jichž sbíhalo z úbočí stále více a více. Mnozí však na dno údolí dorazili mrtví, o to se postaraly sarissy a xysta Makedonců. Když Herpander spatřil, že o dřevcové zbraně není nouze, rozmáchl se a vší silou vrhl vlastní sarissu. Zbraň probodla skrz naskrz vousatého kolohnáta v čapce s buvolími rohy, patrně náčelníka, poněvadž po jeho pádu se část horalů dala na útěk. Tetrarch tasil kopis a vrhl se na ty, kteří vydrželi. Jednomu sťal hlavu i s chlupatou beranicí, druhému usekl nad loktem ruku třímající kyj s natlučenými ostrohrannými úlomky křemene.

A tehdy sebou Zefios, Západní vítr, trhl, hlasitě zařehtal, vzepjal se. A padl na kamení. Herpander v poslední chvíli seskočil, aby ho kůň nepřilehl. Zakopl, zvedl se a zaklel, když spatřil šíp pohroužený do vraníkovy šíje do poloviny své délky. Na nic víc neměl čas. Hnala se na něj trojice nepřátel ozbrojených noži dlouhými jako kosy. První byl dlouhán s hlavou, šíjí a rameny krytými kozlí kůží včetně rohaté a zubaté hlavy. Druhý byl snad nějaký šaman, protože byl celý ověšený chrastícími kostmi. Třetí měl kožešinové kalhoty chlupy nahoru, hotový satyr.

Než k němu doběhli, srazily kozlohlava a šamana přesně vržené oštěpy. Satyr se dal na útěk. K Herpandrovi dorazil Bryzos a několik prodromoi, celkem pět jezdců.

Zefiovo oko se zakalilo a jeho hlava bezvládně klesla na zem.

„Koně!“ vykřikl Herpander. „Dejte mi ko…“

Šíp hladce probodl jeho koženou kazajku a vnikl pod pravou klíční kost. Chytil jeho dřík, ale v té chvíli jej druhá střela zasáhla do obličeje. Hrot mu probil levou líc a vyšel krkem. Pod Herpandrem se podlomila kolena. Cítil, jak se ho Bryzos snaží zvednout. Ale sám už ztratil vládu nad tělem a zhroutil se mu v náručí. Chrčel, chrlil krev, v očích se mu zatmělo a končetiny ochromil chlad.

„Alalééé alalááááá!“

Rozlehl se makedonský válečný pokřik, zaduněla kopyta a zasvištěly šípy decimující prchající domorodce. Od ústí průsmyku přijížděla pomoc. Hippotoxotai, jízdní lučišníci v kožených přilbách a prošívaných kabadionech.

Herpander je už neviděl, klesal do černé tmy a nicoty.

Jsem Herpander, syn Pyrrův, stihl si ještě pomyslet. Prodromos, velitel první tetrarchie třetí ile neporazitelné armády makedonského krále Alexandra. Krále, pod jehož velením jsme srazili na kolena Sýrii, Egypt i Persii, dobyli jsme Efes, Tyros, Babylon i Persepolis. Svět je náš, leží před námi. Avšak já, Herpander, se již nezúčastním dobytí Indie. Topím se ve vlastní krvi, jež mi zalévá plíce. Tady, v bohy zapomenutém průsmyku uprostřed bohy zapomenuté země. Usmrtily mě šípy hrubě ostrouhané do kůží oděnými divochy, skutečnými horskými polozvířaty.

Život je jen rozmarem bohyně Tyché…

~~~

Bylo pozdní léto sedmého roku vlády krále Alexandra.

~~~

Seržant Guščin odstrčil kulomet. Nemohl střílet, kulka mu prostřelila pravou dlaň a utrhla dva prsty. Chytil granát, vytrhl zuby závlačku a naslepo jej hodil.

„Proščaj, prapor!“ vykřikl přeskakujícím hlasem.

Z utjosu střílející Barmalej neotočil hlavu. Nejspíše ho ani neslyšel, krvácel z obou uší. Výstřely a výbuchy stejně všechno přehlušily.

Guščin sáhl po dalším granátu. Posledním.

~~~

Byla neděle 17. června 1984, čtvrtého roku války v Afghánistánu.

~~~

Otkrověnije svjatogo apostola Ivana Bogoslova: Togda otdalo morje mjortvych, byvšych v ňom, i směrť i ad otdali mjortvych, kotoryje byli v nich; i sudim byl každyj po dělam svojim. I směrť i ad pověrženy v ozero ogněnnoje. Eto směrť vtoraja.

~~~

Země se třásla výbuchy tak silnými a prudkými, že se ze stěn jeskyně odtrhávaly a u jejich úpatí s rachotem tříštily velké skalní bloky. Padl jeden z lazuritových menhirů, praskl a s třeskem se rozlomil katafalk. Levart zavrávoral a upadl na hromadu lebek pod sochou okřídlené bohyně v plášti a s účesem dle perské módy.

~~~

Vybrala jsem si tě, avšak tobě dávám možnost volby. Možnost zvolit si svět, v němž chceš žít a existovat.

Vyber si. Ale vyber si s rozvahou. Protože ten, kdo uhne z cesty rozvahy, spočine ve společnosti stínů.

Levart se vzpamatoval. A poznal, že je sám.

Úplně sám.

~~~

Ohlédl se za sebe jenom jednou, když vycházel ze žlebu. Nespatřil nikoho.

~~~

Tam, kde byla ještě ráno zastava Solověj a kde byly blokposty Ruslan, Muromec a Gorynyč, kde byly doty, bunkry, stanoviště a spojovací zákopy, tam teď nebylo nic. Nic než rozrytá, kulkami a granáty přeoraná a trychtýři pokrytá země vypálená do černa a pokrytá popelem. Napalm stále ještě dýmal z rozsedlin a nad tím vším visel pronikavý, lepkavý zápach nafty. A zápach spálených lidských těl.

Nad bojištěm a okolím s hukotem kroužily bitevní vrtulníky.

Levart zamžikal očima odvyklýma ostrému slunečnímu jasu a chvějící se dlaní si otřel čelo a svědící víčka. Pak před sebou uviděl Saveljeva. Igora Konstantinoviče Saveljeva, kulhavého majora od osobistů.

Chtěl něco říci, ale nedokázal ze sebe vypravit nic kromě chraptivého skřeku. Mimoděk se chytil rukama za rozbolavělé hrdlo. Saveljev sledoval pohledem jeho gesto. Uviděl podlitiny, které na krku zanechala zmije, uviděl zkrvavený rukáv blůzy, rozpáraný Černomorovým šamširem. Viděl toho zaručeně více, jeho chrpovým očím jen málokdy něco uniklo.

„Žiješ,“ konstatoval fakt a v jeho hlase zaznělo něco jako údiv. „Přežils.“

„Přežil.“

„Pojď.“

Na přistávací ploše stály tři sanitní helikoptéry Mi-4 s červenými kříži na trupech. Do dvou z nich nosili zdravotníci a výsadkáři nosítka s těžce raněnými, do dalších dvou byli nakládáni ti, kdož byli schopni jít nebo se alespoň udržet na nohou. Levart nedokázal rozeznat nikoho z nich, bylo to příliš daleko.

„Třicet dva třístovek,“ odpověděl na nepoloženou otázku Saveljev. „Dvoustovky a nezvěstné musíme teprve spočítat.“

Došli na místo, kde byl kdysi blokpost Gorynyč pojmenovaný po bájném draku hlídajícím kalinový most vedoucí do země mrtvých. V přeorané a vypálené zemi rozeznal Levart tu a tam nějaký předmět – zdeformovaný cink, zásobník, helmu, cár pěščanky, ohořelé erdéčko, čutoru. A všude kolem, jako zrno ve vyoraných brázdách černozemě, ležely nábojnice. Mosazné z pásů kulometů i nalakované ze zásobníků kalašnikovů.

Cítil prázdnotu.

Nevěděl a nemohl vědět, že první útok směřoval na Ruslan, blokpost pod vedením Jakora, staršiny Jakova Lvoviče Averbacha. Že Jakor byl zasažen kulkou již v prvních minutách boje a že ho raněného odnesli z blokpostu přeživší vojáci ustupující na Muromec. Že na Muromci byl Jakor raněn podruhé, tentokrát střepinou granátu.

Nevěděl, že na blokpost Gorynyč spustili mudžáhedíni těžkou palbu minometů, bezzákluzových děl a oerlikonů, že v tom přívalu ohně zahynul mezi jinými Feďa Smetannikov, jeden z mladých vojáků z posledních posil. Že Lomonosov, mladšij seržant Oleg Jevgenjevič Stanislavskij, při pohledu na pád Ruslanu a zoufalý boj na Muromci zpanikařil a namísto toho, aby hájil pozice, se pokusil odvést vojáky do Bastionu, hlubokého zákopu u heliportu. Že při chaotickém ústupu byl zasažen kulkou do spánku a na místě zabit. Do Bastionu nakonec zachráněné vojáky dovedl Valera, jefrejtor Valerij Semjonovič Bělych.

Levart nevěděl, ale už se domýšlel, že k nejtěžšímu boji došlo na Muromci, velitelském blokpostu. Že po palebné přípravě tak těžké, že na pozicích vlastně neměla zůstat ani živá duše, mudžáhedíni čtyřikrát zaútočili. A čtyřikrát museli ustoupit a zanechat na předpolí mrtvoly mnoha svých. Že když roztrhán granátem z RPG zahynul Zacharyč, seržant Leonid Zacharovič Svjergun, zastoupil ho za trojnožkou utjosu už čtyřikrát raněný Barmalej. Že na jeho rozkaz vojáci posbírali raněné a stáhli se do zákopu u heliportu, do Bastionu, posledního místa, kde měli šanci dočkat se záchrany. Že na Muromci poté zůstali pouze dva obránci kryjící ústup – Barmalej, staršij praporščik Vladlen Askoldovič Samojlov, a seržant Dmitrij Ippolitovič Guščin. Že palbou z utjosu a těžkého kulometu a potom ručními granáty odrazili ještě jeden útok, po němž však již nebyli schopni boje. A když mudžáhedíni vtrhli do nebráněného blokpostu a vytáhli nože, dorazila konečně pomoc. Předcházel jí rychlý a drtivý útok letky Su-17. Kazetové bomby, nádrže s napalmem a nursy zasypaly celé předpolí i dva dobyté blokposty – Ruslan a Muromec. A změnily je v černé spáleniště.

Levart nevěděl a nemohl vědět, že Barmalej v té chvíli ještě žil.

„Jezero ohnivé…“ zašeptal. „Druhá smrt.“

Major na něho úkosem pohlédl. Potom jej uchopil pod paží a vedl směrem k Bastionu, vyhýbaje se na bojišti pátrajícím zdravotníkům a výsadkářům z broněgrupy, která přibyla na pomoc. Levart kráčel toporně, stále otupělý, poloomámený, nepřítomný. Navzdory jeho stavu jej však stále bylo něco schopno překvapit. A udivit.

Poněvadž Saveljev si k jeho úžasu klekl. Padl na kolena a sklonil se ke zkrvavené zemi a na ní rozsypaným nábojnicím. Chvíli tak zůstal, potom zvedl hlavu a zeširoka se přežehnal.

„Pomjani, Gospodi Bože naš,“ začal, „skončavšichsa rabov Tvojich, bratjev našich, i jako Blag i Čelověkoljuběc, otpuščaj grjechy i potrjeblaj něpravdy, oslabi, ostavi i prosti vsja volnaja ich sogrješenija i něvolnaja, izbavi ich vječnyja muki i ognja gjejenskago, daruj im pričastije i naslaždijenije vječnych Tvojich blag, ugotovannych ljubjaščim Ťa…“

Ještě jednou se pokřižoval a ještě jednou se hluboce poklonil.

„Těmže milostiv im budi i so svjatymi Tvojimi jako Ščedr upokoj: něsť bo čelověka, iže poživjot i něsozgjrešiť. No Ty Jedin jesi kromě svjakago grjecha i pravda Tvoja pravda vo věki, i Ty jesi Jedin Bog milostijej i ščedrot, i čelověkolubja, i Těbě slavu vozsylajem, Otcu, Synu i Svjatomu Duchu, nyně i prisno i vo věki věkov. Amen.“

Levart se mimovolně také pokřižoval. Mlčky.

Jestli tamto v jeskyni, pomyslel si, bylo něco více než halucinace a heroinové opojení, budu se muset vrátit. K ní. Protože v tomto světě už pro sebe nenajdu místo. Ani je nechci hledat. Vybral jsem si. Tohle už není můj svět. Musím se k ní vrátit.

Saveljev se postavil. Se značnými obtížemi. Vkleče jej musela zmrzačená noha silně rozbolet. Masíroval si koleno a hleděl na Levarta, jako kdyby na něco čekal.

„Soudruhu majore.“

„Ano?“

„Vy jste se modlil.“

„Vážně?“ pousmál se Saveljev. „Ani se tomu nechce věřit. Co jen ta válka s člověkem udělá.“

„Mohl bych,“ pokračoval, když si upravil kombez, „celou věc vysvětlit nadneseným a emfatickým způsobem. Vyprávět něco o tom, kterak hrůzy války způsobí, že i neznabozi naleznou ve svých zatvrzelých srdcích cestu k Bohu a připomenou si slova modlitby. Ale já nemám rád vznešené proslovy a vysvětlení je mnohem jednodušší. Pocházím z nábožensky založené rodiny a modlitby jsem slýchával od dětství. Dokonce i v dobách, kdy za to hrozily přísné postihy, se v domě mých prarodičů modlívalo. Šeptem, jak jistě chápeš. Ale byly to modlitby. Nu, časy se změnily, postihy už nehrozí… Přesto o té mé modlitbě raději v nemocnici nikomu neříkej.“

„V jaké nemocnici?“

Kulhavý major vytáhl rychlým pohybem stečkin z pouzdra a střelil ho do boku. Levart padl na kolena, chytil se za rameno a otevřel ústa k výkřiku. Ale jen zachroptěl.

„Zdravotníci! Sem!“ schoval major pistoli a hodil před Levarta indpaket – individualnyj pakjet opatrunkovyj. „Tady máš, přitiskni si to na ránu. Jako důstojnický kádr musíš být z téhle zastavy dopraven jako trichsotyj, jinak tě čeká spousta otázek, vyvoláš podezření a dostaneš se do velkých problémů. Neomdlévej. Anebo omdli, na tom nezáleží, už sem běží lapiduši. Loučím se.

Určitě jsi zvědav,“ navzdory předchozímu rozloučení se Saveljev ještě nechystal odejít, „proč marním svůj čas a plýtvám střelivem, abych tě ušetřil problémů. Věz, že i já jsem kdysi viděl zlatou zmiji. Šel jsem za ní, ale na rozdíl od tebe jsem se včas vrátil. Přesto ti rozumím.

Kromě toho,“ prohodil přes rameno, tentokrát už opravdu na odchodu, „by člověk měl pomáhat příbuzným. Budeš se divit, ale jsme rodina, Poláčku. Všechno je v aktech a veliká, převeliká je moc popsaného papíru. Moje babička Jelizaveta Petrovna, ta nábožná, byla za svobodna Molčanovová z váženého kupeckého rodu Molčanovových, a podobně jako ta tvoje pocházela z Vologdy. Jak se říká, krev není voda. A já dodám, genetika není buržoazní pavěda. Sbohem, vzdálený bratránku. Pomohl jsem, jak to šlo, teď si musíš poradit sám.“

~~~

Záchranné věrtušky Mi-4 už odletěly s raněnými, a tak omdlévajícího, smrtelně bledého Levarta položili na pancíř jednoho z bétéerek vracející se broněgrupy. Kromě lapiduchů s ním jeli i parašutisté ze sto třetí, opálení mládenci v pruhovaných nátělnících pod rozepnutými pěščankami. Zaburácely motory, zasmrděly výfukové plyny, zvedl se prach a tanky a transportéry vyrazily na kábulskou silnici. Nad hlavami jim zavířily rotory „krokodilů“, bitevních Mi-24.

Motory burácely, spaliny smrděly, prach štípal v očích a v nose. Ale na obloze kroužící „krokodily“ dávaly pocit bezpečí, posilovaly morálku a zlepšovaly náladu. Chtělo se žít, chtělo se zpívat. Žádný div, že se ze srdcí, duší a výsadkářských hrdel zrodila píseň. Na pancířích se rozvalující mládenci ze 103. vitebské gardové paradesantní divize hulákali z plných plic.

~

Nastupajet minuta proščanija,

ty gljadiš mně trevožno v glaza,

i lovlju ja rodnoje dychanije,

a vdali uže dyšit groza.

Proščaj, otčij kraj,

ty nas vspominaj,

proščaj, milyj vzgljad,

prosti-proščaj, prosti-proščaj…

~

„Hej, pěšáku! Proč nezpíváš? Umřels? Že co? Že jsi raněný? Co je to za ránu! Rána je to tehdy, když ti střeva lezou z břicha! Co jsi takový bledý? Potřebuješ probrat! Dloubni ho pod žebra, Fonare! Ohó, koukněte! Bude blít! Bude blít!“

Rachotily motory bétéerek, vířil šedý prach. Paragáni zpívali, až se z kopců vracela ozvěna.

~

Les da stěp, da v stěpi polustanki.

Svět věčernej i novoj zari,

nězabuď že proščanije Slavjanki,

sokrověnno v duše povtori!

Proščaj, otčij kraaaj,

ty nas vspominaaaj,

proščaj, milyj vzgljaaad,

prosti-proščaaaj, prosti-proščaaaaaj…

~

Hory odpovídaly ozvěnou. Slunce se sklánělo k západu. Na štítech Hindúkuše planuly sněhy.

~~~

A to je konec vyprávění.

~~~

V podstatě.

~~~

Major Igor Konstantinovič Saveljev nepřežil Afgán. Po odsloužení druhé túry zahájil třetí. Povýšení na podplukovníka, které měl prý už v kapse, se však nedočkal. Smrt ho zastihla v Džalalabádu ve čtvrtek 25. září 1986 dvacet minut po patnácté hodině. Není možno rozhodnout, kdo či co nese vinu na majorově smrti – ať už přímou, anebo nepřímou. Koho by bylo možno vinit za to, že všechno, co z majora zůstalo, by se vešlo do dvou věder a do dvou ešusů. Mohl za to alkohol, který zahubil tolik dobrých vojáků z různých vojsk a různých útvarů? Mohla za to CIA, Ústřední výzvědná služba, se sídlem v Langley ve státě Virginie? Mohl za to vylínalý velbloud jménem Mustafa? Anebo za to nakonec přece jen mohl Abdul Ghaffar, strojní inženýr, absolvent moskevské polytechniky ročník 1972? Odpověď je komplikovanější. V létě 1986 totiž americká Ústřední výzvědná služba dodala do Pákistánu přenosné raketové komplety pro infračerveně naváděné střely země-vzduch typu FIM-92 známé pod kódovým označením Stinger. První zásilka stingerů byla do Afghánistánu propašována ze základny Miram Šah v září a přes hranice ji přenesl velbloud jménem Mustafa. Jméno poháněče se nezachovalo. Dne 25. září 1986 přiletěl major Saveljev vrtulníkem Mi-8 do Džalalabádu, aby se zúčastnil rozlučkové pijatyky zorganizované partou demobilizovaných důstojníků místní brigády specnazu. V horách nedaleko letiště se ukryli mudžáhedíni vyzbrojení stingerem, novinkou stále ještě vonící barvou, luxusem a american way of life. Mezi dušmany byl rovněž inženýr Abdul Ghaffar, jediný z nich, kdo byl schopen rozpoznat, kterým koncem stinger střílí a co je třeba zmáčknout, aby vystřelil. Abdul Ghaffar zamířil a stiskl spoušť a raketa ze stingeru, první z mnoha takto později vystřelených, neomylně zareagovala na infračervené záření z motoru přistávajícího Mi-8 se dvěma piloty a šesti pasažéry na palubě. Zasažený vrtulník, první z mnoha takto později zničených, se zřítil na přistávací plochu a explodoval.

Z Afghánistánu se nevrátili ještě někteří další z vojáků, kteří se objevili či jen mihli v tomto příběhu. Přesněji řečeno vrátili, jenže jako gruz dvěsti – náklad dvě stě. Jako pozůstatky někdy ještě hůře identifikovatelné než pozůstatky kulhavého majora. V zaletovaných rakvích na palubách transportních letadel An-12, zlověstných „černých tulipánů“. Než poslední bronětransporter s vojáky na pancíři přejel přes most v Hajratonu a definitivně opustil Afghánistán, vzala si smrtka, ta žalostná nevěsta, ještě mnoho mladých mužů. Mezi nimi Aljošu Panina, doslova den před odchodem do civilu rozsekaného střepinami vybuchlého fugasu. Miron Tkač, kterého předchozí hospitalizace zachránila před masakrem na Solověji, padl v údolí Pandžšíru o necelé dva měsíce později.

Odchodu vojsk z Afghánistánu se nedočkal ani marodící zampolit, mladšij lejtěnant Andrej Prjanikov, Lazar-Lazarija. Zemřel v CVG v Kábulu na infekční zánět mozkových blan. Žloutenka, tyfus, malárie, amebiáza, virový zánět jater a meningitida v průběhu afghánské války zabily nebo trvale zdravotně poškodily bezmála půl milionu vojáků ze sedmi set tisíc sloužících u OKSV. Tenhle výsledek mohl dopadnout o něco příznivěji, kdyby vojáci OKSV fasovali více mýdla. A byli důsledněji nuceni je používat.

V boji padlo a na následky zranění a chorob zemřelo celkem 13 833 vojáků. Velmi nízký počet na devět let, jeden měsíc a dvacet dnů války. V průměru čtyři oběti denně. Mnohem více lidí zemřelo za stejnou dobu při dopravních nehodách.

Ti, kdož přežili Afgán, se vrátili domů.

Vrátili se do svých domovů, studených a nehostinných, páchnoucích odcizením, klamem, přetvářkou a věrolomností. Vrátili se k manželkám, cizím ženám s uraženýma očima a stisknutými rty, ženám výmluvně hádavým nebo stejně výmluvně mlčícím. Manželkám, které už dávno nebyly manželkami, které chtěly být už dávno pryč, ale zůstaly jen proto, že čekaly na sebemenší záminku k odchodu. Záminku, aby mohly odejít se vztyčenou hlavou, s pocitem rozhřešení a správnosti již dávno přijatého rozhodnutí.

Je zajímavé, leč charakteristické, že společnost, do níž se vojáci vrátili, se zachovala stejně jako ty ženy. Tak jako ony společnost beze studu a pyšně zapřela svou zradu. Tak jako ony společnost papouškovala stejnou frázi: „Nikdy bych tě nezradila, kdybys…“ Společnost skálopevně uvěřila tomu, že ona je obětí. Společnost se urazila.

A znenadání vyšlo najevo, že za všechno, absolutně za všechno nesou vinu ti divní, do černa opálení chlapci s očima starců nosící na prsou řády Rudého praporu a Rudé hvězdy, medaile Za odvahu a Za bojové zásluhy. Chlapci zohavení, chlapci oslepení, chlapci bezrucí, chlapci o berlích, chlapci na invalidních vozících. To oni všechno zavinili – a dobře jim tak. Oni by měli odprosit. Oni by se měli kát. Oni by měli přísahat, že už nikdy více. A my, společnost, my odmítneme jejich odprošení i kajícnost, my neodpustíme. My je odsoudíme. Nejprve na pranýř, potom k zapomnění.

Na ty, kteří vydrželi a přežili, čekal jiný svět. V nenávratnu zmizela rudá hvězda. Ve státním znaku i na vojenských vyznamenáních ji nahradil dvouhlavý orel a nad noční Moskvou světelný nápis SONY. Otevřel se roh hojnosti a dříve nedostupné a luxusní a jako sen nereálné zboží zasypalo regály obchodů rychlostí a silou sibiřské fujavice. Nabídka takového bohatství rychle zahnala stisky rukou, soudružská objetí a mávání praporky. Vznikla všeobjímající Říše divů, země Limono-apělsinija, universum televizních reklam, v nichž se pivo valí ze sudů jako Niagára, ženy modře menstruují, muži zahánějí hlad tyčinkami Snickers, děti vajíčky Kindr Surprajz, kočky granulemi Whiskas a šampon Head & Shoulders likviduje lupy u všech uvedených skupin zákazníků.

Kdo se toho dožil, mohl říci, že jeho oči už viděly všechno.

O některé z těch, kteří přežili Afgán, se upomněla válka. Podle jedněch nová válka, podle jiných stále tatáž. Někteří padli v boji za vlastní zemi a domov. Jako staršina Marat Rustamov zabitý kulkou snajpera u Sumgaitu v únoru 1988. Jako Jakov Lvovič Averbach zvaný Jakor, dříve staršina, později rav samál mitkadém, zabitý v pásmu Gazy v červnu 1990.

Jiným bylo předurčeno padnout daleko od domova v boji jednak za ideje, jednak za dolary. Jako Edvardas Kozlauskas, dříve Kozlevič, později Abu Ed, který zahynul v prosinci 1994 pod troskami vybombardovaného domu v Grozném. Jako dřívější mladší seržant Alexandr „Saňa“ Gubar, který zemřel v červenci 1997 na následky těžkých zranění v nemocnici na ostrově Fernando Póo.

Afgán přežil také Valera, Valerij Semjonovič Bělych. O šest let později skončil tak, jak mu bylo prorokováno, jako skutečný urka – probodl ho dlátem spoluvězeň v pracovní zóně jednoho lágru v Mordvě.

Z pěti mladých vojáků z posil padli na zastavě Solověj kromě Fedi Smetannikova ještě dva, ti z blokpostu Ruslan. Přežil Vladimir Jefimčenko, na samém konci své služby povýšený na svobodníka a obdařený kličkou Fima. Po ukončení své túry v Afgánu pro sebe Fima neviděl v graždance žádnou budoucnost a zůstal v armádě. Dotáhl to na seržanta a jako seržant hájil 4. října 1993 Bílý dům před útokem kolegů z 2. tamaňské gardové divize. Špatně vybraná strana ukončila jeho vojenskou kariéru, tím spíše, že v Bílém domě dostal střepinou do kolenní čéšky. Několik dalších let kulhal o holi po svém rodném Dněpropetrovsku, na ulicích a v parcích hrál domino a popíjel vodku s penzisty a místními povaleči, v podnapilosti propadal umělé euforii, ukazoval svoje medaile a jizvy, hulákal o zradě, o zkurvených politicích a posraných inteligentech, o tom, že v Afghánistánu bylo možno zvítězit, stačilo jen postavit Gorbačova ke zdi a shodit několik termobarických bomb na Islámabád, Karáčí a Rávalpindí. Potom pil tretij tost a nutil všechny, aby při něm povstali. Potom plakal. Potom usínal opileckým spánkem. Na jaře 1997 usnul a už se neprobudil.

Afgán přežil i poslední z pětice mladých vojáků, Boris Kožemjakin klička Koršun. Také on se svázal s válkou trvalým, nerozpojitelným poutem. Z Afghánistánu se vrátil jako seržant a již v květnu 1991 byl v Náhorním Karabachu, kde se účastnil bojů u Sumgaitu a Agdamu. Tam ho zastihl konec Svazu sovětských socialistických republik. Šokován opustil armádu. Jenže válka ho už pevně svírala v drápech a nepustila. V roce 1992 se jako dobrovolník vydal do Podněstří, kde se v létě zúčastnil bojů u Bendery. O rok později přivedla Koršuna válka, bez níž nedokázal žít, na Balkán. Bojoval v ruských dobrovolnických jednotkách. Na jaře 1993 se přidal k oddílu Saši Muchareva, proslulého Esa, a byl s ním v krvavé bitvě o vrch Zaglavak. Jako jeden z mála se z pekla Zaglavaku dostal bez jediného škrábnutí a mezi Srby si vysloužil svou další přezdívku Lucky Bastard.

Vrátil se do vlasti a do pravidelné armády, kam ho přijali teprve po detoxikaci a odvykací léčbě. V listopadu 1994 byl povýšen na podporučíka a v prosinci už byl v Čečensku. Během bojů o Gudermes byl těžce raněn, ale kolegům se ho zázrakem podařilo vytáhnout z hořícího bétéerka. Ležel v nemocnici více než čtyři měsíce, vyšel z ní ošklivě znetvořený a jako poručík. Odmítl nabídku na demobilizaci a penzionování. Co by dělal v civilu a v důchodu? Zůstal u vojska. V roce 1998 byl už kapitánem.

Dne 11. prosince 1999 oslavil třicáté čtvrté narozeniny. Jenže válka ho už měla dost. Nazítří, dvanáctého, padl během útoku na Groznyj.

~~~

Afgán přežil i nadpraporčík Matvěj Filimonovič Čurylo zvaný Matjucha, hromotluk s dětskou tváří. Dočkal se dembelu, vrátil se na Sibiř, do rodného Tjukalinsku nedaleko Omsku. Stal se jegerem čili hajným a lovčím. Organizoval lovecké výpravy pro zahraniční turisty a snobské moskevské zbohatlíky. Ale hlavně se potuloval po tajze, hvízdal si, povídal si s veverkami, díval se na oblohu skrze koruny stromů, vracel se domů popít vodky s pytláky a znovu se vracel do tajgy. A pokud je známo, žije tak dodnes a má se skvěle.

~~~

Vika, Viktorija Fjodorovna Krjaževová, se v současnosti jmenuje Vicky Myersová a bydlí s manželem v Dearbornu ve státě Michigan.

~~~

Ne, nezapomněl jsem na Pavla Slavomiroviče Levarta, praporčíka ze 180. motostřeleckého pluku 108. motostřelecké divize. Znám svoje povinnosti a vím, že musím prozradit, co se s ním stalo. Třebaže to tak docela nevím.

Postřelen majorem Saveljevem se dostal do medsanbatu v Púli Chumrí. Ne do Bagramu nebo Čarikáru jako všichni ostatní ranění ze Solověje, ale zrovna do Púli Chumrí. Strávil tam deset dnů a hned po propuštění ho čekal dembel. Dříve než sám čekal, po necelých patnácti měsících v Afgánu. Po převozu do Bagramu navštívil i tamní špitál, protože byl viděn ve společnosti zdravotní sestry Taťány Nikolajevny Ostrogorodské. Na tom by nebylo nic zvláštního, ve společnosti sestřičky Taťány bylo vídáno mnoho vojáků. A v sobotu 7. července 1984 přišel na řadu. Měl se dostavit na bagramské VPP a nastoupit na palubu transportního Il-76, kterým měl odletět do Taškentu. Praporčík Levart se nedostavil. Ukázalo se, že zmizel. Prostě zmizel beze stopy.

Na základě vyhlášeného pátrání byl v rekordně krátkém čase zatčen Anatolij Pochlebin, řidič z 863. avtobatu známý pod přezdívkou Karter. Ve vazbě se okamžitě přiznal, že 5. července vyhověl žádosti praporčíka Pavla Levarta, vzal ho do auta, odvezl a vysadil na sto devadesátém třetím kilometru silnice Kábul-Džalalabád asi třicet kilometrů za Sorubi u místa, kde byla 17. června zmasakrována posádka zastavy Solověj. Tam se praporčík rozloučil a více ho už Karter neviděl.

Doprava praporčíků bez rozkazu sice odporuje předpisům, není však vyloženým zločinem a pro Kartera by celá ta aféra neměla žádné vážnější následky nebýt faktu, že zvláštní oddělení vyslídilo jeho skrýše a v nich mezi běžnými suvenýry a běžným kontrabandem našlo věc zcela nečekanou – zlatý rhyton, tepaný pohár na víno v podobě gazelí hlavy. Povolaní znalci určili, že jde o předmět starožitný, pocházející z Persie z období Achaimenovců, a tudíž neobyčejně vzácný a nesmírně cenný.

Pod nátlakem Karter přiznal, že ho vzácnou nádobou podplatil praporčík Levart. Podle všeho měla pocházet ze slepého žlebu někde v okolí zastavy, kde si praporčík údajně ochočil nějakou zmiji. Všichni na zastavě prý věděli, že hada krmil potkany a drezúroval. Dozajista ke hledání pokladů.

Zvláštní oddělení provedlo místní šetření u bývalé zastavy Solověj. Celé její okolí důkladně prohledalo, ale na určeném místě nenašlo žádný žleb, žádnou úžlabinu, žádnou sluj. Nenašlo nic. Byla tam jen souvislá, holá a strmá skála horského úbočí. Terén byl zkoumán velmi dlouho a podrobně, až nakonec jeden z osobistů šlápl na minu PFM a přišel o nohu. Tehdy bylo pátrání odvoláno, praporčík Levart byl prohlášen za nezvěstného a řidič Karter byl obžalován. Afghánští soudruzi si už dávno stěžovali, že rudoarmějci, kteří v jejich zemi plní internacionální povinnost, příliš často kradou a rabují poklady národní kultury, a tak to Karter odnesl coby exemplární případ. Dostal dvanáct se zostřeným režimem. Neseděl ovšem ani den. Během transportu zmizel a spolu s ním tříčlenná eskorta a uaz, v němž všichni jeli. Po Kábulu kroužily klepy, že do Karterova byznysu byli zapleteni vysocí důstojníci i místní hlavouni, kteří se mu odvděčili za to, že je při vyšetřování nepráskl.

Později byl prý Karter viděn v pákistánském Péšávaru. Podle jiných zvěstí se prý ukázal v dagestánské Machačkale. Nelze však zaručit, že je cokoli z toho pravda.

A pokud ano, je to docela jiná historie.

~~~

Navzdory svým dvaaosmdesáti rokům měl Muhammad Hamid stále zrak jako sokol. Z místa pod duvalem, kde dřepěl na bobku, se mu otevíral pohled na údolí a silnici, pohled široký a podrobný. Stařec tak již zdálky zahlédl kolonu blížící se v mračnech prachu. Šest humvees a čtyři obrněné transportéry jedoucí značnou rychlostí směrem na Ghazní. Navzdory jeho nadějím však kolona brzy zpomalila a nakonec zastavila u kišlaku. Tehdy spatřil i to, čeho se obával – vystupující vojáky.

V průběhu posledních čtyřiceti let byl kišlak Badguzar do základů vypálen a vybombardován nejméně pětkrát.

Muhammad Hamid se obrátil ke vchodu do svého domu.

„Džamilo!“ křikl na svou vnučku, která šmejdila po dvorku. „Rádio!“

Obyvatelé kišlaku Badguzar i dalších osad v okolí měli za sebou už hodně smutných zkušeností a dokázali je zúročit. Američani a vojáci z NATO věděli, že tálibové zakázali sledovat televizi a poslouchat rozhlas. Kišlak, z něhož se ozývala hlasitá hudba, tedy oznamoval, že je antitálibánský. Jako takový by teoreticky neměl být ostřelován z kulometů a minometů. Teoreticky. V praxi to bývalo různé.

Muhammad Hamid doufal, že tentokrát to vyjde. Proto byl ochoten strpět Džamilino rádio i z přístroje vycházející démonické a uši drásající zvuky. Starý Paštun neměl ani tušení, že ty zvuky mají název Girls a vydává je trio Sugababes. Pro něho to nebyla muzika, nýbrž dílo šejtanovo.

Z vozidel kolony vystoupili vojáci. Vlastně nevystoupili, ale doslova vylezli. Ověšeni zbraněmi nepřipomínajícími zbraně a podivnými instrumenty, přepásáni na různých místech zvláštními postroji, vypadali tihle vojáci jako monstra z jiné planety. Nosili obrovské brýle, takže se podobali obrovskému hmyzu, a dokonce se i pohybovali jako hmyz, jako velcí, neohrabaní brouci. Muhammad Hamid, který vídával vojska šuravích, jejich specnaz a pruhované parašutisty, pohrdavě vyprskl, když sledoval, jak se tihle vojáci škrábou do svahu. Úplně jako chrobáci kutálející kuličky lejna, pomyslel si a odplivl. Nebo jako těhotné ženské. Není divu, že se motají jenom kolem hlavní silnice a kolem svých základen, v místech, kde je ve skutečnosti máloco ohrožuje. Muhammad Hamid by je rád viděl tam, kde opravdu operují Černé turbany, v Oruzganu, Helmandu nebo Kandaháru.

Vojáci zamířili k průsmyku Mughab a kišlaku si ani nevšimli. To nebudou Američani, odhadl stařec, který už znal různé vzory kamufláží vojenských uniforem. Ani Němci, ani Britové… Zase nějací jiní nevěřící, které sem šejtan přinesl a seslal jako sarančata na naši zemi. Aby je Alláh všechny co nejrychleji vyhubil, ať už rukama pravověrných, anebo nějakou epidemií… Lá iláha illá-l-láh…

~~~

Štěrk chrastil pod nohama. Patrola první roty 18. výsadkového praporu z Bielska-Bialé opatrně vstoupila do průsmyku. V jejím čele šli průzkumníci a opatrně před sebe natahovali hlavně berylů. Desátník Pusz přezdívaný Diablo a vojín Książkiewicz přezdívaný Kermit.

Diablo něco zahlédl v suti, učinil krok tím směrem a sklonil se. A okamžitě polekaně odskočil.

„A kurva!“ vykřikl. „Zmije, aby to šlak trefil!“

„Zmije?“ ujistil se Kermit. „Hovno! To bude kobra!“

„Zastřel ji, brácho! Sejmi hada!“

„Stát!“ okřikl průzkumníky praporčík Rawik. „Hrabe vám jako tučňákům v létě. Jste jak terminátoři, co se hne, fofrem zabít, nic nenechat naživu. Vy tu rodnou dědinu nezapřete.“

„Já jsem, kurva, z Varšavy,“ zamumlal uraženě Diablo.

„Je to had, pane praporčíku,“ vysvětlil nahlas. „To znamená…“

„Vidím, že je to had. A vím, co to znamená. Pokračuj dál, desátníku, a uklidni se.“

Praporčík postoupil o dva kroky před ostatní vojáky. Had se svinul na kameni a jeho šupiny se zlatě zaleskly. Rawik se ještě více přiblížil.

Za ním postoupil zbytek patroly.

„Co je?“ zajímal se potichu svobodník Wronski přezdívaný Kizior. „Co se děje?“

„Zmije,“ odvětil stejně tiše Diablo. „Chtěli jsme ji odprásknout, ale Rawik zakázal.“

„Podělaný ekolog,“ odplivl si Kermit. „Co se do toho sere.“

Rawik mezitím přistoupil skoro až k hadovi. Ten zvedl asi třetinu těla, mírně kolébal hlavou a upíral na praporčíka nehybný pohled zlatých očí. Rawik se zachvěl a couvl o krok zpět. V uších mu začalo bzučet, jako by klepání na úl rozlítilo roj včel.

Zmije z něj nespouštěla oči. Zlaté oči se svislou černou zornicí.

V kišlaku Badguzar štěkali psi. Džamila zametala dvorek. Starý Muhammad Hamid přebíral korálky tašbihu.

„Al hamdu lilláhi rabbíl ’álamín, ar-rahmáni ar-rahím… Chvála Bohu, pánu lidstva veškerého, milosrdnému, slitovnému… Tebe uctíváme a Tebe o pomoc žádáme. Veď nás stezkou přímou, stezkou těch, jež zahrnuls milostí Svou, ne těch, na něž jsi rozhněván, ani těch, kdo v bludu jsou.“

A ne těch, kdo v bludu jsou.

Praporčík Rawik se díval do očí zmije.

Zmije se dívala do očí praporčíka Rawika.

A Hindúkuš se jako vždy vypínal do výše a oslnivě se tyčil nad světem dole.

~~~

To, co se stalo potom, je úplně jiná historie.

Ponechám ji jiným, možná ji budou vyprávět lépe.

Forse altri canterá con miglior plettro.

„AFGHÁNSKÝ“ SLOVNÍČEK

obsahuje méně známé a rovnou v textu nevysvětlené pojmy a výrazy většinou z vojenského slangu i některé zkratky používané v sovětské armádě.

~

Ákáem, AKM (avtomat Kalašnikova modernizirovannyj) – útočná puška ráže 7,62 mm konstrukce M. T. Kalašnikova přijatá do výzbroje sovětské armády v roce 1959, verze následující po AK-47 a předcházející AK-74.

Ákáes, AKS (avtomat Kalašnikova skladnoj) – zkrácená verze Kalašnikovovy útočné pušky určená především pro výsadkové jednotky.

Aryk – afghánský zavlažovací kanál.

Askeři – vojáci vládního vojska Afghánské demokratické republiky, viz Zelení.

Avtobat – avtomobilnyj batalion – automobilový transportní prapor.

Barachlo – viz Chlam.

Basmač – domorodý příslušník ozbrojených skupin bojujících po bolševické revoluci proti sovětské vládě ve Střední Asii, přeneseně viz Duch.

Beryl – útočná puška polské výroby wz. 96 Beryl ráže 5,56 mm.

Bézetéčko, BZT (broněbojno-zažygatělnyje trassiruščije patrony) – průbojné zápalné trasovací náboje.

Blaď – vulgární výraz odpovídající našemu „kurva“, a stejně tak používaný jako podstatné jméno i citoslovce.

Blin – mírnější ekvivalent vulgarismu „blaď“.

Blokpost – opevněné stanoviště umožňující kruhovou obranu.

Béemdéčko, BMD (bojevaja mašina děsanta) – obrněný transportér výsadkových vojsk.

Béempéčko, BMP (bojevaja mašina pěchoty) – obrněný transportér pěchoty.

Béerdéemko, BRDM (bojevaja razvěditelnyvaja dozornaja mašina) – malý průzkumný obrněný transportér.

Bétéerko, BTR (bronětransportjor) – základní obrněný transportér sovětské armády.

Broněgrupa – obrněná skupina, zvláště zformovaná zcela motorizovaná jednotka se značnou palebnou silou používaná k rychlým zásahovým akcím.

Bronik (broněžilet) – neprůstřelná vesta.

Brustver – předprseň zákopu.

Bušlat – armádní nebo pracovní blůza.

CVG (centralnyj vojennyj gospital) – v době afghánské války ústřední vojenská nemocnice v Kábulu.

Dědovščina – šikana.

Dembel – demobilizace, odchod do civilu; rovněž označení vojáka vracejícího se do civilu.

Disbat (disciplinarnyj batalion) – trestný prapor.

Dot (dolgovremennaja ogněvaja točka) – opevněné palebné stanoviště, bunkr.

Drejfit – ve zločinecké hantýrce: bát se, být zbabělý.

Déešbé, DŠB (děsantno-šturmovaja brigada) – výsadkovo-úderná brigáda.

Duch (mn. č. duchy) – zkratka slova dušman používaná sovětskými vojáky jako slangové označení mudžáhedínů přezdívaných též vousáči nebo basmači. Po nástupu M. S. Gorbačova v roce 1985 bylo nařízeno přestat s používáním pejorativních názvů a používat neutrální označení „členové ozbrojené opozice“.

Dukan – afghánský obchůdek „smíšeným zbožím“, kde lze koupit doslova všechno.

Dušman – v turkických jazycích: nepřítel, viz Duch.

Duval – hliněná zeď, kterou jsou obehnána obytná stavení v kišlacích.

Dvoustovka – viz Gruz 200.

Efko – obranný ruční granát F-1, viz limonka.

Emesdé, MSD (motostrelkovaja divizija) – motostřelecká divize.

Emzetpé, MZP (malozamětnaja provoločnaja sěť) – málo viditelná drátěná síť, druh protipěchotní zábrany zvaný vojáky putanka.

Enpé, NP (nabludatělnyj punkt) – pozorovací bod.

Erdé, RD (rjukzak děsantnyj) – tlumok pro vojáky výsadkových jednotek, který však v Afghánistánu používali hlavně příslušníci pěchoty, zatímco výsadkáři dávali přednost praktičtějším a kvalitnějším turistickým batohům západní nebo japonské výroby, ať ukořistěným, anebo koupeným na bazarech.

Ergédéeška, RGD (ručnaja granata distanjonnogo dějstvija) – útočný ruční granát.

Erpégéčko, RPG (ručnoj protitankovyj granatomjot) – ruční protitankový granátomet, zbraň používaná v Afghánistánu ve všech možných typech a verzích oběma stranami jak proti obrněné technice, tak proti živé síle.

Erpékáčko, RPK (ručnoj pulemjot Kalašnikova) – lehký ruční kulomet na základě konstrukce AK-47.

Esvédéeška, SVDŠ (snajperskaja vintovka Dragunova) – odstřelovačská puška konstrukce J. F. Dragunova.

Fab, FAB (fugasnaja aviacijannaja bomba) – tříštivá letecká bomba.

Gavnjuk – podělanec, sráč.

Graždanka – civil.

Gruz 200 – náklad 200, kódové označení transportů s ostatky padlých a zemřelých vojáků. Samotní mrtví byli nazýváni dvuchsotyje čili dvoustovky. Pro raněné se používaly termíny gruz 300 a trichsotyje.

Chá-bé – bavlněná (chlopčatobumažnaja) letní uniforma.

Chadovci – příslušníci KHADu (Khedamat-e Etelea’at-e Dawlati), afghánské tajné policie a výzvědné služby zformované a řízené sovětskou KGB.

Chana – „nam chana“ ve zločineckém argotu znamená: je s námi zle, je s námi konec.

Chlam – šmejd, haraburdí, veteš, viz barachlo.

Indpaket (individualnyj pěrevjazočnyj paket) – individuální obvazový balíček.

Italky – slangový název italských min (Tecnovar Italiana) používaných mudžáhedíny, jak protipěchtních TC-50, tak protitankových TC-6.

Káenpé, KNP (komandno-nabudatělnyj punkt) – velitelské a pozorovací stanoviště.

Kalitka – viz káenpé.

Kápépé, KPP (kontrolno-propusknoj punkt) – silniční kontrolní stanoviště.

Kepka – brigadýrka.

Klička, klikucha – ve zločineckém argotu: přezdívka, pseudonym.

Komvzvoda (komandir vzvoda) – velitel čety.

KPVT (krupnokalibernij pulemjot Vladimirova tankovyj) – velkorážný kulomet ráže 14,5 mm konstrukce S. V. Vladimirova lafetovaný na tanky a obrněné transportéry, viz vladimir.

Krugom! – Čelem vzad!

Limonka – viz efko.

Mat – vulgární lidový slang.

Medsanbat (mediko-sanitarnyj batalion) – zdravotní prapor, polní nemocnice.

Ment – policajt.

MGU (Moskovskij gosudarstvěnnyj universitet imeni M. V. Lomonosova) – Moskevská státní univerzita M. V. Lomonosova.

Mudžáhid (mn. č. mudžáhedíni) – obecně bojovník za islám, účastník džihádu, zde člen afghánského protisovětského odboje, viz duch.

Nurs (něupravljajemyj reaktivnyj snarjad) – neřízená raketová střela.

Obščežitije – studentská kolej.

OKSV (Ograničonnyj kontingent sovětskich vojsk) – omezený kontingent sovětských vojsk v Afghánistánu.

Panama – plátěný vojenský klobouk.

Péemenka, PMN (protivopěchotnaja mina nažimnaja) – nášlapná protipěchotní mina.

Pékáem, PKM (pulemjot Kalašnikova modernizirovannyj) – lehký kulomet ráže 7,62 Kalašnikovovy konstrukce.

Pěsčanka – polní blůza barvy písku používaná v Afghánistánu.

PFM (protipěchotnaja fugasnaja mina) – protipěchotní trhavá mina.

Plašč-palatka – celtová pláštěnka.

Proščaj – sbohem.

Putanka – viz emzetpé.

Ravňajs! – Vyrovnat!

Raztjažka – mina iniciovaná k výbuchu nárazem do drátu nataženého od zápalníku např. přes cestu. Název se užívá také pro sestavu nebo pole min pospojovaných tímto způsobem.

Razvědrota – průzkumná rota.

Salaam – vojáky v Afghánistánu používaný původně arabský pozdrav as salaamu alajkum (mír s tebou).

Sbornyj punkt – shromaždiště.

Smirno! – Pozor!

Stažirovka – stáž, praxe.

Šmon – prohlídka.

Specnaz (vojska specialnogo naznačenija) – jednotky zvláštního určení.

Špik – fízl.

Šuraví – v jazyce darí: Sovět, Rus.

Šišiga – nákladní automobil GAZ-66.

Tretij tost – třetí přípitek se tradičně věnuje padlým, pije se vestoje a nepřiťukává se skleničkami ani čímkoli jiným, co skleničky nahrazuje.

Třístovky – Gruz 300, viz Gruz 200.

Ťoplyj Stan – 16. samostatná brigáda specnaz přezdívaná podle místa své dislokace ve stejnojmenném moskevském rajónu.

Urka, urkagan – ve zločinecké hantýrce zloděj zlodějů, veličina v kriminálnickém prostředí.

Večerinka – zábava, večírek.

Védévé, VDV (vozdušno-děsantnyje vojska) – výsadkářské jednotky.

Vépépé, VPP (vzlotno-posadočnaja polosa) – vzletová a přistávací dráha.

Věrtuška – vrtulník, helikoptéra.

Vévéesky, VVS (vojenno-vozdušnyje sily) – vojenské letectvo.

Vladimir – viz KPVT.

Za bézet (Za bojevyje zaslugi) – po medaili Za odvahu (Za otvagu) druhá nejvyšší medaile sovětské armády, vyšší už jsou jen řády.

Zampolit (zemestitel komandira po političeskoj časti) – zástupce velitele pro věci politické, politruk.

Zastava – hlídka, stráž; v armádní nomenklatuře vojenská jednotka chránící určitý úsek nebo oblast i soustava stanovišť v daném úseku či oblasti.

Zelení – viz askeři.

FANTASY
27

Andrzej Sapkowski

ZMIJE

Z polského originálu „Żmija“, vydaného v roce 2009

nakladatelstvím SuperNOWA, Varšava,

přeložil Stanislav Komárek.

Obálka a ilustrace Jana Komárková.

Jazyková redakce Jiří Popiolek,

odpovědná redakce Robert Pilch.

Technické zpracování litografií a sazba Robert Pilch – Brokilon.

Vydání první.

Vydalo nakladatelství Lenka Pilchová – LEONARDO,

Rychvaldská 640, 735 41 Petřvald u Karviné

v roce 2011 jako svou 70. publikaci.

e-mail: leonardo@mybox.cz

Tisk: Marten s.r.o.

Doporučená cena: 220,– Kč (vč. 10% DPH)

ISBN 978-80-85951-67-7