Jezdci časem

Alex Scarrow

(2011)

Hodnocení:

***

Štítky:

Sci-fi a fantasy, Ostatní

Zahrávejte si s časem a známý svět... by se mohl změnit ve svět, jak ho neznáte.

Liam O'Connor měl zemřít v moři v roce 1912.Maddy Carterová měla zemřít v letadle v roce 2010.Sal Vikramová měla zemřít při požáru v roce 2026.

Ale několik okamžiků před jejich smrtí se zničehonic kdosi objevil a řekl: „Podej mi ruku..." Jenže Liam, Maddy a Sal nejsou zachráněni.

Najala je organizace, o jejíž existenci nemá nikdo ponětí, s jediným cílem - aby opravovali narušenou historii. Protože cestování časem je možné a někteří lidé by se rádi vrátili v čase a měnili minulost.

Proto existují Jezdci časem, aby nás chránili. Aby zabránili cestovatelům v čase ve zničení světa...

Jezdci časem

Alex Scarrow

Přeložil Jaroslav Žerávek

BB

ART

Jacobovi, mému korektorovi

A na památku Bullseye… báječné krysy.

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o. v roce 2011

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2010 by Alex Scarrow

Cover design by James Fraser

Photography by Neil Spence

All rights reserved.

Z anglického originálu Time Riders

(Published by Puffin Books, London, 2010)

přeložil © 2011 Jaroslav Žerávek

Redakce textu: Marta Rottová

Jazyková korektura: Mirka Pelnářová

Tisk: CENTA, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7381-975-0

KAPITOLA 1

1912, Atlantský oceán

„Je tady na palubě E ještě někdo?“ vykřikl Liam O’Connor. Jeho hlas se rozléhal v úzké chodbě a odrážel se od kovových stěn. „Je tady dole někdo?“

Odpovědí bylo jen ticho přerušované zdušeným voláním, rychlým klapotem kroků z horní paluby a hlubokým naříkavým skřípotem lodního trupu, který se napínal a natahoval, jak se příď lodi pomalu nořila pod hladinu oceánu.

Liam se přidržel rámu dveří kajuty vedle sebe, aby dokázal udržet rovnováhu na stále více se svažující podlaze. Rozkazy hlavního stevarda byly jasné – než se vydá nahoru za ním, má se přesvědčit, že všechny kajuty na tomto konci paluby jsou prázdné.

Liamovi se nahoru vlastně ani moc nechtělo; teď se odtamtud ozýval pronikavý zděšený křik a pláč žen a dětí. Zato tady, na palubě E, mezi kajutami druhé třídy, vládl jakýsi přízračný klid. Jenže úplné ticho to také nebylo. Odněkud z dálky k němu doléhalo temné burácení a on věděl, že ho vydává mrazivý oceán, který se ve vodopádech řítí do zasažené lodi, duní v otevřených lodních přepážkách a postupně ji stahuje dolů.

„Poslední výzva!“ zvolal znovu.

Před několika minutami narazil v jedné kajutě na mladou matku s dcerkou, které se tam choulily s navlečenými záchrannými vestami. Žena byla ochromená hrůzou, třásla se na lůžku a děvčátko svírala v náručí. Liam jim pomohl ven a odvedl je ke schodišti na palubu D. Holčička ho na rozloučenou rychle políbila na tvář a popřála mu hodně štěstí, jako by – na rozdíl od své zmatené matky – chápala, že jsou všichni odsouzeni k záhubě.

Cítil, jak se sklon podlahy pod jeho nejistýma nohama zvyšuje. Nahoře v chodbě se z místnosti stevarda ozval rachot nádobí padajícího z polic.

Už se brzy potopí.

Liam rychle šeptem zadrmolil modlitbu a vešel do poslední kajuty. Prázdná.

Podlaha vydala hlasité zasténání; vibrovala jako píseň obří velryby – spíš ji cítil, než slyšel. Zrak mu padl na cosi blyštivého za malým okénkem kajuty. Nejdřív neviděl nic než tmu, pak se kolem prohnal proud bublin, připomínající rtuť.

Paluba E je pod hladinou.

„Sakra,“ zamumlal. „Tady jsem skončil.“

Vyšel zpátky do chodby a spatřil, jak k němu po koberci klouže vlnka vody jen asi tři až pět centimetrů vysoká.

„To ne.“

Přes dolní konec chodby vedla jeho jediná cesta ven.

Zůstals tady příliš dlouho, Liame, ty blázne. Zůstals příliš dlouho.

V tu chvíli si uvědomil, že děvčátko s matkou byly osudovým varováním, aby rychle vypadl. Měl odejít s nimi.

Ledová voda dorazila k jeho nohám, vnikla mu do bot a pak se přes ně převalila. Udělal několik kroků vpřed, a zatímco se brodil stale hlubší vodou, cítil její mrazivé objetí kolem kotníků, lýtek a kolenou. Vpředu za zatáčkou na konci chodby bylo schodiště, po kterém měl odejít už před pěti minutami. S námahou se brodil dál a sténal hrůzou. Ledová voda mu už stoupla k pasu a promáčela mu bílou blůzu. Pokračoval v brodění a přes drkotající zuby vydechoval obláčky páry.

„Ach, Ježíši a svatá Marie… já se nechci utopit!“ sykl a jeho hlas už nezněl jako skřehotání šestnáctiletého mladíka, ale jako přiškrcený vzlykot vyděšeného dítěte.

Voda už byla příliš hluboká, aby se dokázal brodit. Vpředu, tam, kde se chodba stáčela doprava ke schodišti, dosahovala hladina až ke světlům na zdi. Žárovky jiskřily a blikaly.

Schodiště už je asi zatopené.

Uvědomil si, že za rohem voda musí pleskat o strop a nejméně jedno schodiště už teď bude zcela zaplavené. Jediná šance, která mu zbývala, bylo zatajit dech a doufat, že s ním vydrží dost dlouho, aby se po hmatu dostal přes spodní schodiště na podestu.

„Ach, J-J-Je-žíši!“ Promodralé rty se mu chvěly při představě, že se bude plácat ve tmě, pod hladinou – ztratí orientaci, pocítí rostoucí zoufalství a nakonec vdechne do plic rozbouřenou mořskou vodu.

A pak to uslyšel – nějaký pohyb za sebou.

KAPITOLA 2

1912, Atlantský oceán

Obrátil se, pohlédl vzhůru do chodby a spatřil, jak tam po kotníky ve vodě stojí jakýsi muž a přidržuje se zábradlí na zdi, aby se neskulil po nakloněné podlaze k němu.

„Liame O’Connore!“

„Js-sme v pas-sti!“ odpověděl Liam. „Nedos-s-staneme… nedostaneme se odsud!“ V hlase mu zaznívala panika.

„Liame O’Connore,“ opakoval ten muž znovu klidným tónem.

„Co?“

„Vím, kdo jsi, hochu.“

„Cože?… Potřebujeme…“

Muž se usmál. „Poslyš, Liame.“ Pohlédl na hodinky. „Zbývají ti už jen necelé dvě minuty života.“ Rozhlédl se po přepážkách paluby E v barvě vanilky. „Tahle loď se zhruba za devadesát sekund rozlomí. Rozpadne se ve dvou třetinách délky. Část s přídí, ta větší, kde teď jsme, se potopí jako první – klesne jako kámen. Záď bude ještě minutu poskakovat a pak půjde taky ke dnu, dva a půl kilometru na dno oceánu.“

„Á, p-prosím, ne. Ne, ne, ne,“ zanaříkal Liam a uvědomil si, že mu tečou slzy.

„Při klesání lodi bude tlak vody rychle vzrůstat. Trup se jeho vlivem zbortí. Tlak vzduchu ti prorazí bubínky. Nýty v těchto stěnách,“ přejel rukou po jejich řadě, „vystřelí z přepážek jako kulky. Tuhle chodbu okamžitě zaplaví voda a tebe to rozdrtí dřív, než stihneš utonout. To je aspoň drobné milosrdenství.“

„Ach, Ježíši, ne… P-pomoz nám.“

„Zemřeš, Liame.“ Muž se znovu usmál. „A díky tomu jsi perfektní.“

„P-perfektní?“

Muž udělal několik kroků, až stanul vedle Liama ve vodě, která jim sahala do pasu.

„Řekni, chceš žít?“

„Cože?… T-to je nějaká jiná c-cesta ven?“

Najednou všechna světla v chodbě zhasla. O okamžik později se zase rozsvítila.

„Šedesát sekund, než se rozpadne, Liame. Už to nepotrvá dlouho.“

„J-je nějaká c-cesta ven…?“

„Jestli se mnou půjdeš, Liame,“ podal mu ruku, „tak ano. Budeš vést neviditelný život. Budeš existovat jako přízrak, nikdy už nebudeš docela ve vašem světě. Nebudeš si moci najít nové přátele, nikdy nepoznáš lásku.“ Muž zmírnil svá slova soucitným úsměvem. „Dozvíš se věci, které… no… které mohou nakonec vést k šílenství, pokud si je budeš příliš brát k srdci. Někteří lidé raději volí smrt.“

„Já chci ž-žít!“

„Musím te varovat… Nenabízím ti tvůj život, Liame. Nabízím ti cestu odsud, nic víc.“

Liam se zachytil za držák blikající lampy na zdi a vytáhl se pozpátku nahoru po svažující se chodbě, až znovu dosáhl na podlahu. Kolem nich zaznělo dunivé zasténání – bylo ohlušující.

„Je konec, Liame. Hřbet Titaniku se už za několik sekund rozlomí. Pokud věříš v boha, možná bys teď raději odešel za ním. Jestli tady zůstaneš, tak tě ujištuju, že to pro tebe skončí velmi rychle.“

Utonu. To byla Liamova nejhorší noční můra – co jeho paměť sahala. Ani se pro tu strašlivou hrůzu z vody nikdy nenaučil plavat. Liam vzhlédl k muži, poprvé se mu zadíval do tváře: hluboké smutné oči obklopené vráskami stáří. A pak ho něco napadlo.

„V-vy… jste anděl?“

Usmál se. „Ne, jen obyčejný starý muž.“ Ruku měl stále napřaženou k Liamovi. „Pochopím, pokud raději zůstaneš a zemřeš. Ne všichni se rozhodnou, že půjdou.“

Liam pocítil otřes. Podlaha pod jeho nohama se zachvěla a vzduch kolem naplnil skřípot trhajícího se plechu a praskot rozpadajících se spojů. To se paluby nad nimi začaly jedna po druhé rozpadat.

„A je to tady, Liame. Nastala chvíle rozhodnutí.“

Liam se vytáhl dopředu z vody a zoufale zašátral po ruce, kterou mu ten starý muž podával. Kdyby byl čas, kdyby necítil naprostou paniku, nejspíš by uvažoval, co je ten člověk zač a jak přesně má jejich záchrana proběhnout. Místo toho, právě v tu chvíli, dokázal myslet na jedno jediné.

Nechci zemřít. Nechci zemřít.

Světla náhle zhasla a oni se ocitli v naprosté tmě.

Liam máchal naslepo paží. „Kde je vaše ruka? Prosím! Nechci se utopit!“

Pak jeho prsty zavadily o mužovy. Stařec ho pevně zachytil.

„Rozluč se se životem, Liame,“ zakřičel do dunivého rachotu, když se loď rozpadala vedví.

To poslední, co si Liam vybavoval, bylo, že vibrující podlaha chodby pod jeho nohama náhle zmizela a pak už jen padal… padal temnotou.

KAPITOLA 3

2001, New York

Padal, padal… padal.

Liam se s trhnutím probral a zakopal nohama. S víčky stále pevně sevřenými zašátral rukama – zakrývala ho látka, suchá a teplá. Kolem bylo ticho. Jen opodál někdo dýchal a odněkud shora k němu doléhalo tlumené rachocení. Věděl, že nějakým zázrakem je někde jinde – to mu bylo jasné.

Ležel na posteli nebo lehátku. Otevřel oči a nad sebou spatřil klenutý strop z rozpadajících se cihel. Kdysi dávno byl natřený na bílo, ale barva se teď loupala jako lupy. Z toho klenutého stropu se na zaprášeném pokrouceném kabelu houpala jediná mrkající žárovka.

Zvedl se na loktech.

Byl v nějakém cihlovém výklenku, nejspíš v podzemí. Za tím kuželem světla, které vydávala žárovka, se z výklenku do tmy táhla vlhká betonová podlaha.

Kde to jsem?

Posadil se. Cítil se trochu omámený a točila se mu hlava. Asi o metr dál stála patrová postel. Na dolním lůžku spatřil dívku o pár let starší než on. Házela sebou v neklidném spánku. Odhadl, že jí může být tak osmnáct, možná devatenáct. Spíš už mladá žena než děvče.

Oči jí pod víčky neklidné těkaly, nešťastně sténala. Nohy jí cukaly a kopaly, takže postel při každém prudkém pohybu zavrzala a zarachotila.

Kde to k čertu jsem, položil si znovu v duchu otázku.

KAPITOLA 4

2010, kdesi nad Amerikou

Maddy Carterová natáhla nejistě ruku a stiskla splachovací tlačítko. V záchodě to zasyčelo, jak se vytvořil silný podtlak, a ji napadlo, jestli by to člověka, který by nedopatřením tlačítko zmáčkl, kdyby seděl na prkénku, mohlo vcucnout do kolena pod toaletou a vystřelit ve výšce dvanáct kilometrů do volného pádu mezi sprškou sraček.

Pěkná myšlenku.

Maddy se ve stísněném prostoru toalety očistila, jak to šlo nejlépe. Zahleděla se na poslední zbytky zvratků, které zavířily v záchodové míse. Teď, když jídlo z letadla bylo venku, se cítila líp než předtím, když jí stále bouřilo v žaludku.

Otřela si ústa hřbetem ruky a zkontrolovala se v zrcadle, jestli se jí zvratky nezachytily také ve vlasech. Hleděla na ni vysoká dívka s bledým nevýrazným obličejem; tváře pod obrubami brýlí jí pokrývaly pihy, které tolik nenáviděla. Rusé vlasy jí spadaly zplihle na hubená ramena, na kterých viselo nevýrazné tričko s našitým logem Microsoftu.

Jo, seš stoprocentní geek. Přesně to, Maddy.

Geekačka… zkrátka něco divného: ženská, co se hrabe v obvodech, oblbuje svůj komp, hackuje iPhone, aby získala zdarma přístup na internet… prostě geekačka. Jenže taky holka, co ji polévá smrtelný pot pokaždé, když nasedne do letadla.

Odemkla dveře a vyšla ven. Pohlédla na moře opěrek a poskakující obrysy několika stovek hlav.

Na rameni ucítila čísi ruku. Obrátila se a spatřila, jak vedle řady buněk se záchody stojí nějaký starý muž.

„No? Co je?“ zeptala se a vytáhla si z uší malá bzučící sluchátka.

„Jsi Madelaine Carterová z Bostonu. Máš sedadlo dvacet devět D.“

Pobaveně se na něj zadívala. „Cože? To chcete vidět můj lístek, nebo…?“

„Bohužel ti zbývá jen několik minut života.“

Cítila, jak se jí žaludek zhoupl, když se připravoval vyvrhnout další proud zpola stráveného jídla. Spojení typu „několik minut života“ bylo to poslední, co nervózní cestovatel jako ona potřeboval v takové chvíli slyšet. Patřilo do stejné kategorie jako slova „terorista“ a „bomba“; bylo to zkrátka něco, co by se v plném letadle uprostřed letu nemělo ani vyslovit.

Ten stařík měl utrápený pohled jako někdo, kdo běží pozdě na vlak.

„Za pár minut budou všichni v tomhle letadle mrtví.“

Uvědomila si, že něco takového mohou říct jen dva typy lidí: naprostý magor, kterého je třeba zavřít do ústavu, nebo…

„Proboha,“ zašeptala, „vy… nejste t-terorista, že ne?“

„Ne. Jsem tady, abych tě zachránil, Madelaine,“ pronesl tiše a pak pohlédl na moře hlav na obou stranách uličky, „ale jen tebe, bohužel.“

Zavrtěla hlavou. „Cože?… Kdo? Já… víte…“ Jen nevěřícně otevírala ústa.

„Nemáme moc času.“ Pohlédl na náramkové hodinky. „Asi za devadesát sekund vybuchne v polovině trupu napravo malá nálož. Výbuch prorazí do trupu díru, okamžitě dojde k dekompresi a letadlo začne prudce klesat. O dvacet sekund později se odtrhne pravé křídlo a do trupu vnikne letecké palivo, které se vznítí.“ Povzdechl. „Při dopadu do lesů dole o třicet sedm sekund později zahynou ti, kteří do té doby neuhoří.“

Maddy cítila, jak bledne.

„Je mi to líto,“ dodal muž, „ale bohužel to nikdo nepřežije.“

„Teda… to – to je nějaký zvrhlý humor, že?“

„Ne.“ Pak pokračoval. „Jen ty sama máš na výběr. Můžeš si vybrat, zda budeš žít.“

On to fakt myslí vážně. A něco na něm jí říkalo, že hovoří s jasnou hlavou. Uvědomila si, že lapá po dechu, a podvědomě zašátrala po svém inhalátoru. „D-devadesát s-sekund? Vybuchne bomba?“

„Teď už za kratší dobu.“

Není to cvok, takže teda…

„Proboha, to je vaše bomba. Co od nás chcete?“

„Ne, není moje a nejsem terorista. Jenom zkrátka vím, že tohle letadlo bude bombou zničeno. Zítra ráno se k tomu přihlásí jedna teroristická skupina.“

„Ještě je č-čas? Nemůžeme tu b-bombu najít a vyhodit v-ven?“ V panice zvýšila hlas a hlásku „b“ pronesla až příliš důrazně. Několik hlav v uličce se rychle obrátilo jejím směrem.

Zavrtěl hlavou. „I kdyby byl čas, nemůžu měnit události. Nemůžu měnit minulost. Tohle letadlo musí spadnout.“

„Proboha,“ zavzlykala.

„Jediné, co můžeš udělat, je vystoupit dřív, než k tomu dojde.“

Rozhlédla se po letadle. Jejím směrem se otáčely další hlavy. Slyšela sílící hlasy a slovo „bomba“ se valilo přes jednotlivé řady sedadel jako příbojová vlna.

„Když mi podáš ruku,“ natáhl se k ní, „budeš žít. A já tě na oplátku požádám o pomoc. Nebo můžeš zůstat. Musíš si vybrat, Madelaine.“

Maddy si uvědomila, jak se jí po tvářích koulejí slzy paniky. Ten muž vypadal, že je plně při smyslech. Vypadal klidně. Vypadal smrtelně vážně. A přitom… jak by někdo mohl vysednout z letadla uprostřed letu?

„Vím, že nevěříš v Boha,“ řekl. „Četl jsem tvůj spis. Vím, že jsi ateistka. Takže se ti nebudu snažit namluvit, že jsem anděl. Vím, že máš strach z výšek a že se ani v letadlech necítíš dobře. Vím, že tvůj oblíbený nápoj je Dr Pepper, vím, že máš opakující se noční můry o tom, jak padáš ze žlutě natřeného stromového domku… Vím toho o tobě ještě daleko víc.“

Zamračila se. „Jak… jak to můžete vědět?“

Pohlédl na hodinky. „Zbývá ti třicet sekund.“

Uličkou k nim v tu chvíli už kráčela letuška, oči vytřeštěné obavou. „Vím, že jsi nadšená čtenářka science fiction, Madelaine, takže díky tomu možná snáze pochopíš, že přicházím z budoucnosti.“

Otevřela a zavřela ústa. „Ale… ale to není možné!“

„Cestování v čase bude možné za nějakých čtyřicet let.“ Natáhl k ní ruku. Nejistě na ni pohlédla.

„Dvacet sekund, Madelaine. Podej mi ruku.“

Zadívala se do jeho vrásčitého obličeje. „Proč? Proč…?“

„Proč ty.“

Přikývla.

„Přesně zapadáš do dovednostního profilu.“

Nervózně polkla, cítila, jak se jí čím dál hůř dýchá. Byla zmatená, v hlavě měla panickou hrůzu, nedokázala přijít na nějakou další užitečnou otázka.

„Potřebujeme tě.“ Pohlédl na hodinky. „Patnáct sekund. Musíš se rozhodnout.“

„K-kdo jste?“

„Já… nebo bych měl říct my… jsme lidé, kteří napravují poškozené věci. A teď už mi podej ruku, Madelaine. Hned teď!“

Instinktivně se k němu natáhla.

Letuška se zastavila pár kroků od nich. „Promiňte,“ vyhrkla, „slyšela jsem, že vy dva jste použili slovo… bomba.“ To slovo zašeptala. „Je mi líto, ale něco takového nesmíte v osobním letadle říkat.“

Stařec na ni pohlédl a smutně se usmál. „Ne… mně je líto, slečno. Vážně moc.“

Maddy na něj pohlédla. „Takže je to všechno pravda?“

Přikývl. „A my musíme okamžitě odsud.“

„Tak jo,“ vyhrkla a křečovitě stiskla podanou ruku.

Letuška naklonila hlavu, svraštila čelo a sevřela rty. Chtěla se těch dvou zeptat, jak přesně hodlají letadlo opustit.

Pak náhle všechno zaplavila oslepující bílá záře a Maddy pevně zavřela víčka.

KAPITOLA 5

2001, New York

Ječela, tedy aspoň si myslela, že ječí. Mohla to být ona. Mohlo to být ale taky křídlo odtrhávající se od letadla.

Anebo třeba ta letuška; nebyla si prostě jistá.

Strašlivý pocit, že padá, propadá se do tmy.

„Ne-e-e-e-e!“ zjistila, že to křičí ona. Její hlas připomínal předsmrtné kvičení čuníka na porážce.

Tělem jí projelo prudké škubnutí.

„Ježíši Kriste všemohoucí!“ vydechl mužský hlas vedle ní.

Maddy vytřeštila oči a zahleděla se na blikající žárovku visící z cihlového stropu, pak na rezavé pružiny staré patrové postele přímo nad sebou. Nakonec pohlídla napravo a zrak jí dopadl na hladkou tvář mladého muže, který seděl na odřeném kovovém lůžku přes uličku a na sobě měl jakýsi číšnický stejnokroj.

„Ježíši Kriste všemohoucí, tys mě vyděsila,“ pronesl. „V jednu chvíli pokojně spíš a pak najednou ječíš jako nějaká divoženka.“

Maddy cítila, jak jí to na průduškách rachotí jako vyděšená můra, která se snaží dostat z drátěné klece. Uvědomila si svůj hvízdavý dech, a když pohlédla dolů, spatřila, že ještě stále svírá v ruce inhalátor stejně jako o okamžik dřív na palubě letadla. Zhluboka vdechla aerosol, a když konečně našla v plicích dost dechu, pomalu se posadila.

„Jsem mrtvá. Musím být mrtvá.“

Mladík se rozpačitě usmál. „Já taky… aspoň myslím.“

Okamžik si jeden druhého prohlíželi. „Tak si říkám,“ začal, „myslíš, že…“

„Že jsme v nebi?“ dokončila jeho otázku. „To rozhodně ne. Ale pokud to tak je… tak mi to tady přijde dost špinavé.“ Patrová postel, na které seděla, zavrzala, jak se nahoře někdo pohnul. Maddy vzhlédla k pružinám a matraci.

„Je tam nahoře ještě někdo další?“

Liam přikývl. „Jo, nějaké mladé děvče se snědou pletí. Spí.“

„Jmenuje se Saleena,“ dolehl k nim hlas ze tmy.

Oba sebou škubli a zahleděli se do šera za kuželem světla vrženým tou jedinou žárovkou.

Nejprve zaslechli kroky na tvrdé betonové podlaze a pak spatřili, jak se ze tmy vynořuje muž s podnosem v ruce.

„Kávu?“ zeptal se ten stařík.

„Proboha!“ vydechla Maddy, Když poznala tu tvář.

Liamovi klesla čelist. „Vy! Vy jste přece ten muž z paluby E.“

„Správně,“ odpověděl klidně. „Jmenuji se Foster.“

Připojil se k nim. Podnos s otlučenými hrnky a krabicí koblih postavil na podlahu mezi postele. Sám usedl na lůžko vedle Liama.

„A ty jsi Madelaine Carterová a ty Liam O’Connor.“ Kývl k hornímu lůžku. „To děvče nahoře je Sal Vikramová. Je ješte malá, teprve třináct. Bude chudinka zděšená, až se probere. Tady.“ Podal Liamovi a Maddy hrnek s kávou. „Nejspíš chcete, abych vám pár věcí vysvětlil.“

„Takže pan Foster?“ zeptal se Liam.

Usmál se. „Foster… pan Foster, mně je to jedno.“

„Pane Fostere, kde to jsme?“

Maddy přikývla. „Měla bych být mrtvá. Neexistuje přece způsob, jakým byste mě mohl z toho letadla dostat. To prostě nejde.“

Foster se k ní obrátil. „Cestování v čase, vzpomínáš?“

Přimhouřila oči „Ale to není možné.“

„Ale ano, je…,“ potřásl hlavou, „…bohužel.“

„Co to je… to cestování v čase?“ zeptal se Liam.

Maddy k němu obrátila hlavu. „Děláš si srandu, ne?“

„Na toho hocha musíš pomalu,“ napomenul ji Foster. „Je z roku 1912. Tehdy byly sci-fi pořady a komiksy docela vzácné.“

Otočila se zpátky k Liamovi a zadívala se pozorněji na jeho oblečení: žádný číšník, lodní stevard. Všimla si nášivky White Star Lines na náprsence.

„1912? To myslíte vážně?“

„Naprosto,“ dodal Foster. „Tady Liam byl na palubě Titaniku.“

Nevěřícně otevřela ústa.

„Co je?“ nechápal Liam. „Proč na mě tak civíš?“ zeptal se jí.

„Protože, Liame,“ vysvětlil Foster, „ty jsi z Irska před sto lety.“ Stařík se zasmál. „A ona je z New Yorku z roku 2010.“

Liam vykulil oči.

„A Saleena Vikramová, ta na horní posteli, je z Bombaje v Indii z roku… 2026.“ Foster se usmál a obličej se mu přitom svraštil jako pomačkaný papír. „A pokud jde o mě…,“ další úsměv, „tak řekněme, že já pocházím ze Země Nezemě.“

Maddy se k němu naklonila. „Ale proboha, ven s tím, kdy? Dvacáté druhé století? Ještě dál?“

Z jeho úsměvu nic nepoznala.

„Máte v té vaší době kosmické lodi? Osídlilo už lidstvo sluneční soustavu? Vynalezli jste warpový pohon…?“

Zvedl ruku, aby zarazil ten příval otázek. „Až někdy příště. Právě teď máme na starost důležitější věci.“

Než mohl kdokoli něco dodat, zaslechli, jak se spící dívka na horním lůžku zavrtěla.

„Už se probírá,“ řekl Foster. „Bude ještě víc dezorientovaná a vyděšená než vy dva.“

Maddy si pořádně lokla kávy z plecháče. „O tom teda vážně pochybuju.“

Dívčino mumlání přešlo ve vyděšené naříkání, které rychle sílilo. Foster vstal a naklonil se nad horní lůžko.

„Psst… je to v pořádku, Saleeno,“ konejšil ji. „Už je to pryč. Teď jsi v bezpečí.“

Dívčino kňourání náhle přešlo v divoké zaječení. Prudce otevřela oči a posadila se na posteli.

Foster jí pevně sevřel útlá ramena. „Saleeno.“ Mluvil rychle a něžně. „Jsi v bezpečí; tady ti nikdo neublíží. Je po všem.“ Dívenka prudce přerývaně vydechovala. Vytřeštila oči silně olemované černou tužkou, přes které jí do úzkého obličeje padala černá ofina. Pohledem těkala z jedné věci na druhou, na okamžik vypadala jako duchem nepřítomná.

„Je to pryč, Saleeno,“ opakoval Foster. „Už jsi v bezpečí.“

Zrak jí padl na starce. Odhrnula si vlasy z téměř popelavého obličeje; kávově zbarvenou pleť měla v tu chvíli šedivou jako mrtvola.

Liam vstal, vykoukl přes okraj lůžka a pobaveně zvedl obočí. Vypadala divně: tmavý top s kapuci a jakýmsi divným textem nastříkaným neonovou oranžovou; úzké trubkové džíny, roztrhané a zalátané, s jednou záplatou na druhé; vysoké boty, které vypadaly tak o dvě čísla větší, zašněrované nad kotníky… A v horním rtu malý cvoček.

„Hm…“ Chvíli se rozmýšlel a pak natáhl ruku. „Jmenuju se Liam O’Connor. Rád tě…“

„Dej jí chvilku, Liame,“ poznamenal Foster. „Jen chvilku… její extrakce byla obzvlášť traumatická.“

„To jste vy?“ Hlas měla tichý, otřesený, nejistý. „Ten muž… ten muž v plamenech.“

„Ano.“ Vroucně se usmál. „Jsem to já, Saleeno.“

„Sal,“ opravila ho. „Sal… Saleena mi říkají jenom naši.“

„Tak jo, Sal,“ přitakal a pomohl jí do sedu. Svěsila nohy přes pelest a mlčky si prohlížela ty dva – kluka, co byl oblečený jako hotelový portýr, a brýlatou puberťačku se zplihlými vlasy.

„Ahoj,“ řekla Maddy, „vítej v Divnosvětě.“

„Dopřejte jí ještě chvilku. Ať popadne dech.“

„Máte zvláštní přízvuk, vy obě,“ poznamenal Liam.

„No,“ odfrkla Maddy, „od tebe to fakt sedí.“

„Je z města Bombaj v Indii, Liame.“

„Ale mluví přece anglicky.“

„…No, víš,“ obrátila Maddy oči v sloup, „oni tak mluví všichni. Je to dvojjazyčný národ.“

KAPITOLA 6

2001, New York

Káva došla a v krabici zbyla poslední kobliha, o kterou už nikdo nestál.

„Takže my jsme… říkal jste naverbovaní,“ opakovala Maddy.

„Ano, správně. Pracujete teď pro agenturu.“

Liam se předklonil. „Hm… pane Fostere, co přesně je ta agentura?“

„Počkejte, až dopovím všechno, co potřebuji říct. Pak mi můžete položit otázek, kolik budete chtít. Zvládneme to mnohem rychleji, pokud to uděláme po mém.“

Přikývli.

Foster ukázal do tmy za výklenkem. „Nechal jsem ostatní světla zhasnutá, abyste to všechno zatím neviděli – tohle místo, vybavení – a nezaskočilo vás to. Takže prozatím prostě předstírejme, že existuje jen tenhle malý cihlový výklenek, ta žárovka, my čtyři a tyhle postele… a právě tady začnu.“

Zhluboka se nadechl.

„Cestování časem existuje, chlapče a děvčata.“

Na okamžik se odmlčel a počkal na účinek svého výroku, než pokračoval.

„Pojednání z teoretické fyziky, které prokazovalo jeho možnost, vzniklo v roce 2029. První úspěšný prototyp stroje byl vytvořen v roce 2044.“ Povzdechl. „A když už jsme jednou tu plechovku s červy otevřeli, nedokážeme ji zavřít.“

Prohlížel si je hlubokýma přísnýma očima zapadlýma mezi naježeným obočím a nažloutlými tvářemi zbrázděnými vráskami.

„Lidstvo si s časem nikdy nic nemělo začínat. Nikdy! Jenže teď, když víme, jak na to, se někdo musí postarat o to, aby to nikdo neudělal. A pokud se nějaký blázen přece jen vrátí v čase, musí někdo co nejdříve napravit napáchané škody.“

Jeho pronikavý stařecký hlas se zachvěl.

„Cestování v čase je strašlivá zbraň, daleko mocnější než cokoli, co bylo kdy vynalezeno,“ poznamenal zasmušile. „Lidstvo ještě není na takové znalosti připraveno. Jsme jako děti, které si jen tak pohazují s atomovou bombou.“

Liam nechápavě potřásl hlavou. „Co je to ta atomová b…?“

„Vysvětlím to později,“ odpověděl Foster. „A teď se konečně dostáváme k nám třem a tomuto místu,“ kývl do tmy za kuželem světla. „Faktem je, že nás, jezdců časem – skupinek jako my, rozesetých po světě, rozesetých v čase, trpělivě sledujících a čekajících –, je příliš málo.“

„Sledujících co?“ zeptala se Maddy.

„Posun.“

„Posun?“

Přikývl. „Začíná jako něco zcela nepatrného, téměř nepostřehnutelného zrakem. Vy ho musíte zachytit právě v té chvíli, kdy je to teprve vlnka. Musíte, protože než si ho vůbec uvědomíte, změní se v přílivovou vlnu; nebude ho možné zastavit, kontrolovat. A pak budeme všichni do slova a do písmene nahraní.“

Salin pohled byl do té doby ztracen ve tmě, stále daleko odtamtud, ale teď se obrátila k Fosterovi. „Co je to ten posun?“

„Posun je důsledkem narušení času.“

Foster na okamžik zamyšleně sevřel rty. „No, představte si to nějak takto: čas je jako klidný bazén nebo vana. Zkusili jste si někdy vlézt do vany, aby se voda nezavlnila? Je to nemožné, že?“

Všichni tři přikývli a ve stejnou chvíli žárovka nad nimi zablikala a zapraskala.

„Stejně tak je nemožné projít do minulosti, aniž byste vytvořili vlnku. Jenže problém je ten, že tahle vlnka se šíří a roste od místa, v němž do minulosti někdo vstoupil. Odtamtud k nám spěje přílivová vlna, která se zvětšuje a zničí všechno, co jí stojí v cestě, aby to nahradila novým světem… vesmírem, který mohl být.“

Liam zavrtěl hlavou. „Asi to moc nechápu.“

„Já ano,“ řekla Sal. „Pokud trochu změníte minulost, změníte tím hodně přítomnost.“

Foster přikývl. „Ano, Sal, je to přesně tak.“

Světlo na okamžik zesláblo, pak zamrkalo. Foster k němu podrážděně vzhlédl. „Ta žárovka se zase uvolnila.“

Vstal, pečlivě si zakryl dlaně rukávem svetru a žárovku utáhl. Blikání ustalo.

„Potřebujeme tady natáhnout nové kabely… jenže nikdy na to není dost času.“

Maddy se rozhlédla. „Kde to jsme? Vypadá to tady jako v nějakém oblouku starého železničního mostu.“

Foster se usmál. „Trefila ses naprosto přesně. Vlastně je to…“

Světlo znovu zesláblo a zase zablikalo a on najednou vytřeštil oči.

„Ale ne.“

Ostatní mu pohledli do tváře, která byla najednou o odstín bledší.

„Co je?“

„Je tady…,“ zašeptal.

„Posun?“ zeptal se Liam.

„Ne…,“ zavrtěl hlavou, „…něco horšího.“

KAPITOLA 7

2001, New York

Foster nepřestával sledovat syčící a blikající žárovku. „Vysává energii. A já jsem si myslel, že odchází ta zatracená žárovka.“

„Co tu energii vysává?“ zeptala se Maddy.

Fosterův tichý přiškrcený hlas ostatní znepokojil. „Myslel jsem, že už zmizel.“

„Kdo zmizel?“ nechápal Liam.

Foster se k němu obrátil a položil si ukazovák k ústům. „Pátrač. Touhle dobou měl už být dávno pryč… Musel odněkud brát energii, ale jen tolik, že se udržel naživu.“

Stařík natáhl jednu ruku, nahmatal na cihlové zdi vypínač a stiskl ho. Žárovku zhasla a oni se ocitli v naprosté tmě.

V tichu se ozvalo Salino zašeptání. „Víte… ta tma…“

„Psst, to bude dobré,“ zašeptal Foster. „Teď chvilku posedíme v klidu. Pokud se nebudeme hýbat, nic nám nehrozí.“

Zavládlo ticho, které přerušoval pouze zvuk jejich přerývaného dechu. Pak Liam spatřil, jak se ve tmě pohybuje cosi nezřetelného, slaboulinká záře, sotva patrný obrys… něčeho.

„Pátrač,“ pronesl tiše Foster. „Teď už je hodně slabý – v posledním tažení.“

Maddy se zavrtěla. „Vypadá jako duch.“

„Nevíme, co jsou přesně zač,“ odpověděl Foster, „ale sem tam, když se otevře časová brána… můžete jednoho z nich přilákat, náhodou ho zachytit a přivést ho s sebou.“

Vlnící se obrys pulzoval a třepotal se jako hejno světlušek, jako jiskry tančící nad ohništěm.

„Přesně k tomu došlo tady. Poslední tým…“ Foster utichl.

„Co poslední tým?“ zeptala se Maddy.

„Musel jsem jednoho přivést s sebou… při poslední výpravě, kterou jsem podnikl do minulosti,“ odpověděl. „Vydal jsem se pro nějaké jídlo, vrátil se o pár hodin později…“ Na okamžik se zarazil a zvažoval, jak dál. „Na to, co z nich zbylo, nebyl zrovna pěkný pohled.“

Liam slyšel, jak se Maddy zajíkla.

„Tvoří je čirá energie. Ale pokud jsou dostatečně nabití, mohou získat fyzickou podobu. Když k tomu dojde, není to nic dobrého.“

Světle modrý oblak klouzal v temnotě před nimi, přízračný tvar jako ztracený duch na hřbitově, cár ranní mlhy v hlubokém temném lese.

„Jenže tenhle zeslábl. Myslel jsem, že je pryč, že se prostě ztratil.“ Nevěřícně zavrtěl hlavou. „Uklízel jsem nepořádek, vyhledával vaše soubory v počítači, připravoval se na to, abych se odeslal do minulosti a přivedl vás sem. A celou tu dobu se tahle věc skrývala tady… a tiše mě pozorovala.“

Tvor se přestal pohybovat. Vznášel se jen pár kroků od nich, tlumená pulzující záře. Na zlomky sekundy nabýval podob, které Liamovi připomínaly bájná stvoření – kentaura, jednorožce, draka –, a vzápětí se znovu měnila v bledý oblak.

„Podle mě je příliš slabý, aby si udržel nějakou podobu. Umírá. Ale my bychom odsud měli prozatím zmizet.“

„Ví, že jsme tady?“ zeptala se Maddy.

„Asi ano.“

Liam si olízl okoralé rty. „Odkud se vzal?“

„Z jiné dimenze,“ odpověděl Foster. „Ta dimenze nejspíš překrývá tu naši a jeho přitáhla jako můru ke světlu energie časové brány. Tyhle věci jsou dalším z důvodů, proč bychom si s časem neměli nic začínat.“

Bytost se znovu pohnula, tentokrát se těžkopádně nesla k nim.

„Blíží se,“ špitla Sal.

„Ano, to máš nejspíš pravdu.“

„Ale jsme tady – v bezpečí, že, pane Fostere?“ zdeptal se Liam. „Říkal jste, že je to příliš slabé, aby nám to ublížilo.“

Fosterovo mlčení v té neproniknutelné temnotě jim na klidu nepřidalo.

„Měli bychom odejít,“ odpověděl nakonec. „Máme víc než třicet hodin do návratu, než se časová bublina v oblouku resetuje. On to podle mě nemůže tak dlouho přežít.“

„Časová bublina?“

„Vysvětlím vám to venku. Teď se popadněte za ruce. Kolem je spousta věcí, do kterých se můžete zamotat. Musím vás vyvést ven.“

Liam, Maddy a Sal natáhli ruce a šátrali ve tmě, až našli další ruce a pevně je stiskli.

„Čí ruku držím?“ zeptal se Foster a stiskl při té otázce něčí dlaň.

„No… moji,“ odpověděl Liam.

„Ty držíš někoho dalšího?“

„Nejspíš mě,“ zašeptala Maddy. „A já mám zase Sal.“

„Dobře… takže pojďme, pomalu a tiše.“

Foster se postavil a Liam ucítil lehký tah. Vykročil za ním a nespouštěl zrak z bledého oblaku pár metrů od nich. Byl teď jakoby váhavý, pořád rychle nabýval přechodných podob a stejně rychle je zase opouštěl.

Liam cítil, jak se mu chodidla zachytila o něco, co se plazilo po podlaze, a rychle to překročil v obavě, že zakopne a způsobí hluk. Za sebou slyšel tiché kroky Maddy a Sal.

Foster je opatrně vedl tou černočernou tmou, až nakonec Liam cítil, že došli ke zdi.

„Tady někde jsou vrata,“ sykl Foster.

Slyšel, jak stařík klepe dlaněmi na rozpadající se cihlovou zeď. Pak se ozvalo kovové zarachocení.

„Našel jsem to.“

Liam se ohlédl. Pátrač teď připomínal jen slabou skvrnu ve tmě.

Foster tiše zaklel. „Kvůli vypnutému proudu budu muset ta roletová vrata otevřít ručně.“

„Potrvá to dlouho?“ zeptala se Sal tiše.

„Dlouho ne.“

„To je dobře, protože já myslím, že se pohybuje naším směrem.“ Pohlédla na ostatní. „Proboha, slyšíte? Vždyť ono si to šeptá!“

Liam naklonil hlavu a prohlížel si tu slabou namodralou skvrnu. Neslyšel nic, jen Fostera, jak otáčí klikou. „Ne… ale máš pravdu, blíží se.“

Vrátek vrzal, protože už dlouho potřeboval namazat, a kovová vrata se pomalu s rachotem po centimetrech vysouvala nahoru.

Liam ucítil na nohou závan chladného vzduchu zvenku a spatřil pod vraty světlou škvíru.

„Má pravdu, vážně se blíží, Fostere,“ pronesla naléhavým tónem Maddy. „Nemůžete trochu zrychlit?“

Vrata s rachotem vyjížděla nahoru, proužek světla přicházejícího zvenku se však rozšiřoval příliš pomalu.

„Tak… tohle stačí, abychom se protáhli spodem,“ zasípal vysílený Foster. „Dámy mají přednost,“ poznamenal Liam. Ohlédl se a vzápětí už litoval své galantnosti. Pátrač teď rychle klouzal jejich směrem, už byl skoro u nich, dělilo je jen pár kroků. Amorfní oblak se jakoby napřimoval, zatímco se blížil, a na okamžik na sebe vzal podobu obličeje. Andělská dětská tvář, děvčátko… Pak se ten obličej rozpadl na jakousi bytost jako z noční můry, s prázdnými očními důlky a protaženou čelistí.

Liama napadlo, jestli je ta věc opravdu tak vyčerpaná, jak tvrdil Foster, nebo jestli jim stále může ublížit. „Tak, dolů, Liame,“ poklepal mu Foster na rameno, „a hni sebou.“ Liam si rychle lehl a protáhl se pod vraty za děvčaty venku. O okamžik později se objevil i Foster a mnohem snáz pomocí kliky venku vrata zavřel. S rachotem sjela k zemi právě ve chvíli, kdy se mezerou začal soukat slabý výhonek modrého světla. „Je už tak zesláblý, že se ven nedostane,“ usmál se. Zhluboka se nadechl. „Omlouvám se vám. A teď,“ pokračoval a oběma rukama pokynul k světu kolem, „vítejte ve svém novém domově.“

Liam se odvrátil od vrat z vlnitého plechu postříkaných barvou – což, jak později zjistil, se označovalo jako graffiti a přímo nad sebou spatřil obří visutý železný most, který se klenul nad třpytící se vodou široké řeky k zářící metropoli na krvavě rudém pozadí podvečerní oblohy. Ohromil ho milion světel, která žhnula, bzučela, tetelila se, měnila barvu a překrásně se odrážela na klidné vodě před nimi.

„Kristepane a svatá matko… to je… to je…“ Hlas mu při pohledu na tu futuristickou scénu selhal

„No, jahulla! Já vím, kde to jsme,“ prohodila Sal. „To je New York… Aspoň takový, jako kdysi býval.“

„Správně,“ přitakal Foster. „Pojďme si dát něco k jídlu. Znám kousek za mostem místo, kde dělají skvělé hamburgery.“

KAPITOLA 8

2001, New York

O půl hodiny později už všichni čtyři seděli v prosklené restauraci na vysokých židlích kolem stolu a cpali se dvojitými cheesburgery a hranolky.

Liama nejprve talíř s jídlem uvedl do rozpaků. Hranolky se nepodobaly bramborům, s jakými se dosud setkával, a houska, ve které byl cheesburger – jako z hnědého vosku –, mu připomínala lakované dřevo. Ale brzy už podlehl pikantní vůni, která k němu stoupala, a zatímco po očku pokukoval po ostatních, kteří se hladově cpali jídlem, začal jíst také.

Když si neobratně vsunoval vysoký cheesburger do úst, nedokázal odtrhnout zrak od křižovatky venku: pulzující světlo billboardů, spěchající davy chodců, auta, která mu svým štíhlým tvarem připomínala kapky rosy, neonová záře pouličního osvětlení a večerní nebe, sotva viditelné za mrakodrapy, plné blikajících červených a zelených světel letadel.

„Teď to vypadá docela jinak,“ řekla Sal. „Jako v Bombaji. Táta mě sem jednou vzal s sebou na služební cestu – bylo to tísnivé. Prázdné silnice a spousta budov… tmavých a prázdných.“

Foster přikývl. „V roce, ze kterého přicházíš, Sal – 2026 –, už byl New York umírajícím městem. Lidé se stěhovali pryč. Celé čtvrti zůstaly opuštěné a pomalu se rozpadaly.“

Maddy polkla. „Mně to ale nepřipadá moc odlišné.“

„To proto, že právě teď jsme v roce 2001, jen pár let před tvou dobou, rokem 2010,“ odpověděl Foster. „Globální hospodářská krize teprve začala.“

Liam se odvrátil od okna a vytřeštěným zrakem pohlédl na Fostera. „Nechce se mi věřit, že je to skoro za sto let v mé budoucnosti!“

„Pro tebe, Liame, ano. Pro Maddy je to pouhých devět let v minulosti a pro Sal… je to jedenáct let před tím, než se narodila.“ Usrkl z vysoké sklenice studeného piva s pěnou. „Zde budete jako tým umístěni. Ten oblouk pod mostem je vaše základna: vaše dislokovaná pobočka.“

Maddy na něj pohlédla. „Jsou taky další takové pobočky?“

Otřel si ústa a přikývl. „Ale vy se s lidmi z nich nikdy nesetkáte ani spolu nebudete komunikovat.“

„Proč ne?“

Vzal si z talíře hranolek. „Prostě to tak je.“

Sal si lokla z Dr Peppera. „Ještě pořád nechápu, proč jsme tady. K čemu přesně vám budeme?“

„Jste vlastně policie,“ odpověděl Foster. „Budete dohlížet na čas. Musíte zabránit zločincům z budoucnosti, aby měnili věci v minulosti. Existence této agentury je přísně tajná. Vlastně nemá existovat, proto naše profese nemá ani žádné označení. Ale uvnitř agentury si říkáme jezdci časem.“

„Jezdci časem?“

Foster se nahrbil a zamyšleně si mnul bradu.

„No… představte si čas jako řeku. Řeku, která vždycky teče z kopce. A my po ní můžeme cestovat po proudu nebo proti proudu. Jezdit časem. Jízda časem, to je, jako kdybyste byli ve člunu s pádlem a cestovali proti proudu. A vaším úkolem bude pátrat po dalších lidech v řece, kteří proti tomu proudu putují, ačkoli tam nemají co dělat. Vyhledáte je, najdete, eliminujete a uklidíte nepořádek, který po nich zůstane.“

„Jak to máme udělat?“ zeptala se Maddy.

„No, já vás samozřejmě vyškolím.“ Foster se unaveně usmál. „A to co nejrychleji. K tomu potřebujeme co nejdříve zprovoznit naši pobočku.“

Sal vzhlédla od jídla. „Ten tým před námi… jací byli?“

Fosterův úsměv pohasl. „Kdysi trochu jako vy.“ Stařec provinile odvrátil zrak a zadíval se z okna. Kousal se do rtů. „Mladí, nezkušení a zpočátku vyděšení… a nakonec měli obrovskou smůlu.“

„Ta věc je opravdu zabila?“

Přikývl. „Pátrači jsou vzácní. A obvykle provádíme hustotní sken, než někoho vytáhneme z mise zpátky. Při té poslední jsme ho neudělali a…“ Foster se odmlčel.

„Takže,“ přerušil ticho Liam, „kdy začneme s tréninkem, o kterém jste mluvil?“

Foster se k nim obrátil.

„Hned.“

Usrkl znovu piva a zhluboka se nadechl. „Myslím, že bychom měli začít hodinou dějepisu – dějinami cestování v čase.“

KAPITOLA 9

2066, New York

Doktor Paul Kramer pozoroval temné ulice města, zatlučené budovy, opuštěná auta, která rezivěla v bočních uličkách. Tu a tam jejich autobus minul chodce, malý špinavý krámek na nároží, světlo zářící z ušmudlaného okna.

New York byl upadající upomínkou na kdysi kvetoucí město. Z celých bloků teď zůstaly jen opuštěné obvodové zdi, obývané smečkami zdivočelých psů a holubů.

Autobus mířil po Central Park West, dál od Broadwaye. Kramer viděl filmy natočené před šedesáti lety, které zachycovaly tyhle ulice hýřící životem, barvami a nadějemi. Teď zbylo jen neutěšené šedivé město, které umíralo kousek po kousku, blok po bloku.

Když autobus míjel budovu policejního okrsku s okny chráněnými kovovými mřížemi, zpomalil.

„Není třeba jet tak opatrně, Karle,“ poznamenal Kramer. „Jen tím na nás policii upozorníš.“ Karl Haas za volantem sešlápl plyn trochu víc. Kramer se otočil na sedadle a ohlédl se po osazenstvu. Jeho muži, celé dva tucty, seděli pohrouženi v myšlenkách. V uličce mezi řadami sedadel se kupilo jejich vybavení: bedny a plátěné vaky plné zbraní.

Hrdě se usmál.

Jsou to dobří chlapi že, Paule?

„Už jsme skoro na místě,“ řekl Karlovi.

Karl přikývl a pak vyštěkl na muže za sebou: „Připravte se!“

Okamžitě se dali do pohybu. Bylo slyšet rachocení zásobníků a závěrů zbraní. Všichni byli zkušení, řada z nich bývalí vojáci… všichni pevně odhodlaní provést Kramerův plán. Žádný z nich neměl manželku ani děti.

Jednosměrná cesta z tohoto umírajícího světa zahlceného devíti miliardami lidí – z nichž většina hladověla. To, co Kramer těm mladým mužům nabízel, byla naděje, možnost změnit věc k lepšímu.

V kapse na stehně Kramerových vojenských kalhot byla ta jediná malá věc, která jim to všem umožní – černý zápisník.

Karl odbočil do 79. ulice. Na křižovatce bylo víc lidí než obvykle, několik shrbených chodců se šouralo domů. Před nimi se vypínala majestátní budova – Americké přírodovědné muzeum. Podobně, jako řada jiných bylo zatlučené, pokryté holubím trusem a téměř potemnělé v marném čekání na lepší časy.

Kramera se při pohledu na ten kdysi hrdý vstup, teď zčernalý působením městského prachu a zohyzděný graffiti, zmocnil pocit zmaru. Někdejší mocný národ si zasluhoval něco lepšího; tohle město si zasluhovalo lepší osud. Muzeum bylo žalostnou připomínkou skvostných časů, kdy Manhattan býval skutečným středem světa.

Chtělo se mu plakat… opravdu.

KAPITOLA 10

2001, New York

„Začalo to teorií; statí, kterou v roce 2029 vypracoval talentovaný čerstvý absolvent matematiky jménem Edward Chan,“ začal Foster. „Podle něj, alespoň v této stati, bylo možné ohýbat prostor a čas takovým způsobem, aby vznikla díra. Jenže trvalo dalších patnáct let, než někdo jiný zkonstruoval prototyp, který svým způsobem fungoval. Ten muž se jmenoval Roald Waldstein a byl to skvělý amatérský fyzik.

Sestrojit první funkční stroj času se neúnavně snažila řada obřích korporací a vojenských výzkumných týmů. Ale byl to Waldstein, komu se v obyčejné garáži podařilo překonat praktické obtíže a změnil teorii ve funkční zařízení. Byl to Waldstein, kdo sám vlastními silami porazil korporace a vlády.“

Maddy se zasmála. „Vypadá to, že i budoucí miliardáři se budou pokaždé rodit někde v garáži, že?“

Foster potřásl hlavou a rychle pokračoval dál. „Vypráví se, že svůj vlastní stroj vyzkoušel, prošel někam do minulosti. Ale vrátil se jako naprosto jiný člověk.“

„Proč?“

„Tvrdil, že během své cesty spatřil něco, co ho vyděsilo.“

„Co?“

„Waldstein nikdy nikomu neprozradil, co viděl. Ale ať už šlo o cokoli, přesvědčilo ho to, že jeho práce na vývoji fungujícího stroje času je nebezpečná. Začal být posedlý tím, aby zabránil jakémukoli dalšímu úsilí o cestování v čase. Roald Waldstein postupem doby zbohatl díky jiným vynálezům, získal vliv a začal vyvíjet velmi soustředěný tlak na to, aby tato technologie zanikla.“

Maddy do sebe obrátila Dr Peppera. „Ale zřejmě se mu to nepodařilo.“

„Bohužel.“

„A co se tedy stalo?“ zeptal se Liam.

KAPITOLA 11

2066, New York

Karl zaparkoval autobus za muzeem, kde byla nakládací rampa a technický vstup. Muži tiše a rychle vystoupili, zbraně přehozené přes ramena, bedny a vaky s vybavením nesli mezi sebou.

Kramer pomohl jednomu z mužů s plátěným vakem plným zásobníků. Byl tak těžký, že než ho opatrně uložil na rampu vedoucí k velkým zamčeným vratům muzea, bolely ho paže.

Rychle se rozhlédl.

Díky roušce noci a slabému osvětlení z prskajícího obloukového světla bylo skoro jisté, že si jich prozatím nikdo nevšiml.

Prozatím.

Jenže brzy už se na ně vyřítí ozbrojená policie.

Přistoupil k němu Karl, bývalý mariňák, štíhlý a svalnatý třicátník. Kdysi to byl seržant-technik Karl Haas – to ještě předtím, než ho armáda pro nadbytečnost odkopla. Karl byl Kramerovým zástupcem. Dr. Paul Kramer byl mozkem – vizionářem –, a na Karla se muži budou obracet, jakmile začne boj.

„Pane doktore?“

„Ano, Karle?“

„Víte naprosto jistě, že to tam je?“

Nemohl tomu muži mít za zlé, že se ptá. Jakmile vtrhnou do muzea a opevní se v něm, nebude už návratu.

Kramer ho poplácal po rameni. „Je to tam, příteli. Věř mi.“

Kovářským kladivem urazili závoru na těžkých hliníkových vratech vedoucích z nakládací rampy a zatlačili do nich. Téměř vzápětí začal někde v bludišti temné budovy vyzvánět alarm.

„To nic,“ uklidnil je Kramer, „uvnitř je jen pár strážných.“ Ohlédl se na noční oblohu a vzdálenou záři policejního vznášedla, které líně hlídkovalo nad mrtvým panoramatem Manhattanu. „Na druhou stranu tady policajti budou co nevidět. Měli bychom co nejrychleji nanosit všechno dovnitř.“

„Ano, pane.“

Pomohl jim s vláčením beden a vaků. Jakmile bylo všechno v budově, zavřeli vrata. Prostor plný dřevěných beden už vzápětí ozařovalo třepotavé ostré světlo hořáku, kterým vrata zavařili.

„Hlavně, ať je to pořádně,“ rozkázal Kramer. Obrátil se k Haasovi „Karle, vezmi si tucet mužů a zajměte strážné. Přiveďte je sem.“

Karl přikývl. Zamířil ke dveřím vedoucím do galerií muzea a cestou rychle vybíral muže, kteří půjdou s ním.

Kramer cítil tu věc v kapse: svůj zápisník. V duchu se modlil a doufal, že nedělá strašlivou chybu.

Víš, že je to tady ukryté, Paule.

Z tolika důvodů se mohl mýlit. Třeba to nebylo ve sklepení muzea, ale v úplně jiné budově… Co když je ten kód nesprávně zapsaný… A možná to skutečně zničil…

Důvěřuj svým instinktům, Paule.

Pokud se skutečně zmýlil, potom nejsou nic jiného než hrstka rozhněvaných idealistů uvězněných v zaprášené staré budově plné nesmírně cenných muzejních exponátů, které v bednách čekají na lepší časy.

Usoudil, že policie se bude rozmýšlet, zda použít těžkotonážní nebo zápalné zbraně z obavy, že zničí nenahraditelné národní dědictví. Jenže nakonec vpadnou dovnitř, to je jisté, a dojde ke střelbě.

Nejdřív budou střílet a pak si teprve budou dělat hlavu s nějakými střepy.

KAPITOLA 12

2001, New York

„Waldstein svůj stroj zničil. Rozbil ho na kusy a spálil také všechny poznámky a soubory. Patnáct let tvrdé práce… zničeno proto, že se obával, že cestování časem nakonec ublíží světu.“

„No teda,“ vydechla Maddy. „To trošku přehnal, ne? Je to jako vymazat veškerý kód nějaké hry jen kvůli tomu, aby se vychytal jediný problém.“

Sal, která se do té chvíle tvářila netečně, vzhlédla od jídla. „Ale proč tedy chtěl stroj času vlastně vůbec postavit?“

„V roce 2028 mu zahynula žena a syn. Nijak se netajil tím, co ho žene k cestě zpátky.“

„Chtěl je zachránit?“

„Ne, jen je ještě jednou spatřit, rozloučit se. Waldstein věděl, že je nemůže zachránit – nemohl změnit minulost –, ale mohl jim alespoň oběma říct pár okamžiků předtím, než jejich životy skončily, jak moc je miluje.“

Liam pomalu zavrtěl hlavou. „To muselo být opravdu těžké. Mít možnost zachránit ty, které miluješ, a přitom to neudělat, protože je to tak správně.“

Foster přikývl. „Ano. Waldstein byl velmi zásadový muž.“

„Podařilo se mu je spatřit, když se vrátil?“ zeptala se Sal

„To nikdo neví. Nikdy o tom nemluvil. Vrátil se, jak už jsem se zmínil, dočista jako proměněný, a okamžitě poté svoji práci zničil. Zahájil kampaň za to, aby byly výzkumy v oblasti cestování časem zastaveny. Jeho zoufalé volání, že by svět mohl být cestováním v čase zničen, si začalo získávat publikum a na počátku roku 2051 byl přijat mezinárodní zákon, který přísně zakazoval vývoj této technologie. Waldstein se poté stáhl do ústraní, málokdy se objevoval na veřejnosti, ale byl spokojený, že jeho iniciativa cestování v čase ukončila.“

Foster si povzdychl. „Jenže ve skutečnosti to tak nebylo.“

Dopil pivo. „Je jasné, že každá velká korporace, každá země, každý nepodstatný diktátor, všichni, kteří měli peníze, zdroje a lidi, tajně pracovali na svém vlastním stroji času. Waldstein ukázal, že je to možné, a to stačilo.

A proto, v naprostém rozporu s mezinárodním právem, byla zřízena tato agentura. Tiše, v utajení, pracovala na vlastních strojích.“

„Budu hádat,“ přerušila ho Maddy, „aby bylo možné vrátit se v čase a zabít Waldsteina.“

Foster zavrtěl hlavou. „Ne. Stejně jako Waldstein nemohl zachránit svoji rodinu, tak ani agentura nemůže jít proti proudu času, aby mu zabránila ve vytvoření jeho stroje. Minulost se nesmí narušovat, nesmí se měnit – to je přílivová vlna, o které jsem se zmínil už před chvílí, vzpomínáte?“ Přikývli.

„Víte, s docela malými změnami se čas dokáže vypořádat. Minulost je schopna, řekněme, vyléčit se z velmi, velmi nepatrných změn, protože události jsou v pohybu, dějiny jsou v pohybu. Je to, jako by se samy chtěly ubírat určitým směrem. Ale,“ Foster k nim varovně vzhlédl, „ale jakákoli podstatnější změna, pokud bychom se například vrátili zpět v čase a vymluvili Waldsteinovi jeho nápad postavit stroj času, či ho dokonce zabili… no, něco takového by stačilo k vyvolání té přílivové vlny.“

Vyhlédl z okna na rušnou ulici topící se v záři neonů z billboardu s reklamou na sportovní oblečení značky Nike.

„Agentura vznikla proto, aby byla připravena na to, co věděla, že přijde: na cestovatele časem z budoucnosti, kteří by chtěli změnit minulost a přepsat současnost – teroristy, náboženské fanatiky, megalomany, šílené zločince. No,“ odsunul židli a vstal, „to prozatím z dějepisu stačí. Myslím, že je načase, abych vás tři vzal na procházku a ukázal vám aspoň trochu ze světa venku, čas a místo, v němž budete mít základnu. Zvlášť tobě, Liame.“ Usmál se. „Budeš muset trochu dohánět, aby ses seznámil se světem roku 2001.“

Maddy pokrčila rameny. „Nepřipadá mi to nějak moc jiné. Je to tady stejně uspěchané, hlučné a smradlavé jako v roce 2010.“

„A vidíš, přitom tenhle New York je opravdu zcela jiný,“ ujistil ji Foster.

Maddy vyhlédla z okna. „Vůbec ne… vidím tady samé známé věci: reklamy na Burger King a McDonald’s, Nike a Adidas, žluté taxíky a prodejce levných tužkových baterií, které nefungují.“

„Myslím, že bych ti měl něco ukázat, Maddy. Pro tebe to nejspíš bude znamenat mnohem víc než pro Sal a Liama.“

KAPITOLA 13

2066, New York

Kramer si prohlížel šest strážných, které Haas a jeho muži zajali bez jediného výstřelu. Dívali se na něj s hrůzou, pohled jim nervózně těkal k pušce, kterou měl přehozenou přes rameno. Dva z nich měli rozcuchané vlasy a zarudlé oči, jako by je probudili ze spánku.

Kramer soucitně potřásl hlavou.

Opravdu elitní strážní.

„Jsem doktor Paul Kramer. Je to velmi prosté, pánové. Chceme, aby se venku shromáždily velké zpravodajské společnosti, a také s nimi chci udělat rozhovor, který bude přenášen živě v celostátních sítích. Rovněž chceme přistavit na střeše muzea vznášedlo, v němž máme v úmyslu, až tady skončíme, bez újmy odletět. Pokud nedostaneme, co chceme, zničíme muzeum a veškerý jeho neuvěřitelně cenný a nenahraditelný obsah.“

Kramer se usmál. „Tak vidíte. Říkal jsem, že to naprosto jednoduché.“

Strážní na něj oněměle hleděli. „A teď,“ pokračoval, „pustíme jednoho z vás, aby sdělil naše požadavky policii, která sem již jistě míří. Vy ostatní tady s námi bohužel, budete muset zůstat jako rukojmí.“

Jeden ze strážných si odkašlal. „Vláda nebude jednat s teroristy – to určitě víte.“

„Uvidíme. V téhle budově je příliš mnoho cenných národních pokladů. Dokonce ani v těchto bohem opuštěných časech – lidé hladoví a žijí v rozpadajících se městech po cele zemi – jsme stále nepřestali být hrdí na naše dědictví, na naši velkou minulost. Lidé úředníky zlynčují, pokud tohle místo shoří na popel.“ Kramer téměř omluvně pokrčil rameny. „Jsem pevně přesvědčen, že vláda jednat bude.“

Strážnému ztuhl obličej. „Vy byste opravdu toule místo zničil?“

„Ale ano.“ Kramer se smutně usmál. „Je mi líto, ale zcela určitě bych to udělal.“

Vykročil ke strážnému. „Jak se jmenujete?“

„Malone, Bradley Malone.“

Kramer si podsaditého strážného mlčky prohlížel. V dálce se ozývalo dunění blížících se policejních vznášedel a kvílení sirén pozemních zásahových jednotek.

„Víte, Bradley, jsem rád, že jste se ozval. Opravdu. Vypadáte, že máte víc odvahy než ostatní. Takže co kdybychom pustili vás, abyste vyšel ven a sdělil policii naše požadavky? Nezapomeňte jim oznámit, že jsme připraveni čekat dvě hodiny, než všechno zařídí. Ani o minutu déle. Pokud se opozdí… celé tohle místo vybuchne jako velká rachejtle.“

Bradley Malone přikývl.

„A pokud zkusí nějakou hloupost, jako – já nevím – třeba překvapivý útok, budou toho moc litovat. Protože jak jste si jistě všiml, já a moji muž jsme po zuby ozbrojení, a přestože já jsem spíš úředník, tady Karl a jeho chlapi mají za sebou bohaté zkušenosti z bojových akcí.“

Malone znovu přikývl. „Nezapomenu jim to říct.“

„Dobře. No, rád jsem si s vámi popovídal, Bradley.“ Kramer kývl na jednoho ze svých mužů. „Pošlete ho ven předním vchodem.“

Díval se za nimi a pak se obrátil k Haasovi. „Karle, odveďte ostatní strážné do sklepení; tam je budeme držet. A taky tam odneste veškeré vybavení. Není času nazbyt – odpočet už začal.“

„Ano, pane.“

Muži se rychle pustili do práce a postrkovali rukojmí dvoukřídlovými dveřmi označenými zašlou cedulí: SKLEPNÍ SKLADIŠTĚ: VSTUP POVOLEN POUZE ZAMĚSTNANCŮM. Ostatní načali zvedat bedny a vaky s vybavením, s rachotem procházeli létacími dveřmi, a když je snášeli po betonových schodech do sklepení, sténali námahou.

Zvuk vznášedel a sirén zesílil a přes mříže, které zakrývaly velká přední okna budovy, byly vidět modré záblesky policejních majáčků. Až na dvojici mužů se zbraněmi připravenými ke střelbě, kteří střežili okna a sledovali shromažďující se policisty, zůstal Kramer ve slabě osvětlené hlavní hale Amerického přírodovědného muzea sám.

„To by mělo všechny prozatím dost zaměstnat,“ zabručel tiše.

KAPITOLA 14

2001, New York

Foster ukázal k newyorskému panoramatu. „Vidíš něco, co by tam být nemělo?“

Maddy vydechla. „Proboha… Dvojčata!“

„Správně,“ řekl Foster, „Světové obchodní centrum.“ Pohlédla na něho. „Znamená to, že se minulost už změnila? Že je nezničí teroristé?“

Starý muž smutně zavrtěl hlavou. „Je mi líto. Minulost zůstává nezměněná… zůstává v tomto případě – bohužel – tak, jak by měla být.“

„Ach, bože.“ Do očí jí vstoupily slzy. „Už jsem zapomněla, jak krásně vypadala, takhle osvětlená v noci.“

„Agentura zvolila tuhle dobu a tohle místo z velmi dobrého důvodu,“ pokračoval Foster. „Dnes je desátého září. Zítra bude jedenáctého.“

Sal k němu vzhlédla. Pak si náhle něco uvědomila a vykulila oči. „Jedenáctého září,“ vyhrkla. „Vzpomínám si, že jsme se to učili ve škole. Tak k tomu dojde zítra?“

Foster přikývl.

Liam se nechápavě díval z jednoho na druhého. „Jedenáctého září? Co je to? Co se stane?“

„Jedenáctého září, tak lidé mluví o strašlivé události, k níž dojde zítra ráno, Liame.“

Foster pokynul k zářícím mrakodrapům, které se jako stráž tyčily nad manhattanským panoramatem. „Zítra přesně v osm čtyřicet pět teroristé schválně vlétnou s letadlem plným lidí z boku do severní věže a asi o osmnáct minut později narazí další letoun do jižní věže. Do deseti třiceti se obě věže zhroutí a zahyne kolem tří tisíc lidí.“

Liam pohlédl na Maddy a všiml si, jak jí po tvářích stékají slzy.

Foster se zhluboka nadechl. „Spousta lidí v New Yorku přišla o své blízké, o své známé. Celý národ to hluboce zasáhlo. Zítra, Liame, bude tohle zcela jiné město.“ Položil Maddy konejšivě ruku na paži. „Je mi to líto. Vím z počítačových záznamů, žes tam přišla o rodinu.“

Přikývla. „O bratrance. Juliana. Byl skvělý.“ Mohla ostatním povídat, jak ho platonicky milovala. Jak ji dokázal rozesmát až k slzám, když přišel na návštěvu. Dělal správce počítačové sítě pro jednu banku. Julian zahynul spolu s třemi tisíci dalších lidí. Zemřel a nezůstalo po něm nic, co by mohli pochovat.

„Vím, že je to pro tebe bolestné,“ pokračoval Foster, „ale z praktických důvodů je tohle ideální umístění pro dislokovanou pobočku agentury.“

„Proč?“ zeptala se a osušila si tváře. „Proč to musí být tady?… A proč teď?“

Foster se na okamžik odmlčel a uvažoval nad co nejlepším vysvětlením.

„Oblouk, ve kterém jste se probudili, ta dislokovaná pobočka, existuje v osmačtyřicetihodinové časové bublině. Dva dny. Pondělí desátého a úterý jedenáctého září 2001. O půlnoci v úterý se tahle bublina automaticky resetuje zpět na začátek pondělí. Vy jako tým budete žít v této časové bublině. Budete stále dokola prožívat tyto dva dny, zatímco pro zbytek světa tyto dva dny prostě začnou… a skončí.“

„Ale proč to musí být právě tyto dva dny?“ zeptala se Maddy. „Na ten den si vzpomínám. Bylo mi devět. Máma s tátou celý den, to úterý, proplakali. Proč právě ten den?“

„Protože pozornost všech se bude upírat k tomu, co se stalo. Nikdo si nevšimne, že tím malým průchodem pod mostem někdo chodí. Nikdo si nikdy nevzpomene…,“ Foster pohlédl na Liama, „…že se tady noc předtím pohyboval tenhle mladík v uniformě stevarda. Vaše existence zde nikdy neovlivní čas, nikdy ho nekontaminuje… nikdo si vás nikdy nezapamatuje. Jediné, co si všichni z dneška a zítřka vybaví, budou ty strašlivé záběry letadel zasahujících věže, pád věží, prach valící se ulicemi, žalem zlomení přeživší, kteří vycházejí z dýmu.“

Pokrčil rameny. „Je mi to moc líto, ale díky tomu zůstaneme nepovšimnutí, Madelaine, jen tak dokážeme zachovat agenturu v tajnosti. Takto zkrátka zamezíme tomu, abychom my sami narušili čas.“

Beze slova přikývla a do očí jí znovu vstoupily slzy.

Pohladil ji po paži. „Je mi to opravdu moc líto. Vzpomínáš si na ten předchozí den?“

Zavrtěla hlavou.

Usmál se. „Předchozí den, pondělí, byl skutečně krásný. Teplý a slunečný, v Central Parku plno turistů a Newyorčanů, kteří si užívali tepla a pramálo dbali na to, co se děje kolem. Uklidňuj se tím, Madelaine, na konci každého smutného úterý, protože pro tebe se svět resetuje a tohle pondělí se bude znovu opakovat.“

Maddy napadlo, jestli to znamená, že by mohla třeba jednou zahlédnout Juliana, jak ve svém elegantním obleku kráčí do práce, mohla s ním promluvit. Varovat ho, aby do práce nechodil? Ne… Ne, to asi nemůžu. Potřásla hlavou, aby tu lákavou myšlenku zapudila, ale věděla, že se bude stále vracet.

Foster pohlédl na hodinky. „Teď už to je několik hodin. Pátrač by měl být pryč.“

Liam ztěžka polkl. „Víte to jistě, pane Fostere?“

„Ano. Už umíral, když jsme odcházeli. Nechal jsem všechno odpojené od proudu, dokonce i ten vypínač světla. Teď už je určitě pryč. Měli bychom se vrátit. Vy tři se toho musíte ještě hodně učit, a to rychle.“

Maddy odtrhla pohled od věží a pátravě se na Fostera zahleděla. „Proč ten spěch?“

„A proč my?“ zeptala se Sal.

„Proč vy? To je prosté. Všichni máte specifické dovednosti, které potřebujeme. Jenže teď, když jsme vás získali, vás musím vycvičit pro práci, kterou máte před sebou.“

Foster okamžik uvažoval, jak pokračovat. „A nebudu vám lhát… bude to nebezpečné.“ Zachmuřeně na ně pohledl. „O poslední tým jsem přišel kvůli hloupé chybě, jednoduché, pitomé chybě. Měli provést sken, než mě vtáhli zpátky. Neudělali to. Takže tentokrát bude trénink důkladnější. Všechny tři vás čeká hromada práce. Budete muset pochopit, jak funguje čas, vědět, co děláte, jinak…“ Odmlčel se a odvrátil zrak.

„Jinak co?“ vybídla ho Sal.

„Jinak skončíte jako ten tým před vámi.“

Stáli mlčky, pozorovali rušnou ulici, naslouchali zvukům taxíků, dunivým basům přenosného přehrávače a vzdálenému kvílení policejní sirény, které se odráželo od stěn mrakodrapů ze skla a oceli.

„Pane Fostere?“ promluvil po chvíli Liam, „co když tohle nechceme dělat?“

Stařík se na ně lítostivě usmál. „V tom případě můžete jít pouze na jedno místo… tam, kde jsem vás našel. Ty, Liame, zpátky na palubu E do okamžiku, kdy ta nešťastná rozlomená loď začíná klesat na dno Atlantského oceánu.“

Liam se při té představě zachvěl.

„Je mi líto. Moc na vybranou nemáš, co?“

„To ne,“ zamumlal Liam.

Foster rozhodil ruce. „Bohužel je to tak.“

Maddy zavrtěla hlavou. „Teda, já se v žádném případě zpátky do letadla, které se má zřítit a shořet, vracet nemíním.“

„Pokud se rozhodnete zůstat,“ varoval je Foster, „není cesty zpět. Pokud tady zůstanete, bude to navždy.“

„Dokud nezemřeme ve službách agentury?“

Zachmuřeně přikývl. Všichni tři se na staříka mlčky dívali.

„Tak,“ řekl. „Nejspíš bychom se měli vrátit. Chci vám představit ještě jednoho člena týmu.“

Liam zvedl hlavu. „Někoho jako my?“

„Ne tak docela… ne.“

KAPITOLA 15

2066, New York

Je to někde tady ve tmě, Paule. Copak necítíš, jak tě osud tahá za rukáv?

Necítil. To, co cítil, byly pohledy Karla a jeho mužů, které se na něj upíraly, plné úzkosti a netrpělivosti, zatímco listoval svým černým notýskem.

Otevřenými dveřmi, vedoucími ke schodišti do hlavní haly, slyšel zdušenou ozvěnu hlasu z megafonu, který se nesl zvenku. Podle všeho už se s ním snažil navázat kontakt vyjednávač. Kdyby tady dole neměl tolik práce, bylo by zábavné pozorovat z hlavní haly muzea všechen ten cirkus před budovou.

„Pane,“ ozval se tiše Karl, „do konce lhůty zbývá už jen půlhodina. Určitě sem brzy vtrhnou, pokud usoudí, že vyjednávání není k ničemu.“

„Já vím,“ odpověděl a nepřestával hledat na stránkách popsaných nečitelným rukopisem. „Za chvilku už to bude.“ Karl se rozhlédl po sklepení. Až po vysoký strop ho zaplňovaly bedny různých tvarů a velikostí; každá nesla jedinečné katalogové číslo. Byly jich tam stovky, ne, tisíce, na dlouhých řadách kovových podpěr a dřevěných regálů.

Kramer vzhlédl a všiml si obav v Karlově tváři.

„Karle, tyhle bedny jsou všechny zakatalogizované. Nám to může připadat chaotické, ale oni si dávali velký pozor, když muzeum zavírali, aby exponáty uložili podle oddělení, pododdělení, podle rodu a druhu.“

Kramer mávl před Haasem černým zápisníkem. „Chtěl ho najít snadno, rychle – ne aby kvůli tomu musel přeházet tisíce dřevěných beden.“ Kramer se rozhlédl. „Zjistíme přesně, kde se nachází,“ dodal. „Odpověď je v tomhle notýsku. Věř mi.“

Kramer rychle prolistoval několik stránek, až nakonec přejel prstem po listu zaplněném blednoucím textem.

„A, tady to je. CRM, tři-nula-devět, jedna-pět-šest-sedm, dvě-nula-pět-jedna.“

Karl Haas se obrátil, aby si prohlédl nejbližší bedny, ale Kramer ho popadl za paži.

„Nemáme čas, abychom kontrolovali každou bednu. Podle toho čísla poznáme, odkud začít hledat.“

„Jak?“

„CRM označuje vědecké sbírky. Tři-nula-devět je paleontologické oddělení.“ Kramer se obrátil a přistoupil k hloučku vystrašených strážných.

„Povězte, pánové, kde jsou uložené exponáty ze sbírky dinosaurů?“

Nervózně zavrtěli hlavami. Jeden z nich, křehký stařík se sněhobílými vlasy, který vypadal, že už má být tak deset let v důchodu, kývl k nedaleké zdi.

„T-tam je t-tabule.“

Kramer se usmál. „A, ano… jistě, děkuji.“

Přešel k přehledu, strhl ho ze zdi a rychle ho přelétl zrakem. „Ano. Je to tamhle, myslím.“ Ukázal do uličky, která se ztrácela ve tmě. Z batohu vytáhl baterku, rozsvítil ji a pak se rozběhl úzkou chodbičkou lemovanou na obou stranách policemi zaplněnými dřevěnými bednami a lepenkovými krabicemi všech tvarů a velikostí.

Po minutě se zastavil a zkontroloval kód na nejbližší bedně. „Dvě-nula-sedm, už se blížíme,“ zašeptal pro sebe a znovu vyrazil.

Za sebou slyšel kroky.

Obrátil se a spatřil, jak se ze tmy vynořil Karl s baterkou v ruce. „Pane? Nepotřebujete pomoc?“

Kramer se zastavil. „Ano. Ať muži přinesou ten přenosný generátor. Jakmile tu věc najdeme, budeme potřebovat generátor hned nahodit.“

„Ano, pane.“

Kramer šel ještě chvíli do tmy, pak se znovu zastavil a zkontroloval razítko s katalogovým číslem na bedně opodál.

„Tři-nula-šest,“ vydechl vysíleně.

Geologie… už je to velmi blízko.

Rychle vykročil s baterkou blízko beden, které se postupně zvětšovaly, od malých krabic na boty přes bedny, do kterých by se vešlo křeslo, až po ještě větší, které by pojaly malé auto… nebo i dinosaura.

Usmál se. Našel to, paleontologii.

Musí to být někde tady.

Kramer pohledl na hodinky. Zbývalo jim asi dvacet minut do konce stanovené lhůty. Neexistovala samozřejmě žádná záruka, že policie vydrží s útokem až do té doby. Ale domníval se, že tomu tak bude, a pak to ještě chvilku budou protahovat a dolaďovat plány na útok na muzeum a likvidaci teroristů uvnitř s minimálními škodami na národních pokladech.

Kráčel s baterkou kolem beden a rychle četl katalogová čísla.

Tady někde.

Vylezl na jednu dolní bednu a namířil paprsek baterky na ty, které byly naskládané na horní polici.

„No tak, honem,“ sykl, „kde to k čertu je?“

Pohled mu těkal z jednoho čísla na další. „Musí to být někde tady.“

Je, neztrácej víru.

Pak jako v odpověď na modlitbu baterka ozářila jedno číslo začínající na CRM-309. Rychle se vrátil zpátky a přečetl další čtyři číslice.

„Jedna… pět… šest… sedm…“

Pohlédl do notesu. CRM-309-1567-2051.

Znovu se podíval na bednu a po úzkém obličeji se mu rozlil výraz úlevy, že ten stařík, Waldstein, byl dost mazaný na to, aby svůj stroj nerozbil, jak veřejně tvrdil… ale místo toho ho tajně uschoval zde, když muzeum zakonzervovali.

No vidíš, neříkal jsem, abys neztrácel víru?

Kramer přikývl. Jeho instinkt ho jako obvykle nezklamal.

KAPITOLA 16

2001, New York

Liam nešťastně pohlédl na kovová vrata postříkaná sprejem. „Opravdu se domníváte, že je bezpečné se tam vracet, pane Fostere?“

Stařík na něj konejšivě pohlédl a přikývl. „V oblouku jsme nenechali zapnuté nic, z čeho by pátrač mohl sát energii. Žádný proud celých šest hodin. Už musel dávno zmizet.“

Uchopil kovová vrata za dolní část. „Liame, otáčej tou rukojetí tamhle na straně, ano?“

Za pomalého skřípotu vytáhli roletu a před nimi se objevil zlověstně temný prostor mostního oblouku.

Když se kdesi nahoře ozvalo dunivé rachocení, dívky i Liam nadskočili.

„Vlak z Manhattanu do Brooklynu,“ zasmál se Foster, „projíždí nahoře po Williamsburg Bridge. Pojďte, teď už tady žádní bubáci nejsou.“

Zamířil z ulice poseté odpadky dovnitř a zmizel v černočerné tmě.

Maddy kývla na Liama. „Jdi první.“

Zmohl se na váhavý úsměv. „A já si zrovna říkal – dámy mají přednost.“

„Ani za milion,“ odpověděla.

Zevnitř se ozvalo cvaknutí vypínače a vzápětí se tam s mrkáním rozsvítilo několik zářivek visících na zaprášených kabelech z klenutého stropu. Vlhkou studenou podlahu uvnitř zalilo slabé nehostinné světlo.

Maddy protáhla obličej.

Tohle je tedy naše „pobočka“?

Podlaha byla z hrbolatého studeného betonu; se skvrnami od oleje; s rýhami, škrábanci a důlky zanechanými předchozími generacemi nájemců. Na opačném konci spatřila smyčky tlustého kabelu vedoucí z jedné strany oblouku na druhou. Odhadovala, že do prostoru uvnitř by se vešly tak dva autobusy zaparkované těsně vedle sebe.

U levé zdi na špinavém pracovním stole stala řada počítačových monitorů. O pár metrů dál v koutě byl velký plexisklový válec naplněný kapalinou, jako jakási obří zkumavka.

Zadní stěnu lemovaly propletené kabely zavěšené na hácích a vedoucí k otvoru ve zdi, ve kterém mizely. Vedle díry byly posuvné dveře z vlnitého plechu. Usoudila, že za nimi je další místnost.

Napravo si všimla malého cihlového výklenku, v němž se před několika hodinami probudili. Vedle výklenku stál dřevěný kuchyňský stůl a kolem něj pár různorodých židli. Na prošlapané předložce dvě křesla. V dalším výklenku elektrický sporák, varná konvice, mikrovlnka a špinavý dřez. Otevřené dveře za ním vedly na dost odpudivý záchod.

Maddy to připomnělo byt, ve kterém bydlel v Bostonu její starší bratr spolu s dalšími kamarády. Už scházely jen hromady špinavého prádla a pohozené krabice od pizzy.

„To je spoušť,“ poznamenala. Foster překročil změť síťových kabelů připevněných páskou k podlaze.

„Tak tady jste doma,“ řekl. „Račte vstoupit.“

Nesměle vkročili dovnitř. Sal si shrnula ofinu z očí a pohlédla kolem sebe se stěží skrývaným výrazem hnusu.

„Můžeme to tady trochu zařídit?“ zeptala se.

Foster se zasmál. „Rozhodně. Pár polštářů, plakátů a koberečků by nijak neuškodilo. Sal…,“ mávl rukou, „…mohla bys stisknout tamten vypínač?“

Sal se obrátila a pohlédla na stěnu vedle sebe. „Tenhle?“

„Ano.“

Poslechla a kovová vrata za nimi se s klapotem začala spouštět dolů. Po chvíli se ozvalo zarachocení, když dosedla na podlahu.

Zatímco ti tři stáli bez hnutí a snažili se najít něco, co by se jim tam líbilo, Foster přešel ke kovovým posuvným dveřím na opačném konci prostoru a cestou opatrně překračoval plazící se kabely.

„Co je tohle všechno, pane Fostere?“ zeptal se Liam a ukázal k počítačovým monitorům na stole a velkému válci s vodou.

„Dočkej času, Liame. Nejdříve vás seznámím se čtvrtým členem vašeho týmu.“ Sáhl po klice, odstrčil západku a odsunul dveře.

Sal, Maddy a Liam opatrně přešli k Fosterovi a nahlédli do temného prostoru.

„Pojďte, nic vás tu nekousne,“ mávl na ně Foster. „Ten další člen týmu je tady uvnitř.“

„No, a… proč se náš společník schovává sám v nějaké temné skříni?“ zeptala se podezíravě Maddy. „Není to nějaký divný albín, že ne?“

„Je to…,“ Foster zaváhal. „Víte co, nejlepší nejspíš bude, když vás prostě seznámím. Pojďte za mnou.“

Vykročil do tmy. Sal nervózně polkla, když slyšela, jak jeho boty zaklapaly na tvrdé podlaze uvnitř.

„Normálně tady udržujeme velmi slabé osvětlení. Kandidáti ve zkumavkách jsou velmi citliví na jasné světlo, zvlášť ti nejmenší. Jenom okamžik…“ Slyšeli, jak se Foster uvnitř pohybuje a s něčím ve tmě manipuluje. Pak vnitřek zalilo slabé světlo z dvojice červených nástěnných lamp. V slabé záři sotva dohlédli na půl tuctu stojících válců, asi dva a půl metru vysokých. Když měkké karmínové světlo zesílilo, Maddy se rozhodla jít jako první.

Spatřila vysoké válce z čirého plexiskla. Uvnitř každého rozpoznala jakousi tmavou pevnou hmotu.

„A… co je to v těch válcích?“

„Posvítím vám ještě trochu víc,“ promluvil v šeru Foster. Ozvalo se cvaknutí vypínače a pak na dně každého válce bliklo oranžové bodové světlo a ozářilo obsah.

„Proboha!“ Ucukla. „To je… tedy odporné!“

Každý válec obsahoval cosi, co připomínalo vodnatou rajskou polévku, ve které se vznášely jakési lepkavé usazeniny a provazce měkké tkáně, jež visely a vlnily se jako hleny v toaletní míse. Uprostřed té kalné omáčky v nejbližším válci se vznášelo něco malého, bledého a stočeného do klubíčka. Vedly z toho provazce pupečních šňůr, takže to celé vypadalo jako bledá larva polapená v třpytící se síti vnitřností.

„To je… to je lidský plod! Že ano?“ řekla Maddy. Přistoupila blíž a zadívala se přes plexisklo. Liam a Sal ji následovali.

„Prenatální fáze. Tenhle je v předrůstové stázi. Zůstane tak, dokud ho nebudeme potřebovat.“

„A tady,“ postavil se vedle dalšího válce, „máme jeden, který je přibližně ve třetině růstového cyklu.“

Pohlédli do kalné vody v druhém válci a spatřili chlapce ve věku asi jedenáct nebo dvanáct let, bez vlasů, nahého a stočeného v podobné fetální poloze. A stejně jako u skutečného plodu k němu z dolního a horního konce válce vedly pupeční šňůry.

Liam sebou při tom pohledu škubl. Zděšený, znechucený a zvědavý současně.

„To uvnitř ale není skutečný chlapec… že?“

„Ne, je umělý,“ řekl Foster. „Vypěstovaný na základě údajů o lidském genomu.“ Liam pokrčil rameny. Výraz „genom“ mu naprosto nic neříkal, ale Fosterova slova bral jako ujištění, že se nedívá na skutečné dítě, které se vznáší jako naložené vejce ve sklenici s octem. Naklonil se blíž, aby si nehybné tělo toho chlapce lépe prohlédl.

A pak to najednou prudce otevřelo oči.

KAPITOLA 17

2001, New York

„Ježíši!“ vyhrkl Liam a on děvčata sebou v hrůze škubli.

„To nic,“ uklidňoval je Foster. „To nic. Nevyskočí a nesežere vás.“

Všichni tři lapali po dechu. Sal se nervózně zachichotala. Maddy zavrtěla hlavou. „Bože, to je jako z Vetřelců.“

Fascinovaně mlčky sledovali, jak hoch v kalné kapalině pomalu pohlédl jejich směrem.

„Já myslím, že nás vidí,“ řekla Maddy.

„Ano,“ odpověděl Foster, „vidí nás, ale nemá žádnou inteligenci. Tělesné motorické reakce ovládá v této fázi malý organický mozek. Má mozkovou kapacitu myši. Skutečné kognitivní zpracování, jinými slovy… myšlení, se zapojí později, až těsně před dospělostí.“

Hoch němě otevřel a zavřel ústa.

„Snaží se mluvit?“ zašeptala Sal.

„Ne. Je to jen reflex.“

Liam pozoroval, jak chlapci proudí do úst a z úst ta zakalená tekutina.

„Jak může dýchat?“

„Okysličená kapalina. Vdechuje tu kapalinu do plic tak, jako my dýcháme vzduch.“

Liam se při té představě zachvěl. „Ale to musí být pocit, jako by se topil.“

Foster přikývl. „Nám by to nejspíš tak připadalo, kdybychom na to nebyli zvyklí. Jenže tenhle klon nic jiného nezná.“

Hoch v trubici kývl hlavou.

Jahulla! vydechla Sal a uskočila. „Viděli jste to?“

Maddy přistoupila blíž k válci. „Opravdu jste si jistý, že to… no… nemyslí?“

Foster přikývl. „Věřte mi. Nemá dost mozkové tkáně, aby myslel. Ano, je v bdělém stavu a dívá se na nás, ale neuvažuje o tom, co jsme zač.“

Zavrtěla hlavou. „Vypadá, jako normální malý kluk. To mi přijde nefér.“

„Pojďte,“ vybídl je Foster. „Jsme tady, abyste se seznámili s kolegou.“

Po chvíli přesvědčování se mu podařilo odtáhnout je od chlapce ve válci. Minuli několik dalších válců zakrytých plachtou.

„Co je tam?“ zeptal se Liam.

„Zmetky. Musíme je vypláchnout.“

„Zmetky?“

„Nepodařené kusy. Občas se to stane.“

Sal začala zvedat celtu, aby nahlédla dovnitř, ale Foster přistoupil blíž a znovu plachtu stáhl. „Bude lepší, když se dívat nebudeš, Sal. Uvnitř těch válců jsou věci jako z nočních můr.“

„Ach,“ zajíkla se Sal.

„Tady,“ řekl Foster, „tohle je vás kolega.“ Ukázal k poslednímu válci. Podobně jako ostatní byl plný kalné organické polévky, ale tentokrát přes plovoucí oblak nečistot spatřili zcela dospělého muže.

„Sakra!“ utrousila Maddy. „Ten je zatraceně…“

„Dobře stavěný?“

Přikývla. Liam si klon uvnitř prohlížel. Měřil metr osmdesát, možná dva metry. Měl široká ramena a každou část jeho mohutné postavy obalovaly vypracované svaly. Liam s vzpomněl na knihu od nějaké Mary Shelltyové. V tom příběhu se vyprávělo o zrůdě vytvořené z mrtvol šíleným starcem jménem Frankenstein.

„Vypadá jako nějaký superhrdina,“ zašeptala Sal užasle.

„No… vypadá hodně silný, to jo,“ poznamenal opatrně Liam a představoval si, jakou spoušť by mohla napáchat jen jedna z těch velkých dlaní. „Víte jistě, že se bude chovat slušně, pane Fostere?“

Starý muž se zasmál. „Žádné obavy, Liame, nedovedeš si ani představit spolehlivějšího kolegu.“

„Tenhle má taky mozek jako myš?“

„Ano. Ale k tomu má v lebce umístěný silikonový neurální procesor a waferplexovou datovou úložnou jednotku.“

Liam zmatený tou hatmatilkou pohlédl na Fostera. „Siliko… co?“

„Počítač v hlavě,“ skočila jim do řeči Sal.

Liam, o nic moudřejší, se k ní obrátil. „Cože?“

Povzdechla a nakrčila tmavé obočí. „Ty jsi vážně z roku 1912, že?“

„Je to stroj, který umožní na téhle jednotce ukládat informace, Liame,“ vysvětlil Foster. „Spoustu a spoustu informací. V lebce má malou kostku se soustavou obvodů, do kterých můžeme vložit více údajů než do stovek knihoven plných knih.“

Liamovi poklesla čelist. „Jak je to možné?“

Foster jen mávl rukou. „To zase někdy příště. Dějiny výpočetní techniky jsou celý další obor a na ten nemáme zrovna teď čas.“ Přikročil k panelu umístěnému z boku na válci. „Tato jednotka je už nějakou dobu plně vyvinutá – čeká na svou příležitost. Tak ji už nenecháme dál čekat, co vy na to? Ustupte hodně dozadu… Ta tekutina je opravdu dost cítit.“

Stiskl tlačítko. Dno plexisklového válce se odklopilo a na podlahu se vyvalila hustá kapalina. Stříkala a rozlévala se – velká kaluž hustého sajrajtu, který odporně páchl jako zkažené maso. Tvor uvnitř vypadl dnem na podlahu, bezvládný jako velký chuchvalec vařených širokých nudlí.

„Je to mrtvé,“ poznamenala Sal.

„Ne, bootuje se,“ ujistil ji Foster. „Počkej chvilku.“

Mlčky sledovali, jak se kaluž odporně páchnoucí kapaliny rozlévá po podlaze. Liam si s úlevou všiml, že odtéká mříží uprostřed místnosti.

Pak sebou ta nahá postava škubla. Maddy a Sal zatajily dech.

„Hodný chlapec,“ zašeptal Foster. „Tak do toho.“

Obr pomalu ožíval. Svaly na jeho zádech se zaťaly a zavlnily. Po několika sekundách omámení se vzepjal na svalnatých pažích silných jako stehna normálního člověka a klekl si na všechny čtyři.

Pomalu zvedl zrak od podlahy a zadíval se na ně.

Liam v těch šedých očích spatřil záblesk probouzející se inteligence. Klon otevřel ústa a začal zvracet proud hustého růžového kalu, který stříkal na podlahu.

Maddy protáhla obličej. „Fuj.“

Sal nakrčila horní ret. „Teda, ten je ale obrovský.“

„Udělalo se mu zle?“ zeptal se Liam.

„Ne, jen zbavuje plíce té tekutiny.“

Klon si chvíli broukal, připomínalo to zvuk, jaký vydává spokojené nemluvně po krmení. Nakonec namáhavě zkřivil ústa do jakéhosi nemotorného a rozpačitého úsměvu.

„Ba-a… gaga… bub… laa…?“ pronesl.

KAPITOLA 18

2066, New York

Kramer konečně sestavil drátěnou klec. Dotáhl poslední šrouby, které ji držely pohromadě, a poodstoupil, aby si prohlédl.

„To je ono?“ zeptal se Haas. „Tohle je opravdu úplně první stroj času?“

Kramer přikývl a mlčky se na zařízení díval. Byla to obyčejná mřížová bedna, velká zhruba jako sprchový kout. Na podlaze u ní stála věc, která nejvíce připomínala měděnou konvici, a hned vedle ležel nenápadný palmtop. O pár kroků dál hlučně chrchlal jejich přenosný generátor, který zásoboval Waldsteinův stroj energií.

„Přemísťovací energetické pole se přivádí do té drátěné klece,“ vysvětloval Kramer. „Jeho výkon stačí jen na to, aby nás přenesl jednoho po druhém. Cesta tam, kam potřebujeme, potrvá déle, než jsem čekal.“

Karl Haas pohlédl na hodinky „Lhůta vypršela už před půlhodinou, pane. Policie už jistě nebude déle čekat.“

Kramer přikývl. „Vím. Měli bychom začít.“ Klekl si k palmtopu a začal stylusem ťukat na dotykovou obrazovku.

„Tam, kam jdeme, bude zima, Karle. Muži si budou muset obléct zimní stejnokroje.“

„Upozorním je. Mám jim zavolat přes…?“

Jeho otázku přerušilo vzdálené zadunění.

Kramer na něj pohlédl. „Co je to?“

„Už jdou dovnitř!“ Karl se napřímil. „Vydám rozkaz ke stažení z hlavní haly. Dokážeme je zadržet na schodišti do sklepení. Je to tam úzké, to se bude hodit.“

„Dělej, jak uznáš za vhodné. Hlavně ať mám co nejvíce času.“

Karl přikývl. Obrátil se a poklusem vyrazil tmavou uličkou. Za běhu vydával vysílačkou rozkazy mužům nahoře.

Kramer se znovu vrátil k obrazovce a zadal časové razítko: velmi konkrétní čas, velmi konkrétní místo. Obrátil se ke dvěma mužům, kteří stáli opodál.

„Maxi, Stefane, nejdříve odešleme vybavení, jasné?“

Oba muži přikývli a začali do klece tahat bedny a vaky.

Karl Haas doběhl na vrchol sklepního schodiště a vyhlédl otevřenými lítacími dveřmi do temné hlavní haly muzea.

Stiskl tlačítko na vysílačce. „Rudy, Pietere, hlaste situaci.“

V reproduktoru to zapraskalo. „Jsou uvnitř budovy. Vhodili do levého křídla jeden granát se slzným plynem a jeden oslepující a ohlušující granát a teď míří naším směrem.“

„Stáhněte se do hlavní haly. A snažte se je zadržet co nejdéle. Připravujeme obranná stanoviště na schodišti do sklepení.“

„Rozumím.“ Karl zamžoural do neosvětlené hlavní haly a uvědomil si, že navzdory modravým zábleskům, které dovnitř pronikají zatlučenými okny, je pořád ještě příliš velká tma.

„Tak, pánové,“ promluvil tiše do mikrofonu vysílačky, který měl připevněný na krku, „je čas na přehlídku. Všichni přejděte na noční vidění.“

Sáhl po přístroji na hlavě a sklopil si přes levé oko displej zařízení pro noční vidění.

O několik okamžiků později zaslechl první zarachocení střelby v prázdných sálech muzea.

Obrátil se k muži klečícímu na schodech vedle něj. „Jsi připravený k boji, Saule?“

Voják přikývl, dokonce se zmohl na nervózní úsměv. „Ano, pane.“

Muži vnesli do klece poslední vak s výbavou a zavřeli dveře.

„Běžte dál,“ vybídl je Kramer.

Pohlédl na malou svítící obrazovku palmtopu. „Tak jo,“ řekl a v duchu se pomodlil. Obrátil se k Maxi a Stefanovi. „A teď zjistíme, jestli tenhle starý krám funguje.“

Stiskl na obrazovce ikonu ODESLAT.

V drátěné kleci to vzápětí prudce zajiskřilo. Kramer se vyděsil, že jiskry podpálí plátěné vaky a dojde k výbuchu zásobníků s municí.

Ale ohňostroj trval jen krátce. Když se k zemi snesly poslední jiskry, spatřili, že klec je prázdná. Pohlédl na oba muže, kteří tam stáli s vytřeštěnýma očima a úsměvem od ucha k uchu. Zasmál se.

„A je to.“

Hned vzápětí, aniž si ten okamžik triumfu déle vychutnával, rozkázal, aby znovu naplnili klec, zatímco on resetoval přenosový program na palmtopu.

V Kramerově hlavě zahlodala myšlenka – jenže věděl dobře, že rozhodně není vhodná doba, aby vyslovil nahlas: V jakém stavu dorazily asi ty věci do cíle? Celé? Nebo na kusy? Dokázal si příliš snadno představit, že se přemístí do minulosti a bude žít pouze tak dlouho, aby spatřil, jak se celé jeho tělo změnilo v beztvarou hromadu orgánů. Úzkostně si olízl rty. Nechceš přece teď couvnout, že ne, Paule?

KAPITOLA 19

2066, New York

Karl poslouchal ve vysílačce hlasy svých mužů. Z úsečných výměn vyrozuměl, že se jim daří držet ozbrojené přepadové oddíly policie na místě. Oba týmy na křídlech už zabily nejméně tucet policistů. Policie utrpěla těžké ztráty, to pochopil z vysílání ve sluchátkách. Ale také dva jeho muži byli mrtví.

Rudy to schytal brzo – dostal několik zásahů do hrudi. Aden – jeden do hlavy; byl mrtvý dřív, než dopadl na zem. Jeho muži se snažili získat čas, ale nemohli si dovolit příliš velké ztráty. Popravdě, nemohli si dovolit ani jednu ztrátu na životech. Byly jich sotva dva tucty. Dvacet čtyři mužů… to rozhodně nebyla armáda. V takovém počtu se dala minulost změnit jen stěží.

Poklepal na mikrofon na krku. „Všichni se stáhněte na sklepní schodiště. Okamžitě. A opatrně. Nechci žádné další mrtvé.“

„Děláme, co můžeme, Karle,“ uslyšel hlas jednoho z nich. Rozpoznal Pietera. Další z mužů se nervózně zasmál.

Palba na okamžik zesílila. To oba týmy podnikly výpad a poté spěšně opustily pozice a stahovaly se do hlavní haly.

Karl se obrátil k Saulovi. „Připraven? Budou potřebovat, abychom je kryli.“

Kramer sledoval, jak obsah čtvrté plné klece mizí ve spršet jisker. Modlil se při tom, aby jejich cenné vybavení i muži skončili na stejném místě, a ne roztříštění někde v minulosti. Rozhlédl se. Většina vybavení už byla pryč. „A teď,“ rozhodl, „začneme posílat lidi.“

Max vytáhl z batohu svoji zimní maskovací bundu. „Jdu první, pane.“

„Správně, Maxi.“

Muž si zapnul bundu, sundal z ramene pulzní pušku, a než vstoupil sebejistě do klece, vysekl přesný vojenský pozdrav. „Připraven?“

„Ano, pane. Připraven změnit minulost, pane.“ Kramer přikývl. „Změnit ji tak, jak měla být.“

„Správně, pane.“

Kramer muži zasalutoval. Dělal to gesto s rozpaky, nikdy nebyl vojenský typ – ale v tu chvíli mu to připadalo správné. „Čekejte mě s ostatními na druhé straně, Maxi.“

„Ano, pane.“

Kramer stiskl tlačítko ODESLAT.

Poslední z Karlových mužů běželi hlavní halou k otevřeným dveřím na schodiště, odkud je se Saulem jistili palbou.

O několik okamžiků později se po zaprášené mramorové podlaze haly s rachotem prohnalo několik plechovek se slzným plynem a vyplivovaly oblaka štiplavého dýmu.

Karlovi muži se protáhli kolem svého velitele a přerývaně dýchali.

„Je jich tam celá armáda,“ řekl jeden. „Tamhle se přímo rojí!“

„Dolů po schodech!“ zařval Karl. „A připravte obranné stanoviště u vstupu do sklepů! Honem!“

Muži v těžkých kanadách se hnali po schodech dolů, jejich vybavení za běhu rachotilo.

Karl namířil samopal do haly a uvědomoval si, že výbava pro noční vidění je v tom dusivém dýmu k ničemu. Vypálil dávku do haly a spíš doufal, že tak nepřítele donutí zůstat na místě, než aby věřil, že někoho zasáhne.

Prostor před nimi byl příliš široký, aby dokázali jen sami dva hájit dveře do sklepení. Bude lepší, když se stáhnou za ostatními a pokusí se držet patu schodiště. Policie bude nucena se nahoře na schodech mačkat. Mnohem lepší obranná pozice.

„Běž, Saule, běž!“

„Pane?“

„Dolů do sklepení. Běž!“

Saul zamířil dolů za ostatními muži a nechal ho samotného ve dveřích. Karl vytáhl z opasku tři granáty s ručním nastavením roznětky a nařídil čas na jednotlivých granátech v minutových intervalech. První hodil do haly, další upustil nahoře na schodech. Pak se obrátil, seběhl o dvě podesty níž a tam nechal třetí granát.

Potom seběhl po třetím schodišti ke vstupu do sklepení.

„Nestřílejte!“ zavolal za běhu ve slabém světle. „To jsem já! Karl!… Nestřílejte!“ Jeho hlas se odrážel ode zdí ze škvárobetonových tvárnic.

Osmnáctka jeho mužů čekala za barikádou z krabic a beden, které spěšně navršili v otevřených dveřích vedoucích do rozlehlého skladištního sklepení muzea.

„Výborně,“ poplácal Karl nejbližšího muže po rameni, když se drápal přes hromadu za nimi. „Nastavil jsem granáty na tříminutové rozmezí, mělo by je to zpomalit.“

Rozhlédl se po svých mužích. „Jaké jsou ztráty?“

„Další dva,“ řekl Saul. „Dexter a Schwartz.“

Rysy v obličeji mu ztuhly.

To není dobré.

„Karle? A co oni?“ zeptal se jeden z mužů a kývl ke strážným z muzea, kteří se choulili pár metrů od nich za další hromadou beden.

„Máme je zabít?“ zeptal se.

Karl se zamyšleně kousl do rtu. Nepředstavovali žádnou hrozbu. Vyděšení staříci. Mohl by je pustit nahoru po schodech, ale hrozilo, že by je postříleli, jakmile by vystrčili nos do hlavní haly.

„Víš co, Josephe, řekni jim, ať zalezou někam do kouta a schovají se tam. Ať počkají, až se přestane střílet.“

„Rozumím.“

„Jo, a taky jim vysvětli, ať pak nejdříve zavolají, než vylezou, poldové budou celí nažhavení střílet.“

Joseph se ušklíbl a přikývl. Bylo zřejmé, že na ty tupouny nahoře mají stejný názor.

Amatéři. Těžké kanady, velké bouchačky a žádný mozek.

V hale zaduněl první granát.

Karl si přiložil ruku ke sluchátku a přikývl. Obrátil se k mužům. „Ross, Pieter, Stefan, Joseph. Běžte tamhle,“ kývl k úzké uličce mezi dvěma vysokými skladištními regály nalevo. „Je tam Kramer. Už má spuštěný stroj a bude nás posílat jednoho po druhém. Vy čtyři jdete jako první.“

Muži přikývli a zamířili do uličky.

Nahoře na schodišti vybuchla druhá nálož. Hlasitěji. Na schodech zarachotily kusy suti.

A je to, Karle, řekl si. Poslední obranná pozice.

KAPITOLA 20

2066, New York

Kramer odeslal muže a nastavil souřadnice pro další přenos, zatímco z chodby od schodiště k němu doléhal vzdálený rachot střelby. Ztratil přehled o tom, kolik mužů už prošlo klecí, snad tucet, možná čtrnáct.

Karl volal před pár minutami; patu schodiště už jich bránilo jen pět. Další muž to dostal – Saul. Těžce raněný.

Začínalo to být hodně složité.

Poklepal na mikrofon na krku „Karle, musíte všichni okamžitě sem!“

Ve vysílačce se ozval Haasův skřípavý hlas. „Někdo je tady musí zadržet, pane. Pokud se všichni obrátíme a poběžíme, dostanou nás během pár okamžiků.“ Kramer zaklel. Karl měl pravdu. Někdo musí zůstat a koupit jim dost času na to, aby odeslal poslední dva nebo tři muže a pak zničil stroj. Policisté se pak nebudou moci vydat za nimi. Přišli už o pět dobrých mužů; nelíbilo se mu, že by tady měl nechat ještě někoho dalšího, aby jim kryl záda.

„Zatraceně,“ sykl.

Kdyby se mu tak podařilo stroj najít dřív, smontovat ho o něco rychleji… nebo kdyby se policie ještě pár minut připravovala, než vtrhla do muzea, mohli už být všichni na druhé straně portálu, bez krveprolití, bez jediného zranění.

„Zadržím je,“ pronesl Saul a hvízdavě dýchal.

Karl na něj pohlédl. Přední část šedobílé maskovací bundy měl téměř zčernalou vlastní krví. Několik nemířených střel přes zábradlí schodiště si ho našlo, zasáhly ho do hrudi a srazily k zemi. S každým nádechem a výdechem mladíkovi vytryskla krev, dostal zásah do plíce, možná do obou.

Karl nepotřeboval lékaře, aby mu bylo jasné, že zbytek života toho mladíka se dá měřit na minuty, možná i sekundy.

„Saule, já…“

„Musíte jít, pane.“ Mladík zkřivil obličej do úsměvu. „Musíte jít… Změnit tenhle svět v lepší. V ten Kramerův.“

Karl přikývl. „Dokážeme to, Saule.“

„To doufám,“ zalapal po dechu a z koutku úst mu vytekl hustý pramínek sražené krve. „Běžte… honem,“ zašeptal. „Zadržím je… co nejdéle… to půjde.“

Karl přikývl. Saulův konec se rychle blížil.

Pohlédl na zbývající muže a nacvičeným gestem je vybídl, aby přestali bránit schodiště a stáhli se za Kramerem. Zatímco se rychle vzdalovali, Karl vystřílel na schodiště celý zásobník. V oblacích kouře tančily jiskry a roztříštěný beton. Ozbrojená policie, připravená ztéct poslední část schodiště, se stáhla před těžkou palbou do bezpečí.

Když byl zásobník prázdný, Karl rychle pohlédl na Saula a stiskl mu rameno. „Třeba se ještě sejdeme v jiném čase.“ Saul se usmál a pak začal ostřelovat schodiště úsporným dávkami. Šetřil municí, aby svým druhům získal co nejvíce drahocenného času.

Karl se obrátil a rozběhl se za ostatními, jejichž dunivé kroky slyšel před sebou.

Kramer znovu nastavil stroj. Poslední z mužů byli pryč a teď čekal jen na Haase a ty, co ještě zustali s ním.

Zaslechl kroky a v dálce krátké staccato palby.

„Honem!“ zvolal.

Ze tmy se vynořili dva muži. Ronan a Sigi.

„Pospěšte si!“ vybídl je a postrčil prvního z nich do drátěné klece. „Kde je Karl?“

„Hned za námi, pane.“

„Tak to je dobře… výborně.“

Aktivoval stroj. Znovu to zajiskřilo, temnotu ozářil záblesk a Ronan zmizel. Sigi vstoupil do klece právě ve chvíli, kdy k nim dolehlo dunění Karlových kroků.

Kramer rychle nastavil a aktivoval stroj.

Palba v dálce náhle ustala.

Sakra… už jsou uvnitř.

Objevil se Karl. „Pronikli do sklepení!“ zavolal.

„Já vím, já vím. Pospěš dovnitř,“ vybídl ho a přidržel mu dveře klece.

Karl se protáhl dovnitř, napřímil se a pohlédl na něj. „Kdo přenese vás?“

„Neboj se, Karle, já to zvládnu.“

Váhal. „Nikdo tady nezůstane. Vaše slova, vzpomínáte?“

Kramer se na něj usmál. „Nikdo tady nezůstane, slibuju. Budu hned za tebou, příteli.“

Zavřel za ním dveře. „Brzy na shledanou, Karle.“

Karl zasalutoval na pozdrav. „Ano, pane. Připravím zatím muže na pochod.“

Kramer přikývl. „Dobře… za minutku na shledanou.“ Aktivoval stroj. Temný prostor sklepení se znovu rozzářil a desky dřevěných beden vrhly ostrý stín.

Na zlomek sekundy, když podlahu zasypaly jiskry, ho napadlo, že obsah některých beden a krabic tady v tom prašném sklepení se změní. Minulost, nedávná minulost… přesněji posledních sto let bude brzy výrazně přepsáno.

To nebude špatné. Minulost a její dosavadní běh zavedly lidstvo sem do tohoto tmavého, zamořeného, přeplněného a vyčerpaného světa.

Vůbec to nebude špatné.

Přes hluk přenosného generátoru slyšel dunění těžkých bot na tvrdém betonu a volající hlasy. Policie se blížila, a to rychle. V dálce viděl pohybující se paprsky jejich baterek.

Poklekl vedle palmtopu a naposledy nastavil souřadnice. Zhluboka se nadechl, nastavil pětisekundové zpoždění a stiskl tlačítko ODESLAT.

Rychle vstoupil do klece, vytáhl z batohu granát, vytrhl závlačku a položil ho na podlahu vedle klece. Zavřel dveře a pak i oči… a jen doufal, že ho stroj pošle do minulosti dřív, než granát vybuchne.

No tak!

Pootevřel oči a trhl sebou, protože ho oslnila sprška jisker kolem. Přes dráty klece spatřil, jak blížící se postavy několika ozbrojených policistů rychle zaklekávají a chystají si zbraně k palbě.

No tak!… Honem!… Honem!…

Šlo by o nejkrutější ironii osudu, kdyby si ho jedna z jejich kulek našla mikrosekundu předtím, než nadobro opustí tento svět. Kramer pevně sevřel víčka a s úzkostí čekal, že ho každým okamžikem odhodí dozadu náraz několika smrtících velkorážních střel nebo ho na kusy roztrhá granát na podlaze vedle klece.

A pak to ucítil… Měl pocit, že podlaha klece pod jeho nohama náhle zmizela, jako když se otevírají dveře pod šibenicí. Padal.

KAPITOLA 21

2001, New York

„Teda… ten je naprosto tupý,“ poznamenala Sal, když si se soucitným výrazem prohlížela bytost z plexisklového válce.

Maddy na toho tvora pohlížela s téměř mateřskou sympatií. „Opravdu má být takový?“

„Žádné obavy,“ poznamenal Foster, „v palubním počítači má nahraný základní program umělé inteligence – jde o kód pro adaptivní učení. Uvidíte, bude chápat docela rychle. Nejdůležitější teď je, aby si vás otiskl do paměti. Hlavně tebe, Liame.“

Hoch se zamračil. „Jak to myslíte, otiskl?“

„Představ si tohohle tvora jako kuře, které se právě vylíhlo z vejce a rozhoduje se, že to první, co vidí, je jeho matka. Aby se ten učící kód účinněji zakotvil, propojíme ho nejprve s tebou, Liame. No tak… běž se s ním pozdravit.“

Liam na Fostera znepokojeně pohlédl.

„Jen jdi, je to zcela bezpečné.“

Liam se obrátil a pohledl na mohutnou svalnatou postavu na zemi. Představil si, že by mu tahle bytost mohla snadno vyrvat paže z jamek a zmlátit ho jimi po hlavě, pokud by se rozhodla, že se trochu pobaví.

Váhavě udělal několik kroků a ušklíbl se, když mu boty uklouzly na tom zasychajícím páchnoucím svinstvu na podlaze. Poklekl vedle obra a zblízka si ho prohlížel.

„Glaf… bug… dra?“ zaklokotal obr hlubokým hlasem, který připomínal vzdálené burácení. Byl zcela lysý, bez jediného chloupku na svalnatém těle. Pleť měl světlou, téměř mléčně bílou. Liam se na něj přátelsky usmál. „Ahoj.“

„A-oj,“ opakoval obr.

„Jmenuji se Liam,“ řekl a ukázal na sebe. „Já… Liam.“

„Liii-ammm,“ opakoval. Pak pomalu vstal a zvědavě natáhl své tlapy k Liamově tváři. Když mu tvor vzal obličej do dlaní, hoch nervózně polkl.

Teď mi rozmáčkne hlavu jako zralý meloun.

Rukama ještě vlhkýma od lepkavé tekutiny pohladil obr Liama po tváři. „Liii-aaamm?“

„Liam,“ opravil ho.

„Lii-aam.“

„A ty jsi…?“ Liam se obrátil na Fostera. „Má jméno?“

Foster pokrčil rameny. „Můžete mu nějaké vymyslet. Ale zkuste přijít na něco rozumného. Jméno už mu zůstane.“

Sal se zachichotala při pohledu na obrovo přirození.

Maddy se obrátila ke staříkovi.

„Fostere, co kdybychom mu vůbec nejdřív dali nějaké šaty? Víte… Sal je teprve třináct a já… no, já se na to zrovna teď nemám chuť dívat.“

„Ne, je mi líto… Patrick mně k němu přijde jako naprosto pitomé jméno,“ podotkla Maddy. Usrkla kávu a pozorovala tu velkou svalnatou postavu, na kterou Foster právě navlékal nějaké oblečení. „V jednom přiblblém animáku pro děti, který se jmenoval Spongebob v kalhotách, měla hlavní postava za kamaráda hvězdici, co se jmenovala Patrick.“

Liam pokrčil rameny. „Já zase měl skvělého bratrance jménem Patrick. Mně to jméno přijde trefné.“

Maddy se usmála. „Já pro něj mám skvělé jméno.“

Pohlédl na ni s očekáváním a ona se usmívala stále víc. „Arnold! Jasné? Po tom Terminátorovi.“

Liam se zatvářil nechápavě.

„Arnie… Arnold Schwarzenegger!“ pokračovala.

Sal na ni udiveně pohlédla. „Myslíš toho Schwarzenegera? Pětačtyřicátého prezidenta Spojených států?“

Maddy vykulila oči. „To si děláš srandu, ne? Prezident?“

„Samozřejmě! Teď si vzpomínám,“ pokračovala Sal. „Učili jsme se o něm v amerických dějinách; měnili kvůli němu ústavu, aby se vůbec mohl stát kandidátem na prezidenta. Narodil se někde v Evropě, že?“

Maddy přikývla.

„Prosadil se jako nějaký robot ve sci-fi filmu, ne? Jak se to jmenovalo?“

„Teda…“ Maddy obrátila oči v sloup. „Terminátor.“

„Jo… jasně,“ řekla Sal. „To je ono.“

„Já ty filmy o Terminátorovi miluji. Byly skvělé.“ Maddy přelétla pohledem přes obrovu svalnatou postavu a souhlasně přikývla. „Arnie“ bylo naprosto skvělé jméno.

Liam se chystal zeptat, o čem si ty dvě povídají – Terminátoru? Animáky? Sci-fi, Spongebob? Holky mohly klidně mluvit mongolsky, rozuměl by zhruba stejně.

„V Terminátorovi 2 byla skvělá scéna,“ pokračovala Maddy, „kdy hlavní hrdina, kluk jménem John Connor, představuje toho robota jinému chlapovi jako strýčka Boba…“

„Strýček Bob?“ přerušil ji Liam. „Bob. To není špatné jméno. Pěkné a jednoduché.“

Sal zamyšleně přikývla. „Ano… vypadá jako Bob.“

Maddy se na ně zadívala. „Nechcete, abychom mu říkali Arnie?“

Oba zavrtěli hlavou.

„Mně to přijde pitomé, víš,“ podotkl Liam.

Maddy svěsila ramena. „Tak jo, bude teda Bob. Pěkné a jednoduché. V každém případě to snad ten trouba dokáže aspoň vyslovit.“

Liam pohledl na Fostera s velkým klonem. Obr měl teď na sobě pomačkané montérky a Foster ho vedl jako dítě za ruku k ostatním u stolu.

„Tak jsme tady.“ Foster ho usadil vedle Liama. Unavené pružiny v křesle pod jeho obrovskou váhou zaskřípěly. „Základní řečový software už by měl být v tuhle chvíli plně nainstalovaný. Zkuste na něj mluvit.“ Liam zvedl zrak k mohutnému klonu vedle sebe.

„Hm… tak ještě jednou ahoj.“

Věc přikývla a odpověděla pomalu hlubokým hlasem, který se s duněním rozléhal pod mostním obloukem jako jeden z těch vlaků, které pravidelně rachotily po mostě nad nimi.

„Ah-oj, Liame.“

Foster se předklonil a pomalu promluvil. „Jmenuje se Liam O’Connor. Představím ti i ty zbývající dvě. Tohle je Madelaine Carterová a toto Saleena Vikramová. Ale má radši, když se jí říká Sal.“

„Ah-oj, Madelaine. Ah-oj, Sal.“

„A ty,“ řekl Liam a ukázal na něj prstem, „tobě budeme říkat Bob.“

Jeho tvář bez stop emocí na okamžik zamyšleně ztuhla. Pak nakonec přikývl a vážně všem oznámil „Já jsem… Bob.“

Foster se povzbudivě usmál. „Výborně! Jméno si zaregistroval do paměti; tím máme představování za sebou.“

„A co dál, pane Fostere?“

„Všichni se pořádně prospíte. Máte za sebou dlouhý den. A zítra nás čeká fůra práce.“

„Co nás čeká?“ zeptala se Sal.

„No přece výcvik.“

KAPITOLA 22

2001, New York

2. pondělí (aspoň myslím)

Našla jsem tady v oblouku tenhle sešit. Přední stránky jsou všechny vytrhané, takže ho nejspíš přede mnou používal někdo z předchozího týmu. Poslouží mi jako deník. Možná ho právě k tomu používali i dřív, kdo ví?

Takže, je to divné. Jako sen. Jako v divném filmu. Žádné chození do školy. Žádné rušné bombajské ulice plné rikš a smogu. Když jdu ven, nemusím nosit dýchací masku. Taky žádná máma s tátou.

Jahulla. Je to tak divné.

Ti druzí dva snáší tuhle šílenost podle všeho líp. Maddy a Liam. Myslím, že se mi oba líbí. Maddy je osmnáct. Je fakt špičková v technických věcech. Říkala mi, že v roce 2010 byla počítačovou programátorskou; pracovala na počítačových hrách. Jako koníček zase dělala „hackerku“. Je to ale dost divné, vlastně je ze stejné doby jako moji rodiče. Dokonce se jí líbí i nějaká ta staromódní muzika co jim. A přitom je jen o pár let starší než já.

Je to prostě fakt divné.

A Liam? To je teprve něco. Šestnáct let, nebo taky sto pět, když si vezmu, že se narodil v roce 1896. Tak to je vlastně hrozně starý! Ale stejně je milý. Líbí se mi, že je z těch starých dob, kdy si lidé oblékali pěkné šaty se spoustou knoflíků a říkali si „Těší mě“.

Připadám si hrozně divně. Schází mi naši. Schází mi náš byt. Schází mi vrcholky mrakodrapů vykukující nad pouličním smogem. Dokonce se mi stýská po těch elektronických hollywoodských show, na které jsem se dívala s mamkou (i když ty písničky a tance pořád dokola jsou děsné).

Ale taky jsem nadšená. Jsem přece v New Yorku! V dobách, než se to všechno zvrtlo. Před globálním oteplením, nacpanými městy, příděly potravin, teroristickými bombami na severu, nedostatkem ropy a všemi těmi odpornostmi.

A je to fakt zvláštní, když si představím, že v Indii je právě teď mému tátovi zhruba tolik co mně, že je to čtrnáctiletý kluk a bydlí v Bombaji, a mamce je dvanáct a bydlí v Dillí…

Ale stýská se mi. Někdy, když tady ostatní nejsou, tak brečím. Nechci, aby to viděli. Zatím jsem to vždycky zvládla.

Foster mě dnes ráno vezme ven z kanceláře, abych začala trénovat jako „pozorovatelka“ týmu. Opravdu nemám páru, co takový „pozorovatel“ vlastně dělá, ale určitě už to brzo zjistím.

„Tak jo, Sal,“ řekl Foster, „dnes je pondělí ráno. Pondělí desátého září, den před katastrofou.“ Rozhlédl se po Times Square, samotném centru New Yorku, rušném srdci velkoměsta. Bylo něco po desáté hodině a Pátá avenue kypěla životem.

„Představ si dnešek jako ‚normální‘ New York. Právě takhle by měl vypadat. Chápeš?“

Sal přikývla.

„Jsi pozorovatelka týmu, Sal. Pozorovatelka je jako čenich psa – musí odhalit úplně první pach posunu reality v čase.“

„Protože někdo šel a něco změnil v minulosti?“

„Přesně.“

Ukázala rukou po Times Square, plném dopoledního shonu. „Ale jak poznám, že se tady něco změnilo?“

Přikývl a zamyšleně si mnul bradu. „Možná bych ti měl vysvětlit, proč jsme najali právě tebe. Co je na tobě tak zvláštního. Snad bys to pak líp pochopila.“

Pokrčila rameny. Možná ano. Ona sama na sobě nic tak extra zvláštního neviděla. Měla ráda černé oblečení místo jasného neonového umělého hedvábí, které nosili její vrstevníci. Měla ráda temnou rockovou hudbu místo dunivého pouličního hopu. Raději si vzala nějakou dobrou e-knihu skládaček, než aby se potloukala v masce někde na nároží s hromadou pitomých vypatlanců a kašlala z jedovatého vzduchu.

„Vyfiltrovali jsme tě z archivních záznamů: jako ideální kandidátku na nábor ze dvou důvodů, Sal. Zaprvé jsme přesně věděli, kde zemřeš, a díky tomu jsme tě mohli lokalizovat a vyzvednout.“

Sal mlčky přikývla. Teď už tomu rozuměla.

„A zadruhé jsi byla regionální přebornicí Bombaje do 12 let v pikodu.“

Pikodu byla obrázková hra na principu puzzle. Šlo v ní o to, aby si člověk všiml opakovaných vzorů ve velkých, chytře navržených spletích náhodných obrázků.

Sal přikývla. Byla přebornicí, tak trochu… dokud ji to nezačalo nudit. Šlo o módní záležitost, mánii, která přišla z Japonska. Pár let snad všichni hráli Pikodu výcvik na Nintendo Fle Boy, ve vlaku, ve vaně… na záchodě.

„Důležité je, Sal, že jsme věděli, že z tebe bude skvělá pozorovatelka. Díky své schopnosti rychle postřehnout drobné detaily – všímat si věcí, které by druhým snadno unikly, vidět vzorce v chaosu – jsi perfektní kandidátka.“

Mávl rukou k rušnému náměstí.

„Budeš tuhle ranní scénu pozorovat stále dokola. Vždycky to bude všechno stejné a ty se s tím seznámíš. Naučíš se, že…,“ Foster pohlédl na hodinky a pak ukázal na druhou stranu náměstí na mladou matku s kočárkem, která se zastavila, aby zvedla hračku, kterou vyhodilo její dítě, „…přesně v deset čtrnáct tamhleta žena v červených džínách bude muset zastavit na přechodu, aby zvedla medvídka svého dítěte.“

Foster se rozhlédl.

„Že ti dva staří muži v oblecích se zastaví před McDonald’s a zapálí si cigarety.“

Sal protáhla obličej. „To… se může?“

„Kouřit?“

Přikývla a vytřeštěným zrakem užasle pozorovala oba muže, jak klidně vtáhli a pak vyfoukli oblaka modrého dýmu.

Foster se tiše zasmál. „Ano, Sal. Ještě pořád ano.“ Ukázal k obřímu billboardu vysoko na průčelí budovy. „Budeš vědět, že v tenhle konkrétní den dávají Shreka.“ Ukázal k dalšímu billboardu. „Že brzo půjde do kin film Planeta opic.“ A pak k dalšímu. „Že košile Tommy Hilfiger jsou vrcholem módy.“

Sal znechuceně našpulila rty a uvědomila si, že v roce 2001 měli lidí skutečně rádi tyhle nevkusné hadry.

Obrátil se zpátky k ní. „Tvoje oči si všimnou všech těch podrobností, tvoje mysl si je zapamatuje,“ řekl tiše a upíral na ni pohled, „a pak jednoho dne, už brzo, budeš okamžitě vědět, že je něco jinak.“

„Posun?“

Tvář se mu nakrabatila do souhlasného úsměvu. „Ano, Sal, posun – úplně první známka toho, že se v minulosti něco změnilo.“ Rozhlédla se a došlo jí, že svým způsobem se vlastně dívá na obrovskou hru pikodu.

„Všimneš si toho dřív než kdokoli jiný, protože… no prostě, protože máš svůj zvláštní talent, Sal.“

„Protože jsem kdysi byla finalistka v jahully staré soutěži v řešení puzzle?“

„Ano,“ zasmál se, „protože jsi kdysi byla finalistka v jahully staré soutěži. A protože každé pondělí vyjdeš z našeho oblouku a v tomhle nádherném slunečním dnu si uděláš procházku přes Williamsburg Bridge z Brooklynu na Manhattan a seznámíš se s tímhle dnem jako žádný jiný člověk na světě.“

„Měl tým před námi také pozorovatele?“

Foster na okamžik zaváhal, než odpověděl. „Ano. Každý tým ho má.“

„Povězte mi o něm… nebo to byla holka?“

Usměv na jeho tváři pohasl. „Ona… víš, neměla moc času, aby se naučila, co potřebovala, než…,“ povzdechl, „…než jsme náhodou zachytili toho pátrače.“

Vážně na něj pohlédla. „Budou další pátrači?“

Zavrtěl hlavou. „Ne… protože v budoucnu už budeme opatrnější. Není to chyba, kterou chci opakovat.“

„Odkud se vzal?“

Na okamžik zaváhal. „Z jiné dimenze.“ Obrátil se k ní. „Je to dimenze, přes kterou cestuješ, když se pohybuješ časem.“

„To zní… no, nevypadá to moc bezpečně.“

„Je to prostor, kde vládne chaos. Jen přes něj cestujeme… jen na okamžik. Tam by ses vážně nechtěla zdržet.“ Vycítila, že by jí o tom prostoru mohl povědět daleko víc, ale prozatím raději změnil téma.

„Víš co?“ Tvář se mu rozjasnila. „Pojďme si víc prohlédnout město. Byla ses podívat v Central Parku, když tě sem vzal tvůj tatínek?“

Na okamžik se zamyslela. Vzpomněla si na rozlehlé prostranství uprostřed Manhattanu, na kterém se jedno na druhém kupila rezavějící auta – obří automobilové vrakoviště.

„To je to místo, kam navezli všechna stará auta, když došla ropa?“

Foster smutně přikývl. „Ano. Ale v roce 2001 – teď – je to pořád ještě nádherný park, s trávou, stromy a překrásným jezerem. Chceš se tam jít podívat?“

Usmála se a přikývla. „Moc ráda.“

KAPITOLA 23

2001, New York

„To si děláte srandu, ne? Mám… mám dělat… analytičku?“

Foster přikývl.

Pohlédla na něj a nevěřícně zvedla obočí. „Chcete mi říct, že jste mě vytáhl z padajícího letadla a poslal zpátky v čase, abych se přidala k týmu… časových poldů a dělala zase totéž co předtím?“

Foster pokrčil rameny. „Není to úplně totéž.“

Pohlédla na řadu počítačových monitorů na stole před sebou. „Skvělé.“

„Tenhle počítač je čtyřgigový hlavní počítač s buněčnou strukturou pečlivě přenesený zpátky z budoucnosti a opatrně smontovaný naším prvním týmem. Což znamená, Maddy, že právě teď, v New Yorku roku 2001, se díváš na nejvýkonnější počítačový systém na celém světě. A hádej co?“ Usmál se. „Je to jen tvoje hračka.“

Maddy natáhla ruku a pohladila štíhlou skříň počítače na stole. „Moje, jo?“

„Tvoje.“

„Tak jo… nejspíš to zase není tak zlé.“

„Z tvých záznamů víme,“ pokračoval Foster, „žes pracovala pro společnost, která vyvíjela počítačové hry. Dělalas na ohromně úspěšné online inscenační hře nazvané Druhý svět.“

Maddy skromně mlaskla. „Asi byla dost populární.“

„V titulcích jsi byla uvedena jako programátorka, která ladila databázi.“

„Mimo jiné,“ odpověděla podrážděně. „Taky jsem napsala kód pro řadu slušných soubojů s umělou inteligencí a dělala kód pro některé z nejlepších částí z uživatelského rozhraní, ale dali mě do titulků? Pfff. Houby.“

Foster přikývl. „Ale právě kvůli tomu odlaďování databáze jsi tak neuvěřitelně cenná.“

„Protože?“

„Protože, Maddy, jde vlastně o detektivní práci, že? Nalezení toho útržku počítačového kódu, který způsobí, že počítačová hra spadne nebo se začne chovat nepředvídatelně.“

„Asi ano.“

Foster kývl směrem k Sal. „Budeš úzce spolupracovat se Sal.“

Maddy se po ní ohlédla a spatřila, jak dívka sedí s Liamem a Bobem u stolu na opačném konci oblouku. Oba v tu chvíli učili to obrovské tele, jak se drží nůž a vidlička.

„Jako pozorovatelka bude tvořit první obrannou linii.“

Foster jí objasnil Salinu práci pozorovatelky. Maddy přišlo jako velký úkol, že by oči téhle malé holky měly být při odhalování posunu lepší než počítač.

„Když zpozoruje, že se něco změnilo, bude úkolem tvého nekonvenčního myšlení, tvého mozku programátora, abys ve spojení s výkonem tohoto systému propojeného s webem a bezpočtem historických databází přišla na to, kde a kdy se minulost vlastně změnila.“

Maddy zavrtěla hlavou. Jak mám sakra na něco takového přijít? „V dějepise na střední jsem byla nejhorší. Fakt mám strach, že nejsem ten správný člověk…“

„Zvládneš to na výbornou,“ skočil jí do řeči. „Nemusíš toho vědět spoustu o dějinách; potřebuješ hlavně logické myšlení a trochu selského rozumu. Věřím ti, Maddy. Budeš vedoucím tohoto týmu, jeho stratégem.“

„Vedoucím? To jste přece vy, ne?“

Foster ztišil hlas, jako by jí sděloval něco, co nebylo určeno pro uši ostatních. „Nebudu tady věčně. Nakonec budete pracovat vy tři sami.“

„Cože? Kam půjdete?“

„Já… na tom nesejde. Hlavní je, že vás teď musím připravit jako tým. Abyste dokázali pracovat sami.“ Pohlédl na ni. „A tvůj tým bude očekávat tvoje vedení.“

Pohlédla na ty druhé dva, jak se chechtají, když se Bob nemotorně sápal po příboru.

Já, a vedoucí?

Až dosud se považovala víc za samotáře, byla šťastná, když jí v práci dělaly jedinou společnost jen řádky strojového kódu. Jako by nestačilo, že se na ni budou spoléhat ti dva – a ta velká opice… ještě k tomu všemu bude držet v rukou osud lidstva…

Zavrtěla hlavou. „To není správná volba, Fostere,“ namítla. „Nedokážu to.“

Stařík sáhl po klávesnici a myši na stole, jako by ji neslyšel. „Teď ti ukážu, jak výkonný tenhle systém je. Představ si, že je propojený s každou databází ve světě. Z téhle klávesnice se můžeš, když budeš chtít, nabourat do jakéhokoli připojeného počítače. Přes jakýkoli firewall nebo zakódovaný bezpečnostní systém.“

„Cože… jo, no teda.“

„Chceš se podívat, co má právě teď ve schránce americký prezident?“

Maddy klesla čelist. „Vy můžete…?“

Foster se zachechtal. „Podíváme se na moudrá slova, která si dnes ráno naťukal George Bush? Co ty na to?“

KAPITOLA 24

1941, bavorské lesy, Německo

Padám… padám… padám.

Doktor Paul Kramer otevřel oči a okamžitě ucukl před spoustou jasu. Pak pevně sevřel víčka. „To je v pořádku,“ uslyšel tichý hlas.

Kramer to zkusil znovu, opatrně je otevřel. První, čeho si všiml, byl sníh, hluboká pokrývka sněhu, většinou hladká, s jednou nebo dvěma řadami stop a rýhami v místech, kde vlekli těžké věci.

Vedle sebe spatřil známou tvář.

„Karle…“

„Odpočiňte si chvilku, pane. Minutku budete cítit dezorientaci, nevolnost. Přejde to.“

Kramer se zhluboka nadechl a vydechl hustý oblak páry. Potřeboval znát odpověď na spoustu otázek a nemohl si dovolit čekat. „Pověz, dorazili jsme ve správnou dobu?“

„Zdá se, že ano. Sníh v dubnu by odpovídal.“

„Správné místo?“

Karl přikývl. „Lesy u Obersalzbergu.“

„Vybavení?“

„Je přímo tady. Bylo trochu rozházené po okolí, ale muži našli všechno, co jsme poslali, a ukryli to v lesích.“

„A všichni muži prošli v pořádku?“

Karlovo zaváhání stačilo. Kramer k němu vzhlédl a zaclonil si pohled před poslední slabou září soumračné oblohy. „Karle?“

„Tomas a Ethan… ti to nezvládli.“

Kramer se s námahou postavil a rozhlédl se po mužích. Všichni na sobě měli své zimní maskovací pláště a batohy s utaženými popruhy. Každý držel v ruce nejnovější pulzní pušku M29; na hlavách měli kevlarové helmy doplněné skládací aparaturou pro noční vidění a očními monitory s tepelným senzorem. Při tom působivém pohledu se ho zmocnil pocit hrdosti.

Ale bylo jich tak málo.

Napočítal jich jen sedmnáct.

„Co se stalo s Tomášem a Ethanem?“

Karl váhal s odpovědí.

„Karle! Prosím…“

Jeho zástupce rozpačitě kývl hlavou. „Ukážu vám to.“

Prošel mezi muži a začal se brodit sněhem sahajícím po kolena. Kramer šel za ním. Za chůze si vytáhl maskovací plášť, oblékl si ho a zapnul.

Karl ho vedl k hustému hájku borovic s větvemi svěšenými pod silnou vrstvou sněhu.

„Podle všeho během jejich cesty došlo k nějaké poruše,“ vysvětloval, když se protlačil mezi větvemi a spustil malý vodopád prachového sněhu. „Naštěstí ani jeden nežil moc dlouho,“ pokračoval a ustoupil stranou, aby Kramer viděl na mrtvoly. „Vydrželi sotva pár minut,“ dodal vážně.

Kramer hleděl na pokroucenou změť údů a orgánů. Ani zdaleka to nepřipomínalo člověka… nebo přesněji dva lidi. Místo toho se díval na jakéhosi groteskního tvora, jakého by snad mohl nějaký šílený bůh sestavit ze součástí, které zbyly po stvoření světa – žalostně znetvořenou věc s příliš mnoha rukama a nohama a vnitřními orgány vyhřezlými přes pokroucenou a puchýřovitou kůži, která připomínala roztavený plast. Jedna hlava napojená na konec jakési nemožně dlouhé paže patřila, jak Kramer poznal, Ethanovi. Pak si všiml, že Tomasův obličej vystupuje z hromady masa, která se dala popsat pouze jako pánev té bytosti.

„Můj bože.“ Na víc než na tohle zašeptání se nezmohl. „Byli pořád ještě naživu, když jste je našli?“

Zamračený Karl přikývl.

Kramer cítil, jak se mu obrátil žaludek, ale zakázal si před Karlem zvracet. Ten muž potřeboval vidět sebevědomého a silného vůdce, ne člověka, který se zhroutí při prvním nepříjemném pohledu.

„Věděli jsme, že se to může stát,“ poznamenal Kramer, „že Waldsteinův prototyp může mít chyby.“

Zaujmi k tomu statečný postoj, Paule Kramere, přikázal si.

„Měli jsme štěstí, že jsme přišli jen o dva muže, Karle. Jen o dva.“

„Ano, pane.“

„No, žádné další cestování v čase už nás nečeká; s tím jsme skončili. Jsme tam, kde chceme být.“

Karl přikývl a zmohl se na pousmání.

„Německo, patnáctého dubna… 1941.“ Kramer kývl hlavou k vrcholku nedalekého kopce, který se teď koupal v chladné stříbrné záři měsíce. „Tamhle čeká náš osud, Karle.“

Karl se nedočkavě usmál. „Dokážeme to, že?“

Kramer přikývl. „Ano… určitě.“

KAPITOLA 25

2001, New York

Maddy se na Fostera nevěřícně zadívala. „Cože to uděláme?“

„Slyšelas dobře, dnes dopoledne schválně změníme minulost.“ Liam, Sal a Maddy na něj mlčky hleděli přes misky s rýžovými cereáliemi. Bob, který seděl mezi Sal a Liamem, je a Fostera zamyšleně pozoroval.

„Liame,“ pokračoval Foster, „dnes podnikneš první výlet zpátky do minulosti. Vypravíte se tam společně s Bobem.“

Bobovy tlusté rty se zkřivily do špatně nacvičeného úsměvu, který připomínal spíš žvýkajícího velblouda. „To je dobré,“ zaduněl jeho hluboký hlas.

„A vy?“ zeptal se Liam.

„Já tam půjdu s vámi.“

„Kam se vypravíme?“

Stařík zvedl prst. „Á… tak to je právě to tajemství. Cílem tohoto nácviku je vyzkoušet, jestli Maddy a Sal dokážou přesně určit kam jsme přešli a co jsme změnili –“

„Ale…,“ namítl Liam a zatvářil se zmateně, „ale já jsem si myslel, že minulost nesmíme měnit, víte… jako vůbec.“

Bob pomalu přikývl. „Změnit minulost je špatné.“

„Jde o takzvanou zkušební lokalitu,“ odpověděl Foster. „Od samého začátku tenhle kousek dějin používáme ke zkoušení našich nových týmů. Nedělejme si starosti. Změníme něco jen na krátkou dobu, pak vrátíme všechno zase zpátky tak, jak to má být.“

„Jak dlouho budete pryč?“ zeptala se Sal. „Nebude to nebezpečné?“

Foster se usmál. „Vůbec ne. A v minulosti budeme vlastně jen velmi krátce. Nastavil jsem počítač tak, aby automaticky otevřel návratové okno, takže vy dvě se můžete soustředit jen na to, abyste sledovaly minulost a určily, kam jsme šli.“

Liam pohlédl přes klenutý prostor směrem k velkému plexisklovému válci plnému vody. „A to při tom polezeme do té věci?“

„Ano, bohužel.“

Foster se předklonil a položil Liamovi ruku na rameno. „Neboj se, trochu si ji ohřejeme. Já taky rozhodně nemám chuť skočit do kádinky plné ledové vody.“

Liam si svlékl poslední část svého šatstva a zůstal stát jen ve špinavých spodcích, které, jak si uvědomil, už měl na sobě příliš dlouho.

„Ne aby ses koukala!“

Z druhé strany místnosti, kde Maddy seděla u snídaně, zaslechl smích. „A co mám asi vidět?“

„Přestaň dělat blbosti, Liame, a vlez dovnitř!“ vyštěkl Foster.

Liam rychle vylezl po žebříku, přehodil nohy přes okraj válce a spustil se dovnitř. Tam už šlapali vodu Bob s Fosterem.

„No, to je teda zábava,“ poznamenal sarkasticky a přidržoval se nervózně okraje válce.

„Proč je to zábava, Liame O’Connore?“ zeptal se vážně Bob.

Liam pokrčil rameny. „No, každý den člověk neleze do velkého akvária s…“

„Buďte zticha a poslouchejte,“ přerušil je Foster. „Nastavil sem počítač, aby nás automaticky poslal zpátky v čase. Tentokrát nebudeme potřebovat, aby souřadnice nastavovala Maddy, ale normálně bude mít na starost koordinaci celého procesu ona.“

Liam přikývl a pohlédl na její zamlženou postavu přes odřený mléčně zakalený plast válce. Nebyl si moc jistý, jak se bude cítit, až ho tahle holka s prsty na klávesách poprvé pošle do minulosti.

„Při tomhle cvičení ani jedna z dívek neví, kam nás počítač posílá. Budeme tam necelou hodinu, pak nás počítač automaticky přenese zpátky. Nahrál jsem do pevného disku podpůrné jednotky příslušná historická data.“

„Do Bobova mozku?“

„Ano… do Bobova mozku.“

Liam pohlédl na svalnatého obra, který šlapal vodu vedle něho. „Jak se ty informace dostanou dovnitř?“

„Bezdrátově. Přenesou se tam.“ Foster pohlédl na horu masa. „Do které doby se vracíme. Bobe?“

„Do dvacátého druhého listopadu 1963.“

„A kam?“

„Dallas, Texas, Amerika.“

„Dobře. Kolik času zbývá do aktivace přemísťovacího pole, Bobe?“

„Padesát osm sekund do startu.“

„V pořádku,“ pochválil ho Foster, „dotazy?“

„Pane Fostere, proč jsme teď vlastně ve spodním prádle a plaveme ve vodě?“

„Kontaminační protokol. Bereme si s sebou co nejméně věcí. Proto. Voda je neutrální nadnášivý roztok, takže až dojde k aktivaci portálu, nebudeme se dotýkat naprosto ničeho; budeme se vznášet. Časem zpět projde pouze voda a my – nic dalšího.“

„Aha.“

„Dvacet sekund do startu,“ oznámil Bob.

„Až odpočítáme od pěti, Liame, tak se zhluboka nadechneš a celý se ponoříš,“ řekl Foster.

Liam nervózně polkl. Při představě, že by se měl pustit okraje válce a ponořit se celý pod hladinu, se mu prudce rozbušilo srdce.

„Víte, pane Fostere, teď nejspíš není ten správný čas, abych vysvětloval, že jsem se nikdy nenaučil plavat. Já… víte… nikdy…“

„Já vím,“ povzdechl Foster. „Uvolni se. Zvykneš si na to.“

Liam nešťastně pohlédl na vodu. „Ale já… já se utopím, když se pustím. Půjdu pod vodu jako nějaký pitomý kámen, opravdu. Já…“

„Neboj se. Stačí jenom, když na deset, dvacet sekund zatajíš dech, nic víc.“

„Hlavu? To mám dát opravdu… hlavu pod vodu?“

„Ano, hlavu pod vodu.“

„Co když… co když nebudu úplně pod vodou? Vadilo by to tak moc, pane Fostere? Kdybych měl obličej…“

„Ne. Musíš být úplně celý ve vodě. Úplně celý. Snímač pole by odhalil, pokud by nějaká část tvého těla zůstala venku, a start by se z bezpečnostních důvodů přerušil.“

„A?“

„A já bych byl hrozně naštvaný a museli bychom to zkusit znovu.“

„Aha.“

„Informace: deset sekund do startu,“ oznámil Bob.

Liam cítil, jak se mu nervozitou zkrátil dech. „Já… já… bojím se, že to nezvládnu. Já opravdu…“

„Jenom zataj dech a pusť se toho okraje, Liame. Nic na tom není.“

„Informace: pět sekund do startu.“

„Ne, vážně, pane Fostere… já… já opravdu…“

„Bobe,“ poručil Foster, „stáhni Liama pod vodu.“

Klon natáhl svoji velkou ruku a o okamžik pozděj už byl Liam pod hladinou s ústy plnými vody a ve smrtelné panice sebou házel na všechny strany.

Salin mobil zavibroval.

Vytáhla ho z kapsy a znechuceně se ušklíbla při pohledu na ten staromódní krám, ošklivou desku z lesklého černého plastu s textem N-O-K-I-A nahoře. Něco úděsného v porovnání s tím skvělým mobilem Earbud V3, který měla v roce 2026. Cítila se trapně, když vytahovala ten muzejní kousek z kapsy a rozpačitě ho přikládala k uchu, ale pak jí došlo, že mobilní telefony všech ostatních v roce 2001 vypadají úplně stejně trapně.

Stiskla tlačítko.

„Haló?“

„Maddy. Asi před minutou se přesunuli do minulosti. Kde jsi teď?“

Sal se rozhlédla. Byla na Broadwayi, mířila na sever a právě přešla křižovatku se Západní 41. ulicí. „Blížím se k Times Square, myslím… jo, už je vidím.“

„A co… všimla sis už něčeho divného?“

Pokrčila rameny. „Zatím ne. Vypadá to úplně stejně, jako když jsem tady byla posledně. Stejný slunečný den, stejní lidé, stejný provoz.“

„Hmm,“ poznamenala Maddy, „vážně netuším, co tady mám dělat. Koukám na internet, novinové stránky a tak. Ale nemám páru, co vlastně hledám.“

Sal se nervózně zasmála. „Já taky ne. Nejspíš si udělám jen tak pěknou procházku na slunci.“

„A já tady sedím jako ten idiot a hledím na monitory. Není ti nic, Sal?“

Bylo rušné pondělní dopoledne. Vzhledem k tomu, že ranní špička pominula a všichni dojíždějící už byli v kancelářích v okolních výškových budovách, pohybovaly se po ulicích hlavně hloučky turistů, rodiny a skupinky přátel, kteří si všichni přijeli prohlédnout Velké jablko.

Sal si povzdychla. Nějaká společnost by byla fajn. Když tuhle trasu šlapala před několika bublinovými dny, poslali s ní Boba, aby získal trochu zkušeností s lidským chováním. Jakmile měla vedle sebe tu jeho dvoumetrovou postavu, na které byl každý centimetr obalený mohutnými svaly, cítila se docela v bezpečí, protože ji doprovázel její vlastní superhrdina.

„Ne, nic mi není.“

KAPITOLA 26

1963, Dallas, Texas

Liam ztěžka přistál ve valícím se vodopádu, který se hlučně rozstříkl, jako kdyby někdo z malé výšky převrhl na zem plnou vanu.

Zvedl hlavu a spatřil, že na jedné straně ve velké kaluži vody, která se rychle šířila, klečí na čtyřech Foster a na druhé straně Bob. Rozhlédl se. Spatřil auta zaparkovaná na vyasfaltované ploše. Působila méně moderně, byla hranatější, než vozy které si zvykl vídat každý den v New Yorku.

Bob byl na nohou první. Natáhl ruce k Liamovi a Fosterovi.

„Pomůžu vám,“ zaburácel.

Liam uchopil jeho dlaň a zvedl se.

„Potřebujeme rychle šaty,“ řekl Foster, „než na sebe upoutáme pozornost.“

Mezi jedním pick-upem a zaprášeným autem byly dvoukřídlové dveře s nápisem: DEPOZITÁŘ KNIH – VSTUP POUZE PRO OBCHODNÍKY.

„Uvnitř,“ řekl Foster, „je šatna. Tam na háčcích najdeme nějaké oblečení.“

„Víte to jistě?“

Foster se usmál. „Už jsem tenhle tréninkový výlet párkrát podnikl.“

„Co když tam budou lidé?“ zeptal se Liam a ostýchavě si rukama zakrýval promočené spodky.

„Nejsou. Všichni jsou u průčelí budovy a snaží se zahlédnout Prezidentovu limuzínu. Dorazí za pár minut.“ Foster je vedl přes parkoviště a zatlačil do dveří. Po jasném slunečném dopoledni vládlo uvnitř šero a páchlo to tam zatuchlinou od spousty školních učebnic, které se v neúhledných hromadách kupily na podlaze.

„Doprava,“ vybídl je Foster.

Zabočili do místnosti, jejíž protější stěnu lemovaly šatnové skříňky a věšáky Na konci byla skříň s různými oděvy nalezenými během let. Mezi nimi objevili dost kusů, aby se všichni tři mohli obléct – ačkoli jediné věci, které aspoň trochu padly Bobovi, byly jedny sandály, ze kterých mu čouhaly velké prsty, a rozpadající se modré montérky.

„Vypadáme jako tři bezdomovci,“ poznamenal Liam.

„Skvělé,“ ujistil ho Foster, „nikdo si nás nebude všímat.“

„Pane Fostere,“ zeptal se tiše Liam, „co se to má stát?“

Foster se obrátil k podpůrné jednotce. „Pověz to Liamovi.“

Bob si v duchu vytáhl soubor z nedávno instalované databáze. „Informace: přesně za pět minut, dvacet dvě sekundy bude třicátý pátý prezident Spojených států amerických, John F. Kennedy, zasažen jednou střelou ráže čtyřicet jedna do krku a druhou do horní části lebky, přičemž dojde k vystřelení přibližně dvaceti peti procent mozkové tkáně.“

„Toho muže zabijí?“

Foster na něj pohlédl. „Zkus hádat.“

„Takže co? To tomu zabráníme?“

Foster pokrčil rameny. „Spíš to… oddálíme.“

2001, New York

Sal se rozhlédla po Times Square. Bylo to asi tak po jedenácté nebo dvanácté, co se prošla z Brooklynu přes Williamsburg Bridge a Broadway k tomuto středu města kypícímu nekončícím životem. Na tomhle místě se toho dala pozorovat spousta – tolik se toho dělo. Vlastně vůbec nechápala, jak si má zapamatovat každičký detail, jak má poznat, co přesně by se mělo na téhle tepně v každém okamžiku touto dobou stát.

Zrakem přelétla hlavní billboardy. Na jedné obří ploše byl veselý zelený zlobr s nápisem SHREK nad hlavou, a další, označená Příšerky s.r.o., zachycovala jakousi chlupatou modrou příšeru a malého zeleného tvora připomínajícího míč. O kus dál viděla plakát na divadelní představení nazvané Mamma Mia.

A pak, s pocitem jakéhosi uklidňujícího déjá vu, si Sal všimla mladé matky v červených džínách, která před sebou po přechodu tlačila kočárek.

Á, správně… bude muset zastavit a zdvihnout plyšáka.

O okamžik později už k tomu došlo, žena se uprostřed přechodu podrážděně shýbla pro hračku a vložila ji do drobných ruček, které se po ní z kočárku zoufale natahovaly.

Byl to zvláštní pocit.

Usmála se.

„No teda,“ zamumlala spokojeně, „právě jsem předpověděla budoucnost.“

1963, Dallas, Texas

„Nahoru po těch schodech, ještě jedno patro,“ zasípal Foster.

Liam pohlédl přes schodiště a otevřené dveře kanceláře. Spatřil opuštěné stoly, police s knihami a kartotéky. U každého okna v průčelí budovy se tísnily úřednice v květovaných šatech a s natupírovanými vlasy a nedočkavě vykukovaly ven.

„Proč vlastně jdeme nahoru?“

Foster byl příliš vyčerpaný, aby dokázal odpovědět. „Bobe, byl bys tak laskav…“

Podpůrná jednotka poslušně přikývla. „Informace: v šestém patře této budovy je muž jménem Lee Harvey Oswald. Přesně za jednu minutu a dvacet sedm sekund zastřelí třicátého pátého prezidenta Spojených států amerických. Nyní za jednu minutu a dvacet šest sekund…“

„Hm… děkuji, Bobe,“ řekl Liam.

Ta věc se zmohla na jakousi nemotornou nápodobu úsměvu. „Není zač, Liame O’Connore.“

Když dorazili na podestu, Foster zpomalil a přitiskl si prst ke rtům. Ukázal otevřeným dveřmi do jakési skladištní místnosti.

„To je ono,“ zašeptal. „Vlevo za tímhle prostorem je řada oken s výhledem na Dealer Plaza. Oswald má právě teď zbraň položenou na parapetu druhého okna. Asi za třicet sekund…“

„Za třicet devět sekund, přesně,“ přerušil ho Bob.

„Bobe, ztichni.“

Bob pokorně přikývl.

„Asi za třicet sekund vyjede zpoza rohu prezidentův automobil. Vůz se bude blížit k této budově, a až bude projíždět přesně pod ní, Oswald vypálí první střelu. Ale tomuto prvnímu výstřelu,“ pokračoval Foster tiše, „my právě zabráníme. Pojďte za mnou.“

Foster prošel dveřmi do skladiště a Liam s Bobem ho opatrně následovali. Vešli mezi regály se školními učebnicemi, vratce nakupenými na sobě a pokrytými tenkou vrstvou prachu.

Mezi naklánějícími se hromadami zahlédl Liam ve vysokém okně čupřinu vlasů. Obrátil se k Fosterovi a ten přikývl.

To je on.

Kráčeli tiše až těsně k němu.

„Promiňte,“ řekl Foster.

Lee Harvey Oswald se prudce obrátil. Vyvalil oči na tři otrhance, kteří ho klidně pozorovali. Jeden mohutný a svalnatý, další vypadal velmi staře a třetí byl vlastně ještě kluk.

Brada mu poklesla, ten svalnatý mu vykroutil pušku z rukou.

„Lee Harvey Oswalde,“ pronesl stařík klidným hlasem, „měl bys raději utíkat. A to co nejrychleji,“ rekl a soucitně se na něj pousmál. „Doporučuju, abys padal domů.“

„Kdo… kdo jste?“

Foster se usmál. „Hmm, tak co myslíš? Jo, už vím,“ ušklíbl se, „jsme od CIA. V každém případě… bys měl jít, jinak tě tady můj člověk vyhodí po hlavě z okna.“

Oswald nejistě přikývl. Vstal a nespouštěl pohled z Boba. Protáhl se mezi nimi a vyrazil ze skladiště. Když bral po třech první schody, vrhl na ně ještě jeden vyděšený a zmatený pohled.

„Narušení času,“ pronesl Bob nevzrušeným tónem. „Tato časová linie byla změněna.“

Liam potřásl hlavou. „Ale… ale neudělali jsme právě teď něco, co nikdy nesmíme udělat?“

Foster pokývl. „Správně. Zatímco spolu mluvíme, čas se už posouvá, vlna se dere roky vpřed. Desítky let se upravují, vytvářejí prostor pro novou realitu – že prezident Kennedy dnešek přežil.“

Stařík vyhlédl z okna a pozoroval otevřenou limuzínu, doprovázenou kordonem policistů na motorkách, jak pomalu ujíždí po ulici směrem k nadjezdu… a travnatému kopci.

KAPITOLA 27

2001, New York

Sal si začínala připadat trochu hloupě. Stála na křižovatce Broadwaye a Západní 44. ulice, pozorovala svět kolem a zrovna před chvílí se u ní zastavila laskavá stará dáma s otázkou, jestli se neztratila mamince s tatínkem a nechce odvést za policistou.

Taková trapná situace. Vždyť je mi přece třináct!

Chystala se stoupnout si někam, kde nebude takový ruch, dál od toho souvislého proudu chodců, když to najednou ucítila… chvilkovou závrať, dezorientaci, jako kdyby svět byl obří ubrus a někdo někde právě v tom okamžiku zlehoučka zatáhl za jeden cíp. Zachytila se odpadkového koše, aby neupadla. A pak, když znovu získala rovnováhu, její oči zaznamenaly – dlouho předtím, než tyhle informace dospěly do mozku – na Times Square cosi nepatrně jiného.

Něco se změnilo.

Pohledem těkala po rušném trojúhelníku sbíhajících se ulic s hustým provozem pondělního dopoledne.

„Co je to?“ zašeptala. „Kde to je?“

Pak jí pohled padl na něco, co tam předtím nebylo… na novou věc. Nad vstupem do kina PrimeTime visel předtím plakát, který oznamoval premiéru Planety opic, ale teď ho nahradila velká blikající obrazovka s nějakým zpravodajským programem. Dole byl text: CNN: ZPRÁVY Z MISE – 346. den.

Pozorovala ten zrnitý obraz, na němž bylo ve stísněném prostoru jakési kabiny několik mužů v pomačkaných oranžových overalech; v rukou měl psací desky a přátelsky klábosili…

Na obrazovce naskočil běžící tulek: +++ Velitel Jerry Hammond a celá posádka oslavují pětatřicáté narozeniny Antona Puchova+++

Sal si všimla, že o vysílání se vlastně skoro žádný z pěších kolem ní nijak zvlášť nezajímá, jako by šlo o něco běžného – staré zprávy.

Obraz mužů, kteří se pomalu pohybovali ve stísněném prostoru, přešel ve snímek rezavě zbarvené koule vznášející se na inkoustově černém pozadí. Objevil se nový titulek:

+++Mise na Mars: 80 dnů k oběžné dráze Marsu+++

+++CNN posílá Antonovi srdečná přání všeho nejlepšího k narozeninám+++

„No teda,“ vydechla a vytáhla z kapsy mobil.

Telefon v Maddyině dlani zabzučel. „Sal?“

„Cítilas to taky? Tu závrať?“

„Tak před minutkou se mi udělalo trochu zle. Myslela jsem, že to dělá moje astma,“ řekla a pohlédla na inhalátor.

„Já myslím… myslím… že to byl… že to bylo ONO.“

Maddy se napřímila. „Cože?… Myslíš jako posun?“

Sal zaváhala. „Jo… něco se tu změnilo.“

„Na velké obrazovce…“

„Co?“

„Letí tady raketa k Marsu… asi.“

Maddy málem polila klávesnici kávou. „To myslíš vážně?“

„Zrovna to sleduju… na CNN.“

Maddy pohlédla na řadu monitorů před sebou. Na první pohled se na žádném z nich nedělo nic nezvyklého. Na jednom běžely Fox News a nějaká nudná reportáž z politiky, druhý byl naladěn na MSNBC a meteorolog tam na zítřek sliboval teplý slunečný den, další byl napojen na burzu, na vedlejším byly BBC News 24 a právě tam dávali reportáž o nadcházejícím světovém turné Spice Girls a říkali, že se lístky vyprodaly během jedné hodiny…

„Proboha,“ zasípala vzrušením.

Nerozpadly se někdy v devadesátých letech?

Ale teď tady propagovaly svoje sedmé album.

„Máš pravdu! Něco se změnilo, Sal.“

Cítila, jak jí na ramena začíná dosedat břímě zodpovědnosti, a vybavila si Fosterova tichá slova, jak bude na ní, aby poskládala informace, dala datům smysl…

… a přišla na zdroj té změny, Maddy… to je tvoje práce, zjistit, odkud ten posun pochází.

Pohlédla na řadu obrazovek před sebou a uvažovala, odkud přesně má začít.

„Díky, Sal. Zavolám ti později,“ řekla rychle a vypnula telefon. Stiskem několika kláves vyvolala zpravodajství CNN. A tam to bylo, zrnité záběry posádky uvnitř nějaké malé kosmické lodi vysílané z bůhvíjaké dálky a počítačová grafika, která ukazovala, jak daleko dospěli a kolik jim z jejich letu ještě zbývá.

Mise na Mars… to musí být ta největší změna.

„Větší než nějaké turné koz ze Spice Girls,“ zabručela.

Vyhledala si na Googlu misi na Mars a rychle přelétla zrakem výsledky. A už pokolikáté v posledních několika dnech jen údivem otevřela ústa. Probíhal rozsáhlý kosmický program, společně financovaný Čínou, Ruskem a Amerikou. Na Měsíci existovala malá vědecká základna, na oběžné dráze Země se pohybovala geostacionární kosmická stanice ve tvaru obřího kola s loukotěmi, na Marsu už před lidskou výpravou přistála řada zásobovacích raketoplánů. Svět – tento svět – jako by byl posedlý zkoumáním vesmíru, jako by všichni chtěl dosáhnout na sousední planety.

Zapátrala hloub v historii programu.

Archivní novinové články z roku 1983 popisovaly konferenci národů, kde se projednávalo financování „trvalé měsíční základny“ a výstavba „orbitální základny“ pro „budoucí projekty“.

Objevila ještě starší novinové články ze sedmdesátých let o naprosté shodě názorů mezi ruským premierem Brežněvem a velvyslancem dobré vůle NASA Johnem F. Kennedym…

Kennedy?

Znovu na to jméno pohlédla.

Ne… ten… Kennedy? Ten, co ho zastřelili? Prezident?

V dějepise nikdy moc neperlila. Ale viděla dost filmů a přečetla dost knížek, aby si byla jistá, že tenhle člověk zemřel někdy v šedesátých letech.

Najednou znovu spatřila Kennedyho jméno, vyskočilo na běžícím titulku CNN. O okamžik později se na obrazovce objevil muž, velmi starý, křehký, se sněhobílými vlasy.

„To snad není možné,“ zašeptala, „to přece nemůže být on… nebo ano?“

+++Bývalý prezident a velvyslanec dobré vůle John Kennedy zdraví posádku letu na Mars a přeje všechno nejlepší+++

Maddy zírala na starého muže na obrazovce. „No tak, počkat. Vy byste měl být mrtvý,“ řekla. „Měl jste umřít už hrozně dávno.“

Ale kdy?

Byla si skoro naprosto jistá, že k tomu došlo někdy v šedesátých letech. Matně si vybavovala staré záběry na otevřenou limuzínu, jeho manželku v růžových šatech na zadním sedadle a Kennedyho v obleku vedle ní, jak oba mávají davům lidí u silnice.

Kde to bylo? A kdy?

Vzpomínala si na staré záběry z roztřesené ruční kamery…

Prezidentova hlava najednou poskočí dopředu, pak dozadu. Je vidět krev. Muž se svalí. Ženy, jeho manželky, se zmocní panika. Křičí. Drží v klíně to, co zbylo z Kennedyho hlavy. Ta žena zoufale hledá zrakem pomoc. Do auta naskočí muži v tmavých oblecích. Auto zrychluje. V davu kolem silnice zavládne zmatek. Někteří si lehají na zem. Jiní ječí jako ta žena v růžovém… někteří pláčou…

Najednou se jí vybavilo jméno místa, kde k tomu došlo.

„Dallas, Texas,“ vyhrkla. Zadala do Googlu vyhledávací frázi:

[+Kennedy +Dallas+atentát]

Výsledkem vyhledávání byl pouze jediný odkaz, kde se objevila všechna tři slova. Novinový článek s datem 22. listopadu 1963. Pojednával o „pravděpodobném neúspěšném pokusu o zavraždění prezidenta“. Klikla na odkaz a na obrazovce se otevřel novinový článek.

… v šestém patře Texaského knižního velkoskladu na Dealey Plaza se našla puška ráže .41. Jejího majitele, Leea Oswalda, zatkli později u něj doma. Tvrdil, že měl původně v plánu zabít prezidenta během jeho návštěvy Dallasu, ale údajně si vše v poslední chvíli rozmyslel. Celý příběh dále komplikuje informace o spatření tří cizinců ve stejné budově v době, kdy kolem projížděl prezidentův průvod; podle popisu zaměstnanců byli tito muži „oblečení jako vandráci“ a rozhodně neměli v budově co dělat…

Maddy plácla dlaněmi do stolu a zařvala: „Jo!“

Věděla přesně, kam a do jakého okamžiku se Foster s ostatními vypravil.

„Mám vás!“ zakřičela vítězoslavně.

1963, Dallas, Texas

Všichni tři se dívali, jak prezidentovo auto pomalu projíždí kolem a míří k nadjezdu v dálce.

„Informace: časová kontaminace se zvyšuje,“ oznámil Bob klidným nevzrušeným hlasem. „Priorita mise: opravit narušení času.“

Liam pohlédl na Boba. „Hm… a jak to máme udělat?“

„Doporučení: zabít Johna F. Kennedyho.“

„Cože?“ zalapal Liam po dechu. „To máme toho muže teď zabít my?“

Foster zavrtěl hlavou. „Tentokrát ne, Liame. Klid.“

Znovu zazněl Bobův hluboký hlas a naléhavý tón v něm sílil. „Doporučení: okamžitě zabít Johna F. Kennedyho.“

Stařík se jen dál díval, jak se limuzína pomalu vzdaluje. „Přijdou chvíle, Liame,“ poznamenal nostalgicky, „kdy si budeš přát, aby se čas změnil, aby se události ‚po proudu‘ – v budoucnu – odehrávaly lépe, než jak to ve skutečnosti bylo.“

„Ale,“ odpověděl zaskočený Liam, „my jsme přece právě teď události změnili, ne?“

Foster přikývl. „Ale v tomto případě se minulost napraví sama přibližně za třicet sekund.“

„Opravdu?“ Liam se zatvářil nechápavě. „Jak?“

Z dálky zaslechli výstřel z pušky.

Jedna rána a vzápětí za ní další.

Liam se vyklonil z okna. Díval se za vozidlem, které zahnulo doleva a zamířilo pod nadjezd. Spatřil, jak od dřeveného plotu nahoře na travnatém svahu stoupá obláček kouře. Prezidentova limuzína zakličkovala. Spatřil, jak ta dáma v růžovém na radním sedadle rychle v panice přelézá na druhou stranu a bere manželovu hlavu do náruče.

„V tomto cvičném scénáři jsme nechali minulost změnit směr na necelou minutu.“ Foster si smutně povzdechl. „Ale v tomto případě se minulost docela úspěšné opravila sama.“ Obrátil se k Liamovi. „Řada lidí se domnívala, že Oswald sám zabil Kennedyho. Jenže byli ještě další… najatí profesionální zabijáci, kteří byli připraveni vystřelit, pokud Oswald mine nebo na poslední chvíli dostane strach.“

„Informace: narušení času bylo odstraněno,“ ohlásil Bob úředním tónem. „Priorita mise: návrat bez způsobení další kontaminace.“

Liam sledoval chaos, který zavládl dole. Panika ve shromážděném davu, prezidentova ochranka v hloučku kolem auta.

„Byl to dobrý člověk? Dobrý prezident?“

Foster pokrčil rameny. „Podle toho, co jsem se dozvěděl z historických dokumentů, se zdá, že kdyby dostal víc času, možná by z něj byl skvělý prezident.“

Liam přikývl. „Škoda.“

„Ano.“

„Informace: blíží se přemísťovací okno,“ oznámil Bob a zavřel oči. Získával data ze zabudovaného počítače. „Přesně za padesát devět sekund.“

„Musíme odsud,“ řekl Foster. „Brzy se to v každé budově kolem téhle cesty bude hemžit policisty a federálními agenty. Bobe,“ obrátil se k podpůrné jednotce, „polož tu pušku na podlahu.“

Bob poslechl.

Stařík je odvedl dál od okna v šestém patře.

„A jak se dostaneme zpátky, pane Fostere?“ zeptal se Liam.

„Už to bude každým okamžikem.“

„Přesně za devět sekund,“ pronesl Bob.

Liam se rozhlédl, ale neviděl žádné velké válce s vodou, do kterých by měl vlézt. Pak najednou ucítil v obličeji prudký poryv vzduchu. Metr před sebou spatřil v prostoru tetelící se kruhovou oblast.

„Automatické návratové okno bylo aktivováno,“ řekl Bob.

„Rozluč se s rokem 1963, Liame.“

Liam se rozhlédl po skladišti, po těch zaprášených hromadách učebnic, a uvědomil si, že z dolního patra k nim doléhají naříkavé ženské hlasy.

„Na shledanou, roku 1963,“ poznamenal bezmyšlenkovitě. Pak vykročil za těmi dvěma do tetelícího se vzduchu, a když postupoval vpřed, přidržel si nos a zatajil dech.

2001, New York

Liam měl znovu ten strašný pocit, že padá. A co hůř, čekal, že sebou bude zase bezmocně házet ve vodě.

Místo toho zjistil, že stojí na studené betonové podlaze uprostřed jejich pobočky.

„Co?… Já myslel, že…,“ vyhrkl.

Foster ho zlehka poplácá po nádech. „Mokří ven, suší zpátky. Někdy příště ti vysvětlím proč.“

Liam zahlédl dívky u jídelního stolu, obě držely červenobílé plechovky šumivého sladkého nápoje Dr Pepper, který podle všeho pily vlastně neustále. Spontánně si plechovkami přiťukly a zajásaly nad jejich návratem.

„Víme přesně, kam jste šli, hoši!“ zavolala Maddy. „Jsme naprosto geniální šílená dvojka.“

Foster rozhodil ruce. „A?“

Vítězoslavně se usmála. „No, jak bylo v Dallasu?“

„Správně.“ Usmál se.

„Předpokládám, že jste se nějakým způsobem přimíchali k atentátu na Johna F. Kennedyho. Možná jste ho zachránili. Ale pak jste museli všechno znovu napravit.“ Posmutněla. „Škoda. Docela by se mi líbilo, kdyby teď probíhala mise na Mars.“

Sal zvědavě zakroutila hlavou. „Napřed se vám podařilo překazit pokus o atentát a pak jste ho znovu zařídili… a taky jste si našli fakt odporné oblečení… a to všechno jste zvládli za necelou hodinu?“

Foster otevřel ústa k odpovědi.

„Hodinu?“ ozval se Liam. „Tak dlouho jsme přece pryč nebyli. Možná tak deset minut nanejvýš…“

Foster se zasmál. „Cestování v čase není symetrické, Liame. Mohl bych tě poslat na jedno místo v čase a zařídit návratové okno o padesát let později. Pokud jde o tebe, uplynulo by padesát let… celý život. Ale pro někoho, kdo by stál tady, bys zmizel jako mladík a objevil se znovu o několik okamžiků později jako starý muž.“

Liam zavrtěl hlavou a usmál se. „Ježíš, z tohohle cestování v čase mě začíná fakt bolet hlava.“

KAPITOLA 28

1941, bavorské lesy, Německo

Kramer obdivně pozoroval Karla. Ten muž byl profesionální voják, sloužil v některých ze světových elitních speciálních jednotek a poté byl vysoce doporučovaným a špičkově placeným žoldákem. V roce 2066, ve světě zmítaném potížemi, byla pro muže jako on spousta práce.

Karl byl jedním z prvních, koho Kramer pro svůj sen o lepším životě získal. Promluvil Kramerovým jménem s jinými žoldáky, které znal a jimž důvěřoval a o kterých věděl, že stejně jako on touží po lepším místě, lepším čase.

Svět, který opustili, umíral, dusil se znečištěním, škrtily ho ztenčující se přírodní zdroje. Byl to svět hrozivě přelidněný a odsouzený k zániku.

Kdo by ho nechtěl opustit?

Pro Karla bylo snadné získat dva tucty mužů, kterým mohl při téhle misi důvěřovat. Každý z těch, které oslovil, byl připraven chopit se příležitosti opustit jedenadvacáté století a mít možnost přepsat století dvacáté. A byli to dobří muži, všichni do jednoho. Velmi zkušení, velmi disciplinovaní. Všichni hovořili nejméně dvěma jazyky, přičemž angličtinu měli společnou. Většina z mužů, kteří se zkušenou obezřetností tiše kráčeli zasněženými lesy, byli Němci, ale byli tam i Holanďané, pár Norů a dva Britové.

Jenže… teď jich zůstalo jen sedmnáct. Kramer zavrtěl hlavou.

Přišli jsme o sedm mužů jen cestou sem.

Najednou Karl vpředu zvedl mlčky ruku a zaťal ji v pěst. Muži pochopili signál a přidřepli si do zasněženého houští. Když ve svých strakatých bílošedých maskovacích pláštích znehybněli, byli ve tmě téměř nepostřehnutelní.

Karl se obrátil a kývl na Kramera. Ten se k němu probrodil sněhem a dřepl si vedle něj.

Karl ukázal přes stromy vpředu. „Je to tam, pane?“

Kramer napínal zrak. O kus dál rozpoznal na každé straně štěrkové cesty dvě kulometná hnízda obklopená pytli s pískem a strážní budku, která se koupala ve světle dvou reflektorů.

„To je ono, Karle.“ Usmál se. „To je ono! Hitlerovo venkovské sídlo!“

„Der Kehlsteinhaus. Orlí hnízdo. Nevypadá nijak silně střežené.“

„Je dál po tamté silnici, která vede po úbočí strmého kopce,“ vysvětloval Kramer. „Budovu samotnou brání několik desítek členů Hitlerovy osobní ochranky, Leibstandarte SS. O kus výš v kopci, jen pár desítek metrů odsud, je posádka SS, kde je jich nějakých čtyři až pět set.“ Obrátil se ke Karlovi. „Rádi položí život za svého vůdce. Tvoji muži budou muset být velmi rychlí, Karle. V okamžiku, kdy padne první výstřel, vyburcuje poplach celou posádku.“

Karl se ohlédl po svých mužích, kteří zcela nehybní s připravenými zbraněmi čekali ve sněhu na jeho povel. Byli dobře vycvičení a vybavení moderními zbraněmi a prostředky pro noční vidění.

Usmál se. „Moji muži se k němu dostanou. Nebojte se.“

Kramer jen litoval, že nemá jeho sebedůvěru.

Je jich jenom sedmnáct. Pokud Karlovi muži nedokážou splnit svůj úkol dřív, než se esesáci o síle jednoho pluku vrhnou bránit vůdcovo sídlo, bude po všem.

Sedmnáct proti pěti stovkám?

Napadlo ho, jestli přes všechny výhody bojové techniky z roku 2066 nežádá od těchto mužů přece jen příliš mnoho.

KAPITOLA 29

2001, New York

„Proč jste nás sem přivedl?“ zeptala se Maddy a rozhlídla se po vstupní hale Amerického přírodovědného muzea. Davy v ní, aspoň jí to tak přišlo, tvořili hlavně japonští turisté.

„Protože, Madelaine, tato budova, tyto exponáty jsou přesně to, oč nám všem jde.“ Ukázal rukou na obří kostru brachiosaura, která se nad nimi tyčila a vyplňovala celý prostor obrovské vstupní haly.

„Tohle je minulost taková, jaká měla být. Právě ta minulost, kterou vy – spolu s ostatními týmy v terénu – máte bránit.“ Odtrhl zrak od obří lebky nahoře a pohlédl na své společníky.

„Madelaine – analytička. Sal – pozorovatelka. Liam – agent… a Bob – podpůrná jednotka. Jste teď tým. A to, jestli dnes a zítra budou všichni lidé naživu, závisí na tom, jak budete vy dohlížet na čas. Toto muzeum zaznamenává minulost, jaká je… a my nesmíme dovolit, aby se změnila.“

Fosterův hlas se nesl tou velkou halou trochu dál, než možná chtěl, ale protože nikdo jiný tam podle všeho nemluvil anglicky, pomyslela si Maddy, že na tom vlastně nijak nezáleží.

„Takže chci, abyste si dnes odpoledne tohle muzeum prošli. Abyste si skutečně osahali minulost, kterou bráníte. Nechám vás, abyste si to všechno prohlédli o samotě, a sejdeme se tady ve vstupní hale zase přesně v pět.“

Mlčky přikývli.

„Potom vás všechny vezmu do toho nejlepšího občerstvení s žebry a hamburgery, jaké znám. Na oslavu… Berte to jako takový absolventský večírek.“

Liama zcela uchvátila expozice dinosaurů a nedokázal se odtrhnout od obřích lebek a pohybujících se diorám. Brzy osaměl, protože dívky a Bob odešli do dalších expozic.

Než si to vůbec uvědomil, uplynulo několik hodin a on usoudil, že je čas, aby zamířil zpátky do vstupní haly a počkal na ostatní.

Pozoroval ten rušný prostor, plný cvakajících fotoaparátů a tiše rozprávějících rodin s nedočkavými většími dětmi a kňourajícími maličkými. Nebylo to poprvé, co se ho zmocnil pocit horoucího vděku za to, že ho Foster vytáhl z útrob potápějícího se Titaniku a zachránil ho před nejhorší smrtí, jakou si dokázal představit.

V posledních asi deseti dnech – už dávno ztratil přehled o tom, jak dlouho tam jsou – si uvědomil, že je ten nejšťastnější člověk narozený v devatenáctém století – kvůli tomu, že se mu dostalo výsady spatřit věci téměř o sto let později v budoucnosti, a kvůli té spoustě úžasných věcí, které teprve spatří. Usmíval se jako blázen, jako dítě, kterému slíbili každý vánoční dárek, po jakém jen zatouží.

Pohled mu zalétl k hemžení vedle velkých vstupních dveří. Lidi jako by tam cestou ven váhali. Zvědavě přešel halu.

Na stupínku ležela pod rozsvícenou mosaznou stolní lampou velká kniha vázaná v kůži. Vedle ní stál starý strážný s brunátnou tváří. Z hustého obočí mu na jedné straně vykukovalo zvláštní mateřské znaménko ve tvaru srdce.

„Návštěvní kniha,“ zavrčel strážný, když si všiml Liamova zvědavého pohledu. „Račte se podepsat a zanechte vzkaz, pokud chcete, pane,“ dodal váhavě. „A hlavně slušně.“

Liam v knize zalistoval a spatřil rukou psané vzkazy stovek návštěvníků ve spoustě jazyků a nespočet různých jmen.

„Slušně?“

Strážný si odkašlal. „Já vím, co vy mladí dokážete.“

Liam ucítil, že mu někdo poklepal na rameno, a obrátil se. Byla to Maddy.

„Návštěvní kniha,“ řekl.

„Jo… já vím. Kdysi jsem sem zašla na školním výletě a nechala v ní sprostou básničku,“ zachichotala se. Strážný se nesouhlasně zamračil, svraštil husté obočí, jako kdyby si skutečně vybavoval právě ta slova, která tam vepsala.

„Pořád je archivujete?“ zeptala se Maddy strážného.

„Ano,“ odpověděl přísně. „Schováváme každou návštěvní knihu, tady dole ve sklepě. Děláme to tak už od začátku minulého století. Komentáře za sto let,“ řekl hrdě. „A ne všechno jsou to jen sprosté básničky.“

Maddy se provinile zarazila. „Promiňte.“

Ale strážný měl plné ruce práce, protože ukazoval jednomu návštěvníkovi, kde jsou záchody.

„No tak, Liame. Tak se podepiš.“

Pohlédl na ni. „Hm… a nezměním tím minulost nebo něco takového?“

„Nevím, jak by to bylo možné.“

Dychtivě uchopil pero připevněné ke stupínku řetízkem.

Liam O’Connor, 10. září 2001 – moc se mi líbili dinosauři.

„To je všechno?“ zeptala se Maddy.

Pokrčil rameny. „Nechci teď pokoušet štěstí.“

Zavrtěla hlavou a odfrkla. „Á… tam jsou ostatní.“

Liam se za ní vydal přes halu a za chůze se ještě jednou ohlédl po knize.

Tak, a nechal jsem svou značku v minulosti.

Kdyby z nějakého důvodu zítra zemřel, aspoň zůstane na stránce téhle knihy řádka, která bude dokazovat, že kdysi žil.

„Na zdraví,“ řekl Foster a přiťukl svou sklenicí s pivem o Liamovu, Maddyinu a Salinu sklenici s Dr Pepperem.

Bob tenhle rituál sledoval se zvědavým výrazem, pak pozvedl svou prázdnou sklenici a přiťukl s ní o ostatní.

„Všichni jste byli opravdu dobří,“ dodal Foster, než si pořádně přihnul napěněného studeného piva. Otřel si rty, opatrně se rozhlédl po plné restauraci a ztišil hlas. „Takže teď už všichni víte, jak to funguje. Všichni chápete, jakou roli máte v týmu?“

Maddy a Sal přikývly, Liam pokrčil rameny. „Ale já jsem toho zatím moc nedokázal, pane Fostere.“

„Ne… tentokrát ne. Ale dokážeš. Agentura využívá atentát na Kennedyho jako cvičnou misi. Je to kousek minulosti, který se sám napraví. Ale až se vydáš na skutečnou misi, bude jen na tobě a samozřejmě na podpůrně jednotce…,“ pohlédl na Boba, který si soustředěně prohlížel steakový nůž, „abyste dali věci do pořádku.“

„Ale jak budu vědět, co mám udělat?“

„Budeš to vědět, Liame. Protože jsi velmi chytrý mladík, velmi pohotový.“ Foster mu otcovsky položil ruku na rameno. „Iniciativa… ta ti neschází. Jsi bystrý. To člověk žádným výcvikem nezíská.“

„Hm… děkuju.“

„Co myslíš ty, Bobe?“

Klon vzhlédl od steakového nože. „Agent Liam O’Connor je… dobrý.“

„Tak vidíš. Myslím, že se mu líbíš.“

Liam se usmál. „Díky, Bobe.“

Foster se obrátil k Maddy a Sal. „A vy dvě… vy jste si vedly moc dobře.“

Usmály se, obě samy se sebou velmi spokojené.

„Ale tohle cvičení bylo jen začátek.“

Dorazila číšnice s plným podnosem talířů. Chystala se jim je rozdat jako karty. „Kdo má žebra?“

Liam zvedl ruku. „Umírám hlady,“ řekl.

„Salát?“

Teď zvedla ruku Sal.

„Burgery?“

Foster s Maddy kývli.

Číšnice rozpačitě pohlédla na Boba. „Promiňte, pane. Co jste si objednal vy?“

Bob na ni upřel své pronikavé šedé oči. „Nejím lidskou potravu, pokud to nezbytně nevyžaduje mise,“ vysvětlil suše.

Číšnice sebou trhla. „Cože?“

„S ním si nedělejte starosti,“ řekl Foster. „Prostě nesmí jíst ve službě.“

Číšnice se na Boba plaše usmála a obdivovala jeho postavu. „Takže… vy jste jako nějaký polda v civilu, jo?“

Bob se obrátil k Liamovi. „Liame O’Connore, vysvětli prosím výraz ‚polda‘.“

Liam pokrčil rameny a protáhl obličej. „To se ptáš zrovna mě?“

„‚Polda‘,“ vysvětlil Foster, „je slangový výraz pro policejního důstojníka.“

„Rozumím.“ Bob pomalu přikývl a zavřel oči. „Ukládám si výraz pro budoucí použití.“ Číšnice nechápavě hleděla střídavě na Boba a Fostera. „Vy hoši asi nejste odsud, že?“

Maddy dožvýkala první sousto hamburgeru. „Ale, kašlete na ně – jsou to Kanaďani.“

KAPITOLA 30

1941, Berghof – Hitlerovo zimní sídlo

Kramer se krčil za malým dubovým stolkem v hale. Ve tváři měl zabodané třísky od toho, jak se do protější strany zaryl asi tucet kulek.

Tiše ze sebe sypal nadávky, zatímco chodbu plnil ohlušující rachot střelby z kulometu.

Na konci chodby se navzájem krylo několik příslušníku SS Leibstandarte, kteří hájili dvojité dveře do die Große Halle, hlavního sálu Hitlerova zimního sídla.

Karl s několika muži odvraceli palbu, jejich střely zasypávaly převrácený mramorový stolek, za nímž se esesáci statečně bránili. Z kdysi zrcadlově hladkého povrchu stolku, teď však popraskaného a plného důlků od kulek, odlétávaly spršky rozdrceného mramoru. „Musíme sebou hodit, Karle! Každou chvíli dorazí posily!“ Karl přikývl. Až příliš dobře chápal situaci.

Útok začal hladce. On a jeho muži tiše proklouzli kolem kulometných stanovišť u klikaté silnice a vyrazili do strmého kopce směrem k hlavní budově horského letoviska. Jenže tanec nastal, když je jeden strážný spatřil v poslední chvíli, zatímco se blížili ke vstupu do budovy. Podařilo se mu vypálit jedinou střelu, než mu Dieter prořízl hrdlo.

Hitlerovi oddaní strážci zareagovali překvapivě rychle. Svého vůdce uklidili do bezpečí za masivní dvoukřídlové dveře a před nimi, v hlavní chodbě, zřídili obranné stanoviště. Zbytek esesáků v budově rychle a bez milosti vyřídili Karlovi muži. Teď už zbývaly jen tyhle neústupné stráže na konci haly. Problém byl, že jejich útok se zastavil právě tam a čas rychle pracoval proti nim. Před budovou se rozhoukala siréna a pluk z nedalekých kasáren se nepochybně už o překot obouval a mířil ven.

Karlův pětičlenný zadní voj, který kryl přední vstup do Hitlerova sídla, měl asi stejné šance udržet pozice, jako když bránili svou barikádu v muzeu – jistě je brzy rychle přemůžou.

Kramer nebyl voják, ale viděl, že tato poslední překážka by mohla také znamenat jejich konec. Pokud zůstanou v téhle patové situaci ještě o minutku nebo dvě déle, bude po všem. Ta hromada vojáků se na ně rychle vrhne a jim nijak nepomůže, že mají moderní pulzní pušky a elitní výcvik.

Jestli ty muže nesejmeme, zařveme tady.

Pohlédl přes halu k místu, kde se krčil Karl. Jejich pohledy se střetly. Muž přikývl, bylo mu jasné, nač Kramer myslí. Když vsunul do pulzní pušky nový zásobník, po tváři mu přelétl lehký úsměv.

Ostatní muži kolem Karla následovali jeho příkladu a rychle znovu nabíjeli pušky. Pak se připravovali vyrazit a přeběhnout v palbě celou halu.

Karl, obrácený ke svým mužům, nehlasně odpočítával a povzbudil je posledním úšklebkem, který jako by žoldákům říkal, že buď uspějí, nebo zahynou jako hrdinové.

Pět… čtyři… tři… dva… jedna…

Vyrazili ze svých krytých pozic jako jeden muž a zasypali rychlou palbou mramorový stůl, kolem kterého se rázem zvedla sněhová bouře z mramorových odštěpků.

Běželi vpřed a nepřestávali pálit, deset metrů… pět metrů…

Kramer je následoval. Uvědomil si, že křičí.

Karl doběhl k převrácenému stolu jako první a ztěžka do něj vrazil. Rychle namířil pušku přes jeho okraj a poslepu zasypával krčící se esesáky souvislou palbou, dokud jeho pulzní puška nezacvakala naprázdno jako datel.

Rudy a Sven se k němu připojili a vyprázdnili do prostoru za stolní deskou své zásobníky.

Pak se najednou rozhostilo ticho jako v hrobě.

Dým a prach kolem nich se rozplynuly, a když Kramer opatrně zvedl hlavu, aby vykoukl přes okraj stolu, spatřil na podlaze mrtvé muže, nepříjemnou hromadu rozervaného masa, roztříštěných kostí a rozcupovaných černých svátečních uniforem.

V dálce od průčelí zaslechl rychlé práskání kulometu, ale silné kamenné zdi ten zvuk tlumily.

Posily už jsou tady. Musíme sebou hodit.

Karl přelezl přes stůl a vší silou prudce kopl do dubových dveří. Zarachotily a rozlétly se.

Karl vstoupil dovnitř jako první.

Současně s tím se velkou místností rozlehl jediný výstřel z pistole a z dubových dveří se nad jeho hlavou odštípla osamocená tříska.

Rudy, který vstoupil za ním, zvedl zbraň a nasypal půl tuctu střel do podsaditého generála wehrmachtu s epoletami na ramenou, až voják přelétl přes velký banketový stůl pokrytý mapami a rozházenými strojopisnými stranami s poznámkami výzvědné služby a polních hlášení. Generál se svalil ze stolu a ztěžka žuchl na podlahu.

Kramer vstoupil do místnosti a pomalu přelétl zrakem zpocené obličeje skrývající se za křesly a konferenčními stolky. Generálové a polní maršálové – samé zlaté prýmky a medaile na hrudích – a přesto teď připomínali spíš třídu vyděšených dětí. Konečně mu pohled spočinul na třesoucím se muži ve světlehnědém kabátě s tmavou ofinou přes jedno oko a nápadným knírem připomínajícím kartáček na zuby.

Nebylo pochyb… tohle byl člověk, kterého hledali.

Hitler se choulil na podlaze a držel v třesoucí se ruce pistoli, která byla k ničemu. Zatímco zvuk vzdálené střelby kolem vstupu do Berghofu sílil, Kramer udělal krok vpřed.

„Adolfe Hitlere,“ řekl plynnou němčinou, „vaše plány napadnout za pár týdnů Rusko povedou k tomu, že tuhle válku prohrajete.“

Hitler vytřeštil oči, rty se mu zachvěly a ztuhly, ale neřekl jediné slovo.

„Pokud ovšem chcete válku vyhrát, pokud chcete podrobné informace o tom, co právě teď dělají vaši nepřátelé, pokud chcete zbraňovou technologii, která vám zajistí vítězství…,“ kývl směrem do haly, odkud zněla sílící kakofonie blížící se střelby, „…tak vám doporučuji, abyste ty muže venku odvolal a velmi pozorně poslouchal, co vám řeknu.“

KAPITOLA 31

2001, New York

Když se vraceli po Williamsburg Bridge přes Hudson do Brooklynu, Maddy šla vedle Fostera. Ve tmě na hladině vody jako v pohádce tančila světla velkoměsta. „Je to opravdu krásné město,“ řekla.

Foster přikývl. „Dnešní noc je zvláštní,“ řekl. „Vždycky na tenhle večer myslím jako na poslední ze ‚starého‘ New Yorku. Zítra, až dorazí ta dvě letadla, se všechno změní.“ Chvíli kráčeli mlčky a pozorovali ostatní před sebou. Sal a Liam si podle všeho utahovali z Boba, smáli se prkennému, nepřirozenému způsobu jeho řeči. Nic špatného na tom není, uvažovala Maddy. Bob se potřebuje naučit mluvit trochu víc lidsky, pokud má zapadnout, zvlášť když ho má posílat s Liamem na výpravy do minulosti.

Neuniklo jí, že stařík vypadá o něco křehčí, než když ji vytáhl z letadla. Zdálo se, že skoro nespí. Téměř každou noc, když se všichni uložili na svých lůžkách, slyšela, jak se dveře v průchodu se skřípotem otvírají.

„Kam chodíte v noci?“

Pohlédl na ni.

Pokrčila rameny. „Slyším, jak se kradete ven.“

„Procházím se po Brooklynu.“ Usmál se. „Čistím si hlavu. Čerstvý vzduch mi dělá dobře.“

Mlčky si ho chvíli prohlížela. „Není vám nic, Fostere?“ zeptala se.

Foster váhal s odpovědí. „Takže sis toho všimla, co?“ poznamenal nakonec.

„Nevím jistě, co myslíte.“

„Že umírám,“ řekl tiše.

„Cože?“

Pohlédl na ni. „Napadlo mě, že tobě to dojde hodně brzy.“

„Víte, jen jsem si říkala, že nevypadáte moc dobře… to je všechno.“

Znovu se usmál. „To je od tebe laskavé. Ale ve skutečnosti umírám… velmi rychle, jak se zdá.“

„Co… co se děje? Potřebujete doktora?“

„Ne, ten by nepomohl,“ zavrtěl hlavou. „Tohle je věc, kterou musíš vědět, Maddy.“ Uchopil ji za předloktí. „Nesmíš to zatím říct ostatním. Hlavně ne Liamovi.“

„Co?“

Foster se zhluboka nadechl. „Že to člověka nakonec zabije.“

„Ale co?“

„Ty jízdy časem,“ odpověděl, „cestování do minulosti. Zpočátku to postupuje jen zvolna – tak zvolna, že si toho člověk ani nevšimne. Ale čím víc to dělá, čím dál se vrací, tím víc mu to poškozuje tělo. Proces postupně naruší buňky a on předčasně zestárne.“

Ohromeně na něj pohlédla.

„Ano… zestárne. Nejdřív to nebude zjevné. Ale ke konci, až to poškození dosáhne jistého stupně, bude najednou stárnout rychle.“

Něco ji napadlo – otázka, kterou nechtěla položit, ale přitom věděla, že musí. „Fostere, mohla bych se zeptat…?“

„Chceš vědět, jak jsem skutečně starý?“

Přikývla.

Smutně potřásl hlavou a ji napadlo, že v hluboké vrásce pod jedním okem zahlédla třpytící se slzu.

„Když jsem podnikl první cestu, byl jsem hodně mladý.“

„A teď?“

„Když spočítám všechny pondělky a úterky, které jsem odsloužil v naší pobočce,“ řekl a prohrábl s rukou jemné sněhobílé vlasy, „tak mi teď nejspíš bude takových dvacet sedm.“

Maddy si zakryla ústa. „Proboha…“

Pousmál se. „Jsem asi o deset let starší než ty. Přestože se uvnitř cítím pořád mladý, stal se ze mě stařec.“ Z hlasu mu zaznívala lítost, snad i hořkost. „On se to nesmí dozvědět, Maddy,“ dodal. „Zatím ještě ne… Není na to připravený.“

„Ale je nefér, když neví, co mu tohle udělá s tělem!“

Foster si přiložil prst na ústa. I přes ruch dopravy na mostě kolem nich by k nim mohl jeho hlas dolétnout.

„Nemá na vybranou, Madelaine. Buď to bude dělat, nebo se musí vrátit na Titanic. Takhle aspoň získá nějakých sedm osm let života navíc.“

„Co když odejde? Co když se hned teď rozhodne, že odejde a nikdy se nevrátí?“

„To nemůže. Byly by z toho problémy.“

„To je…“ Cítila, jak se jí stáhlo hrdlo. „To je tak nefér.“

Smutně pokrčil rameny. „Život taky není fér. Člověk se snaží vždycky využít co nejlíp to, co mu život nadělí. Pokud jde o Liama, získal pár let života, které by jinak neměl. A pomysli jen na všechny ty neuvěřitelné věci, které za ty roky zažije. Co všechny ty neuvěřitelné věci, které už zažil? Je to mladík, který se narodil v roce 1896, a přitom si právě teď dával cheeseburger, hranolky a ledovou sodu a díval se přitom na New York dvacátého prvního století. Co myslíš, že by dali Jules Verne nebo H. G. Wells za to, aby si to mohli s Liamem vyměnit? Jen na pět minut? Jen aby tenhle svět zahlédli?“

„Ale není správné, že to nesmí vědět,“ odpověděla.

„Třeba bude laskavější, když před ním budeš pravdu držet v tajnosti, dokud to půjde,“ namítl Foster. Pohlédl na ni. „Bude to na tobě, Madelaine, až nakonec odejdu a ty se staneš vedoucí týmu. Bude to tvoje rozhodnutí, jak a kdy to Liamovi povíš.“

Kousla se nešťastně do rtu a pohlédla znovu na ostatní, kteří se stále bavili na Bobův účet.

Ach, Liame… chudáčku Liame.

„Víte, oba zníte tak… divně,“ podotkla Sal a přetáhla si přes hlavu kapuci. „Fakt šíleně. Jako postavy z nějakého starého černobílého filmu.“

Liam se zamračil „Jak to myslíš? Copak nemluvím tak, jako všichni kolem?“

Zavrtěla hlavou a zasmála se. „Ne. Ten tvůj zvláštní irský přízvuk…“

„Jsem z Corku – tam tak prostě mluvíme,“ ohradil se. „A koneckonců mně ten tvůj indický přízvuk taky zní divně. Je to jako velština.“

Zasmála se. „Bobe,“ řekla a dloubla podpůrnou jednotku zlehka do žeber, „předveď Liama.“

„Chceš, abych replikoval řečové vzorce Liama O’Connora?“

„Ano.“

Bobova víčka se na okamžik zatřepotala a zaškubala sebou, jak získával data uložená kdesi ve své malé počítačové mysli.

„Jó jsom Liom O’Connor, to jó… a pocházím z Corku v Oirsku,“ pronesl Bob s nezúčastněným výrazem ve tváři. Sal se zachichotala. „Perfektní.“

„Ááá! Neutahuj si ze mě, Sal. Moment…“ Liam podezíravě přimhouřil oči. „To tys ho to naučila, že jo?“

Přikývla a sevřela rty.

„Potvrzuji,“ přitakal suše Bob. „Sal Vikramová mi pomohla replikovat tvůj řečový vzorec, Liame O’Connore.“

Liam zavrtěl hlavou s hraným znechucením. „No, aspoň se neoblékám jako nějaký karnevalový pobuda, rozervané oblečení a jakýsi oranžový nástřik na břiše.“

„Co?“ Sal se podívala dolů na neonové logo na mikině. „Jo, tohle… To je logo jedné rockové kapely. Ess-Zed.“

„Rockové kapely?“

„Bangra rock… moji rodiče to vážně nesnáší. Podle nich je to příliš západní, příliš americké.“

„Aha,“ řekl Liam a zdvořile kývl, ale ve skutečnosti neměl ponětí, o čem to mluví.

„Ale je to desetkrát lepší než ty americké věci… mnohem temnější, s takovým hip-hopovými tanečními smyčkami a ječivým rapem.“

Liam se zamračil. Hip-hopové taneční smyčky?

Pohlédl na ni. „Tanec… ááá! Takže si povídáme o nějaké hudbě?“

Sal na něj pohlédla s napůl pobaveným a napůl užaslým výrazem.

Pokrčil rameny a usmál se. „Hele, já mám taky rád hudbu. Mám rád dechové orchestry. Taky pochodové kapely. Povím ti, že se na to krásně tancuje, víš? A pak taky ty lidové písničky tam, odkud pocházím. Slyšelas někdy ‚Dostihy v Galway‘?… ‚Molly Malone‘?… ‚Veselý žebrák‘?“

Mlčky na něj zírala.

„Ne? Nejspíš ne.“ Liam pokrčil rameny. „No, víš… to jsou popěvky, na které si můžeš utancovat nohy. A pak třeba…“

Sal poslouchala jeho klábosení o tančírnách u nich v Corku a v duchu si vychutnávala, že mluví jako chodící socha – staromódní mladý džentlmen z jiného století, s dokonalými způsoby a starobylým šarmem – a je tak jiný než všichni kluci z její doby. Milovala ten jeho zvláštní přízvuk, třebaže si z něj kvůli němu utahovala.

Sal se usmála. Co jsme to za zvláštní skupinku!

Jako nějaká potrhlá rodina.

Poprvé od chvíle, kdy „zemřela“ kdy ji vytrhli ze života, který znala, se cítila skoro… skoro šťastná. Zvláštním způsobem jí připadalo, že by tohle mohl být její nový domov, nový život, na který by si dokázala zvyknout.

Pohlédla na třpytící se světla Manhattanu a byla ráda, že jejich kancelář je právě tady… a teď, v tomhle čase, byla ráda, že se jí dostalo té výsady, že může vidět New York v čase slávy, než se svět začal měnit – globální propad, krize – než to všechno začalo jít z dlouhého kopce.

Noční obloha nad ní byla plná mraků, od nichž se odrážela jantarová zář města dole.

Co se to říká o červáncích na obloze? Že zvěstují déšť?

Vypadalo to na noční déšť.

Lehlý vánek jí sfoukl vlasy do očí a pohladil ji po holých předloktích; mumlající vánek, který jako by jí šeptal do ucha příslib něčeho víc než jen deště.

Blíží se bouře, Sal… Vnímáš ji?

KAPITOLA 32

2001, New York

12. nebo 13. úterý (ztrácím přehled)

Je úterý ráno. Úterky beru jako „smutné“ dny. A pondělky jsou zase „šťastné“. Nenávidím úterý, plná žalu, Dvojčata, z nichž se kouří, pláč a strach… a ten děsivý rachot, když se zřítí, a vzduch plný prachu a útržků papíru. Raději bych v úterý nevycházela, zůstala v oblouku. Ale podle Fostera je důležité, abych stejně dobře znala obě verze New Yorku, tu „před“ i tu „potom“.

Je brzo, teprve sedm. Vždycky se budím jako první. Ostatní ještě tvrdě spí. Na posteli pode mnou chrápe Maddy. Liam kňučí jako štěně.

Sal vzhlédla. V oblouku vládl klid. Foster spal na staré pohovce vedle kuchyňského výklenku, neklidně sebou pod pokrývkou házel. A Bob… Bob odpočíval v jednom růstovém válci v zadní místnosti. Uvažovala, o čem se mu asi zdá, pokud vůbec má sny.

Zavřela deník a posadila se. Pod dekou si navlékla šaty a pak tiše slezla dolů. Vedle dolní postele popadla sáček na odpadky plný špinavého prádla a přešla k jídelnímu stolu.

Jedním úkolem – odsouhlaseným všemi – bylo to, že každé druhé úterý by bylo dobré ráno odnést jejich skromnou zásobu oblečení do veřejné prádelny a večer ji vyzvednout. Nakoukla do malé ledničky. Není mléko.

Povzdechla si. Někdo z ostatních je včera dopil a nic neřekl. Zavrtěla hlavou a nespokojeně mlaskla.

Nebýt mě, umřeli by hlady.

Rozhodla se, že se cestou zpátky zastaví ve večerce a koupí nějaké polotučné mléko, pár bagelů a další rýžové cereálie, protože Liam se do nich zamiloval a cpal se jednou miskou za druhou.

Stiskla červené tlačítko a roleta s tichým rachocením vyjela nahoru. Dovnitř začal proudit chladivý ranní vzduch. Zhluboka se nadechla a pohlédla na jasně modré nebe. Dnešek začíná jako krásný slunečný den… jako vždycky.

Sal nechala prádlo u milé staré Číňanky, která pracovala v prádelně. Byla to upovídaná babka, kterou už Sal začínala dobře znát; vždycky mluvila s pýchou – někdy v lámané angličtině – někdy v kantonštině – o svém synovci, který, jak s potěšením říkala, „vždycky chodí do práce v drahém obleku“. Samozřejmě ji pokaždé, když do provozovny vešla, čekalo naprosto stejné uvítání, jako kdyby Sal spatřila úplně poprvé.

Což byla pochopitelně pravda. Jenže Sal se rozhodla jejich stručné povídání při každé návštěvě zdvořile zaměřit jiným směrem – a tak se postupně dozvídala pokaždé o něco víc o ní a její rodině.

Zamířila přes most na Manhattan. Vychutnávala si teplé slunce a pozorovala, jak postupně roste ruch v ulicích. Ve vzduchu byla spousta příjemných i nepříjemných pachů, ale nic tak hrozného, jako si vybavovala z centra Bombaje – zvlášť ve smogové dny. Když vstoupila do východní části Manhattanu, její nos zaznamenal štiplavý zápach výfukových plynů smíšený s lahodnou vůni čerstvě uvařené kávy a upečených bagelů. Nesla se k ní z různých kaváren a fast foodů, které míjela cestou po Broadwayi k Times Square.

Úterý začíná tak dobře, řekla si smutně. Zrovna teď, časně ráno, to byl krásný den jako vymalovaný. Pohlédla na hodinky.

8.32.

Den bude krásný ještě dalších třináct minut. Smutně si povzdechla. Pak se změní v noční můru jedenáctého září. Vešla na rušné Times Square a posadila se na lavičku – svoji obvyklou lavičku – vedle odpadkového koše. Pozorovala tu pomalu se pohybující dopravu na rušné tepně a chodníky plné lidí na cestě do práce: mužům už teď bylo horko, saka měli přehozená přes ruku a povolili si vázanky, ženy chodily v elegantních letních halenkách a lehkých plátěných kalhotových kostýmech.

8.34. Ještě jedenáct minut.

Nad náměstím visel – jako vždy – Shrekův velký zelený obličej, v němž se mísil výraz pobavení i naštvání na Oslíka. Prohlížela si tenhle billboard i ty ostatní kolem a začínaly jí připadat až příliš známé, jako plakáty, které visí v pokoji už hodně dlouho a chtěly by sundat a nahradit něčím jiným.

8.37. Ještě osm minut.

K lavičce přistoupil bezdomovec – jako vždycky v 8.37. Tlačil před sebou nákupní vozík se stohem kartonů zakrytý starou nepromokavou plachtou. Uctivě se na ni usmál – tak jako vždycky – pak začal přehrabávat odpadkový koš a vylovil zpola snězený McMuffin s párkem.

Posadil se vedle ní, vrásčitý poďobaný obličej mu zdobil docela možná poslední úsměv, jaký New York dnes spatří, a otevřel ústa, aby pronesl totéž co pokaždé.

„Teda, to mám štěstí, ještě je tepleji.“ Nedočkavě se zakousl do zachráněného sendviče.

Sal mu úsměv zdvořile oplatila.

„To jsem ráda,“ řekla. A opravdu byla. Znala už příštích pár hodin tak dobře, že věděla, že tohle je poslední prchavý okamžik spokojenosti, který v tom dni zbývá – tulák bez domova vděčně žvýká odhozený párek v žemli.

8.43. Ještě dvě minuty.

Zadívala se na panorama a v dálce spatřila vrcholky dvou věží Světového Obchodního centra. Třpytily se v ranním světle jako naleštěné stříbro. Hrdé stavby, které jako by sebevědomě sahaly po modré obloze a skutečně se jí dotýkaly. A uvnitř… ty tisíce lidí, usedají ke každodenní práci, otevírají e-mailové schránky, sundávají víčka z kávy ze Starbucks, vybalují bagely s hovězím a hořčicí.

Ještě jedna minuta.

Tulák dosnídal a spokojeně si povzdechl.

Obrátil se k Sal. Nadechl se, aby pronesl to co pokaždé v tuhle chvíli. „Bude to pekelnej den, co?“

„Jo.“ Přikývla. „To máte pravdu.“

Muž se zvedl z lavičky, opřel se znovu do vozíku a cestou si vesele hvízdal.

Teď už zbyvají jen sekundy.

Sal tohle konečné odpočítávání nenáviděla. Začínalo vzdáleným vrčením motoru na obloze a končilo nevěřícnými výkřiky chodců kolem ní, vzápětí následovanými ránou a rachotem havarujícího letadla.

Na tomhle místě už to prožívala nejméně tucetkrát. A bůh vi, kolikrát ještě bude muset – stokrát? Tisíckrát? Sal přemýšlela, jestli to pro ni někdy bude lehčí, tohle počítaní posledních sekund.

Zavřela oči. Foster by byl nejspíš proti tomu, kdyby to věděl, ale ona se prostě nedokázala znovu dívat.

Už bylo slyšet letadlo.

A pak to ucítila: závrať ze ztráty rovnováhy, pádu, jako kdyby zem pod ní na okamžik úplně zmizela.

Otevřela oči… zvedla je a zatajila dech.

Maddy sledovala obrazovky před sebou, hrnek s horkou kávou v ruce – černé kafe, protože někdo dobral poslední mléko a nenechal žádné na snídani –, a čekala na první běžící zpravodajský titulek s informací o „Jakémsi výbuchu“ ve Světovém obchodním centru.

Pohlédla na hodiny na počítači. Bylo 8.45.

Už to přijde.

Čas na displeji přeskočil na 8.46.

Tak jo, už to začalo.

„Hmm,“ zabručela. Rozhlédla se po ostatních. Liam seděl mátožně na posteli a četl si časopis National Geographic, který našel v oblouku. Foster, který vypadal to ráno ještě křehčí a nemocnější, dál tvrdě spal na pohovce, Bob byl ještě ve svém válci a do žíly měl zavedenou hadičku s jakousi ohavně vypadající výživou.

„Eee…,“ na víc se v tu chvíli Maddy nezmohla.

Ohromená Sal pozorovala naprosto odlišný svět kolem sebe Shrek a Oslík byli pryč Stejně jako všechny poutače na Mamma Mia a Planetu opic. Všimla si, že některé z novějších budov vypadají také trochu jinak.

Ale hlavně, Dvojčata zmizela a na jejich místě se tyčil ne tak vysoký, ale podobně monumentální mramorový obelisk, ze kterého hrdě visela obří červená vlajka.

Sjela pohledem na úroveň ulice. Působila mnohem méně chaoticky: stěny budov zdobilo méně billboardů; průčelí obchodů vypadala upravenější, odměřenější, elegantnější; ulice byly mnohem méně zahlcené vozidly, která působila podivně staromódně a připomínala jí ty divně vypadající automobily, které kdysi spatřila v muzeu dopravy.

Chodci, a bylo jich mnohem víc než před pár okamžiky, si zvědavě prohlíželi její chatrné oblečení. Pohlédla dolů a uvědomila si, že její mikina s jasným nápisem Ess-Zed i rozervané a zalátané úzké džíny ostře kontrastují se střízlivými a nevýraznými šedými obleky všude kolem. A ještě něco: všichni lidé do posledního měli na paži červenou pásku s bílým kruhem a jakýmsi malým černým vzorem. Připomnělo jí to staré válečné filmy, tam ti zlí taky měli takové červené pásky.

Jak se těm zlým říkalo? Jo, jasně… nacisté.

Ohlédla se po bezdomovci, který ještě před chvílí seděl na lavičce vedle ní, ale byl pryč, i ten jeho vozík ze supermarketu. Protože cítila, jak ji začínají sledovat desítky zvědavých očí, vstala z lavičky a rychle spěchala po rušném chodníku k jedné tiché boční uličce. Tam vytáhla mobil a vytočila pobočku.

Na displeji se objevila dvě slova. Žádný signál.

Sal se na okamžik zmocnil zmatek, ale pak jí došlo, že ani nikdo jiný neteletonuje. Vlastně nikoho s mobilem neviděla, ani žádné reklamy na dobíjecí karty, poskytovatele služeb či smlouvy s bezplatnými textovkami, ani stánky s módními kryty na telefony… vůbec nic, co by mělo s mobilním telefony něco společného.

Maddy se podívala na Fostera.

„To letadlo prostě nehavarovalo,“ řekla. „A o okamžik později zmizela většina zpravodajských kanálů,“ dodala a ukázala na řadu monitorů, na kterých teď všude blikalo chybové hlášení.

Foster s očima zarudlýma, jak ho probudili, a navíc strašlivě bledý zamyšleně kývl přes její rameno „Máme problém… tohle vypadá na velký posun,“ poznamenal tiše. „Normálně přicházejí ve vlnách, nejprve drobné, po kterých následují jen nepatrné změny, později se mohou objevit větší, pokud se události proti proudu času nenapraví.“ Jeden počítačový monitor stále fungoval; pod výrazným červeným pruhem s logem běžely titulky zpráv.

„Co je to?“ zeptal se Liam a ukázal na logo na pruhu.

„Mně to trochu připomíná nacistickou svastiku,“ odpověděla Maddy, „ale není to ona.“

„Co je to svastika?“ zeptal se Liam.

Foster mávl rukou. „Promiň, Liame… vysvětlím ti to později.“ Zadíval se na symbol pozorněji. „Vypadá to jako černý úhoř nebo had nebo něco takového, zakousnutý do vlastního ocasu.“

„Jo,“ přikývla Maddy.

Liam si povšiml něčeho dalšího, co těm dvěma uniklo „Nevíte, proč jsou ty zprávy ve dvou jazycích?“ Ukázal na dolní část obrazovky, kde se tytéž titulky opakovaly v dalším jazyce.

„Němčina a angličtina,“ řekla Maddy, „víc toho nevidím. Žádné další jazykové volby.“

Foster se k nim obrátil a pořádal si myšlenky. „Tak jo, člověk nemusí být génius, aby pochopil, že se minulost posunula a obsahuje docela závažnou změnu.“

„To jako… že Němci vyhráli druhou světovou?“ zeptala se opatrně Maddy.

„Nejen to, Madelaine; vypadá to, že taky dobyli Ameriku.“

Liam se zadíval na jejich popelavé obličeje. „To opravdu není dobré, že?“

KAPITOLA 33

2001, New York

Roleta na vstupu do oblouku se s tichým rachocením začala vysouvat nahoru. Všichni tři se tím směrem s úzkostí obrátili. Rychle je ale uklidnily boty Doc Martens a hubené nohy.

„Sal!“ vykřikla Maddy. „Už jsem se o tebe začínala bát.“

Sal rychle vešla dovnitř a spustila roletu. „Tam venku… je to… všechno jiné,“ lapala po dechu. „Celou cestu… jsem… utíkala. Měla jsem strach… Nefungoval mi telefon.“

Foster se obrátil k Maddy. „Ano, samozřejmě. V tehle nové minulosti možná vůbec nemají takové věci jako komunikační satelity na oběžné dráze.“

„Nebo vysílače pro mobilní telefony,“ dodala Maddy. „Pokud je tohle nějaká vláda v nacistickém stylu, tak možná nechtěli dovolit lidem, aby spolu tak snadno komunikovali.“

„Nejspíš je to tak.“ Zamyšleně si tiskl dlaně

„A tohle,“ ukázala Maddy, „to vypadá jako nějaké státem schválené online zpravodajství.“

Protáhl obličej. „Což znamená, že tomu nemůžeme jako zdroji informací moc důvěřovat.“

„Jenže my nic jiného nemáme,“ zdůraznila Maddy.

Přikývl. „Máš pravdu.“

Liam kývl na Sal. „Pojď si sednout,“ poklepal dlaní na prázdné místo vedle staříka. „Donesu ti sklenici vody nebo něčeho.“

„Děkuju,“ vydechla přerývaně.

Natáhl ruku a pohladil ji zlehka po rameni. „Jsi v pořádku, Sal?“

Přikývla. „Měla jsem… Jahulla! Bylo to tak strašidelné. Jako by to byl úplně jiný svět.“

Zamířil ke kuchyňskému koutu a napustil z kohoutku sklenici vody.

„Mají ty stránky nějaký archiv?“ zeptal se Foster.

Maddy přejela kurzorem přes obrazovku.

„Jo.“ Klikla na tlačítko na záložce s informacemi.

[HISTORIE/GESCHICHTE]

Obrazovka se zastavila a zablikala, pak se na ní objevilo překvapivě omezené menu.

„Moc toho tady není,“ ušklíbla se Maddy.

Foster si prohlížel skromný seznam položek v nabídce. „Tady, klikni na časovou osu… Zeitlinie.“

Poslechla a o okamžik později už spatřili nakreslenou časovou osu s důležitým událostmi posledních padesáti let.

„Proboha… podívejte se.“ Maddy ukázala na obrazovku „1997: konec války v Číně. 1989: Vůdcovy sté narozeniny. 1979: první člověk ve vesmíru…“

„Ale podívej se na začátek té osy,“ upozornil Foster. Maddy se zamračila. „Začíná v roce 1956. Proč není nic předtím?“

„Nevím.“

Klikla na tlačítko vedle počátečního roku a vzápětí se objevilo červené výstražné dialogové pole:

Frühgeschichtenfrugen errfordern Korrekte

Ermächtigung.

Přístup k dřívějším dějinám vyžaduje oprávnění.

Maddy zavrtěla hlavou. „Události před tím datem podle všeho nejsou běžně dostupné. Všechno začíná rokem 1956.“ Pohlédla na historický mezník pro daný rok. „1956: Amerika oslavuje připojení k Říši.“

Maddy klikla na záložku a objevil se malý článek. Na zrnité černobílé fotografii byla vidět ulice lemovaná jásajícími davy a kordon projíždějících vozidel. Přečetla nahlas text.

„Září 1956: Viceprezident Truman neochotně přiznává porážku a podepisuje podmínky bezpodmínečné kapitulace v přítomnosti Vůdcova nejvyššího polního důstojníka, říšského maršála Haase. Americký národ je nyní součástí Německé Říše. Vůdce vítají v ulicích Washingtonu statisíce nadšených stoupenců povzbuzených jeho slibem, že zachrání národ před lety bídy a lopocení.“ Zavrtěla hlavou. „Tomu nevěřím! Nevěřím, že by americký národ tak obrátil a uvítal Adolfa Hitlera jako svého vůdce. To je prostě šílené!“

Foster přikývl. „No, připouštím, že je to zvláštní. Ale ať už to udělal nebo ne, došlo k vychýlení minulosti… a to hodně prudkému.“

Obrátil se k Liamovi. „Je mi líto, hochu. Mám pocit, jako bych tě házel do vody, ale potřebujeme někoho poslat zpátky, aby to prověřil.“

„No… tak dobře,“ odpověděl Liam nešťastně.

„Ale tentokrát,“ pokračoval Foster, „bohužel nemůžu jít s tebou.“

Liam vyděšeně polkl, „To půjdu… to tam půjdu sám?“

„Ne, budeš mít s sebou Boba.“

„Já… teda, víte, nejsem si jistý…“

„Je mi líto, hochu, ale jinou možnost nemáme. Musíš jít do minulosti a zjistit co se děje.“

„Ale proč nejdete taky?“

Foster krátce pohlédl na Maddy. „Je to příliš daleko v čase.“

„Ale… ale copak jste se nevrátil do roku 1912, abyste mě vytáhl?“

„Ano… ano, to jistě, ale tentokrát… Tentokrát bohužel musím zůstat doma.“

„Aha.“

„Nesmíme ztrácet čas.“ Obrátil se k Sal. „Jdi oživit Boba.“

Přikývla a zamířila k zadní místnosti.

„Madelaine?“

„Ano?“

„Musíme pro Boba připravit data, Nahrajeme mu do mozku celé tyhle alternativní dějiny. Taky bude potřebovat umět perfektně německy a ještě bych nahrál z našich lokálních souborů všechno, co máme o Hitlerovi, nejvyšším nacistickém velení a druhé světové válce. To by mohlo nejspíš prozatím stačit.“

„A co já?“ zeptal se Liam.

Foster pokrčil rameny. „Je mi líto, Liame… Přišlo to dřív, než jsem počítal. Věřil jsem, že spolu zvládneme ještě pár výcvikových cest, ale vypadá to, že už není čas.“

„Ach jo,“ zakňoural Liam.

Foster ukázal k válci. „Měl bys začít napouštět vodu.“

KAPITOLA 34

2001, New York

Liam oběma rukama svíral okraj plexisklového válce a s nešťastným výrazem kopal nohama v teplé tekutině pod sebou. Bob se vznášel vedle něj a klidně šlapal vodu.

„Tak jo, Liame, budete tam přesně dvě hodiny. Nastavili jsme souřadnice na prvního září 1956. Posíláme vás na pozemky Bílého domu – washingtonského sídla prezidenta. Vy dva s Bobem budete jen pozorovat, jasné? Jen pozorovat. Rozumíš?“

Liam přikývl. „J-jo.“

Foster ho pohladil po ruce. „Uklidni se, Liame. Zvládneš to.“ Pohlédl na klon vedle něj. „A musíš věřit Bobovi. V jeho silikonovém mozku je všechno, co pro tenhle rychlý výlet potřebuješ. Bude tvojí chodící encyklopedií… že, Bobe?“

„Ja. Ich habe alle benötigten Daten, Herr Foster.“

„Zatím anglicky, Bobe.“

Bob přikývl. „Mám všechna požadovaná data, pane Fostere.“

„Dobře.“

Liam vzhlédl ke starému muži. „Já… musím se přiznat, že mám trochu strach.“

„Já vím,“ odpověděl tiše. „Poprvé sám je vždycky trochu děsivé.“ Usmál se. „Taky jsem si to kdysi prožil. Bude to dobré.“ Liam se s trochou úsilí zmohl na hrdinný úsměv. „Prostě tam zaleť, hochu, rozhlédni se kolem, zjisti, co a jak… a vrať se na stejné místo o dvě hodiny později.“

„Co když to zmeškám?“

„Pokud zmeškáš tohle okno, otevřeme je znovu přesně o hodinu později, jen na pár minut. Pokud zmeškáš i to, otevřeme další přesně o čtyřiadvacet hodin později. To je standardní postup pro zmeškaná dostaveníčka. Nedělej si starosti, Bob o tom ví všechno a pohlídá, abyste přišli včas.“

„Ale co když zmeškáme všechna okna?“

„V prvé řadě si dávejte pozor, aby k tomu nedošlo.“

Liam ztěžka polkl. „Ale… ale co když zmeškáme každé z těch oken… to už není žádná možnost, jak si domluvit další?“

„Pokud k tomu dojde, existuje způsob, jak s vámi můžeme komunikovat, ale je to jen jednosměrné. Vy se s námi spojit nedokážete.“ Poplácal Liama po paži. „Prostě se drž plánu.“

„Já… udělám, co bude v mých silách, pane Fostere, opravdu.“

„Já vím hochu.“

Foster vstal a sestoupil po schůdcích na boku válce na betonovou podlahu. „Tak jo, Madelaine, zahaj přemísťovací proces.“

„Přenos za jednu minutu.“

Z přemísťovacího aparátu připevněného k válci s vodou se začalo ozývat hučení.

Sal přistoupila k válci a zadívala se na jejich rozmazané obrysy uvnitř. „Hodně štěstí, Liame!“ zavolala. „Buď opatrný!“

Pustil se jednou rukou okraje a rychle zamával.

„Budu v pořádku, Sal. Nedělej si o mě starost.“

Světla v oblouku pohasla a zablikala, jak se energie pře směrovala do válce.

„Do přenosu zbývá čtyřicet sekund!“ oznámila Maddy.

„Pamatuj Liame,“ zavolal Foster do sílícího hukotu, „jdeš to jen obhlídnout. Do ničeho se nemíchej.“

„Rozumím!“ zakřičel Liam a z hlasu mu zaznívala nervozita.

„Třicet sekund, kluci!“

Liam ve vodě zakopal a válcem se rozběhla kaskáda bublin. Generátor hučel stále hlasitěji a vyšším tónem.

„Dvacet sekund!“ zavolala Maddy a její hlas téměř zanikal v ohlušujícím hukotu nabíjejícího se systému.

„No tak, Liame,“ zavolal Foster, „je čas se pustit a ponořit!“

Liam přikývl a zhluboka se nadechoval.

„Patnáct sekund!“

„No tak, hochu… musíš se pustit!“

Liam přikývl, ale pořád se jen zprudka nadechoval a vydechoval i kopal nohama pod sebou.

„Deset sekund!“

„No tak, Liame, okamžitě se pusť!“

Liam se naposledy nadechl, pustil se a rychle klesl pod hladinu. Foster, Maddy a Sal sledovali přes odřený plast, jak sebou v panice hází a pomalu klesá ke dnu. Bob se držel vedle něj… pak se natáhl k Liamovi – Sal to přišlo až dojemné – a vzal Liama za ruku.

Zdálo se, že ho tím aspoň trochu uklidnil. „Tři… dva… jedna…“

Ozvala se rána a voda i obě postavy v ní zmizely.

KAPITOLA 35

1956, Washington, D. C.

S těžkým mokrým šplouchnutím dopadli doprostřed malého cedrového hájku.

„Áááá!“ vyjekl Liam. „Jak já tyhle hrátky v akváriu nenávidím!“

„Informace: to zařízení se jmenuje přemísťovací válec,“ poznamenal Bob, který schoulený vedle něj už pozorně vyhodnocoval okolí.

Liam se nadzvedl a dřepl si vedle podpůrné jednotky. Mezi nízko visícími větvemi spatřili na upraveném trávníku před Bílým domem řadící se vojáky.

„Co jsou zač?“

Bob pomalu obhlížel scénu před nimi. „Podle odznaků a uniforem jde o směsici námořníků, pěchoty a letectva,“ odpověděl. „Doporučení: musíme mít šaty.“

„Ano, oblečení by bylo fajn.“

Bob vstal. „Seženu oblečení.“ Pak zmizel mezi stromy a keři. Liam dál pozoroval vojáky. Vypadali, že už prošli mnoha bitvami: řada z nich byla zraněná, některé podpírali jejich druzi. Všichni byli vyčerpaní z bojů; v ušmudlaných tvářích měli poraženecký výraz.

Všiml si velkého olivově zeleného vozidla s pásy místo kol a věžičkou, z níž čouhala jakási dlouhá štíhlá hlaveň. V oblaku tmavého kouře se blížilo přes trávník. Podle zprohýbaného a sežehlého povrchu to vypadalo, že i ono už toho hodně pamatuje. Tank zacouval přes trávník k velké bílé budově – Bílému domu – a zanechával za sebou v trávě rozrytou stopu.

Liamovu neškolenému zraku to všechno připomínalo jakési neuspořádané poslední vzepětí obrany kolem budovy – možná to bylo vše, co zbylo z armády Spojených států.

„Sakra,“ zabručel.

Seshora k němu dolehl dunivý rachot. Pohlédl přes olistěné větve k zatažené obloze s nízkými mračny, která věštila brzký déšť. Rachocení znělo temně a bylo tak silné, že cítil jeho vibrace na hrudi. Jeho zdroj byl někde nad těmi mraky.

Američtí vojáci se stejně jako on s úzkostí dívali k obloze – jako by čekali, až se něco objeví.

Liam zaklonil hlavu, aby lépe viděl.

Co to tam nahoře je?

Za sebou slyšel těžké kroky, a když se obrátil, spatřil Boba. Podával mu oděv a boty. „Majitel těchto šatů je mrtev,“ vysvětloval bez stopy emocí. „Nebude je potřebovat.“

Liam je vzal a pohlédl na vlhké krvavé skvrny. „Nezabils nikoho kvůli tomu, abys to oblečení získal, že ne?“

Bob zavrtěl hlavou. „Zabíjení nebylo potřeba.“

Liam se ušklíbl při představě, že si musí obléct věci po někom jiném. Na druhou stranu mu ovšem přišlo horší, že by měl zůstat neoblečený uprostřed válečné zóny. Rychle je na sebe naházel.

„Vypadá to, že se ti vojáci připravují k poslední zoufalé obraně.“

„Správně,“ přitakal Bob a pomalu se rozhlížel po trávníku.

„A podle mě to, na co čekají…“ Liam vzhlédl ke stále temnější obloze, odkud k nim doléhalo hluboké dunění, „…se blíží přímo odtamtud.“

„Pravděpodobně jde o nějaký vzdušný zbraňový systém,“ Bob zavřel oči a víčka se mu zachvěla „Mám datové soubory o vyspělých prototypech letounů, které vyvíjeli Němci na konci druhé světové války.“

„Takže oni opravdu používali během té… druhé světové války aeroplány?“

„Potvrzuji.“

Rachot sílil a Liam si uvědomil, že musí křičet, aby ho bylo slyšet.

„Velké?“

„Tryskový pohon, konstrukce s delta křídly, vertikální vzlet a přistání,“ odpověděl Bob a zvýšil svůj monotónní hlas, aby se vyrovnal ohlušujícímu hučení.

„No, tak to mně nic neříká,“ zakřičel Liam. „Co to k čertu je?“

Bob na okamžik vztyčil hlavu. „Můžu ti vyrobit podrobné plány, pokud dokážu najít kresličské nástroje…“

Najednou se valící se tmavá mračna na okamžik rozestoupila a Liam spatřil to, co se blížilo.

„Bobe! Vidíš to?“

Nad nimi sestupovalo z nebe obří tmavě šedé vzdušné plavidlo diskového tvaru o průměru dobrých čtyři sta metrů. Když si pomalu razilo cestu dolů přes hustá mračna, téměř zaplnilo oblohu nad Bílým domem. V tu chvíli už pod strojem rozpoznal desítky otáčejících se rotorů; obří lopatky pod břichem toho obrovského disku vířily vzduch. Vznikalo tak mocné proudění, které směřovalo dolů. Cedry kolem nich šuměly a ohýbaly se.

Liam si všiml emblému, který už předtím spatřil na Maddyině obrazovce. Zabíral dobrých třicet metrů z obrovského trupu stroje.

„Co je k čertu tahle věc zač?“ zařval.

„Informace: vypadá to na řiditelný kulatý letoun,“ odpověděl Bob. Podle všeho mu z Liamova zmateného pokrčení ramen došlo, že nemá tušení, o čem zase mluví. „Je to vzducholoď diskového tvaru – zpevněný hliníkový trup obsahuje řadu přepážek naplněných nadlehčujícím plynem.“

Někteří námořníci na trávníku, kteří předtím při tom pohledu ztuhli hrůzou, zvedli zbraně a začali na stroj pálit.

V temném břiše vzducholodi se objevil černý čtverec, pak další a další.

„No… to asi není dobré, že?“ vykřikl Liam.

Bob souhlasně přikývl. „Není to dobré.“

Liam spatřil, jak z otvorů padá cosi černého, tečky, které se zvětšovaly, jak se ta sprška čehosi rychle blížila k nim.

Asi třicet metru od nich mezi skupinku zbědovaných námořníků dopadla nádobka o velikosti termoláhve. Kdy se z ní začal valit žlutý dým, muži ucouvli. Na zem dopadlo několik dalších nádobek a dusivý dým se začal plazit přes trávník.

„Taktická kouřová clona,“ poznamenal Bob.

Vzduch byl brzy plný té mlhy barvy hořčice. Přesto spatřil Liam, jak se siluety nejbližších amerických vojáků na trávníku začínají ve strachu stahovat přes upravenou plochu ke schodům a velkému sloupořadí v průčelí Bílého domu.

V tu chvíli zahlédl, jak mlhou nad nimi klesají další tmavé objekty – desítky, možná stovky, tentokrát větší než nádobky.

Zaslechli, jak cedry za nimi za vysokého sykotu prolétlo cosi těžkého. Obrátili se a spatřili, že v hustých větvích visí nehybně muž; na sobě měl volnou černou pryžovou kombinézu, která Liamovi připomněla pytle na odpadky, které lemovaly každou boční uličku v New Yorku. Obličej mu kryla tmavá pryžová maska se dvěma průzory, kde by měly být oči. Hlavu měl vytočenou v nepřirozeném úhlu. Liam pochopil, že cestou mezi větvemi stromu si muž přerazil vaz.

Ze dvou válců připevněných na mužových zádech se dál prudce valily gejzíry plynu, ale po několika sekundách syčení utichlo.

„Aerosolový systém pro rychlý sestup,“ oznámil Bob klidně.

Seshora k Liamovi doléhalo z mnoha stran stejné syčení. Opodál začali přistávat další muži v gumových kombinézách.

„Sakra! Tady nemůžeme zůstat!“

Podpůrná jednotka přikývla. „Doporučení: bude takticky správné, pokud půjdeme do budovy známé jako Bílý dům.“

„Jo… dobře,“ souhlasil Liam a vyšel z úkrytu hájku na otevřený trávník.

„Prosím, počkej!“ vyštěkl Bob. Přistoupil k mrtvole houpající se na větvích a silným škubnutím ji stáhl na zem. Zlehka tělo přetočil na břicho a pak z mužova batohu vytáhl zbraň. Klidným pohledem během několika sekund vyhodnotil její účinnost a způsob použití. Přehodil si pušku přes rameno a souhlasně přikývl.

„Rychlopalná pulzní karabina.“ Upřel na Liama šedé oči. „Zbraňová technologie z poloviny jedenadvacatého století.“

„No, to je zajímavé… ale můžeme už jít?“

„Potvrzuji. Prosím následuj mě, Liame O’Connore.“

Liam přikývl. „Jo… jasně, v pořádku, běž první.“

Bob se prodral křovím pod stromy na volné prostranství a vykročil s karabinou připravenou u boku.

Žlutou mlhu teď zaplnilo syčení tlakových nádob a dunění těžkých bot na trávníku. Liam spatřil rozmazané obrysy mužů všude kolem sebe; hlasy zdušené maskami štěkaly rozkazy v němčině.

To ne, já tady možná umřu.

Jeden z pohybujících se stínů přistoupil příliš blízko k nim a najednou je ostrým hlasem vyzval, aby se zastavili.

Bob byl až děsivě rychlý – máchl hranou volné ruky proti mužovu krku. Liam i přes okolní hluk zaslechl tupé křupnutí.

„Pojď,“ řekl Bob.

KAPITOLA 36

1956, Washington, D. C.

Šli rychle po trávníku, až Liam zjistil, že se ocitli mezi ustupujícími námořníky, kteří couvají po alabastrových schodech a sporadicky pálí do mlhy před sebou.

Z mlhy na ně svištěly rychlé dávky střel, které ze schodu a sloupů palisády vyrážely prach a omítku. Námořník, který stál vedle Liama, se po zásahu střelou obrátil kolem své osy a zhroutil se na zem; v trupu mu zela obrovská díra.

„Pojď,“ opakoval Bob a vedl Liama mezi námořníky vracejícími palbu k proskleným dvoukřídlovým dveřím. Do cesty se jim postavil raněný voják schoulený u vstupu.

„Hej! Kam k čertu vy dva jdete? Držíme tady pozice, zatraceně!“

Bob mu s klidným výrazem zkroutil paži a odstrčil ho bez většího úsilí stranou. Prošli vstupními dveřmi do Bílého domu.

Na koberci ve vstupní hale leželo plno raněných vojáků, mezi kterými pobíhal jeden třesoucí se medik a milosrdně píchal smrtelné dávky morfinu. Vpředu byly dvoukřídlové dveře vedoucí dál do budovy a západního křídla. Za spěšně navršenou barikádou z nábytku za nimi držela pozice asi desítka vojáků, všichni umazaní a očividně připravení padnout při obraně svého presidenta do posledního muže.

„Proboha, Bobe,“ pronesl Liam, „tohle je prezidentovo poslední útočiště!“

Bob pozoroval halu, barikádu a námořníky připravené zemřít.

„Správně. Prezident jménem Eisenhower musí být v této budově.“

„Co uděláme? Zachráníme ho?“

Bob se obrátil k Liamovi. „Ty jsi agent. Taktická rozhodnutí může provést pouze agent, ne podpůrná jednotka.“

„Cože?“

„Ty máš velení, Liame O’Connore.“

„Já… já… já nevím, co bychom měli udělat?“

Ohlédl se přes skleněné dveře. Skrz mlhu nic neviděl, ale dokázal si představit stovky dalších vojáků bez tváře skrytých za plynovými maskami, kteří se seskupují na trávníku před majestátním schodištěm a sloupořadím ke konečnému zničujícímu útoku na budovu.

Jsme tady jako pozorovatelé, to je všechno. Musíme zjistit, co se stalo. Nic víc.

No, v každém případě už zjistil, že tihle Američané zdvořile nenabídli nacistům, aby to tady převzali a řídili. Jenže potřebovali víc detailů, podrobností, které jim pomohou určit okamžik dál v minulosti, kdy se události začaly ubírat tímto směrem.

„Potřebujeme zjistit, jak k tomuhle všemu došlo.“ Obrátil se k Bobovi. „Je to tak?“

„Správně. Hlavní priorita této mise je získat informace.“

„Tak jo,“ odpověděl Liam a rozhlédl se po hale. „Takže potřebujeme někoho odchytit a vyptávat se?“

„Správně.“

Liam vykročil mezi mrtvé a umírající. Nalevo vedly dveře do spojařské místnosti. Viděl tam vojáky u polních vysílaček, civilisty u telefonů, písaře a telefonáty, kteří všichni rychle podávali hlášení o situaci, nebo spíš volali, aby se rozloučili se svými blízkými.

Místnost napravo byla plná stolů a kartoték. Nikdo v ní nebyl. Liam tam zamířil přes koberec plný těl. Roztříštěnými okny pronikal dovnitř dým a ve vzduchu se vznášela lehká žlutá mlha.

Spatřil muže v modrém obleku, který seděl s tváří pokrytou prachem a koláčem zaschlé krve na hlavě na podlaze mezí dvěma kartotékami.

Muž zíral do prostoru před sebou. „Je konec,“ zamumlal. Hlas měl zlomený a unavený. „Je po všem. Jdou si pro nás… jdou pro nás… pro nás…“

Liam si dřepl před něho. „Němci? Nacisté?“

Muž, jako by jeho otázku ani neslyšel, hleděl dál do prázdna.

„Měli jsme to vědět… měli jsme se připravit… měli jsme předvídat, že k tomuhle nakonec dojde.“

Bob napodobil Liamův postoj a sehnul se před mužem. „Žádost o informace: prosím povězte nám všechno o vaší změněné časové linii událostí.“

„Bobe?“

„Ano, Liame?“

„Zkusím to nejdřív sám, jo?“

Přikývl. „Ty jsi velitel mise.“

Liam položil muži ruku na rameno.

„Haló? Pane?“

Muž se na něj zadíval.

„Není moc času,“ řekl Liam. „Poslouchejte mě, všechno se dá změnit. Takto to nemělo být. Jsme tu, abychom všechno…“

„Ne…,“ zavrtěl muž hlavou. „Ne, máte zatraceně pravdu, že to takhle nemělo být! Překvapili nás, stejně jako ti Japončíci v jedenačtyřicátém.“

Liam tázavě pohlédl na Boba.

„Informace: ve dvacátém století podnikli Japonci překvapivý útok na americkou námořní základnu Pearl Harbor. Tento akt zavlekl Ameriku do druhé světové…“

Liam ho umlčel mávnutím rukou. „Povězte mi, co se to děje?“

„Co? Kde jste proboha byli?“ zeptal se muž.

Pokývl rameny. „Na moři… dlouho.“

„Před dvěma měsíci nacisté zaútočili na pláže v Nové Anglii. Porazili jako nic naši obranu v Atlantiku, během týdne dobyli New York. Vynaložili jsme veškeré úsilí, abychom je zadrželi před Washingtonem. Ale… ale oni naše hochy rozdrtili, dočista je smetli. Jejich Vůdce navrhl podmínky,“ odfrkl. „Náš prezident, jeho kabinet a náčelníci štábu budou předáni jako zajatci – jinak přijdou sem a vezmou si je sami.“

Muž náhle pohlédl na Boba a pak zpátky na Liama. „Počkat! Říkali jste, že to takhle nemělo být. Co se to děje? Co jste zač? Britská tajná služba? Hoši od naší tajné služby?“

„Může vám to připadat neuvěřitelně podivné,“ řekl Liam, „ale musíte věřit tomu, co vám řeknu.“

„Čemu?“ Muž zavrtěl hlavou. „Co se děje?“

„Jsme z budoucnosti. Z roku 2001. A právě teď dochází k událostem, které by se vůbec stát neměly.“

Muži ztuhly rysy. „Není čas na to, aby sis ze mě dělal blázny, hochu. Já…“

„Mluví pravdu,“ řekl Bob.

„Jsme totiž agenti vyslaní z budoucnosti, abychom shromáždili informace o tom, co se tady děje,“ vysvětloval Liam. „Potřebujeme zjistit, co se stalo.“

Muž na ně oba mlčky zíral. „Vy jste blázni.“

Liam pokrčil rameny. „Kéž bych vám mohl nějak dokázat, že mluvím pravdu. Ale nejde to.“

„Parametr mise: nemáme u sebe nic z budoucnosti. Jde pouze o pozorovací misi.“

Přes rozbitá okna slyšeli zvenku pohyb: muže vydávající rozkazy, chrastění řemenů u vybavení, nabíjení zbraní.

„Ježíši, jsme mrtví,“ vykřikl muž. „Povídá se, že jejich Vůdce chce úplně vyhladit americkou vládu: prezidenta, Kongres, Senát, všechny vysoce postavené úředníky. Zabijí úplně každého člověka, kterého v Bílém domě najdou.“

„Poslyšte,“ řekl Liam, „změníme to. Zabráníme tomu Hifflerovi, aby udělal, co…“

Muž na něj pohlédl. „Hifflerovi? O čem to sakra, mluvíš, synu? To myslíš Adolfa Hitlera!“

„Ano, přesně, Hitlera. Tak je to správně, že?“ Pohlédl tázavě na Boba. „Řekl jsem to správně?“

„Potvrzuji. Adolf Hitler, Führer, vůdce Národně socialistické strany a třetí říše.“

„Ale tenhle chlap, Hitler, zemřel asi před deseti lety. To mi vy dva chcete tvrdit, že to nevíte?“

Liam a Bob se na sebe zahleděli. „Hodnocení: minulost se odchýlila nejméně o deset let dříve než v tuto chvíli.“

„V šestačtyřicátém místo v šestapadesátém?“ pronesl Liam tiše. „Musíme se vrátit ještě o dalších deset let zpátky?“

„Potvrzuji.“

Muž si je oba podezíravě prohlížel. „Sakra, tak co jste doopravdy zač? Jste od tajné služby? Z nějakých speciálních jednotek nebo tak? Povězte mi, že máte nějaký tajný plán… nějakou superzbraň, kterou můžeme použít proti těm náckům. Jo?“

Zvuk palby u hlavního vchodu náhle zesílil.

„Jdou dovnitř,“ řekl Bob. „Musíme odsud. Portál se otevře přesně za hodinu a třicet tři minuty.“

„Ano… ale teď víme, že se musíme vrátit… ale příště ještě dál?“

„Správně.“

Muž v obleku popadl Liama za ruku. „Vy máte něco tajného? Nějakou zbraň, kterou se můžeme bránit?“

Bob odpověděl. „Nic takového neexistuje. V této časové linii je vysoce pravděpodobné, že vy i všechny další osoby v této budově zahynete za méně než pět minut.“ Bob se po Liamově vzoru pokusil muže uchlácholit a položil mu svoji tlapu na chvějící se rameno. „Ale buďte v klidu, občane, tato časová linie bude zcela smazána, jakmile časovou kontaminaci napravíme.“

Liam zavrtěl hlavou a ten muž se nezmohl na nic, jen nechápavě zíral.

Ano, tak tohle ho rozhodně uklidnilo, Bobe.

Podpůrná jednotka se obrátila k Liamovi. „Musíme okamžitě odejít.“

KAPITOLA 37

2001, New York

„Musí přece existovat způsob, jak se nabourat jejich zabezpečením do zbytku online historické databáze,“ řekla Maddy.

„A co když žádný zbytek neexistuje?“ zeptal se Foster. „Co když pro vládce téhle doby je minulost před tímto datem, před dobytím Ameriky, nepodstatná? Co když třeba jednou z možností, kterou si vybrali k ovládnutí amerického národa, je vymazání jeho dějinných záznamů, a možná i dějin celého světa?“

Maddy pokrčila rameny. „Ale tohle jsou nacisté, ne? Copak by si nechtěli uchovat záznamy o nástupu Hitlera k moci, o druhé světové válce i o tom, jak ji v téhle zbabrané verzi dějin vlastně vyhráli? Adolf Hitler by určitě chtěl, aby všichni jeho poddaní věděli, jak skvělý byl a jaké úsilí musel jako mladší vynaložit… a vůbec aby znali všechny ty kecy o chudáčkovi, který ke štěstí přišel.“

Foster si povzdechl. „Nedává to smysl. Nevím, proč je tohle všechno právě takto, Madelaine. Opravdu nevím. Co když se pro tyhle nacisty stal jediným dnem, na kterém záleží, právě ten, kdy ovládli Ameriku? A všechno, co bylo předtím, rázem ztratilo význam?“

Sal si zdvořile odkašlala a ti dva se k ní obrátili.

„A co třeba,“ řekla, „když Hitler zemřel a ten, co to převzal po něm, chápete, ho neměl rád nebo tak něco? Rozhodl se, že Hitlera ze záznamů prostě odstraní…“

Foster přikývl. „Sal má možná pravdu. Pořád předpokládáme, že Vůdce je Hitler.“

Maddy vykulila oči. Snažila se na hlavní stránce najít funkci pro vyhledávání, ale po minutě zkoušení různých německy popsaných tlačítek to vzdala.

„Bože, tihle náckové fakt neumí udělat ani webovou stránku.“

„Třeba je v téhle verzi roku 2001 internet úplně nová věc.“

Představu, že by mohla spustit vyhledávání slova „Hitler“ nakonec vzdala. Místo toho klikala na různé záložky s články podél časové osy – a prolétávala zrakem každý článek.

Po pěti minutách zavrtěla hlavou.

„Vůbec žádná zmínka o Adolfovi. Je to, jako by vůbec neexistoval.“

„Ale, mockrát se tam zmiňuje Der Führer… Vůdce,“ dodal Foster.

„Ale kdo přesně tenhle Vůdce je?“ procedila Maddy zklamaně mezi zuby. Spustila lokální počítačovou databázi, rozsáhlou encyklopedii správných dějin, a vyvolala si soubory týkající se Hitlerova hlavního štábu, jeho vnitřního kabinetu… mužů, kteří s největší pravděpodobností mohli nastoupit po něm. „Heinrich Himmler? Hermann Göring? Martin Bormann? Joseph Goebbels?“ Obrátila se k Fosterovi a Sal. „Co když je to některý z nich?“

Foster rozhodil ruce. „Mohl by to být kdokoli.“

„Ale co když to není ani jeden?“ namítla tiše Sal.

1956, Washington, D. C.

Liamovi kolem hlavy prolétly kusy omítky.

„Bože, pomoz nám!“ vyjekl a zalezl pod stůl. „Jsou ve vstupní hale!“

Vzduch byl plný rachotu kulometné palby a chrčení pulzních pušek útočníků.

Bob ukázal k opačnému konci místnosti. „Doporučení: jdi na konec a ukryj se.“

„A co ty?“

„Zajistím taktickou výhodu.“

„Co to má znamenat?“

Bod ho postrčil. „Prosím, jdi,“ pronesl klidným hlasem, zatímco otevřenými dveřmi vlétly dovnitř kulky ze vstupní haly a roztříštily psací stroj a telefon na stole, za kterým se choulili.

„A co já?“ zeptal se muž v obleku.

Liam se pousmál. „Teď můžete být s námi, ale vzít vás s sebou zpět nemůžeme.“

„Ježíši… budu rád, když zůstanu ještě o chvíli déle naživu.“

„Musíš hned jít,“ naléhal Bob.

Liam se nadzvedl, vystrčil hlavu zpoza stolu a pohlédl otevřenými dveřmi do vstupní haly. Spatřil, jak tam dva tucty mužů v černých kombinézách pálí na zabarikádované námořníky. Staccato odvetné palby námořníků v porovnání s neustálým štěkavým vrčením pulzních pušek stále víc sláblo.

Liam pochopil, že Němci pokosili obránce, až zůstali jen jeden nebo dva, boj byl už téměř u konce.

Musíme sebou hodit.

Vstal a vyrazil uličkou mezi dvěma řadami stolů dál od otevřených dveří a rozhodnutého boje. Zastavil se u dřevěných dveří na konci místnosti.

Muž v obleku byl přímo za ním.

„Kam vedou tyhle dveře?“

„Do chodby. Když zahneme doprava, jsou tam dveře ven do růžových zahrad.“

Liam se ohlédl směrem, kterým přišli. Místo, kde se dosud ukrývali, zahalovala nahnědlá mlha. Jen tak tak rozpoznal Boba jako tmavou skvrnu.

„Váš kamarád jde?“ zeptal se muž.

„Snad ano.“

Tmavý obrys se náhle pohnul, vyskočil zpoza stolu a pak proběhl dveřmi do hlavní haly. O okamžik později Liam zaslechl novou silnou palbu: pulzní pušky. Slyšel vyděšené a ohromené výkřiky, zdušené hlasy štěkaly rychle německy rozkazy. Ozvalo se několik hlasitých výkřiků a pak náhle ztichly, zvuk prudkého boje, něco se převrátilo a rozbilo.

„Co se to jam sakra děje?“

To je Bobova práce.

Když si na letmý okamžik představil, co ty mohutné paže dokážou provést s masem a kostmi, bylo mu těch mužů skoro líto.

Vzápětí už spatřil, jak se uličkou k nim žene mlhou cosi připomínající zuřivého býka. Bob se vynořil z dýmu, tvář a hruď měl zastříkané krví, ale zdálo se, že rozhodně není jeho.

„Získal jsem taktickou výhodu.“

Rukama kluzkýma od čerstvé krve podal Liamovi plynovou masku a černou gumovou kápí „Doporučení: Liame O’Connore, nasaď si masku a kápi. Ze vzdálenosti větší než tři metry budeš vypadat jako jeden z nich.“

„A co já?“ zeptal se muž.

Bob na něj lhostejně pohlédl. „Vy nejste priorita mise.“

Liam si vzal kápi vlhkou od krve. „Tys jednoho z nich zabil?“

„Nesprávně. Zabito bylo sedm nepřátelských jednotek.“

„Pouhýma rukama?“

Bob na ně přísně pohlédl. „Na tento rozhovor není dostatek času.“

Liam si všiml několika rozeklaných hlubokých ran přes Bobův bok a pás. „Ježíši! Bobe, postřelili tě! A vypadá to, že víckrát.“

„Zranění se vyléčí do tří dnů. Krev už se sráží. Toto není priorita.“

Podpůrná jednotka se rychle obrátila k muži.

„Otázka: máte podrobné informace o půdorysu této budovy?“

Muž pohlédl na Liama.

„Cože?“

„Myslím, že se ptá, jestli znáte cestu ven.“

„Aha… jo, je to přímo tamhle.“

Bob přikývl. „To je dobře.“

„Hele,“ řekl Liam. „Já myslím, že mám lepší nápad, jak bychom se mohli dostat zpátky přes zahradu, k těm stromům.“

„Prosím vysvětli,“ vybídl ho Bob.

KAPITOLA 38

1966, Washington, D. C.

Liam a muž v obleku vyšli s rukama nad hlavou do růžové zahrady. Kouřová clona tam byla stále relativně hustá a přes vznášející se mlhu rozpoznali, že se po celém trávníku pohybují oddíly vojáků, shromažďují tělesně schopné zajatce a střílejí ty námořníky, kteří byli příliš zranění, aby dokázali vstát. Zevnitř budovy se stále ozývala sporadická palba. Muži v tmavých gumových kápích a kombinézách přecházeli z jedné místnosti do další a likvidovali posledních pár skupinek obránců.

Když kráčeli dekorativním bludištěm keřů k hlavnímu trávníku, zvedl Liam hlavu k obloze a spatřil, že obří létající talíř se také přesunul, letí pomalu k centru Washingtonu a cestou z tmavých padacích dveří v břiše vypouští skupinky černých teček. Oddíly mužů rychle klesaly k zemi. Němci nepochybně mířili ke klíčovým cílům, aby spěšně zajistili správní budovy, nejdůležitější služby a křižovatky.

Za nimi prkenně kráčel Bob a mířil jim na záda pulzní puškou. Velkou hlavu mu zakrývala zakrvácená kápě a maska.

Voják stojící opodál, bez masky a kápě, na ně zavolal přes vzrostlé růžové keře.

Bob odpověděl německy.

„Co to říkal?“ sykl Liam koutkem úst.

„Řekl jsem tomu muži, že vás vedu k výslechu.“

„To je moc dobré, Bobe,“ zašeptal Liam téměř s hrdostí. „Moc dobré uvažování.“

„Jsem naprogramován, abych dokázal napodobit lidské povahové stránky jako lhaní a také duplikoval…“

„Psst, nech to na později, Bobe,“ zamumlal Liam.

Kráčeli zahradou a pak v úhlopříčce přes severní trávník Bílého domu k hájku stromů, u kterých přistáli. Liam vytřeštil oči na těla posévající celý trávník. Mrtvol Němců spatřil předtím jen pár, ale teď zíral nejméně na stovku mrtvých námořníků. Bylo jasné, že zatímco byli uvnitř, k Bílému domu se v marné snaze bránit svého prezidenta seběhlo mnohem více amerických vojáků.

Krveprolití tady před budovou skryla kouřová clona; vojáky pokosily pulzní pušky, když mířili do mlhy, aby bránili svého vrchního velitele.

Liam v rozplývajícím se dýmu pátral zrakem po cedrovém hájku, až ho nakonec našel. Srdce se mu málem zastavilo, když uviděl, jak se v této malé oáze utábořila četa německých vojáků. Sundali si kápě a masky a živě rozprávěli. Mnozí si zapálili cigarety.

„Sakra! Blokují nám cestu domů!“

„Cestu domů?“ Muž na něj tázavě pohlédl. „Je to přece jen skupina stromů!“

„Naše návratové okno se objeví právě tam,“ pronesl Bob pod kápí. Aktivoval vnitřní hodiny mise. „Otevře se přesně za jednu hodinu, sedmnáct minut a třicet čtyři sekundy.“

„Co k čertu uděláme?“ zakňoural Liam tiše.

„Nemám v tuto chvíli žádné taktické doporučení.“

„Skvělé.“

Rozhlédl se. Čerstvý podzimní vítr rozháněl poslední cáry kouřové clony a on viděl, že pár osob, které zajali živé uvnitř budovy, odvádějí ke středu trávníku. Tam stálo v kruhu půl tuctu Němců, kteří pozorovali poražené a demoralizované civilisty a vojáky choulící se na zemi.

Pocítil ledové bodnutí strachu a beznaděje.

Očekávají, že nás tam Bob také odvede. A jakmile nás nechá s ostatními, tak tady uvíznu.

Jako kdyby zaslechl jeho myšlenky, jakýsi německý důstojník s černou gumovou kombinézou staženou a uvázanou kolem pasu, takže stál v šedé uniformě wehrmachtu, ukázal na zajatce a vydal Bobovi rozkaz.

Bob přikývl, odpověděl a odváděl je k zadržovací oblasti.

„Dostal jsem pokyn, abych vás tam nechal,“ pronesla tiše podpůrná jednotka. „Jaké jsou tvé rozkazy, Liame O’Connore?“

„Opravdu nevím. Co navrhuješ?“

„Doporučení: můžu se pokusit napadnout vojáky mezi stromy. Ale odhaduji šanci žádná celá pět desetin procenta úspěchu na dobytí a udrženi pozice až do chvíle, kdy se objeví naše návratové okno.“

Docházel jim čas a možnosti. Shromáždění zajatci seděli v hloučku jen pár desítek metrů od nich, a ať už k nim půjdou sebepomaleji, nakonec tam dorazí.

„Doporučení: nechám tě tady a pokusím se tě zachránit, až vyhlídka na úspěch překročí deset procent.“

Liam zaťal zuby. Ne, Boba i jeho by vyřídili těmi střelami z rychlopalných těžkých zbraní dřív, než by se oba dostali jen do půlky vzdálenosti, která je dělila od stromů. Bob by snad mohl přežít ještě několik dalších zásahů, ale Liam si nedělal velké naděje, že by on přežil třeba jen jeden… vzhledem k rozeklaným ranám, které působily pulzní karabiny.

„Teď nemůžeme dělat vůbec nic, Bobe. Vypadá to, že tohle okno zmeškáme,“ sykl koutkem úst. „A nemám chuť dát si ustřelit hlavu při pokusu dostat se tam. Za jak dlouho se objeví okno?“

„Přesně za jednu hodinu a patnáct minut.“

„Ale bude další, že?“

„Správně, o hodinu později. A pak za dalších dvacet čtyři hodin.“

„Tak jo,“ řekl Liam, teď už jen pár metrů od sedících zajatců a nejbližších stráží, „nech mě tady. Pokud se naskytne příležitost vyzvednout mě, využij ji. Ale, prokrista, hlavně ať nás při tom oba nezabijí.“

„Jaké procento pravděpodobnosti úspěchu mám využít, Liame O’Connore?“

„Nevím!“ utrousil. „Prostě zkus tu nejlepší možnost.“

Jeden z německých vojáků něco zavolal a ukázal na Liama a muže s ním.

„Říká, že vás tady mám nechat,“ vysvětlil Bob tiše. Liam měl pocit, že v nevýrazném tónu jeho hlubokého hlasu zaslechl nepatrný náznak úzkosti.

„Tak to udělej. Když nás odsud odvezou, tak mě sleduj… počkej na šanci a dostaň mě z téhle bryndy, jasné?“

„Priorita mise: primárním úkolem je pozorovat a hlásit.“

„Cože? Ty mě tady nesmíš nechat, Bobe! Rozumíš?“ zavrčel Liam tiše. „To je rozkaz!“

Strážný přistoupil blíž a drsně popadl Liama za rameno.

„Buď zticha!“ vyštěkl anglicky se silným přízvukem. „Běž za ostatními!“

Liam se potácel vpřed a pak klesl na kolena ve skupince zajatců. Díval se, jak Bob stojí zcela nehybně, s tváří stále skrytou za maskou a kápí, a bezmocně přihlíží.

Důstojník na druhém konci trávníku na Boba zavolal, aby mu pomohl s nošením mrtvol na hromadu.

Podpůrná jednotka se váhavě obrátila.

Složitý počítač nabitý umělou inteligencí, která stále procházela procesem učení, za skleněnými průzory masky zoufale žongloval s prioritami a proměnnými: mise a kalkuloval s miliony různých způsobů postupu.

Liam sledoval, jak se ta mohutná postava vzdaluje.

Proboha. Do jakého průšvihu jsem se to dostal?

KAPITOLA 39

2001, New York

„Kolik času zbývá do návratového okna, Madelaine?“ zeptal se Foster.

Maddy se podívala na obrazovku. „Odpočítáváme poslední dvě minuty,“ odpověděla.

„Dobře. Zjistíme, co hoši viděli, a zařídíme se podle toho.“ Pousmál se.

Vzhledem k náhlému vymazání událostí před rokem 1956 bylo téměř nemožné přesně určit, kdy a kde se začaly věci měnit – a zaměřit se na to. K vymazání historických záznamů sice mohl vést rozmar nějakého šíleného nacistického diktátora, který nepochybně chtěl uklidnit své ego, ale jeho vedlejším účinkem bylo to, že se zcela skryly stopy člověka, který tento časový posun vyvolal. Pokud nějakému cestovateli časem šlo právě o toto, potom musel být velmi chytrý. Nezanechat žádné stopy, žádné záznamy… nic, co by mohlo odhalit okamžik, kdy vstoupil do minulosti.

Velmi chytré.

Maddy přerušila Fosterovy myšlenky. „Fostere… objevilo se nějaké výstražné hlášení.“

Pohlédl na ně.

BODOVÉ FÁZOVÉ NARUŠENÍ LOKALITY

ZRUŠIT, NEBO POKRAČOVAT?

„Počítač zaznamenal v návratovém okně pakety s kolísající hustotou.“

„Co to znamená?“

„Počítač monitoruje oblast uvnitř cílového okna minutu předtím, než máme poslat zpět agenty. Pokud v ní dochází k řadě nečekaných pohybů, můžeme předpokládat, že přes ni procházejí lidé nebo možná nějaké zvíře. Jakmile jde o dostatečně trvalý stav, počítač vyšle varování.“

„Co uděláme?“

„Počkáme, jestli to bude pokračovat,“ odpověděl a ukázal na grafický displej na monitoru. „To je hustotní vrchol. Asi před deseti sekundami prošel někdo nebo něco cílovou oblastí.“

„Nenecháme je tam, že ne?“ zeptala se Sal ustaraně.

Foster zavrtěl hlavou. „To v žádném případě,“ uklidnil ji. „Pokud budeme muset zrušit toto okno, zkusíme to znovu za hodinu.“

Pohlédl na monitor. Žádné kolísání hustoty uz se neobjevilo.

„Vypadá to na jednorázovou událost,“ řekl. „Mohl tam proletět pták nebo nějaký odpadek. Stává se to dost často.“

Sal se pousmála…

„Dobře.“

„Třicet sekund,“ oznámila Maddy. „Rušíme akci, nebo pokračujeme?“

Na displeji se nic neměnilo. Zdálo se, že ať návratovým prostorem prošlo cokoli, nevracelo se to. S největší pravděpodobností tam prostě jen Liam vstoupil příliš brzy. Podpůrná jednotka ho pravděpodobně varovala, aby se nepřibližoval, a teď oba trpělivě čekají na návrat domů.

„Pokračuj,“ řekl Foster.

Maddy klikla myší a dialogové pole zmizelo.

„Deset sekund.“

Sal se obrátila směrem Ke středu prostoru oblouku, připravená je oba přivítat zpátky.

„Nepřibližuj se tam, Sal.“ Foster ukázal na slabý kruh namalovaný na betonu žlutou křídou, který už byl ošlapaný a potřeboval obnovit. Vyznačoval rozměr návratového okna. „Opravdu bys tam neměla stát, až se otevře.“

„Pět sekund.“

Generátor zahučel, světla na okamžik zablikala a jejich záře zeslábla. Foster pohlédl na displej a čekal, až uvidí vychýlení, jak Liam s Bobem vstoupili společně do kruhu. Ale nic se nedělo.

No tak, hoši… přestaňte zdržovat.

„A tři… a dvě…“

Graf najednou prudce zakolísal.

Světla zcela zhasla.

Když se znovu rozsvítila, právě se obracel, aby jim vynadal, že čekali až na poslední chvíli. Vtom zaslechl, jak Sal zaječela.

Stál tam nějaký mladík, zíral na ně, oči strachem a zmatkem vytřeštěné – mladý voják možná jen tak o dva roky starší než Liam, s nakrátko zastřiženými blond vlasy, bledými tvářemi umazanými prachem a kapkami zaschlé krve. Měl na sobě šedou vojenskou uniformu s dubovými listy na límci a symbolem orlice na hrudi.

Pohlížel střídavě na Sal, Maddy a pak na Fostera… a pak na čísi uříznutou nohu a paži, které mu ležely u nohou mezi změtí suchého listí, větviček, zakrvácených drnů a hlíny.

„Was…? Was ist das?“ Pohlédl na ty odříznuté končetiny na zemi, z nichž na betonovou podlahu prýštila krev. „Was geschicht? Wo bin ich?“

Ústa se mu třásla hrůzou, hlas měl zlomený, ječivý, jako dítě, které se náhle ocitne samo v zaplněném obchodním domě.

Maddy zareagovala jako první. Vstala, zvedla dlaně a pomalu k němu přistoupila. „To nic,“ konejšila ho tiše. „Všechno je v pořádku… Neublížíme ti.“

Mladík se vzpamatoval natolik, že strhl z ramene pušku a namířil na ni.

„Halt, stehen bleiben! Wer sind Sie? Wo bin ich?“

Maddy zavrtěla hlavou.

„Já… já neumím německy, promiň,“ řekla a přátelsky se usmála.

„Ať mluví dál,“ vybídl ji tiše Foster.

Maddy ukázala na sebe. „Jmenuji se… Maddy. A ty?“

Mladý Němec na ní mlčky zíral a přerývaně dýchal.

„Jak se jmenuješ?“ nasadila co nejvlídnější mateřský tón.

„Tohle,“ ukázala na Sal, „tohle je Sal.“

„Ahoj,“ usmála se Sal sladce a podávala mu na pozdrav svou drobnou ruku.

Díval se z jedné dívky na druhou.

„Ich… Ich bin Feldwebel Lohaans.“

Maddy odhadla, že slyší jeho hodnost a příjmení.

„Ale jaké máš křestní jméno? Co?“ zeptala se a udělala další krok k němu.

Mladý muž nervózně trhl zbraní. „Stehen bleiben!… Stát!“ zařval a olízl si okoralé rty.

Maddy se okamžitě zastavila a omluvně zavrtěla hlavou.

„Promiň. Už se nepohnu. Neublížím ti.“

Přikývl, zdálo se, že pochopil. Znovu se zhluboka nadechl. „Ty… Amerikaner?“

Usmála se. „Ano.“

„Toto…?“ zeptal se a pokrčil rameny, protože mu scházela slovíčka, aby mohl otázku dokončit.

„Tohle místo je v Americe. V New Yorku.“

Muž vytřeštil oči. „Toto… New York?“

Přikývla.

Nervózně odfrkl. „Washington… teď…“ napodobil zasvištění… „New York?“

„Ano,“ odpověděla. „Frrr… a teď jsi přímo tady. Hrůza, co?“

Zdálo se, že je to jedno ze tří čtyř anglických slov, která zná. Přikývl a zmohl se na pobavený úsměv. „Ja… hrůů-za.“ Generátor náhle zahučel, světla zamrkala a vzápětí už mladý voják zmizel a s ním také ta paže, noha a většina drnů a hlíny.

„Co se stalo?“

„Spustil jsem nouzové vypuštění,“ odpověděl Foster. „Je zpátky odkud přišel. Až na to, že je…“

„Co?“

„To nic,“ odpověděl. Pohlédl na Maddy a Sal. „To… to byl německý voják, který vypadal, jako bychom ho zrovna vytáhli z bitvy, podle všeho přímo z trávníku před Bílým domem.“

„Invaze?“

Přikývl. „První den zaznamenaných, nebo bychom měli spíš říct schválených dějin, jak se zdá. Dějin počínajících dnem, kdy byla Amerika dobyta Německem. Přesně jak jsme říkali.“

„Ale ne,“ zašeptala Maddy, „to jsme pak shodili Liama a Boba přímo do centra bojů.“

Sal zbledla.

„Můžeme je ale dostat zpátky, že?“

„Zkusíme to znovu za hodinu. Ale jen když už v poslední chvíli neuvidíme žádné zvláštní hustotní pakety. Nechci sem přitáhnout dalšího nacistu, ani jeho část, pokud to půjde.“

„Ale co když je nedokážeme přenést zpátky? To je konec? To tam Liam zůstane?“

„Další vyzvednutí je naplánované o čtyřiadvacet hodin později.“

„A jestli zmešká i to?“

„Madelaine, je to bystrý kluk. Má s sebou Boba. Oni dva to tam společně zvládnou. A jak už jsem říkal, existuje způsob, jak s nimi můžeme komunikovat. Můžeme mu dát vědět, kde a kdy otevřeme další návratové okno.“ Obrátil se k dívkám. „Pro nás je teď důležitější, jestli už nedojde k dalším posunům, jestli se svět stabilizoval v této podobě, nebo se to zhorší.“

„Můžeme pro to něco udělat?“

„V tuhle chvíli můžeme jen zkusit zjistit, kde se minulost změnila, pokusit se ty možnosti trochu zúžit. Podle mého názoru se něco muselo stát během druhé světové války, něco, co změnilo rovnováhu.“ Maddy přikývla.

„Jo… možná.“

„Takže,“ pokračoval Foster, „teď musíme pracovat s tím, co máme. Budeme muset prozkoumat ten New York venku. Snad tam najdeme nějaká vodítka k tomu, co se stalo před invazí do Ameriky. Jasné?“

Přikývla.

„Jasné, Sal?“

Pohlédla na něj a po bledých tvářích jí stékaly slzy. „Chudáček Liam,“ zafňukala. „Doufám, že je v pořádku.“

Foster unaveně vstal a přistoupil k dívence. Sehnul se k ní. „Neboj se, Sal… Bude v pořádku. V Bobově společnosti to zvládne, slibuju.“

„Co teď?“

„Potřebujeme víc informací. Sal, ty se znovu vydáš na Times Square. Jen si někam sedni a dívej se. Zjisti, jestli dokážeš objevit nějaká vizuální vodítka… cokoli, co bude naznačovat, co se dělo před rokem 1956. A, Madelaine?“

Přikývla.

„Potřebujeme prohledat jejich historickou databázi. Pokud dokážeš objevit nějaký způsob, jak prolomit jejich bezpečnostní opatření, třeba se dozvíme víc. A pak se připravíme na aktivaci návratového místa setkání.“ Nasál vzduch přes zaťaté zuby. „Snad už se tam podruhé nebudou motat žádní němečtí vojáci.“

KAPITOLA 40

1956, Washington, D. C.

Bob sledoval hemžení kolem sebe. Chladným pohledem pozoroval obří disk vznášející se ladně nad městem a neustále vyplivující vojáky. Z dálky slyšel rachocení kanonády, tlumené dunění výbuchů. Někde ve městě se stále bránily malé skupinky amerických vojáků, kteří neměli tušení, že boj skončil, že jejich vrchní velitel prezident Eisenhower byl zabit v boji a že jeho mrtvolu právě teď vynášejí a pokládají na schodiště v průčelí budovy spolu se zbytkem kabinetu a náčelníky štábu.

Důstojník stojící opodál, který se konečně zbavil svazující kombinézy a právě si upravoval uniformu a čapku wehrmachtu, řídil spěšně činnost na pozemcích.

„Ty!“ ukázal na Boba. „Můžeš si sundat masku. Vzduch je čistý.“

Bob si mlčky sňal plynovou masku. Svými vlasy, které po pouhých čtrnácti dnech růstu stále připomínaly tuhé štětiny, a tvrdou tváří bez známek emocí se nijak nelišil od ostatních příslušníků přepadových oddílů kolem.

„Odpočívat můžeš, až tady uklidíme ten bordel,“ oznámil důstojník. „A teď hejbni zadkem, chlape.“

Bob přimhouřil oči a prováděl milisekundovou kalkulaci, zda má předstírat, že je nepřátelským vojákem, nebo přeběhnout těch deset kroků přes rozježděný trávník a bez námahy vyrvat tomu muži paže z jamek.

[Útok: v tuto chvíli takticky nesprávný.]

Odvrátí se a sáhl po těle nějakého námořníka, přehodil si ty rozstřílené ostatky přes rameno a nesl je k místu, kde pomalu rostla hromada mrtvol. Za chůze pracovala Bobova nezkušená mysl na větším úkolu, důležitějším než všechny momentální taktické odhady. Musel provést strategické rozhodnutí…

Taktické možnosti:

1. Zachránit agenta Liama O’Connora.

2. Vrátit se do pobočky se získanými informacemi.

3. Zabránit další kontaminaci – provést sebezničení.

Bobova umělá inteligence fungovala účinněji, pokud měl na každé větvi rozhodovacího stromu menší počet možností – dvě nebo tři byly ideální. Každý větší počet voleb proces vyhodnocování rizik exponenciálně zpomaloval. Přelétl zrakem choulící se zajatce a objevil Liama, který se mezi nimi zničeně krčil a ohlížel se po něm. Kdyby měl Bob trochu víc času, aby se seznámil s výrazy lidského obličeje a svalovými tiky, nejspíš by v mladíkově tváři dokázal rozpoznat směsici strachu, hněvu a pocitu zrady.

Pak si náhle všiml většího ruchu v cedrovém hájku; v místě, kde se mělo otevřít časové okno. Vojáci se sbíhali kolem něčeho na zemi – a pohled na to musel být dost nepříjemný, protože jeden nebo dva začali zvracet.

Ať už se tam stalo cokoli, možnost, že se prostor vyprázdní, se začínala vzdalovat. V hájku vládl příliš velký ruch, aby se v těch místech dalo v danou chvíli otevřít návratové okno. Usoudil, že variantou, která nejlépe splní parametry mise, bude ta první: zachránit Liama.

V případě druhé varianty by Liam zůstal v minulosti, kde by ho mohli případně mučit, až by vyzradil nebezpečné podrobnosti o budoucnosti.

Třetí variantou, spálením svého počítačového mozku, by v tuto chvíli absolutně ničeho užitečného nedosáhl.

Naklonil hlavu.

První varianta byla pro misi v tuto chvíli nejrelevantnější. Na okamžik zavřel oči.

Posouzení řešení pro první variantu:

1. ČEKAT na druhé návratové okno – za 57 minut 30 sekund.

2. JESTLIŽE bude pravděpodobnost úspěchu, že zachrání Liama, větší než dvacet pět procent, POTOM pokračovat.

3. JINAK… Počkat na třetí návratové okno za 24 hodin.

Bob otevřel oči a odhodil mrtvolu, kterou nesl, na hromadu.

Toto řešení bylo přijatelné, přestože znamenalo vlastně jen trpělivě čekat. Nechtěl odejít ani provést sebezničení. Místo toho chtěl počkat, až se objeví lepší příležitost k Liamově záchraně. A pak si uvědomil, že jeho rozhodování ovlivňuje ještě něco, věc, kterou nedokázal nijak jasně označit. Prozatím tento činitel v duchu pojmenoval jako nedefinovatelný.

Tento nedefinovatelný činitel nepocházel z jeho databáze ani z kódu pro umělou inteligenci; pocházel z malé části jeho mozku, která byla organická, z malého kousku zvrásněné tkáně v jeho lebce napojené tisíci vlasově tenkých drátů k palubnímu s silikonovému waferplexovému počítači. A celý tento nedefinovatelný činitel nedělal nic jiného, než že našeptával do jeho logických obvodů velmi nelogickou a nepraktickou zprávu, rozpačité sdělení, které začínalo v pečivě uspořádaném kódu jeho umělé inteligence vyvolávat lehký zmatek.

Liam O’Connor je můj přítel.

KAPITOLA 41

1956, velitelská loď nad Washingtonem

Oberleutnant Ralt Hoffman vystoupil na nákladní plošinu se dvěma dalšími muži, kteří mezi sebou nesli těžký vak na mrtvoly. Opatrně ho položili a pak stejně jako Ralf v bázni zhlédli k temné obloze, na obří šedé břicho Vůdcovy velitelské lodi.

Hoffman byl ubytován na palubě spolu s muži ze svého oddílu, 23. výsadkového útočného sboru. Znal vnitřní prostory plavidla – ale při pohledu zvenku mu teprve docházelo, jak obrovská ta věc ve skutečnosti je.

Nákladní plošina, čtvercový podstavec z kovové slitiny, dostatečné velký, aby se na ně vešel nákladní automobil, začala stoupat na silných lanech nahoru. Pod nimi se pomalu ztrácely pozemky Bílého domu a hrdé washingtonské třídy.

Hoffman sledoval, jak odpolední světlo mizí a obloha nad městem plná dýmu rychle získává tmavší odstíny. V ulicích ani v budovách nefungovalo osvětlení. Městské elektrárny byly vyřazeny hned při první vlně útoku. Washington ozařovaly jen sporadické požáry a občasné záblesky dělostřelby v ulicích.

Zhluboka se nadechl.

Nervy.

Byl na cestě na Das Mutterschiff… „mateřskou loď“, jak jeho muži obří vzducholodi přezdívali. Přesněji mířil na horní palubu mateřské lodi, odkud se z dlouhé řady širokých oken otevíral výhled na svět dole – na Vůdcovu vyhlídkovou palubu.

Hoffmana tam nahoru nikdy nepozvali. Jen pár mužům, kromě Vůdcova nejvyššího velení a velitelů štábů, se dostalo té cti. Bylo tam totiž víc než jen velitelské a řídící středisko toho velkého muže – byl to jeho domov během tažení. Velmi zvláštní místo.

Plošina dál stoupala za dutého cvakání, které k nim doléhalo shora. Když se zadíval nahoru, spatřil, jak se v břiše lodi otevírají padací vrata.

Najednou naskočily světlomety. Silné paprsky světla pronikly soumrakem a křižovaly město dole. Hoffman sebou škubl a zakryl si oči. Udivilo ho, že okamžitě neoslepl, vzhledem k tomu, že při rozsvícení hleděl přímo do těch zatracených věcí.

Ralfe… ty se s ním možná opravdu setkáš. Je to docela pravděpodobné. Připrav se na to.

Při té představě ho zamrazilo strachem a vzrušením. Nechtěl před Vůdcem vypadat jako nervózní hlupák. Chtěl na něj udělat dojem, působit klidně a profesionálně, jak by důstojník elitních výsadkářů měl. Oba muži, kteří byli s ním, se usmívali jako vzrušené děti na cestě k vánočnímu stromečku.

„Vy dva,“ vyštěkl podrážděně, „tváříte se jako pitomci. Upravte se a přestaňte se tlemit jako dva opičáci.“

Muži si poslušně upravili stejnokroje a ukryli úsměv za vážnou maskou.

Hoffman pohlédl na vak s mrtvolou. Rozkaz vydal přímo člen Vůdcova štábu, říšský maršál Haas, Hoffmanovu velícímu důstojníkovi. Vůdce požádal, aby si mohl osobně prohlédnout tu zvláštní mrtvolu… a aby mu muži, kteří byli svědky té události, přímo vyložili, co viděli.

Klapot doléhající z výšky už zněl mnohem silněji. Pečlivě si zastínil oči, podíval se nahoru a zjistil, že k otevřenému nákladnímu prostoru už jim zbývá jen nějakých pět až deset metrů.

Nákladní plošina konečně s trhnutím zastavila uvnitř doku, kde Hoffman spatřil stát v pozoru dvojici strážců z SS Leibstandarte v upravených černých uniformách.

Už už si myslel, že stráže teď převezmou vak a jeho i s oběma muži pošlou zpátky dolů. Ale vzápětí je jeden z nich lhostejným posunkem vybídl, aby ho následovali.

Po schodišti střeženém dalšími dvěma vojáky vyšli na horní palubu. Šedé zdi bitevní lodi, na které si Hoffman a jeho muži zvykli během cestování – kdy žili jako kuřata v kurníku na dolních palubách a Mutterschiff plula ladně na jih z dobytého území kolem New Yorku –, teď vystřídalo obložení z tmavého dubu. Podlahu už netvořily kovové mříže, ale měkký kaštanově hnědý koberec, který pod jejich zabláceným kanadami tiše šustil.

Před nimi stáli u dvoukřídlových dveří další dva příslušníci SS Leibstandarte.

„Oberleutnant Hoffman jde za Vůdcem,“ oznámil jeden z vojáků, kteří je vedli od doku.

Jeden ze dvou stojících strážných ohlásil jejich příchod do vysílačky. Vzápětí vyšel z vedlejší kanceláře mladý, elegantně oblečený pobočník.

„Á, dobře.“ Usmál se. „Ohlásím vás.“

Když ten mladý muž otevřel dvoukřídlové dveře, Hoffman cítil, jak mu srdce divoce buší. Už první pohled na Vůdcův skvostně zařízený pokoj byl skoro víc, než mohl snést.

Nezapomeň, profesionální, klidný. Předveď se před Vůdcem.

Pobočník s někým tiše hovořil a pak se k nim obrátil.

„Pojďte dál.“ Usmál se a pokynul jim, aby vstoupili.

Hoffman vešel dovnitř následován svými dvěma muži s vakem. První, čeho si všiml, byla dlouhá stěna se širokými okny, která se pomalu stáčela jako záď nějaké dvojstěžňové plachetnice z osmnáctého století. Jasná záře z reflektorů, která proudila dovnitř, ozařovala zdobený strop velké místnosti. Přes sklo spatřil obrysy tmavého města a nad ním valící se bouřková mračna zářijové oblohy, které společně vyvolávaly dojem velké olejomalby.

Za velkým jednacím stolem s rozloženými mapami východního pobřeží Ameriky, které byly posety špendlíky s praporky představujícími invazní německé síly, stál Vůdce, přesně tak vysoký, štíhlý a charizmatický, jak ho zpodobňovaly všechny plakáty a billboardy.

Pár kroků od něj byl říšský maršál: s přísnou tváří, svalnatý a pozorný, jak ho všichni popisovali. Vědělo se, že Haas a Vůdce mají za sebou dlouhou společnou cestu, víc než desetiletí. Vyprávělo se, že se poprvé setkali, když spolu sloužili během druhé světové války. Do té doby o nich samozřejmě nebylo známo nic.

Dva muži plní záhad.

Vůdce přivítal Hoffmana srdečným úsměvem.

„Vy jste vedl útok?“

„Ano, m-můj Vůdce,“ zakoktal rozpačitě Hoffman.

Vůdce mávl ledabyle rukou a zasmál se. „Uvolněte se, Oberleutnante… já přece nekoušu. Takže vy jste vedl útok na Bílý dům?“

„Ano, můj Vůdce.“

„Blahopřeji. Velmi úspěšná akce.“

Hoffmanova hruď se nadmula pýchou.

„Tak… a prý jste mi přinesl něco ukázat,“ pokračoval Paul Kramer.

KAPITOLA 42

1956, Washington, D. C.

„Kam… k-kam nás to vezou?“ zeptal se Liam.

Zadní čelo vojenského náklaďáku spustili na zem, takže vznikla rampa, po které mohl zajatci nastupovat. Němečtí vojáci je za mávání zbraněmi nahnali dovnitř.

„Převýchovný tábor,“ vysvětlil muž v obleku, kterého předtím Liam s Bobem vyslýchali v Bílém domě.

„Cože?“

„Slyšel jsem, že takhle Němci naložili s lidmi v New Yorku, které zajali. Tam všechny odvezli.“

„Převýchovný tábor?“

„Jsou to ve skutečnosti vězeňské tábory… tam jedeme,“ povzdechl muž. „Když budeme mít štěstí.“

Liam se k němu obrátil. „No… a co když štěstí mít nebudeme?“

„Vezmou nás někam stranou a tam nás zastřelí.“

Liam náhle pocítil sucho v ústech a mravenčení na těle. Pohlédl přes hlavy spoluvězňů a ještě jednou zapátral po Bobovi. Pokud má podpůrná jednotka opravdu podporovat, tak teď by se do toho měla dát a něco podniknout.

V padajícím soumraku bylo stále těžší něco zahlédnout. Ale měl dojem, že rozpoznal výrazné obrysy jednoho obzvlášť vysokého a svalnatého německého vojáka, který stál zcela nehybně o sto metrů dál a soustředěně pohlížel jeho směrem.

Bobe?

„Ježíši… no tak, Bobe! Dostaň mě sakra odsud!“ zafňukal tiše.

Muž v obleku na něj tázavě pohlédl. „Hele, kluku. Ty a ten tvůj velký kámoš… říkali jste předtím tam uvnitř nějaké divné věci o budoucnosti…“

„Ano,“ odpověděl roztržitě Liam, „ale teď nejspíš už nezáleží na tom, odkud jsme přišli.“ Naposledy natáhl krk, jestli nezahlédne Boba, ale ta nehybná osamělá postava zmizela.

Bůh mi pomáhej.

Jakýsi voják na Liama vztekle vyštěkl, aby sebou hnul a vylezl po rampě do náklaďáku, pak ho popadl za paži a drsně ho postrčil dovnitř.

„Udělej, co říkají,“ zabručel muž vedle Liama. „Buď rád, že nás nezastřelí rovnou tady, na trávníku.“

Liam vešel dovnitř, ve tmě našel dřevěnou lavici a posadil se. A věřil, že v té tmě muž nevidí dvě stružky slz, které mu stékaly po ušmudlaných tvářích.

Bob se díval, jak poslední ze zajatců vylezl nahoru. Motor náklaďáku vyfoukl oblak dýmu a s rachocením naskočil.

[Šance na úspěch 0,5%]

Nemělo žádný smysl pokoušet se teď Liama O’Connora zachránit. I kdyby jeho tělo přežilo desítky zranění po kulkách… Liamovo by to nezvládlo. Pozoroval, jak náklaďák projíždí po trávníku, plotem a kodrcá po chodníku až na tvrdý asfalt široké třídy.

V tuto chvíli pro něj bylo nejvyšší prioritou vrátit se do budoucnosti s tou trochou informací, které se jim podařilo získat. Protokol zmeškaného okna znamenal, že z pobočky zkusí otevřít ještě jedno plánované okno mezi cedry přesně za dvacet dvě hodiny.

Až do té doby bude podle Bobových kalkulací nejlepší se někde nepozorovaně ukrýt. Jeho tělo navíc zasáhlo několik kulek. Nedošlo k poškození důležitých orgánů a krev už se srazila a zabránila další ztrátě, ale rány bude potřeba vyčistit, dezinfikovat a obvázat. Jeho software ho informoval, že v opačném případě existuje třiaosmdesátiprocentní šance, že dojde k propuknutí bakteriální infekce a nakonec k systémovému selhání jeho organického těla.

Zemřel by… stejně jako lidé.

Vzdálil se od ostatních vojáků, z nichž někteří si začali podezřívavě prohlížet jeho neznámou tvář. Kráčel rychle přes pozemky Bílého domu, aniž si ho kdokoli v okolním ruchu všímal – v padajícím soumraku vypadal jako další pěšák, který dostal důležitý úkol a musí ho neodkladně vykonat.

KAPITOLA 43

1956, velitelská loď nad Washingtonem

Kramer se obrátil a zadíval se z vyhlídkových oken na Washington, tmavý a jako bez života. Kolem hlavního města očekával daleko tužší odpor. Washington padl za pouhé dva dny. Hlavní bitva proběhla první den na severu, těsně za předměstími. Nad americkými tanky, lehkými obrněnými a nemotornými stroji Sherman MkII, měly už od prvního okamžiku díky své manévrovací schopnosti i palebné síle převahu jejich stroje Blitz Raptor MkVI; svižné vznášedlové zbraňové plošiny raptorů s americkými stroji rychle skoncovaly.

Spěšně vybudované obranné pozice, které vedly ve východozápadním směru za městem, nepředstavovaly žádnou překážku. Americká bojová linie se rozpadla v časných hodinách dnes ráno, druhého dne bitvy o Washington. Když Kramerovi dokonale vycvičení výsadkáři, vybavení plynem poháněnými přistávacími vaky a nejnovějšími pulzními puškami dopadli za rozpadající se americkou linií, zmocnila se obránců ještě větší panika a zmatek.

Dnes to zkrátka byla rychlá akce.

Američané dokázali dát dohromady pár center odporu. Jeho výzvědné služby ho informovaly, že kolem jednoho z jižních předměstí drží silnou pozici brigáda amerických námořníků a uvnitř Washingtonu kladou sem tam odpor skupinky obránců. Ale Američané neměli čas na nic víc než na to, aby dali dohromady chaotickou linii boji znavených pěšáků kolem Bílého domu.

Kramer zavrtěl hlavou. Poslední pokus prezidenta Eisenhowera o kladení odporu byl žalostný a nedůstojný. Doufal v mnohem dramatičtější závěr tažení. Amerika se místo s rachotem vzdala s kňučením.

Zásluhu na tomhle lopotném úsilí Američanů o obranu měl hlavně absolutní moment překvapení, s jakým je zaskočili. Tažení trvalo jen něco málo přes osm týdnů, od prvního hromadného obojživelného útoku na pláže Nové Anglie… po dnešek.

Pro civilisty to bylo samozřejmě takto lepší, daleko lepší než dlouhé vleklé tažení, které by se protahovalo do podzimu a zimy a kvůli němuž by umírali nevinní lidé. Upřímně řečeno, necítil vůči americkému lidu žádnou zášť. Vždyť jeho matka byla Američanka – narodila se v Minneapolisu – a on sám měl kdysi americký pas. Usmál se tomu absurdnímu propletenci událostí. Do narození jeho matky, Sally-Anne Gardinerové, čistokrevné americké dívky, musí uplynout ještě pětačtyřicet let, pětašedesát, než se potká s jeho otcem Borisem Kramerem a vdá se za něj. Ale přitom teď tady stojí její syn, vůdce německého národa, zemí Evropy… a teď i Spojených států.

To je ale absurdita cestování v čase, co… Paule?

Tyhle detaily z jeho života znalo pochopitelně jen pár mužů kolem něj, kterým důvěřoval: Karl Haas a tři další, kteří prošli časem spolu s ním a přežili až do dnešního dne. Přepadení Hitlerova sídla v Bavorsku si vyžádalo značné oběti. V okamžiku, kdy Hitler rozkázal svým mužům, aby ukončili akci, jich zbylo už jen pět.

Německý lid zbožňoval Kramera, svého Vůdce – člověka, který vedl národ k vítězství, vůdce, který vystřídal toho pomateného starého antisemitu Adolfa Hitlera. Všichni věřili, že je Němec, nezáleželo jim na tom, že neexistuje jediný záznam o jeho dětství, o matce nebo otci, žádná stopa jeho existence na tomto světě… až do jara roku 1941. Důležité bylo pouze to, že se vynořil odnikud, jako strážný anděl, který padl z nebe, a vedl je k vítězství. Sjednotil Evropu pod jediným hrdým proslovem, jenž nenesl žádnou idiotskou svastiku, ale znak, který navrhl on sám, urobora – hada, který požírá vlastní ocas –, symbol nekonečna.

Události, které se přihodí… se opakují donekonečna.

Evropa, a teď Amerika, byly konečně sjednoceny – spojená síla, kterou potřeboval, aby nadobro přinesl klid světu a ten se mohl vyléčit.

A bude to mnohem lepší svět. Svět, kde nikdo nebude hladovět. Svět, jehož populaci bude možné zodpovědně regulovat, aby nepřekročila počty, které tato planeta dokáže uživit. Svět, jehož zdroje budou pečlivě využívány, a ne drancovány nechutně bohatými a samolibými politiky. Svět, který nebudou otravovat automobilové plyny ani uhelný dým. Svět, který nebude umírat jen kvůli tomu, že lidstvo nedokáže ovládat svou nenasytnost.

Ale to hlavní…

Bude to tvůj svět, Paule. Jen tvůj.

Při zaslechnutí toho tichého hlasu svých ambicí se neklidně zachvěl.

Dobyls toho víc než kterýkoli jiný vůdce v minulosti.

Kramer věděl, že by měl cítit euforii, hrdost nad tím, čeho dosud dosáhl. Ale nic takového neprožíval. A důvod teď ležel na podlaze před ním, přinesl ho ten Oberleutnant a jeho dva muži: ta ohavně zdeformovaná věc, ta pokroucená změť těl dvou, možná tří mladých německých vojáků.

Leželo to před ním v rozepnutém vaku na mrtvoly. Kramer už kdysi něco podobného spatřil, před deseti lety v zasněžených lesích u Obersalzbergu. Vzpomínal si, že se tehdy málem pozvracel, a stejný pocit se ho zmocňoval i teď.

Karl si dřepl vedle mrtvoly a pozorně si ji prohlížel. „To by mohl být následek působení nějaké zápalné zbraně. Intenzivním žárem se mohli ti chudáci spéct dohromady.“

Kramer přikývl. Sevřel rty a mnul si bradu. Mohlo by to tak být… nebo mohlo jít o účinek jedné z jejich pulzních bomb zkonstruovaných tak, aby tlakovou vlnou rozdrtila měkkou tkáň na prášek. Moderní zbraně, které zkonstruoval, taková nepříjemná zranění působily.

Ale co když je to něco jiného?

Znovu ten hlas. Poručil mu, aby byl zticha.

„Ano, Karle… je to možné.“

KAPITOLA 44

1956, poblíž Washingtonu, D. C.

Liam vyhlédl z náklaďáku, který rachotil po silnici vedoucí z hlavního města, plné německých hlídek, prchajících civilistů, které vojáci postrkovali hlavněmi zbraní, a zástupu zubožených amerických vojáků v khaki uniformách, z nichž mnozí byli ranění.

„Mimochodem, já jsem Wallace,“ řekl ten muž v obleku. „Daniel Wallace. Pracuji v tiskovém odboru v Bílém domě. No,“ povzdechl si unaveně, „vlastně pracoval jsem.“

Liam mu apaticky podal ruku. Neměl tušení, co přesně „tiskový odbor“ dělá, ale usoudil, že to bude mít neco společného s novinami. „Liam O’Connor z Corku v Irsku.“

Wallace přikývl. „To jsi hodně daleko od domova, hochu.“

„To mi povídejte,“ pousmál se.

Wallace tiše promluvil. „Stejně mi pořád nejdete do hlavy, ty a ten tvůj přítel. Říkali jste, že jste…“ Wallace se rozhlédl po ostatních zajatcích; mnozí z nich byli buď v šoku, nebo se stáhli do sebe a uzavřeli se před ponurou realitou.

„Hele, co kdybychom zapomněli na to, co jsem říkal?“ navrhl Liam. „Teď už na tom vlastně vůbec nezáleží, ne? Jsem právě tady, na stejné lodi jako všichni ostatní.“

„A co ten muž, s kterým jsi byl?“

„Co s ním?“

„Já… přísahal bych, že jsem viděl, jak měl zranění po kulkách, která… která neměl vůbec přežít.“

Liam přikývl. Nechal pro tu chvíli Wallace Wallacem a obrátil pozornost ke dvěma dalším zajatcům na konci náklaďáku, šedovlasému armádnímu plukovníkovi a námořnímu důstojníkovi kteří spolu tiše rozprávěli.

„…byli všichni zesláblí, otřesení. Nechce se mi ani věřit, že před dvěma měsíci nemluvil nikdo o ničem jiném než o setkání Eisenhowera s Kramerem na neutrální půdě. Měli spolu jednat o míru – o ukončení rostoucího napětí mezi námi a jimi.“

„A celou tu dobu,“ skočil mu do řeči námořní důstojník, „Kramer podnikal poslední přípravy na invazi do Ameriky.“ Plukovník si prohrábl krátké vlasy. „Neměli jsme ani ponětí, Bille… Jen jsme si namlouvali, že chtějí mír a nechají nás na pokoji.“

Liam vyhlédl z náklaďáku a v duchu byl miliony kilometrů odtud.

Moje první cesta… a už pro mě skončila.

Poslední dvě desítky dnů svého života si připadal jako v nějakém bláznivém snu. Sotva před třemi týdny byl ještě mladším stevardem na Titaniku, staral se o bohaté zhýčkané cestující a těšil se, až dopluje do Ameriky, země neomezených možností. Měl v úmyslu dát výpověď ve chvíli, kdy loď přirazí ke břehu, a začít nový život plný dobrodružství a objevů. Četl toho o Americe spoustu a věděl, že je to pravé místo pro něj, země, kde dokáže zbohatnout.

A pak všechno změnil jeden zatracený kus ledu v moři.

A s ním přišel Foster… zachránil ho před smrtí, která ho pronásledovala v nejstrašnějších nočních můrách – před utonutím. Ten stařík mu otevřel neuvěřitelné dveře. Ohromující svět budoucnosti, svět budov z chrómu a skla, plný neonových světel a blikajících barevných obrazovek, svět vzrušení, pohybu, techniky, která jako by ani nebyla odsud. Ale také svět minulosti, kterékoli doby, na jakou jen pomyslel, protože Foster ho ujistil, že zažije tolik báječných věcí, báječných okamžiků, že svým způsobem… ne, určitě… je tím nejšťastnějším mladým člověkem na světě.

A teď je tady. Vězí tu. To, co má spolu se všemi ostatními v tomhle náklaďáku před sebou, je děsivá a nejistá budoucnost Zastřelí je, a pokud ne, skončí v pracovním táboře jako váleční zajatci. V duchu se uklidňoval, že aspoň žije, místo aby hnil rozdrcený někde na dně Atlantského oceánu, nijak povzbudivě to však neznělo. Uvízl tady. Neměl jak se vrátit ke třetímu a poslednímu návratovému oknu. A byl bez jakékoli možnost komunikovat s Fosterem, Maddy a Sal… byl prostě vyřízený.

Mohl bych ta jména klidně zapomenout, říkal si. Už je stejně nikdy neuvidím.

Náklaďák rachotil kolem dřevěného plotu polepeného fotografiemi všech tvarů a velikostí, na nichž byly usmívající se tváře osob na plakátech s textem Neviděli jste je?, které vylepovali utrápení manželé a manželky, matky a otcové. Kolem plotu se kupily kytičky čerstvé i zvadlé, křížky, památeční předměty, plyšoví medvídci a panenky. Byly to oltáře na počest těch, kdo zmizel ve víru krveprolití posledních týdnů.

Několik dalších lidí na korbě náklaďáku se také dívalo na ten plot, bolestně nekonečnou přehlídku naděje a smutku. Žena naproti se při pohledu na něj rozvzlykala.

Tolik mrtvých a pohřešovaných.

Jakýsi voják z náklaďáku ucedil mezi zuby: „Nikdy jsme vlastně proti těm náckům neměli šanci.“

Jediná utěšující věc, pomyslel si Liam, je možná ta, že tahle válka byla krátká, že už je po ní.

KAPITOLA 45

1956, velitelská loď nad Washingtonem

Kramer se díval za odcházejícím nervózním důstojníkem výsadkářů a jeho dvěma muži.

Musel se věnovat milionu věcí – bylo třeba neustále přijímat velitelská rozhodnutí, nejen pokud šlo o tuto čerstvě dobytou zemi, ale také ohledně situace doma v Evropě. Avšak v duchu se dokázal soustředit pouze na jediné – na hlášení, které mu právě podal ten mladý důstojník, o tetelícím se okně vzduchu mezi stromy u Bílého domu. Očití svědci potvrdili, že „spolklo“ jednoho muže a o minutu později ho zase vyplivlo; jeho tělo se objevilo a vzápětí splynulo s tělem dalšího muže, který neopatrně vkročil do toho tetelícího se vzduchu.

Šlo o tvrzení očitých svědků těsně po bitvě; vojákům vřela krev, v žilách jim proudil adrenalin. Muži po bitevní vřavě mají často tendenci vidět duchy. Dějiny vojenství se jen hemží příběhy těch, kteří spatřili, jak jim na pomoc přicházejí andělská vojska. Kramer mohl nad vším mávnout rukou jako nad vzrušeným blábolením mladých vojáků, jenže ten mladý důstojník mu přinesl tohle…

Pohled mu zabloudil k té pokroucené zohavené věci ve vaku na mrtvoly.

Karl pohlédl na svého vůdce. „Myslíte, že by mohlo jít o následek návštěvy dalšího cestovatele v čase?“

Kramer mlčel.

Jak by mohl někdo další cestovat v čase?

Waldsteinův pečlivě ukrytý prototyp byl přece jediným strojem času. Mezinárodní právo zapůsobilo tvrdě a jednotně a důkladně téhle technologii zabouchlo dveře. Každý národ, každou korporaci, každého jednotlivce, které by přistihli při jejím vývoji, by čekal trest nejvyšší: úplná eliminace. Žádné varování. Žádné spory. Žádná jednání o nápravě. Dokonce i v chaosem stiženém světě poloviny jedenadvacátého století panoval všeobecný soulad názorů, že bez ohledu na důsledky se čas nesmí měnit.

„Ten stroj byl přece jediný, ne?“ zeptal se Karl. „Paule…?“

Tuhle výsadu měl teď jen Karl – říkat mu jménem, a pořád jen tehdy, když byli sami.

„Ano, Karle… byl jediný.“

Kramer až do této chvíle věřil, že zničením Waldsteinova prototypu zajistil, aby je nikdo nemohl sledovat do minulosti a nezabránil jejich úsilí změnit svět k lepšímu.

Ale co když další stroj existuje?

Při té představě ho zamrazilo.

A někdo se rozhodl, že po nás půjde?

Pokud tohle znetvořené tělo na podlaze bylo výsledkem otevření časového okna, potom se někdo v budoucnosti rozhodl zaměřit na dnešní den. Někdo z budoucnosti se snažil napravit minulost a usoudil, že dnešek, 1. září 1956, je dnem, kdy ke změně minulosti došlo.

Jenže to nebylo dnes.

Minulost se ve skutečnosti změnila už před patnácti lety, v den, kdy se Kramer se svými muži probil přes esesáky na audienci u Hitlera. V ten den Kramer Hitlerovi vysvětlil, že jeho chystaný útok na Rusko bude počátkem konce jeho snů, konce, který přijde o čtyři roky později v bunkru pod Berlínem, s kulkou ve spánku a rozkousnutou kyanidovou kapslí.

Kramer zvedl zrak od mrtvoly a zahleděl se velkými okny ven. „Karle, musíme minulost úplně vymazat.“

„Cože?“

„Všechno před dneškem… myslím všechno, co se událo od našeho příchodu v roce 1941.“

„Zahladit stopy?“

„Ano. Ale lidem bychom to měli předložit jako symbolické gesto.“

„Nechápu.“

„Dnešek bude znám jako Den jedna, nový začátek pro celé lidstvo. Vyhlásíme, že po mnohatisíciletích krvavých dějin – kdy státy, králové, papežové a císaři bojovali mezi sebou o půdu, peníze nebo víru – tahle válka skončila.“

„Už žádné války, ano.“ Karl přikývl. „To by se mohlo ujmout.“

Kramer ukázal přes široká okna k panoramatu města. „Amerika pro nás byla největší hrozbou a teď je součástí naší Říše. Nikdo se nám už nemůže postavit. Mime reálnou možnost konečně sjednotit všechny lidi na tomto světě pod jedním praporem.“

„Rusko a Čína pořád zůstávají.“

Kramer pokrčil rameny. „Jejich doba přijde.“ Obrátil se ke Karlovi. „Podle mě nastal právě teď čas na to, abychom za minulostí udělali tlustou čáru.“ Zvedl se od roztavené mrtvoly a byl rád, že ten mladý důstojník se svými muži už je pryč a on může od téhle hrůzy odvrátit bledý obličej.

„Ale, Karle, ty ani já nesmíme nikdy zapomenout, že jsme v této době vetřelci. Třebaže od naší cesty časem uplynulo už patnáct let, musíme pečlivě zahladit stopy.“

„Rozumím.“

„Tím, že dnešek vyhlásíme za první den nové éry, smažeme těch patnáct let, Karle. Nezůstane naprosto nic. Nikdo v budoucnu nebude mít vůbec žádné stopy, po kterých by se mohl vydat. Ale uděláme ještě víc, vymažeme celou minulost. A proč ne? Není to také důvod, proč jsme se vrátili? Abychom smazali popsanou tabuli…? Nastolili nový začátek? Nový řád?“

Karl přikývl.

„Vyhlásíme to ve státní televizi a rozhlase. Všem národům Velkoněmecké říše nařídíme den oslav – Den sjednocení…“

„Den sjednocení… to je dobrý název, Paule.“

„Ano… ano. Takhle přesně to nazveme. A na počest této oslavy začneme systematicky likvidovat učebnice dějepisu, dokumenty, památky. Všechno musí zmizet. Musí se to spálit.“

Karl přikývl. „Ano, pane.“

„A americkému lidu sdělíme, že není čeho se obávat. Nečeká je otroctví, ale dostanou nabídku, aby se spolu s Němci, Francouzi, Brity a všemi ostatním stali občany Velkoněmecké říše.“

„Nechám vám připravit projev,“ řekl Karl.

„Děkuji, příteli. Tímhle…,“ ukázal na mrtvolu na podlaze, „se nemusíme vzrušovat, chápeš? Minulost teď ovládáme my, Karle… ty a já… je jako hlína v našich rukou a my z ní můžeme vymodelovat cokoli. Nikdo v budoucnosti už nedokáže objevit náš vstupní bod.“

„Pokud je tohle tělo důsledkem něčí snahy objevit nás…,“ Karl pohlédl na Kramera „…fakt, že to zkusili dnes a ne na jaře roku 1941… to dokazuje…?“

„Ano,“ usmál se Kramer. „Nemají tušení, kdy jsme sem přišli,“ poplácal Karla láskyplně po rameni. „Myslím, že to dokazuje, že nám nic nehrozí.“

„Ano, pane.“

Karl zasalutoval. „Dohlédnu na přípravu vašeho projevu.“

„Děkuji.“

Kramer počkal, až za sebou Karl zavře dvoukřídlové dveře, a pak se znovu obrátil k velkým oknům.

Bude to ale stačit… vymazat minulost?

Bylo by to rozumné preventivní opatření, ale Kramer stále váhal. Před půl hodinou si byl jistý, že Waldsteinův prototyp byl jediným strojem času na světě.

Je však možné, že jsem se mýlil?

Pozoroval, jak z výšky nad ulice klesá letka tryskových vznášedel Messerschmitt a pročesává je svými reflektory.

To, co zbylo z nedobytého světa, představovalo nyní ještě menší překážku než předtím Amerika. Jeho Říše je nenapadnutelná, neporazitelná, všemocná. Zbylé země padnou jedna po druhé. Rusko a Čína, dvě velké, ale zaostalé země, byly v izolaci, odříznuté od okolního světa na všech frontách. Dříve nebo pozdě s nimi také skoncuje, a to bude konec války.

Nicméně ho stále znepokojovalo, že někdo někde v budoucnosti by k němu mohl – s velkou dávkou štěstí – najít cestu.

Nebo by to mohlo být něco daleko horšího, Paule. Vzpomínáš, co ti kdysi – vyprávěl starý Waldstein?

Kramer zaklel a pohlédl na mrtvolu. Nařídil strážím přede dveřmi, aby tu věc odnesly a zničily. Krveprolití už bylo pro dnešek dost… a teď, po oficiální kapitulaci Spojených států, bylo třeba dohlédnout na spoustu věcí.

KAPITOLA 46

1956, Washington, D. C.

Byla tma a vlhko. Bobův zrak se už před řadou hodin přizpůsobil šeru, které vládlo tady ve stokách. Mříží v chodníku si razily cestu bledé úponky světla. Ve Washingtonu bylo šedé odpoledne se zataženou oblohou, den po dobytí Ameriky útočníky.

Podpůrná jednotka seděla nehybně na vlhkém betonovém parapetu, nohy svěšené do odporně páchnoucí proudící vody.

Seshora občas zaslechl rachot dopravy, dupot holínek a sem tam bubnování vzdálené střelby. Během posledních dvaceti hodin útočníci shromáždili tisíce lidí – možné problémové osoby, ty, kteří se mohli pokusit zburcovat ostatní: senátory, kongresmany, soudce, právníky, novináře – a naložili je na konvoje náklaďáků mířící z města. Zbytek obyvatel se krčil ve svých domovech a lámal si hlavu, co s nimi asi Kramer a jeho invazní síly podniknou.

V tu chvíli ale vládlo ticho, narušované jen neustálou ozvěnou vody kapající z klenutého cihlového stropu stoky a líným šuměním plynoucích páchnoucích splašků.

Bob seděl bez hnutí. Prstem si bezděčně hrál s pojistkou pulzní karabiny, kterou držel v klíně. Cvak, cvak, cvak, cvak – kovový zvuk se hlasitě rozléhal stokou.

Trpělivě čekal. Odpočítával čas na svých vnitřních hodinách.

Zavřel oči.

[Informace: k otevření posledního okna dojde za 23 minut]

Byl jen deset minut od Bílého domu, kilometr a půl vzdušnou čarou. Polovinu téhle vzdálenosti mohl urazit v síti kanalizačních tunelů a vylézt průlezem na Pennsylvania Avenue. Zbytek cesty by musel nekrytě překonat během. Černý skafandr a kukla by ho mohly na pár krátkých okamžiků skrýt. Ale protože tenhle oděv už ostatní nepřátelští vojáci odložili a oblékli si šedé uniformy wehrmachtu, s největší pravděpodobností by na sebe upozornil už ve chvíli, kdy by vylezl z podzemí.

Pokud by však všechno správně načasoval a měl štěstí, existovala slušná šance, že by se mu mohlo podařit rychle se probít do prostoru cedrového hájku, až se vzduch začne chvět a objeví se okno. Bylo však docela pravděpodobné, že by jeho tělo mohlo utrpět tolik zranění z boje, že by už regenerace nebyla možná.

Na tom ale nezáleželo.

Záleželo jen na té malé silikonové destičce v jeho hlavě; jediným jeho úkolem bylo dostat ji neporušenou oknem a odeslat do budoucnosti. I kdyby při aktivaci dokázal třeba jen strčit hlavu do portálu a nechal v minulosti bezhlavé tělo, splnil by tím primární cíl mise. Získané informace by byly zpátky v kanceláři, přesně tam, kde měly být.

Bob se zavrtěl. Už téměř nastal čas na provedení operace.

Něco v jeho malém organickém mozku ho však ponoukalo, aby znovu přehodnotil priority mise. Bylo to jako dětský nářek, který k němu putoval po tenkém vnitřním vedení.

Nenechávej ho tady.

Bob neklidně škubl hlavou. Jeho umělá inteligence se snažila vypořádat s rozporným hodnocením. Byla to autoritativní, emocí zbavená silikonová odpověď na ten dětský hlas.

[Cíl mise: shromáždit a předat informace.]

Ale… informací, které mohl předat, bylo tak málo, nedokázali získat téměř nic. Bob by se mohl vrátit do pobočky – živý nebo mrtvý – a tam by mohli stáhnout z jeho hlavy to, co viděl a slyšel. Jenže valnou většinu těch dat tvořil jen dým a střelba; užitečného nezjistil skoro nic. Rozhodně to nestačilo k určení přesného místa původu této časové kontaminace. Potřebovali získat další informace, mnohem více. Konkrétně – poznatky o událostech, k nimž došlo před invazí. Pokud zůstane tady, v roce 1956, má daleko větší šanci odhalit aktuální minulost než ve změněném světě roku 2001. Hlavou mu zmítaly záškuby, prstem stále rychleji cvakal pojistkou pušky.

[Parametry mise je třeba přehodnotit]

Bobova umělá inteligence se ocitla ve vážných problémech. Dokázala zvládnout podrobnou a rychlou analýzu situace, ale k rozhodování byla daleko více uzpůsobena lidské mysli. Jeho zabudovaná paměť si vyvolala slova, která před pár dny pronesl Foster.

„…A to je důvod, proč agentura vysílá do minulosti lidského agenta spolu s podpůrnou jednotkou. Robot nedokáže činit intuitivní rozhodnutí, Liame… rozhodně ne tak dobře jako člověk…“

Drobný modul tvořený zvrásněnou tkání v Bobově lebce – nevyvinutý mozek – ta slova chápal až příliš dobře. Chápal, že potřebuje pomoc, zatímco automatický počítačový kód nepřestával argumentovat, že rozkazy mise je třeba za každou cenu dodržet.

Musím ho najít.

[Doporučení: aktualizovat parametry mise]

Bobův prst ztuhl; jeho tělo zcela znehybnělo. Vnitřní počítač se soustředil pouze na jediné, každý mikrovolt výpočetního výkonu se zaměřil na jediný cíl.

Změnit pořadí priorit mise.

Rozhodnout.

[Mise aktualizována: nalézt a zachránit agenta Liama O’Connora]

KAPITOLA 47

2001, New York

Foster a Maddy sledovali odpočet na obrazovce počítače. „Třicet sekund,“ oznámil stařík.

Maddy přikývla; také na displej viděla. „A co když tohle okno taky zmeškají?“

„Tím se budeme zabývat, až – jestli – k tomu dojde.“

Maddy se ohlédla na betonovou podlahu, odkud odklidili kabely a nepořádek, na ten tenký kruh namalovaný křídou, kde se měli Liam s Bobem – snad – už brzy objevit. Byla ráda, že Foster poslal Sal pozorovat Times Square. Kdyby byla tady, dělala by si starosti, vyrušovala, znepokojovala… odváděla by jejich pozornost. Foster už vypadal i tak dost rozrušeně, bez toho, aby ji musel soustavně uklidňovat, že Liam s Bobem budou v pořádku.

A co když se vrátí a Liam bude zraněný… nebo něco horšího?

Je lepší, že Sal je někde jinde.

„Protože zmeškali ostatní návratová okna,“ řekla, „muselo se jim něco stát, že?“

„To nemůžeme vědět. Já sám jsem taky docela často zmeškal na misích jedno nebo dvě naplánovaná okna,“ poznamenal Foster. „Neočekávané se stává – proto máme návratových oken několik.“

„Ale jestli zmeškají i tohle…?“

Pohlédl na displej.

Deset sekund.

„Pokud zmeškají i tohle, budeme jim muset sdělit nové místo setkání.“

Pohlédla na něj. „Sdělit? Jak?“

„To je složité. Probereme si to později.“

Vydechla. „Takže to není konec světa, že ne? Myslela jsem… víte… myslela jsem, že bychom je ztratili už navždycky.“

Foster zkontroloval signalizaci fázového přerušení; žádné známky pohybujících se hustotních paketů v místě, kde se měl otevřít návratový portál. To bylo dobré. Vojáci už nejspíš odešli.

„V pořádku… jdeme na to,“ řekl.

Přemísťovací stroj začal hučet a světla v oblouku pohasla, protože energie se začala přesměrovávat do zařízení. Potom se najednou začala nad podlahou uprostřed místnosti zhmotňovat velká koule a ve vlnícím se vzduchu Maddy rozpoznala tančící pokroucené kmeny stromů.

„No tak, Liame,“ zašeptala. „Hni zadkem.“

Foster nervózně polkl. „Ano, hoďte sebou.“

Kdyby tam byli, už by prošli dovnitř. Nechat portál zbytečně otevřený nebylo moudré; okno do chaotických dimenzí, kde mohlo číhat cokoli… Čím dřív je zavřou, tím lépe.

„No tak!“ pronesl netrpělivě.

Koule se vznášela, tetelila se, vydávala v šeru oblouku měkkou namodralou záři. Portál byl otevřený už deset sekund a na obrazovce začala blikat červená výstražná zpráva.

„Musím ho zavřít,“ řekl Foster. „Je to už dlouho a hrozí, že bychom mohli přilákat pátrače. Nejsou tam.“

„Ne!“ vykřikla Maddy. „Ještě ho nechme otevřený trochu.“

„Nestihli to,“ vyštěkl Foster. Stiskl na obrazovce tlačítko ZRUŠIT a koule okamžitě zmizela, hukot přístrojů zeslábl a blikající světla se znovu rozzářila naplno.

„Sakra, Fostere, třeba zrovna dobíhal!“

„Žádné dobíhání neexistuje, Madelaine. Buď tam jsi, nebo nejsi. Okno se otevře a ty buď projdeš, nebo neprojdeš. Bohužel není možné nechat je otevřené jen tak a čekat.“

Chvíli mlčky seděli a hleděli na ten křídový kruh na podlaze, jako by doufali, že se Liam s Bobem nějakým kouzlem objeví, Liam s provinilým výrazem ve tváři kvůli pozdnímu příchodu.

„Tak… Dobře. Není všemu konec, že?“ pokusila se Maddy o věcný tón. „Předtím jste zmínil odeslání zprávy.“

Foster přikývl. „Správně. Potřebujeme jim poslat podrobnosti o novém časovém razítku a možná bude potřeba vybrat jiné místo. Nesmí být moc daleko od prvního místa, ale podle mě bude lépe, pokud to bude někde víc v ústraní, kde nebude takový provoz.“

Maddy sevřela rty. „A jak přesně jim tu zprávu předáme?“

„Pomocí tachyonového přenosu,“ odpověděl. „Technické vysvětlení ti podám později… Je to komplikované.“

Pokrčila rameny. „Počkám.“

KAPITOLA 48

1956, velitelská loď nad Washingtonem

Kramer obědval sám. Neměl náladu oslavovat vítězství s říšským maršálem Karlem Haasem, vyššími veliteli divizí a jejich pobočníky. Od kapitulace uplynulo několik dní, a navzdory pár drobným šarvátkám – některé jednotlivé státy na západě se snažily dál bojovat – byla nyní Amerika součástí Velkoněmecké říše.

Jeho vrchní velení právě oslavovalo; v elegantních uniformách nepochybně mlčky připíjeli nepřítomnému Vůdci. Pak si společně sednou ve státní jídelně a budou probírat administrativní záležitosti řízení Ameriky. Věřil, že Karl dokáže všechny ty ambiciózní generály a gauleitery udržet na uzdě; měl dojem, že se ho bojí téměř stejně, jako se báli svého Vůdce.

Ne, dnes chce být sám. Sám se svými starostmi.

Ta mrtvola, ta zatracená mrtvola… a znepokojivé otázky, které vyvolala. Navzdory tomu, co říkal Karl, tohle nebylo tělo znetvořené obyčejným zápalným granátem. Už jednou v minulosti viděl, co dokáže s lidským tělem provést časový portál. Nikdy nezapomene na tu pokroucenou kůži, orgány, které ač byly naruby, stále dokázaly fungovat… aspoň chvíli.

„Jde po nás někdo z budoucnosti,“ zabručel.

Skoro cítil toho kohosi, jak zkoumá minulost, pomalu si k němu hledá cestu, sleduje ho. Každou chvíli se mohl vzduch vedle stolu zachvět, mohl se objevit vrah s namířenou pistolí, připravený popravit ho. Tohle byla věc, které se Kramer nikdy nepřestal bát. Ta vracející se noční můra ho v posledních patnácti letech sužovala téměř každou noc – vzbudí se v posteli v nočním tichu a spatří nad sebou svého kata, který mu oznamuje, že za cestováni časem bude okamžitě popraven. Ta mrtvola… ta mrtvola… mu jeho noční můry ještě tisíckrát zhoršila a on teď téměř bez přestání myslel na to, co by mohlo přijít. Stálo ho nepředstavitelné úsilí skrývat tyhle mučivé myšlenky před Karlem, zachovávat si před ním rozvážnou masku. Někdy si říkal, jestli neexistuje nějaký snazší způsob, jak z toho všeho ven.

V hlavě uslyšel tichý vemlouvavý hlas.

Existuje způsob, jak to můžeš změnit, vždyť víš.

Sebevražda.

Ne, jinak.

Vyhlédl z okna na tmavé město ozařované sporadickými požáry a probodávané kroužícími kužely světel reflektorů z jeho velitelské lodi.

Uvažuj o tom.

Jeho tichý hlas, hlas, který důvěrně znal, byl s ním odjakživa. Hlas… ambice… ponoukavý, přesvědčoval ho, aby dělal věci, které by nikdy neměl odvahu podniknout. Jako studentovi mu pomohl dosáhnout akademického úspěchu, jako mladého muže ho tlačil k získání doktorátu z kvantové fyziky, díky kterému se stal badatelem ve Waldsteinově institutu. Dodával mu sebedůvěru, kterou potřeboval pro svůj smělý plán vrátit se do minulosti a přetvořit ji podle svého.

Mohl bys tenhle svět zničit, co říkáš, Paule? Koneckonců je to teď tvůj svět. Je jen tvůj a ty si s ním můžeš dělat, co chceš.

„To je šílenství,“ odpověděl a prudce odložil vidličku. Zarachotila o talíř a velkým majestátním prostorem se nesla ozvěna toho zvuku.

Šílenství, že?

Od chvíle, kdy přicestoval časem, přesvědčil Hitlera, aby ho přijal do okruhu svých blízkých, a nakonec se sám stal Vůdcem, byl ten hlas zticha, protože ho nepotřeboval. Připomínal dítě, zamlklé, zamyšlené dítě. Ale teď – vlastně od té mrtvoly – jako by ožil novou energií.

Šílenství, že? Co by se stalo, kdyby se tady teď zjevil nějaký cestovatel z budoucnosti a prostřelil ti hlavu? Kramer zavřel oči. Při té představě se zachvěl. Odpověď byla jasná. Minulost, kterou s takovým vypětím vytvořil, by se změnila.

A co kdyby ten cestovatel zjistil, kde a kdy přesně jsi do minulosti vstoupil? Ty lesy v jedenačtyřicátém? A zabil tě tam? Před tvým setkáním s Hitlerem?

„Svět by byl takový jako dřív,“ odpověděl nahlas. „Budoucnost by byla znovu temná a umírající jako tam, odkud jsme přišli.“

Správně. Umírající svět, dusící se toxickými výpary. Otrávená moře. Lidé, kteří pomalu umírají hlady. Svým způsobem by bylo laskavější to teď ukončit. Nebo ne?

Laskavější? Kramer už dlouho nemyslel na svět, který před mnoha lety opustili. Globální oteplování se stalo neřízenou střelou. V roce 2050 už definitivně zmizely polární ledovce. Celý africký kontinent byl sežehlý sluncem a bez života jako povrch Marsu. A lidé, celých devět miliard, se tísnil v několika obyvatelných oblastech, které na Zemi zůstaly. Většina z nich živořila v zaprášených slumech pár megapolí. Kramera napadlo, jestli lidstvo jednoho dne zanikne podobně jako každý jiný druh na Zemi.

„Laskavější,“ pronesl po dlouhé době. „Možná ano.“

Mnohem laskavější.

Úplně ztratil chuť k jídlu.

Věříš mi, Paule, že?

Vždy věřil svému vnitřnímu hlasu, svému instinktu. Vedl ho životem daleko lépe než kterýkoli učitel nebo rádce, otec nebo přítel. „Pokud nedokážeš věřit vlastnímu instinktu,“ řekl mu kdosi, „jsi ztracený.“

Nevidíš? Tam někde je někdo nebo něco. A najde si tě, ať uděláš cokoli, i kdybys sebelépe vymazal minulost a zahladil stopy. Nakonec si tě najde. Ta mrtvola – to bylo varování.

Hluboko uvnitř věděl, že ten hlas má pravdu. Možná to věděl už v okamžiku, kdy tu strašlivě znetvořenou mrtvolu vojáci přinesli, ale nedokázal si to přiznat.

Myslím, že teď už s to uvědomuješ… nakonec jsi přece jen vyčerpal svůj příděl štěstí.

„Patnáct let,“ řekl.

Ano, patnáct let. Z toho dvanáct jsi prožil jako největší vládce světa. A dosáhl jsi za tu dobu spousty věcí. Jenže tvůj čas už vypršel. Někdo po tobě jde.

„Cestovatel v čase?“

Možná. Možná ještě něco horšího.

„Horšího?“

Pohrával sis s časem. Překročil jsi dimenze. Prošel jsi samotným chaosem. Nemůžeš přesně vědět, co tě teď hledá.

Kramer cítil, jak se mu úzkostí stáhl žaludek, jak ho ten neklid užírá zevnitř.

Agent z budoucnosti by ti mohl jedinou kulkou celý tenhle svět zase vzít. Ale mohlo by to být daleko horší. Mohlo by si pro tebe přijít něco, co asi nikdy nepochopíme… mohlo by to být už právě teď v tom ztemnělém městě.

Cítil, jak se mu zježily vlasy na hlavě a na těle mu vystoupil ledový pot.

Ale mohl bys tomu zabránit.

„Tím, že zničím svět?“

Ano, Paule… tím, že zničíš tento svět.

Odsunul židli. Bylo to zvláštní, ale tahle myšlenka ho uklidnila. Tenhle svět zůstane nehybný, tichý, bez života a beze změny. Věčný pomník světa stvořeného Paulem Kramerem. Veškerý život skončí jediným zábleskem místo prodlužované agónie, která měla nastat v budoucnosti. A existoval i způsob – zařízení soudného dne, o kterém ve volných chvílích uvažoval.

Oba jsme věděli, že by k tomu jednou mohlo dojít. Že? Možná jsi to měl od samotného začátku předurčeno.

Kramer přimhouřil oči, téměř jako by cítil, jak dochází k tomu jemnému posunu osudu, jak se budoucnost mění, přepisuje se, protože se právě v tu chvíli pevně rozhodl.

„Budiž tedy.“

Jeho hlas, jeho instinkt se tím, jak se zdálo, uklidnil.

Příhodný konec všeho, Paule. Osudem lidstva vždy bylo vlastní zničení. Máme v povaze ničit vše, co jsme vytvořili. A ty budeš ten, kdo to vykoná. Nemáš z toho téměř božský pocit?

KAPITOLA 49

2001, New York

„Sal bude tam venku v pořádku, že?“ zeptala se Maddy.

Foster právě procházel jejich dějinnou databázi. „Nic se jí nestane.“

Našli jí tmavě modré tričko a šedé džíny. Patřily někomu z předchozího týmu a plandaly na ní. Ale vyčnívala teď v davu daleko méně, než když na sobě měla své oblíbené oblečení v emo stylu.

„Malé holky si nikdo nevšimne,“ dodal. „Je to jen neškodné dítě.“

Maddy se zachvěla. „Tam venku to vypadá tak ponuře, tak šedivě a tak uspořádaně.“

Vyšla se Sal na chvíli ven, aby si tenhle jiný, alternativní New York prohlédla, všechno působilo čistě a monotónně. Jedinou barvou mezi jinak jednotvárnými věžemi byly skvrny jasně rudé z rozvinutých plakátů a vlajek, které posévaly panoráma města.

Foster přikývl. „Je to ponuré. Ale pro nevinné dítě, které se jen tak prochází, nebo možná jde domů ze školy nebo někam nakupovat, je tam teď nejspíš daleko bezpečněji než jindy.“

„Jak to myslíte?“

Vzhlédl od obrazovek. „Pochybuju, že mají problémy se zločinem. Je to fašistický stát. Vsadím se, oč chceš, že v téhle nové verzi New Yorku lupiči nevyváznou jen tak s podmínkou.“

Maddy přikývla. „To asi ne.“

„No, v každém případě pojďme zpátky do práce,“ řekl. „Navrhuji, abychom vybrali návratové okno někde v blízkosti, bílého domu, ne moc daleko, ale rozhodně za bezpečnostní zónou. Potřebujeme zjistit, jestli máme mapu Washingtonu v téhle nové nacistické verzi. Město může být jiné, některé části přestavěné.“

„O.K.“

„Takže to bychom měli kde. Teď potřebujeme ještě zvážit kdy. Měl bych k tomu návrh. Nastavíme nejzazší možnou délku jejich mise. Bobova maximální doba výdrže během mi…“

Maddy to ucítila. Závrať, jako by ztrácela rovnováhu.

Nejprve zčernaly obrazovky. O okamžik později zablikal také bzučící pás zářivek nad jejich hlavami a oni se ocitli v naprosté tmě.

„Co to sakra…?“

„To byl časový posun,“ zazněl ze tmy vedle ní Fosterův hlas. „A velký. Taky jsem ho cítil.“

„Nemáme proud,“ zašeptala Maddy. „To není dobré, že ne?“

„Znamená to, že ať už se ve světě mimo bublinu naší pobočky stalo cokoli, už z něj nedokážeme čerpat elektřinu.“ Foster zklamaně zaťal pěsti. „A generátor pole je také bez šťávy. Znamená to, že nedojde k žádnému osmačtyřicetihodinovému skoku, takže jsme definitivně uvízli v časové linii tohoto světa… ať je jakýkoli.“

„To, co říkáte, se mi vůbec nelíbí.“

„Měli bychom se podívat ven,“ poznamenal tiše.

Zaslechla, jak jeho židle zaskřípala na betonu. „Pojď.“

Vstala a šátrala rukama před sebou.

„Tudy.“

Kráčela za jeho hlasem.

„Pořád za mnou.“

O okamžik později už prsty nahmatala rozpadající se cihlovou zeď.

Foster tiše zaklel. „Jak já tohle ruční otevírání nesnáším.“

„Pomůžu vám,“ navrhla Maddy. Šátrala po zdi, až prsty narazila na skříňku s rumpálem. Našla si místo na klice vedle Fosterovy křehké stařecké ruky.

„Tak se do toho dáme,“ řekl tiše.

Do místnosti vniklo slabé odpolední světlo a zahnalo tu neproniknutelnou tmu za ně.

„Vypadá to na další šedý den na Manhattanu,“ zasmála se Maddy rozpustile.

Dveře už vyjely do výšky pasu. „To stačí, Madelaine,“ rozhodl Foster. „Shýbni se prosím a podívej se tam.“

Přikývla. „Jasně.“

Shrbila se a vykoukla ven. Postranní ulička byla posetá odpadky a pokroucenými kusy kovu, které jako by spadly před mnoha a mnoha lety z mostu nad nimi. Mezi tím vším se plazila změť suchých rostlin a pomalu zabírala půdu. Příroda si razila cestu zpátky.

Maddy se protáhla pod vraty a na druhé straně se vzpřímila.

„Co vidíš?“

Zvedla oči k mostu, který se ještě před několika okamžiky majestátně vypínal nad Hudsonem. Teď se nad řekou klenula jen rozvrzaná spleť rezavého kovu. Vysoké betonové monolity nacistického Manhattanu, které pozorovala v dálce před chvílí, když vypouštěla Sal ven, připomínaly rozpadající se pahýly vyhnilého chrupu. Ze zřícených trosek budov na druhé straně řeky trčely holé železné kostry. Slunce visící nízko nad obzorem bylo jako krví podlité oko vykukující z letících hnědých mraků, které vypadaly hrozivě a jedovatě.

New York byl naprosto mrtvý. Jako nějaká apokalyptická pustina.

Muselo se tady přihodit něco strašlivého. A podle toho řídkého porostu, který vyrážel sem tam mezi rozpadajícími se stavbami, k tomu došlo už před desítkami let.

„Můj bože, Fostere… to je… to je konec světa,“ pronesla zadrhávajícím se hlasem.

Konec světa.

KAPITOLA 50

2001, New York

Sal měla strach, velký strach.

Vzhlédla ke tmavým, tichým rozbitým stavbám kolem sebe. Vysoké ruiny skřípěly a sténaly, zatímco se mezi nimi jako duchové proháněla prachová přadena.

Times Square už nebylo Times Square – teď z něj byla hrobka, rozpadající se pozůstatek dávno mrtvé civilizace, nedokázala si ani představit, co se stalo. V temných prázdných oknech naříkal vítr. Byl to děsivý zvuk, zněl jako nějaký mučený duch, který ji varoval, aby ihned odešla a ani okamžik se nezdržovala.

Usoudila, že je to nejspíš docela dobrý nápad, a obrátila se na cestu zpátky k pobočce s myšlenkou, jestli most a oblouk pod ním, jejich boční ulička… jsou pořád ještě na místě.

A když se obrátila, zahlédla jakýsi pohyb.

Z jednoho temného okna do druhého přelétl slabý záblesk čehosi světlého.

Jen nějaké smetí… to je všechno.

Vydala se rychle přes suť a kopala do kamenů, které v tichu hlasitě rachotily. A znovu měla pocit, že ve ztemnělých útrobách jedné budovy spatřila záblesk pohybu.

Světlý ovál… se dvěma tmavými otvory, které si ji okamžik soustředěně prohlížely a pak zmizely v šeru uvnitř.

Nejsem sama.

Přidala do kroku, ale zdráhala se utíkat, aby nevyprovokovala to něco, co bylo uvnitř, k pronásledování. Přitom však byla příliš vyděšená, aby jen klidně šla.

Broukala si melodii. Pitomou, přehnaně veselou umělou hollywoodskou písničku z dětství své maminky Jeden z těch popěvků, které vám prostě nejdou z hlavy.

Hlučně kráčela po Times Square a její broukání se odráželo od temných sežehnutých a rozbitých zdí. Právě míjela rezavějící kostru auta směrem na dávnou Broadway, když se jen několik desítek metrů před ní objevil jakýsi tvor.

Zarazil se. Zahleděl se na ni hlubokýma tmavýma očima bez života zasazenýma v popelavě bledé lysé hlavě.

Přestala si broukat.

Vybavila si bytost, kterou kdysi viděla v jednom hodně starém filmu, s elfy a trpaslíky a kouzelnými prsteny. Jedno z těch stvoření, na které si vzpomněla, se jmenovalo Glum. Tenhle tvor na ulici jí ho připomněl. Hleděl na ni a nehýbal se. Po chvíli otevřel ústa a objevily se krvavé dásně a jeden nebo dva rozpadlé zuby.

A zaječel.

Jeho skřek se odrážel od vysokých ruin a brzy se k němu připojily další divoké hlasy.

Sal se zoufale rozhlížela kolem a spatřila další bledé oválné tváře s tmavýma očima a bezzubými krvácejícími ústy. Objevovaly se ve stovkách oken, jako termiti v rozkopnutém termitišti.

A ona ječela spolu s nimi.

Foster vyšel za Maddy ven a obhlížel rozpadající se město. „Naprostá zkáza,“ zašeptal. „Něco se tady stalo už hodně dávno. A pokud se to stalo tady, je jasné, že k tomu došlo všude.“ Pohlédl na Maddy. „Nejspíš nějaká jaderná válka, co?“

Přikývla. „Proboha, co je to s lidstvem? Nejsme spokojení, dokud něco nevyhodíme do vzduchu.“

„Obávám se, že je nám to jako druhu prostě vlastní.“

A je to nejspíš zasloužené, uvažovala. Občas byla zhnusená z toho, že je člověk.

„Někde tam venku je Sal,“ podotkl Foster tiše.

Pohlédla na něj. „Bude hrůzou bez sebe. A možná netrefí zpátky – vypadá to teď úplně jinak.“

„Jen si vezmu pár věcí,“ řekl a vsoukal se zpátky pod vrata. O pár minut později vylezl zpod vrat se dvěma baterkami, láhví vody a brokovnicí přes rameno.

Při pohledu na ni vytřeštila Maddy oči. „Myslíte, že ji budeme potřebovat?“

„Lepší je být připravený, ne?“

Nervózně polkla, pak přikývla. „Tak jo. Jdeme ji najít.“

KAPITOLA 51

2001 New York

Sal běžela, jak nejrychleji dokázala, mezi troskami a bloky rozpadajícího se zdiva, které se už dávno zřítilo na zapomenuté ulice. Zakopávala, ztrácela rovnováhu, nevšímala si odřených holení a pořezaných dlaní.

V patách měla ty tvory – teď už jich byly desítky. Snadno s ní udržovali tempo. V těch křehkých bledých tělech byla překvapivá živost. Byli malí jako podvyživené děti, ale ve tvářích měli vrásky stáří – nebo spíš zármutku. Sledovali ji, drželi si obezřetný odstup, nepřibližovali se ani nezaostávali… jen byli zvědaví.

Prozatím.

Krátce pohlédla dál do ulice před sebou. Byla to spíš jen zvlněná plocha plná rozbitých betonových bloků a trčících nosníků z rezavého kovu. Jen podle koster budov na obou stranách se dalo poznat že kdysi šlo o ulici.

Jestliže tohle byla Broadway… tedy kdysi, tak věděla, že v určitém místě musí odbočit doleva na Východní 14. ulici. Po ní se dostane k řece a k Wiliamsburg Bridge.

Pokud pořád ještě stojí.

Když se znovu ohlédla za sebe, spatřila, že jeden z tvorů se přibližuje a je přímo za ní, natahuje po ní dlouhou bílou ruku, lysou hlavu má nakloněnou a zvědavě si prohlíží její dlouhé černé vlasy.

„Bože!“ zaječela. „Nech mě na pokoji!“

Pak se najednou zastavila a prudce se k němu obrátila.

I to stvoření se zarazilo, a ostatní za ním jako na povel také. Obstoupila ji z obou stran, všechna si ji mlčky prohlížela vyvalenýma očima. Ve tvářích se jim zračila dychtivá zvědavost.

Sal se shýbla a popadla dlouhou rezavou kovovou trubku. Když ji zvedla, odlétly z ní vločky rzi. Nebyla si jistá, jestli se ta věc nerozpadne na prach, jakmile s ní poprvé máchne, ale aspoň měla dobrý pocit, že ji drží.

„Nepřibližuj se!“ vyjekla hlasitě.

Tvor nejblíže u ní stál bez hnutí, shrbený skoro jako nějaká opice. Do ticha zazníval jen Salin přerývaný dech a kvílení větru; měla čas prohlédnout si ho zblízka.

Výrazné oči. Nepochybně lidské. Ale byla to lidská troska. Kdyby Sal neměla takový strach, možná by ho i litovala.

Ten nejbližší postoupil o jediný krok a natáhl k ní ruku.

„Ne! Zůstaň stát!“ vyštěkla a mávla rozpadající se trubkou.

Zaslechla, jak tvor zakňučel; připomínalo to psa v kleci v útulku. Světlá pleť – napjata na štíhlých pažích a nohou, napjatá přes žebra a pánev, která trčela až nechutně vpřed – byla bílá, skoro průsvitná s jasně viditelnou fialovou sítí žilek. Z úst, očí a nosu vytékal krvavý hlen.

Tvor se snažil dostat k ní. Chtěl se jí dotknout nataženou rukou.

„Ne! Praštím tě!“ zaječela znovu.

Znovu naklonil hlavu. Téměř bezzubá ústa se s vlhkým klapnutím otevřela a zavřela.

„E! A-ní-ee,“ pronesl.

Snažil se ji napodobit.

„Ty… ty… mluvíš?“ zmohla se na reakci.

„Iii… iii… uu-ííí?“ zahvízdal.

Všimla si výrazu v jeho tváři. Inteligence. Za těma kalnýma očima připomínajícíma rybí se snad probrala dávno zasutá vzpomínka. Tenhle tvor je člověk, nebo alespoň kdysi byl, tím si byla jistá.

„Já… j-jmenuju se Sal,“ řekla hlasitě, aby ji slyšeli i ostatní, a ukázala na sebe. Když se poprvé představovala Bobovi, naklonil hlavu a jeho rty se snažily její jméno zopakovat. Avšak tahle stvoření při zvuku jejího hlasu ucouvla. V mrtvých očích měla méně zvědavosti než Bob. Něco si mezi sebou říkala kňučivými a kňouravými zvuky.

Je to jejich jazyk? To kňourání?

„Sal,“ opakovala. Povzbudilo ji, že je svými slovy zatím dokázala zabavit. „Já jsem Sal.“

„Áa-ee-áá.“

„Ano.“ Usmála se. „Sal.“

Tvorovu nataženou ruku měla jen pár centimetrů od sebe. Uvažovala, jestli ji má odrazit trubkou, nebo nechat, ať se jí dotkne. Neměla tušení, jestli těm tvorům jde o nějakou komunikaci s ní, nebo jestli se prostě jen snaží vyzkoušet, jakou hrozbu pro ně představuje.

Když ho praštím…?

V tom případě, jak se obávala, zapůsobí stádní pud. V okamžiku se na ni vrhnou.

Ať se mě dotkne. Navážeme kontakt.

Nervózně polkla, když ji tvor konečky prstů dychtivě pohladil po vlasech.

„Vlasy,“ řekla.

Prsty se probíraly prameny, hrály si s nimi.

„To jsou vlasy,“ opakovala. Ztišila hlas a snažila se ho zbavit strachu.

Stvoření roztáhlo ústa a vycenilo pár pahýlů zubů trčících z krvavých dásní.

Můj bože… to je úsměv?

Z tvorovy úzké kostnaté hrudi se do hrdla dralo tiché monotónní broukání. Bylo to skoro, jako by poslouchala malé dítě, spokojené, že saje z lahve. Sal k němu také natáhla ruku. Přišlo jí patřičné, že by měla gesto toho tvora zopakovat, projevit stejnou zvědavost. Rukou ho pohladila po paži. Očekávala, že bude chladná a vlhká… ale místo toho byla teplá a suchá. Přesně taková, jaká by měla být lidská pokožka.

A oplatila mu také úsměv.

„Moc… moc mě těší,“ řekla.

„Oo… oo… ee… ee… íííí.“

V tu chvíli uslyšela za zády zarachocení štěrku.

„Radši se vůbec nehýbej!“

Byla to Maddy. Nekřičela, do ticha se rozléhalo její chraplavé šeptání.

„Žádné prudké pohyby, jasné?“ To byl Foster. „Nespouštěj z něho zrak, Sal. Nesmíš se podívat jinam. Jasné?“

Přikývla.

„Tak, a teď bys měla pomalu udělat krok dozadu.“

Měla chuť ohlédnout se. Zjistit, kde jsou její přátelé, jak daleko od ní.

„Ne!“ sykl Foster. „Nespouštěj z něj oči a couvej.“

„P-proč?“ zmohla se na zašeptání.

„Prostě to udělej!“

Poslechla a začala pomalu couvat, snažila se na té nerovné půdě neupadnout a upírala pohled na tvora před sebou.

Glum se zamračil. Broukání přešlo ve zklamané zavrčení a on znovu postoupil k ní a natáhl se po jejích vlasech.

„Nechce – nechce mě n-nechat jít,“ pronesla Sal. „Au! Už mě zase tahá za vlasy!“

„Hlavně pořád couvej, Sal… Nezastavuj se,“ pobízela ji Maddy. Podle hlasu už byla o něco blíž.

Tvor ji držel za pramen vlasů, navíjel si ho na pařátovité prsty, aby mu nevyklouzl. A pak zahlédla v jeho tváři změnu, nevinná zvědavost zmizela a nahradil ji jakýsi temný instinkt. Stvoření otevřelo ústa a vydalo výkřik, který zněl téměř lidsky, ale rozhodně nepřipomínal žádný jazyk.

Ostatní kolem najednou vyrazili vpřed.

„Ne!“ vykřikla Maddy.

Do ticha zazněl ohlušující výstřel z pušky. Tvora, který držel Sal za vlasy, náraz odhodil dozadu a po suti se rozstříkla temná krev

„Sal, rychle!“

Sal se obrátila a deset metrů za sebou spatřila Maddy a Fostera. Modrý závoj dýmu se pomalu rozplýval a Foster znovu nabíjel brokovnici. Lezla k nim po čtyřech přes hromadu volných cihel a zdiva a bála se, že každou chvíli znovu ucítí ve vlasech ty pařáty a škubnutí, kterým ji ta stvoření strhnou dozadu. Místo toho se o okamžik pozdě vpotácela do Maddyiny náruče.

„Bože! Sal! Jsi v pořádku?“

Byla tak vyděšená, že nedokázala odpovědět.

„Utíkejte!“ zašeptala. „M-měli… měli bychom utíkat!“

Maddy si ji k sobě pevně přivinula. „Je to v pořádku, Sal… už je po všem, podívej se.“

Sal se ohlédla a zjistila, že tvorové zmizeli. Všichni do posledního, až na toho zraněného, který sebou škubal ve smrtelných křečích… prostě zmizeli, jako by tam nikdy nebylo nic než obláček kouře, který pomalu rozfoukával vítr.

„Zahnal je ten výstřel z pušky,“ řekl Foster.

Maddy úzkostně pohlédla na tmavé stíny vrhané troskami budov. „Skrývají se uvnitř. Měli bychom rychle vypadnout, dokud jsou ještě vyděšení.“

Foster přikývl a mávl rukou. „Jdeme.“

Dívky kolem něj rychle prošly a začaly ustupovat. Foster je následoval, s brokovnicí stále připravenou ke střelbě.

KAPITOLA 52

1956, New Jersey

Feldwebel Johan Kernst si třel ruce o sebe, aby si je zahřál, a pozoroval náklaďák, který se blížil k východní bráně zajateckého tábora Gefangenenlager 63. Z dálky to vypadalo, že jede až příliš rychle.

„Proberte se, hoši,“ vyštěkl na muže hlídající zátaras.

Zastínil si oči před sluncem, které se odráželo od zasněžených polí na obou vranách štěrkové silnice. Vycítil, že něco není v pořádku.

„Připravte M96,“ vyštěkl.

Dva strážní si přehodili přes ramena karabiny a vrhli se k velkorážnímu strážnímu kulometu – čtyřem vysokorychlostním hlavním, které dokázaly během několika sekund rozžvýkat nepancéřované vozidlo. Byly osazené na robustní trojnožce a kvůli stabilitě zajištěné pytli s pískem.

Náklaďák stále nezpomaloval, valil se k nim ve vyježděných kolejích a rozstřikoval po sněhových valech lemujících silnici vějíře bahna.

Kernst udělal několik kroků před zátaras a zamával pažemi na znamení, že by měl řidič zpomalit, zastavit a předložit dokumenty. Jinak riskuje, že na něj budou střílet.

Tiše zaklel, když uslyšel, jak rachocení motoru nabralo na výšce.

Zrychluje.

Německý seržant ustoupil z blátivých kolejí v silnici na stranu a kývl na muže, aby vypálili krátkou varovnou dávku. M96 na okamžik zabzučela a vyplivla na zem malý vodopád dýmajících nábojnic. Několik desítek metrů před blížícím se vozidlem vylétly do vzduchu kusy břečky a bahna.

Ale náklaďák nezpomaloval. Kernst zavrtěl hlavou. Za volantem je bezpochyby nějaký pitomý kluk s horkou hlavou, který se snaží prorazit barikádu a zachránit nějakého příbuzného nebo holku. No, tak teď ten cvok zemře.

Když už byl náklaďák docela blízko, jen asi padesát metrů od nich, a dál zrychloval, kývl Kernst znovu na své muže. Natočili tlusté hlavně M96 přímo směrem na automobil a zamířili na čelní sklo.

A vypálili.

Čelní sklo se rozlétlo. Z kovové mříže v přední části náklaďáku vylétly jiskry. Začala se rozpadat. Ale setrvačnost stále hnala těžké čtyřtunové vozidlo vpřed.

Kernst se jen tak tak stačil na poslední chvíli vrhnout do hluboké sněhové závěje, když náklaďák prolétl kolem něj, smetl stanoviště kulometu M96 a prorazil zátaras. Vůz se převrhl na bok, ještě dalších deset metrů klouzal a strhl dobrých padesát metrů drátěného plotu, než se zastavil na zasněženém nádvoří, před první řadou nízkých baráků v táboře.

Kernst se vysoukal z hluboké závěje, do které se zabořil až po pas, a sundal z ramene karabinu. Opatrně přistoupil k převrácenému náklaďáku, který byl nyní zcela nehybný… až na stále se otáčející jedno kolo a oblak kouře a páry stoupající z rozeklaných a pokroucených zbytků chladiče.

Dveře na straně řidiče se najednou rozlétly a objevil se jakýsi muž. S překvapivou rychlostí a svižností se vytáhl do vzporu a seskočil přes bok kabiny.

Kernst na muže vypálil několik střel. Většina z nich minula, ale (a to odpřisáhl později odpoledne, když ho vyslýchali jako očitého svědka) nejméně dvě ho zasáhly přímo do hrudi.

Muž byl velký, svalnatý a zjevně zcela bez známek strachu. Neklesl k zemi, nekřičel ani si nesvíral hruď. Místo toho klidně obrátil hlavu Kernstovým směrem. Pak zvedl obě ruce – v každé držel jednu těžkou pulzní karabinu – a vypálil.

Němec stačil jen tak tak znovu vlétnout po hlavě do sněhové závěje, když sotva pár centimetrů nad ním probzučelo krupobití kulek. Usoudil, že nejlepší bude, když prozatím zůstane, kde je.

Svalnatý muž přešel přes volné prostranství a pohledem zkoumal dlouhou řadu dřevěných baráků před sebou. O okamžik později se začaly s vrzáním otvírat dveře. Z temných útrob vykukovaly tváře. Desítky.

[Snímám]

Pohledem klouzal z jedné tváře na druhou a na každé na mikrosekundu spočinul.

Nic.

Žádný Liam O’Connor.

Bob kráčel k nejbližší chatrči, když se v táboře rozezněla siréna. Vzduchem se nesl ječivý zvuk rozkazů v němčině.

Rozkopl nejbližší dveře, stoupl si do temného interiéru a okamžitě přizpůsobil zrak šeru uvnitř.

[Snímám]

Žádný z bledých a vyděšených obličejů nepatřil agentovi, po kterém pátral.

„Přišel… p-přišel jste n-nás osvobodit?“ zeptal se rozechvělým hlasem někdo v hloučku zajatců.

Bob zamyšleně zakroutil hlavou. „Ne.“

„P-prosím… p-pomozte nám. Prosím.“

[Taktické vyhodnocování]

Bob si uvědomil, že zmatku, který by způsobili prchající zajatci, by mohl vyžít. Pokud by zůstal sám, přilákal by na sebe příliš silnou palbu, dostal příliš mnoho zásahů, jeho geneticky upravené tělo by muselo příliš obtížně opravovat napáchané škody. Přestože byl umělý člověk, stále měl krev, kosti a orgány. Měl zkrátka tělo, které bylo možné zabít.

Pokud by se ale všemi směry rozprchly stovky lidí, vyvolalo by to mezi strážnými zmatek; museli by rozdělit palbu, obrátit ji proti prchajícím zajatcům i proti němu.

Bob na ně pohlédl. „Můžete odejít,“ pronesl nevýrazným hlasem.

Padesát čtyři chatrčí. Bob postupoval od jedné ke druhé, vyváděl ven ty, kteří našli odvahu, aby se dali na útěk přes strženou část oplocení. Zrakem rychle a systematicky kontroloval obličej zajatců choulících se uvnitř.

Venku, na nádvoří tábora, vládl chaos. Lidé se hnali ke strženému plotu, udupaný sníh se barvil krví dorůžova. Vzduch byl plný křiku a pláče, rachotu palby, která kosila zajatce, štěkaných rozkazů, volání plného pomsty.

Díval se, jak zajatci přepadli půl tuctu strážných, využili momentu překvapení, zmlátili je a pak zastřelili navzdory jejich žadonění o smilování. Bob sám napočítal, že vlastnoručně zabil třicet šest osob, počet, který bude třeba vzít v úvahu později, až jeho silikonový mozek vyhodnotí výsledky mise.

Když mířil za prchajícím davem lidí z tábora a nepřestával zrakem snímat každý obličej, přiběhl k němu po sněhu drobný štíhlý muž.

„Hej, ty!“

Bob se k němu obrátil.

„Jo, ty, velký chlape!“

V dálce zarachotil samopal a několik střel mu prolétlo nad hlavou. Bob jediným rychlým pohybem máchl karabinou za sebe, namířil a vypálil krátkou dávku. O padesát metrů dál se v několika karmínových obláčcích sesul k zemi strážný.

Ten drobný muž jen otevřel ústa se zuby zažloutlými od tabáku.

„Ježíši, člověče… no teda… to byl ale zásah!“

Bob pokračoval v rychlé chůzi k strženému plotu.

„Informace: tato palná zbraň je standardně přesná do sta metrů,“ vysvětlil věcně.

Muž pokrčil rameny. „Jo, jasně… ale tys tou věcí jen tak máchl a prostě jsi bez míření vypálil.“

„Tato taktická situace je nebezpečná. Brzy sem dorazí posily,“ oznámil Bob a překročil pokroucené zbytky drátěného plotu, „je potřeba tento prostor okamžitě opustit.“

„To máš pravdu,“ odpověděl muž. „Ti chlapi budou pořádně naštvaní, až dorazí. A já rozhodně nemám v úmyslu jen tak tady trčet!“

Bob už byl za plotem a klusal po zasněžené pláni. Mužíček ho dostihl a přerývaně dýchal, jak se snažil udržet s ním krok.

„Hele! Jmenuju se Panelli. Raymond Panelli,“ lapal po dechu.

„Ale moji kámoši mi říkají Ray, protože je to tak… Au!“ Zakopl kámen skrytý ve sněhu a s klením poskakoval a držel se za nohu. Pak se znovu vydal za Bobem.

„No… a co ty?“ zasípal. „Jak ty se jmenuješ?“

„Jmenuju se Bob.“

„Bob?… Bob? To je celé?“

Chvíli mlčky klusali po poli směrem k nedalekému lesu. Panelli chrčel jako astmatický stařík.

„Takže, Bob?“

Bob mlčky pokračoval. Zrakem pátral mezi ostatními zajatci, kteří běželi po zasněženém poli. Uvnitř jeho lebky právě počítač vyhodnocoval výsledek mise, hodnotil taktickou situaci. A jeho tělo se mezitím už vypořádávalo s pěti zásahy z kulometu, které utrpěl během nájezdu. Krev se srážela v ranách, bílé krvinky už se shromažďovaly pro boj s infekcí.

„Hele, Bobe!“

Muž, který běžel vedle něj, ho začínal zbytečně rozptylovat. Bob se k němu obrátil. „Co chceš?“

„No… vadilo by ti moc, kdybych se… k tobě, víš, jako přidal? Nakopals jim tam pořádně zadky, chci říct, vážně jsi to těm chlapům nandal. Bylo to prostě úžasné.“ Panelli pokrčil rameny. „Tak mě napadlo, že by nebylo špatné se s tebou spřátelit.“

Bob toho drobného muže vyhodnocoval. Mohl mu svým způsobem pomoci.

„Jak chceš,“ odpověděl monotónně.

KAPITOLA 53

2001, New York

Čtvrtek/pátek? (Nevím)

Už tři dny. Myslím, že jsou tři – těžko říct. Plechovky s jídlem ve skříňce docházejí a brzy začneme mít hlad.

Foster a Maddy se párkrát vydali ven hledat zásoby. Zatím nenašli nic, jen trosky a kosti. A ta stvoření venku. Teď už víme, že to jsou kanibalové. Foster objevil zbytky jednoho z nich, napůl sežraného a opodál kosti hromady dalších. Tihle tvorové podle všeho žijí v malých tlupách a požírají se navzájem. Když si představím, jak málo chybělo, aby se mě zmocnili… Ten, který mi projížděl rukou ve vlasech, si mě musel měřit! Uvažoval, jestli bych se dala sníst.

Nechci takhle zemřít. Jakkoli jinak, jen takhle ne. Pořád se bojím, že je každou chvíli uslyším před garážovými vraty, jak na ně škrábou, snaží se dostat dovnitř. Nikdy v životě jsem nebyla tak strašně vyděšená.

„Já… já tam ven už znovu jít nechci,“ zašeptala Sal. „Nikdy. Už nikdy.“

Foster ve skomírajícím světle svíčky na stole spatřil hrůzu v očích té chuděrky. Zbytek oblouku se halil do tmy. „Musíme,“ pronesl rozhodně.

„Ale… ale oni…“

On byli kdysi lidmi. Jenže se něco přihodilo. Domníval se, že došlo k jaderné válce. Všude byly patrné důsledky výbuchů, ožehlé zdi a sutiny naznačující silný žár. Zbědovaný stav těch tvorů, chudokrevná barva pleti, mokvající boláky a bezzubá ústa se daly přičíst desetiletím nemoci z ozáření.

„Foster má pravdu,“ řekla Maddy. „Nemůžeme se tady věčně skrývat.“

„Ale… oni… ty věci… jsou to… kanibalové.“

„Ano, víme přesně, co jsou zač,“ vyštěkla Maddy.

„Možná bychom s nimi mohli být schopni komunikovat,“ uvažoval Foster. „Pokud v roce 1956 došlo k jaderné válce a my jsme v roce 2001, jsou tahle stvoření potomky těch, co přežili. Postapokalyptické děti, které znají už jen trosky a suť. Je možné, že nejstarší z nich si třeba pamatují něco z jazyka.“

„Děláte si legraci, ne?“ namítla Maddy. „Slintají, nemluví. V nás vidí jen snadno dostupné jídlo.“

Nejspíš má pravdu. Ti mutanti by je patrně zabili dřív, než by našli způsob, jak s nimi komunikovat.

Povzdechl. „Tak jo… už jsme ztratili dost času. Doufal jsem, že přijde další časová vlna, která by snad naši situaci vylepšila. Jenže to vypadá, že jsme tady uvízli. Tudíž nemáme na vybranou. Musíme najít nějaký způsob, jak vyrobit energii. Dostatek, abychom znovu nahodili počítačový systém… a dostatek, abychom, pokud to půjde, otevřeli okno a vytáhli Liama s Bobem zpátky.“

Maddy se zamračila. „To vypadá, že budeme potřebovat spoustu energie.“

„I kdyby se nám odtamtud povedlo dostat jen jednoho z nich, mohli bychom zjistil, kde a kdy přesně došlo ke změně sledu událostí.“

Sundala si brýle z tváře a otřela umazaná skla. „Ale to pak budeme potřebovat taky energii na to, abychom je poslali zpátky do toho místa v čase, kde zase všechno napraví, že?“

„Ano.“ Foster se zamyšleně pousmál. „Ale s tím si budeme lámat hlavu, až k tomu dojde. Pěkně jedno po druhém.“

„Ale to ne, to bude přece náš konec,“ zašeptala Sal.

„…Ne, nebude,“ odpověděl přísně. „Pokud jsem se za ty dlouhé roky při práci pro agenturu něco naučil, tak je to fakt, že všechno je jako kapalina… nic není pevné. Můžeme… a uděláme to… musíme… všechno změnit zpátky. Rozumíte? Neúspěch prostě nepřipadá v úvahu.“ Obě dívky na něj mlčky hleděly.

„Nikdo to za nás neudělá. Je to pouze na nás. Pokud budeme jen tak sedět tady v bezpečí, dokud nezemřeme hlady, tak v tom případě… bude po všem. Ten svět za našimi roletovými vraty už prostě takový zůstane navždycky.“

Nechal slova doznít a pak se na sebe všichni tři chvíli jen mlčky dívali.

„Takže… v zadní místnosti, kde jsou válce s klony, máme generátor. Potřebujeme do něj najít nějakou naftu.“

„Tak proč tady nemáme zásoby nafty?“ zeptala se Maddy. „Jaký má smysl mít tu záložní generátor, když do něj není palivo?“

Foster zavrtěl hlavou. „Dříve jsme tady zásobu nafty měli… jenže energie časové bubliny uvnitř pobočky ji narušuje na chemické úrovni.“

„Jak to myslíte?“

„Ta nafta se zkrátka rozkládá. Palivo, které máme v zadní místnosti, není k ničemu. Potřebujeme vyrazit ven a nějaké si obstarat.“

Chvíli mlčel a poslouchal tiché kvílení větru před roletovými dveřmi.

Byla to Sal, kdo přerušil ticho. „Tak to… to bychom nejspíš měli zvednout zadky a začít hledat.“

Maddy přikývla. „Jo. Máme vaši pušku. Ti tvorové se budou držet zpátky.“

„Někde tam venku, v New Yorku – možná v nějakém sklepě, skladu – musí být nafta.“

Maddy přikývla. „Správně.“

Sal zamyšleně našpulila rty, ale nakonec přikývla. „Jdeme.“

Foster je vzal za ruce. Pevně je sevřel a hrdě se na ně usmál. „Víte, mám pocit, že z vás dvou a Liama bude jednoho dne naprosto nepřekonatelný tým. Nejlepší, jaký kdy agentura měla.“

Obě dívky nasadily statečný úsměv.

KAPITOLA 54

1957, zajatecký tábor č. 79, New Jersey

Liam si kolem sebe pevně ovinul šedou deku ve snaze zadržet maximum z té trochy tepla, kterou jeho tělo dokázalo vytvořit. Začínal ztrácet přehled, kolik týdnů už tam je. Nebyl si jistý, jestli jsou to čtyři měsíce nebo už pět.

Musí to být nějak tak.

Pohledem přelétl stovky – ne, tisíce – dalších lidí zahalených do podobných šedých dek a apaticky zírajících přes drátěné ploty na pustou zimní krajinu kolem zajateckého tábora.

„Hele, člověk to těžko chápe… těžko se tomu věří,“ poznamenal Wallace stojící vedle něj. Už nějakou chvíli mlčel. Měl dlaně u úst a dýchal si na ně, zatímco uvažoval o situaci. „Víš… jo, viděl jsem tvého kamaráda, Boba, jak tam v Bílém dome schytal bůhvíkolik kulek, a prostě se jen oklepal, Musím říct, že jsem nikdy nic takového neviděl.“

„Takže mi věříš?“

Wallace měl na bradě strniště černých vousů. Nervózně se na nich poškrabal. „Opravdu chceš, abych věřil, že jsi z budoucnosti?“

„Ano,“ pokrčil rameny Liam. „No, vlastně jsem z roku 1912. Ale…“ unaveně se usmál, „…ano… sem jsem přišel z budoucnosti.“

„A říkáš, že jsi přišel do dnešní doby… do roku 1956, abys napravil minulost a Němci ve skutečnosti druhou světovou válku prohráli?“

„Ano. Abych opravil minulost.“

Wallace zavrtěl hlavou a zasmál se. Od úst se mu vznesl obláček a rychle se rozplynul v chladném ranním vzduchu.

„To je naprosto šílené. Poslouchej, říkám ti, že nikdy ani nehrozilo, že by nacisti mohli válku prohrát. Zabrali Polsko. Belgii, Francii, Británii… zbytek kontinentální Evropy během pouhých dvou let. Prostě neexistuje možnost, jak by mohli válku prohrát Rozhodně ne.“

Liam pokrčil rameny. „No, tam, odkud přicházím, ji prohráli. To jsem aspoň slyšel. A prohráli ji opravdu fatálně. Jejich vůdce, Hitler, udělal podle všeho několik hodně velkých chyb, například zahájil válku s Ruskem v době, kdy bojoval proti…“

Wallace se znovu poškrábal na bradě. „No… ten starý Adolf byl docela cvok. To je teda pravda. Proto došlo v roce 1944 ke změně velení. Tehdy Začal Německo vést Kramer.“

Liam se obrátil k Wallaceovi. „Pověz mi o Hitlerovi a o tom druhém, o Kramerovi. Potřebuju se dozvědět víc. Chápeš, ke všem těmhle věcem došlo čtyřicet let poté, co jsem zemřel, a já se snažím to teď všechno dohnat a vyznat se v tom.“

„Zemřel? Jo, jasně, ty říkáš, žes byl na Titaniku, že?“ dodal Wallace skepticky.

„Ano, na té zatracené – údajně nepotopitelné – hromadě plechu.“

Wallace si odfrkl. „Ty to myslíš vážně, že?“

Liam povzdechl. „Radši mi povídej o nich, jo? O Hitlerovi a o Kramerovi.“

Muž se zhluboka nadechl.

„Adolf Hitler byl vůdce německé národně socialistické strany. V Německu se dostali k moci v roce 1932, protože země byla zchudlá a zničená a Hitler slíbil lidem, že všechno napraví. A nějakou dobu to opravdu fungovalo. V zemi došlo opět k oživení a lidé ho milovali. Jenže pak… mu nejspíš hráblo, podle mého zešílel z moci. Začal zbrojit a pak už to bylo nevyhnutelné. V roce 1939 napadl Polsko. Tak začala druhá světová válka.“

„Druhá světová válka? Takže byla taky nějaká první?“

„První světová válka? Jo, jasně. Chceš, abych se prohrabal v hlavě a pověděl ti všechno taky o ní? K té došlo nedlouho poté, cos, jak říkáš… no… zemřel.“

Liam zavrtěl hlavou. „Ne… už tak v tom mám dost zmatek. Prostě pokračuj dál o Hitlerovi a Kramerovi.“

„Tak jo. Takže začala druhá světová válka. Němci zabrali Polsko, Belgii, Francii. Britskou armádu vyhnali z Francie u místa jménem Dunkerk. A pak strávili asi rok jen zakopáváním a budováním obrany. Tady v Americe chtěl sice prezident Roosevelt vstoupit do války, ale Kongres a Senát mu v tom zabránily a my jsme se drželi stranou. Což podle mě tehdy většina Američanů považovala za docela chytrý tah. Říkali jsme si, že jde o evropský problém. Ne náš.

A pak,“ pokračoval Wallace, „se povídalo, že dál má Hitler v plánu udeřit na Rusko. Rozhodně něco připravoval. Viděl jsem zprávy od rozvědky, které přicházely prezidentovi, že Němci shromažďují na východě tanky a pěchotu. Potom jako by najednou Hitler úplně obrátil.“

„Jak to myslíš?“

„No, zničehonic se rozhodl, že Rusko nenapadne. Na začátku léta 1941 najednou Němci a Rusové uzavřeli mírovou smlouvu. A právě v témže roce začal Paul Kramer veřejně vystupovat jako Hitlerův zástupce. Byla to neuvěřitelná a naprosto náhlá změna plánu. Protože bylo dobře známo, jak moc Hitler nenávidí Rusy, Stalina, komunisty. Všichni jsme si mysleli, že jsou další na jeho seznamu cílů.“

„Myslíš, že ten obrat v názorech způsobil Kramer?“

Wallace přikývl „Ano… ano, zcela určitě. Podle mě si Kramer Hitlera naprosto podmanil už v prvním okamžiku, kdy se setkali; stal se jeho nejbližším poradcem, jeho zástupcem. A pak o tři roky později ten mazaný pes Kramer odstavil starého blázna Hitlera od moci.“

Liam pohlédl na Wallace. „Víš, tam, odkud jsem přišel – v budoucnosti –, jsem slyšel, že se to odehrálo jinak: tenhle Hitler zůstal u moci a světovou válku prohrál. Zemřel v nějakém bunkru, pokud si správně vzpomínám. Sám si vzal život, myslím. O Kramerovi není jediná zmínka.“

Wallace strnul překvapením. „To chceš říct, že ve vašich učebnicích dějepisu žádný Paul Kramer není?“

Liam přikývl. „Pokud vím, tak ne.“

Wallace na něj zíral a nedokázal uvěřit takové bláznivé myšlence „Dobrotivý bože, kdyby to tak bylo,“ zavrtěl hlavou „Svět toho muže sledoval se zatajeným dechem. Nikdy neudělal jediný chybný krok. Je to génius a šílenec. Dívali jsme se, jak jeho říše pořád sílí, jeho vojenská technologie byla stále víc vpředu před naší. A v posledních patnácti letech se stával pro Ameriku čím dál větší hrozbou.“

Wallace si dýchl na prokřehlé ruce. „Ale mysleli jsme si – doufali jsme –, že nás tady nechá na pokoji. Pořád byla naděje, že Kramer nakonec podepíše příměří mezi Velkoněmeckou říší a Amerikou. Že studená válka mezi námi skončí.“ Wallace si povzdechl. „Ale ukazuje se, že jsme byli blázni.“

Liam pozoroval dva ozbrojené strážné před obvodovým plotem, černé uniformy a odznaky s lebkami skrývaly tlusté zimní pláště.

Kramer? Je to on? Přišel z budoucnosti?

Zachvěl se zimou. „Poslyš, co když je to tak, a Kramer je někdo jako já… další cestovatel časem?“

Wallace se zasmál. „Hele, ta tvoje historka je stále víc přitažená za vlasy, hochu. I pro mě.“

„Ale já to myslím naprosto vážně.“

Wallace protáhl obličej. „Tehdy v Bílém domě jsem si myslel, že ty a tvůj kámoš jste třeba od tajné služby. Že máte třeba nějaký zvláštní nebo tajný úkol. Ale teď…,“ potřásl hlavou, „…teď… promiň, si prostě myslím, že jsi jen bláznivý kluk s přehnanou představivostí.“

„Říkám ti, cestování v čase je možné.“

„Tak víš co? Proč si sám nesestavíš stroj času a nezabiješ Kramera?“ Wallace se zamračil. Vypadal, jako by už měl konečně dost Liamovy bláznivé historky.

Liam povzdechl. „Já jsem přece jenom hloupý lodní stevard. Nebo jsem aspoň byl. V každém případě, i kdybych měl dostatek znalostí, abych takový stroj času sestrojil, potřeboval bych vědět, kam a kdy mám jít… který je ten docela první okamžik, kdy Kramer vstoupil do vaší minulosti.“

Wallace zavrtěl hlavou. „No, to přece ví každý, tedy kromě tebe, nejspíš.“

„Co? Jak to myslíš?“

„Existuje popis Hitlerova úplně prvního setkání s ním. Je v Hitlerově druhé autobiografii Mein Sieg… Moje vítězství která vyšla v roce 1944 těsně předtím, než ho Kramer vyšachoval.“

„Pokračuj.“

„Bylo to v dubnu 1941. Jde o velmi známé setkáni. Popisuje Kramera jako božího posla, anděla. Božský zásah, tak tomu říkal. Ve své knize popisuje, jak se Kramer objevil za temné zimní noci v jeho slavném Orlím hnízdě. V noci na patnáctého dubna, pokud mě paměť neklame.“

Liam cítil, jak mu prudce buší srdce.

Bože… to by mohlo být ono. Čas a místo, kam jsme měli jít.

Wallace chtěl odejít, ale pak se zarazil. Ve ztrhaném zarostlém obličeji se mu objevil úsměv. „Asi bych rád uvěřil té tvé historce, hochu, že někde existuje lepší minulost.“

„Opravdu je to tak!“

Zasmál se a vydechl oblak páry. „No, dej mi vědět, až jí najdeš, jo?“

Liam se za ním díval, jak odchází, zachumlaný do své deky, a pod podrážkami mu křupe sníh. Zlomený člověk. Když se Wallace připojil k ostatním zajatcům, kteří se choulili v hloučku, aby se trochu zahřáli, Liam se v myšlenkách upnul k novému paprsku naděje. Kdyby tak jen dokázal předat tuhle informaci Fosterovi a Maddy… to konkrétní místo a čas.

A třeba na to už zatím nějak přišli sami – na to údajné inspirující setkání Kramera s Hitlerem. Třeba se Bob dokázal vrátit naplánovaným portálem a právě teď už míří s Fosterem znovu do minulosti, aby všechno napravili. Zpátky do roku 1941, aby našli Kramera.

A zabili ho.

Aspoň to byla naděje. Cosi, k čemu se mohl upínat.

KAPITOLA 55

1956, velitelská loď nad Washingtonem

Karl Haas zasalutoval dvěma příslušníkům SS Leibstandarte stojícím na stráži u dveří k Vůdcově vyhlídkové palubě. Postavili se do pozoru a pak mu otevřeli dvoukřídlové dveře.

Prošel dubem obloženou chodbou ke druhým dveřím, vedoucím do Kramerových extravagantně zařízených pokojů; podpatky jeho černých kožených holínek už neklapaly na kovových deskách, ale tiše duněly na přepychovém tlustém koberci.

Co se to s Paulem děje?

Karl měl o svého nadřízeného obavy. V posledních pár měsících, od konečného útoku na Washington a dobytí Bílého domu, začal Kramer působit velmi roztěkaně. Bylo stále těžší ho přesvědčit, aby se účastnil týdenních porad o situaci s regionálními gauleitery a vyšším velením invazní flotily. A když se přece jen ukázal, vypadal jako duchem nepřítomný.

A ještě obtížnější bylo pro Karla sejít se se starým přítelem o samotě. Kramer se stále častěji nechával zapírat s tím, že má příliš mnoho práce.

Co se to s ním děje? Že by šlo o tu mrtvolu?

To nejhorší, co by to mohlo znamenat, bylo, že se Kramera pokusil dostat nějaký agent z budoucnosti a neuspěl. Neúspěšný pokus o atentát, nic víc.

A přitom všechno ostatní se nebývale dařilo. Doma v Evropě národy Velkoněmecké říše jásaly při zpravodajství, které sledovaly v kinech. Radovaly se nad záběry invazních jednotek pochodujících hrdě ulicemi New Yorku, Washingtonu, Bostonu. Jásot se rozléhal i v provinciích Británie a Francie… kde, navzdory tomu, že je dobyli už před deseti lety, trvalo až doteď, než konečně pochopili, že Vůdce je dobrý člověk, že mu jde o sjednocení všech, ne jejich zotročení.

Vyhlášení Dne sjednocení, dne oslav konce války a sjednocení západních národů, přivítali občané Velkoněmecké říše nadšenými ovacemi. Karl si byl jistý, že v budoucnu se budou Dny sjednocení všude slavit pouličními slavnostmi, že lidé v každém městě v každé zemi Kramerovi říše rádi udělají čáru za dvěma tisíciletími krvavých dějin. Války, křižácké výpravy, náboženská nesnášenlivost, inkvizice, mučení, etnické čistky, holokausty – všechny tyto temné věci se stanou minulostí.

Zaklepal na silné dřevěné dveře a čekal, až ho Kramer vyzve ke vstupu. Otevřel je, vstoupil dovnitř a zasalutoval svému vůdci.

Kramer seděl v okenním výklenku a díval se dolů do mlžného rána. V bledé pokrývce nad Washingtonem sotva rozpoznal kopuli na Bílém domě, oranžovou záři pouličních světel na Pennsylvania Avenue a reflektory pomalu se pohybujících vozů, jejichž majitelé mířili za prací.

Po chvíli se obrátil ke Karlovi a srdečně se na něj usmál. „Dobré ráno, Karle. Jak se máš?“

Karl se uvolnil a přistoupil ke svému vůdci, svému příteli. „Dobře.“

Kramer potřásl hlavou „Je úžasné, jak rychle se věci vrací do normálu, že? Tam venku… lidé míří do práce, do škol, navštívit přátele, blízké, jako vždycky v minulosti. Mají nového vůdce, nový prapor… ale život pro ně prostě pokračuje dál.“

„Ano… Paule.“

„Američané, zdá se,“ pokračoval Kramer, „už se s novou situací smířili.“

Karl se znepokojeně zavrtěl. Až na ty otravy, co útočí na zajatecké tábory, samozřejmě.

„Tak,“ řekl Kramer, „pustíme se do dnešní ranní porady? Musím se věnovat ještě dalším věcem.“

„Jistě. Mám pro vás k podpisu obvyklou hromádku listin; hlavně se jedná o schválení regionálních guvernérů – většinou jde o spřízněné politiky.“ Karl se naklonil a položil dokumenty. Kramer vstal od okna a posadil se za stůl. Unaveně listoval formuláři a podepisoval je.

„Tolik papírování,“ povzdechl.

„Zbylé americké vojenské síly shromážděné v Texasu souhlasily s neformálními podmínkami kapitulace. Pokud vím, velí tam generál MacArthur.“

„Dobře… dobře. Ten jejich marný boj je taková hloupost.“

„Doufá, že vůči vyšším důstojníkům projevíme shovívavost a dovolíme jim, aby se vrátili k rodinám.“

Kramer během hovoru pokračoval v podepisování. „Upřímně řečeno, právě vyšším důstojníkům nevěřím. Pověz MacArthurovi, že jeho vojáci budou odzbrojeni a rozpuštěni, budou se moci vrátit domů. Ale on a jeho vyšší důstojníci budou bohužel internováni spolu se všemi dalšími politickými vězni,“ pronesl a netrpělivě listoval papíry. „Do té doby, než budu mít jistotu, že nebudou v pokušení podněcovat vzpoury.“

Karl neklidně přešlápl. „Pokud jde o tohle téma… máme pár problémů v oblasti Washingtonu.“

„Ano?“

„Nájezdy. Povstalci napadli naše zajatecké tábory.“

Kramer k němu vzhlédl.

„Prozatím bylo přepadeno pět táborů,“ pokračoval Karl. „Při každém napadení byly přemoženy stráže a pár zajatců uprchlo.“

„Předpokládám, že ti vzbouřenci patří k některým záškodnickým oddílům americké armády? O kolika lidech vlastně mluvíme?“

„No, to je právě ten problém, pane,“ poznamenal rozpačitě Karl. „Očití svědkové při předchozích přepadeních pozorovali velmi malou skupinu útočníků.“

„Jak malou?“

„No, vlastně jen jednoho muže.“

„Cože?“

„Samozřejmě nemůže jít pouze o jednoho muže. To by bylo šílenství. Ale mezi některými zajatci, které se nám podařilo znovu dopadnout, se šíří zvěst, že se jedná o nějakého… supermana… který jim přišel na pomoc. Popisují velkou postavu, od které se odrážejí kulky…“

„Superman?“

Karl se usmál. „Evidentně jde o zbožné přání, smyšlenku. Američané měli vždycky rádi své komiksy, hrdinské postavy v hloupých kostýmech. Je docela možné, že jejich naděje a modlitby na sebe vzaly podobu jakési bájné postavy.“

Karla znepokojil náhlý nepřítomný výraz ve Vůdcově tváři. Jako by polovinou pozornosti byl jinde, naslouchal vzdálené melodii nebo rozhovoru přicházejícímu ze sousedního pokoje.

„Pravděpodobnější je, pane, že těmi útočníky je pár vycvičených vojáků, námořníků… výsadkářů, s velkou motivací a dobrým vybavením, a zatím se jim opravdu dařilo.“

Kramer přikývl. „Ano… ano. Nejspíš máš pravdu.“

„Nicméně, pane, navrhuji, že by bylo moudré zdvojnásobit stráže v ostatních táborech v regionu. Příliš mnoho takových úspěšných přepadení by mohlo podnítit další útoky.“

Kramer mlčel, neproniknutelný obličej, obočí svraštělé, jako by se snažil naslouchat někomu jinému. Karl si všiml, že se to ráno neoholil, na bradě měl stříbrošedé strniště, a také mu neuniklo občasné lehké zaškubnutí čelistí. Drobnosti, kterých si mohl všimnout jen blízký přítel.

Drobnosti, které mu dělaly starosti.

Je možné, že je na pokraji nervového zhroucení?

„Paule? Jste v pořádku?“

„Ano… ano, samozřejmě,“ pronesl Kramer zamyšleně. Do očí se mu vrátila živost a pohlédl na Karla. „S těmi útoky udělej, co považuješ za vhodné.“

Kramer rychle podepsal posledních pár listů papíru a s lehkým úsměvem mu je podal zpět… „Děkuji, Karle. Můžeš odejít.“

„Ano, pane.“

Zasalutoval mu, obrátil se a odešel z vyhlídkové paluby.

Kramer počkal, až Karlovy kroky v hale utichly.

Do práce.

„Do práce,“ přitakal a rychle přešel po naleštěné podlaze ke dveřím pracovny. Otočil mosazným knoflíkem a vstoupil do své svatyně se stěnami plnými knih, několika koženými křesly a pracovním stolem posetým nákresy. Byla to dokonalá replika jeho soukromé pracovny v říšském kancléřství v Berlíně, místo, kde mohl přemýšlet, vrtat se ve svých návrzích zbraní hloubat nad říšskou politikou.

Ze stolu vytáhl malý černý notýsek s pokroucenými rohy. Stránky ručně psaných poznámek už po letech začínaly žloutnout. Drahocenný soupis myšlenek, nápadů, teorií a tajemství. Jeho rukopis z mladších let, neuhlazený a netrpělivý.

V roce 2059 mu bylo sotva dvacet a byl zapáleným obdivovatelem záhadami opředeného vynálezce Roalda Waldsteina. Muže s pověstí tajemného génia, jenž jako jediný matematicky formuloval přemísťovací pole, které dokázalo vytvořit mezeru v záhybech časoprostoru. Jediného člověka, který tuto teorii skutečně vyzkoušel na funkčním prototypu. Čestného ředitele Mezinárodního ústavu pro kvantový výzkum a Amerického přírodovědného muzea, bohatého podnikatele, vědeckého poradce prezidentů… prostě muže, který představoval naprostou záhadu.

Kramer si svou pílí a slibným talentem získal místo stážisty ve Waldsteinově prestižním výzkumném ústavu v New Jersey a několik měsíců vedle tohoto skvělého starého muže. Waldstein rád pobýval ve společnosti dychtivých mladých mozků. Kramera si velmi oblíbil. Ostatní dychtivé mladé mozky, žárliví kolegové stážisté, prohlašovaly, že Paul Kramer připomínal sentimentálnímu starci syna, jehož ztratil před mnoha lety.

Kramer se usmál při příjemných vzpomínkách na týdny strávené ve společnosti toho velkého myslitele, kdy si získal jeho důvěru, naslouchal teoriím o tom, jak neviděné dimenze metavesmíru spojují vše dohromady způsobem, který většina lidí není vůbec schopna pochopit. Jak se snažil držet s ním krok, ale chápal sotva dostatek, části, které se skládaly v jeho mladém mozku v celek.

Avšak starcovou jedinou skutečnou vášní, tím, kvůli čemu nedokázal v noci spát a co ho naplňovalo až kněžským zápalem, bylo úsilí, aby technologii, kterou sám vytvořil – možnost cestování v čase – zase pohřbil. Aby zajistil, že absolutně nikdo jiný nepůjde v jeho šlépějích. Pro Kramera bylo frustrující, když s tímto velikánem diskutoval o jeho nejpokrokovějších teoretických pracích, ale když došlo na teorii přemísťování, Waldstein se najednou stáhl do ulity.

Starý. Muselo mu tehdy být sotva kolem šedesátky, ale vypadal mnohem starší a křehčí, ruce se mu neustále chvěly, slzící oči vždy těkaly v temných koutech. A jeho bizarní rituály – každé ráno po snídani ho Kramer pozoroval, jak kráčí ke stránce ze zažloutlých novin, která visela zarámovaná na zdi. Waldstein na ni každý den několik minut hleděl a po tvářích mu stékaly slzy.

Kramer se na ni kdysi také podíval, ale nešlo o nic jiného než o stránku soukromých inzerátů z nějakých starých novin, osamělí muži hledají osamělé ženy.

Waldstein přicházel o rozum… a v tichých okamžicích, kdy sedával s mladým Kramerem u hřejícího krbu, možná prozradil až příliš mnoho. Už byl příliš starý a možná až příliš důvěřivý a vyzradil Kramerovi o trochu víc, než měl.

Kramer zalistoval ve svém odřeném notesu. Strany s matematickými značkami a rovnicemi, části rébusu, který stařík neopatrně vyzradil, se prolínaly se stránkami a stránkami vztekle přeškrtaných vzorců, na kterých Kramer celá ta léta pracoval.

Části rovnice, kterou se snažil do těch míst vmáčknout, aby ji sladil s Waldsteinovou elegantní prací… a která mu nikdy beze zbytku nevycházela.

Usmál se nad poznámkami načmáranými na stole.

Teď už to ale do sebe zapadá, Paule. Že?

Něco z toho ano – Waldsteinovo přemísťovací pole. Jeho vyřešení Kramerovi trvalo celých patnáct let, kdy nad problémem o samotě uvažoval. Osobní koníček, a současně pohroma.

Pole – Waldsteinovo pole – v teorii, na papíře, bylo pouze metodou, jak se dá otevřít nejdrobnější skulina do časoprostoru. Tím samotným se nesestavil stroj času, jen se vytvořila možnost jak otevřít průhled do samotné podstaty prostoru a času. Kramer by potřeboval vyspělou výpočetní techniku, aby mohl stroj času sestrojit. Výpočetní techniku, aby dokázal přesně proplout vířícím chaosem v dimenzi, do které byl lidstvu vstup zakázán. Tady, v roce 1956, neexistovala žádna PC ani Apple Macintoshe, žádné palmtopy ani organizery, které by mohl vykuchat a přizpůsobit.

Schéma, jež načrtl na listě papíru před sebou, patřila zařízení, které by dokázal sestrojit k tomu, aby mohl otevřít malé okno a napojil se na nekonečnou energii z vířícího chaosu za ním.

Vybavila se mu slova, která kdysi vyslechl od Waldsteina: „Otevřít časoprostor je jako otevřít dveře do samotněno pekla.“

Tys už těmi dveřmi jednou prošel.

„Ano,“ řekl tiše. „Vstoupil jsem do pekla.“ Hlas se mu chvěl směsicí strachu a vzrušení. Waldstein také kdysi mnohem mladšímu Kramerovi řekl ještě něco dalšího. Něco, co ho tehdy silně znepokojilo a teď se to vrátilo.

„Uvaž tohle, Paule… Pokud člověk dokáže vstoupit do pekla, potom to, co tam existuje, by mohlo stejně snadno využít tytéž dveře a vstoupit do našeho světa.“

Ta slova ho teď trýznila, protože si uvědomoval, že po něm jde něco daleko horšího než nějaký agent z budoucnosti. Něco daleko děsivějšího.

Musíš si pospíšit, Paule… než tě to vypátrá.

„Do práce,“ řekl Kramer a odsunul zapomenutý talíř s jídlem.

KAPITOLA 56

1957, New Jersey

Bob studoval mapu před sebou. Tucet zakreslených křížků označoval místa dalších zajateckých táborů mezi Washingtonem a New Yorkem. Podle jednoduché logiky museli Liama O’Connora odvézt do jednoho z nich. Prozatím navštívil devět z těchto křížků, přepadl devět zajateckých táborů a prohledal je. Zůstal po něm chaos, zajatci, jež prchali cestou, kterou prorazil, hořící budovy, zem posetá mrtvolami strážných a nešťastných civilistů. A prozatím neměl štěstí. Devět táborů… ani stopa po Liamovi.

[Hodnocení mise: pravděpodobnost úspěchu klesla na 31%]

Přepady táborů byly stále obtížnější. Každý teď střežilo více strážných a byli bdělejší – připraveni a očekávající útok. Při poslední akci ho zasáhlo nejméně deset střel. Trvalo pět dní, než se rány zahojily. Pět dní, kdy nehybně ležel a vynakládal veškerou tělesnou energii na zotavovací proces.

Ten drobný muž, který se k němu rozhodl přidat, Raymond Panelli, ho hlídal, pečoval o něj, když ležel nehybně ve stavu podobném bezvědomí a léčil se. Bob přemýšlel, proč to Raymond Panelli vlastně dělá. A také proč za ním od tábora k táboru jde stále větší počet lidí. Při každém přepadení jich bylo víc a víc. Z taktického hlediska byli samozřejmě užiteční, odkláněli od něj část nepřátelské palby.

V žaludku mu hlasitě zakručelo a počítač v hlavě mu připomněl, že je třeba dodat tělu energii v podobě proteinu. Jídlo, které mu připravovali jeho stoupenci z táborů – různá dušená masa, vývary a polévky –, nebylo tak bohaté na živiny jako vysoce účinný proteinový roztok, který byl zvyklý přijímat v růstovém válci v pobočce, ale jako prozatímní řešení vyhovovalo. Pečlivě složil mapu a vyšel ze stanu. Cestou k ohništi se prodral šípky a jinými keři a skláněl se pod nízko visícími větvemi.

Když se přiblížil, jeden z jeho stoupenců k němu rychle zamířil s miskou vřelé polévky.

„Pro vás, kapitáne Bobe.“

Bob vzal misku a přistoupil k ohni, kde si našel místo na zemi v mlčícím davu mužů. Vytřeštěnýma očima sledovali každý jeho pohyb. Ztěžka dosedl, zkřížil nohy pod sebe, zahleděl se do plamenů a začal si lžící mechanicky nabírat polévku do úst.

Ten člověk jménem Raymond Panelli se k němu naklonil. „Kapitáne Bobe, přidala se k nám další skupinka bojovníků za naši věc. Přišli dnes večer.“

Bob se zarazil v polovině pohybu. Odtrhl pohled od ohně a zadíval se na Panelliho.

„Tamhle jsou,“ řekl Panelli a ukázal na skupinku mužů, kteří seděli v hloučku nedaleko ohně. Zbožně na něj zírali a bylo zřejmé, že uvažují, co si mají o tom velkém svalnatém superhrdinovi myslet.

Bob si je prohlédl jednoho po druhém. Na sedmi z nich rozpoznal cáry vojenských uniforem. Vypadali, že jsou v dobré kondici a v optimálním bojovém věku. Více těl pro rozptýlení palby nepřátelských stráží, více těl, na která budou mířit, a méně zásahů přímo určených pro něj.

[Hodnocení mise: pravděpodobnost úspěchu vzrostla o 1%]

Bob přikývl. „To je dobře. S více muži se zvyšuje pravděpodobnost úspěchu mise.“

Kolem ohniště to při zvuku toho hlubokého dunivého hlasu zašumělo.

Jeden z mužů, mladý desátník, se obrátil k Panellimu. „Můžu… můžu se ho, kapitána Boba, na něco zeptat?“

Panelli nad tím chvíli uvazoval, pak váhavě přikývl. „Jen jednu otázku, ano? Hrdina potřebuje odpočívat, potřebuje přemýšlet o našem zítřejším útoku.“

Mladík nervózně polkl. „Promiňte, p-pane.“

Bob k němu pomalu obrátil ocelově šedé oči.

„Po celém státě se začíná povídat… že jste jakýsi superman, na kterého je možné pořád dokola střílet, ale nikdy neumře.“

Bob se na něj mlčky díval, v jeho tváři se nezračily naprosto žádné emoce ani reakce.

Mladíkovi se nervózně zachvěly rty. „Já jsem… já jsem… věřím v našeho Pána, a…“

„No, tak to je dobře, synu,“ přerušil ho Panelli, „ale kapitán má na starost důležitější věci než poslouchat tvoje citáty z bible.“

„Musím se vás zeptat, kapitáne Bobe,“ znovu promluvil ten mladý desátník, „poslal vás na naši záchranu Bůh, pane?“

Bobova silikonová mysl na okamžik přerušila výpočty hodnocení mise a začala se zabývat zvídavým dotazem, který pronesl ten mladý muž. Jeho počítač mu nabídl seznam nejvhodnějších odpovědí.

V nastalém tichu se ozýval jen hlasitý praskot ohně. V dálce zahoukala sova, jako by Boba vybízela, aby si pospíšil a pronesl něco vhodného.

Vybral si z databáze citát z bible, který se k danému okamžiku nejvíce hodil.

„Hospodin je dobrý, je záštitou v den soužení. Valící se povodní učiní konec tomuto místu, tma bude pronásledovat jeho nepřátele,“ odpověděl hlubokým hlasem připomínajícím dunění hromu. Bob nevěděl přesně, co ta slova znamenají, ale na muže shromážděné kolem ohniště očividně zapůsobila.

„Amen,“ zamumlal kdosi po chvíli.

KAPITOLA 57

2001, newyorské metro

Fosterova baterka propátrávala tmu ve stanici metra. V paprsku světla se zaleskly dvě kovové kolejnice nalevo za okrajem nástupiště a jezírka stojaté vody mezi nimi. Dál na kolejích zahlédla Sal starý kočárek. Ležel převržený na boku, napůl ve vodě.

Slyšeli šramocení kolem kolejnic, na hnijících dřevěných pražcích a pod nimi; stanicí se s ozvěnou rozléhalo ťapkání drobných tlapek havěti. Soustavné kapání vody z klenutého stropu tunelu připomínalo klapání metronomu.

Na okachlíkovaných zdech nástupiště fascinovaly Sal vybledlé reklamy. Prošla kolem zašlého obrazu šťastné rodiny sedící kolem tradičního dubového kuchyňského stolu; všichni usměvaví, s vydrhnutými růžovými tvářenu, si vychutnávali všemožně slasti, které mohla nabídnout plechovka Ovesných koláčků plukovníka Johnstona.

„Co tady dole chcete najít?“ zeptala se Maddy.

Přestože ta slova pronesla jen roztřeseným šepotem, její hlas se donekonečna odrážel od stěn nástupiště a klenutého stropu a dál v temném tunelu.

„Nějaký typ nouzového skladiště,“ odpověděl Foster. „Vzpomínám si, že jsem četl, že ve většině stanic newyorského metra měl během druhé světové války nainstalované záložní generátory. Snad nějaký najdeme a u něj pár sudů s palivem.“ Foster se po nich ohlédl. „Vím. Je to sázka do loterie.“

„Já jsem ani nevěděla, že tady tehdy měli nějaký systém podzemní dráhy,“ podotkla Sal.

„Jo, jasně že měli,“ řekla Maddy. „Kdysi jsem ve škole dělala projekt o newyorském metru. Tunely začali kopat někdy v roce 1904, pokud si vzpomínám.“

Foster přikývl „Správně. Přivezli sem po desetitisících irské dělníky, aby tady pracovali…“ Foster se chystal ještě něco říct, ale najednou se zarazil.

Zatím naštěstí nenarazili ani na jednoho z mutantů. Stopy po nich objevili v ulicích nahoře: hromádky drobných kostí, mršiny krys, zbytky koček, dokonce, psů. A zlověstnější samozřejmě byly sem a tam hromádky odhozených větších kostí, někdy pečlivě uspořádaných podle velikosti. Tahle skutečnost Sal ještě víc znepokojila – představa, jak několik těch tvorů sedí a pečlivě přebírá kosti někoho, koho snědli.

Zachvěla se.

Na Páté avenue měla pocit, že zahlédla vykukující bledý obličej, který se pak stáhl do temných stínů výlohy jednoho obchodního domu. A na Broadwayi nepatrný pohyb ve výkladní skříni mezi figurínami s plastem místy ožehlým dočerna a s roztavenými pahýly místo prstů na rukou a nohou. Ale byla připravena uvěřit, že se mýlila. Vlastně ničemu nechtěla věřit víc.

V každém případě, pokud tam ti tvorové opravdu byli, pozorovali je ze tmy a aspoň si udržovali odstup, protože nezapomněli na Fosterovu brokovnici. Současně ji však napadlo, jak dlouho to asi vydrží. Jak dlouho potrvá, než nad obezřetností zvítězí neukojitelný hlad po jejich relativně vykrmených tělech.

„Tamhle vpředu,“ zašeptal Foster. „Podívejte!“ Obrátil baterku ke konci nástupiště, k malým dveřím se zašlou cedulí JEN PRO ZAMESTNANCE. Pod tím další cedule varovala před nebezpečím úrazu elektrickým proudem.

Přidal do kroku, jeho boty klapaly po nástupišti. Odkopl stranou několik spadlých kachlíků, které s rachotem odlétly přes okraj nástupiště do kolejiště a se šplouchnutím tam přistály v kalužích vody. Sal se přikrčila, když se ten zvuk nesl donekonečna tunelem.

Foster sáhl po klice a prudce s ní zacloumal. Zůstala mu v ruce a kolem se rozlétly vločky rzi.

„No, tak to je skvělé,“ vyštěkl.

„Počkejte, zkusím to sama,“ řekla Maddy.

Zvedla nohu v těžké botě a kopla do dveří u rezavého zbytku kliky. Dveře ostře zapraskaly v pantech a otevřely se. Na podlaze zarachotily v oblaku dřevěných trosek zbytky rezavého kování.

Foster si setřel prach z tváře. „Jdeme?“

„Starší mají přednost,“ řekla Maddy.

Pousmál se a zvedl obočí. Pak vstoupil do místnosti a baterkou rychle propátrával prostor pokrytý nánosem prachu starým půl století. Maddy ho následovala. Sal se naposledy ohlédla po prázdném nástupišti. Znovu tam zavládla tma, protože Foster už byl v místnosti.

Rychle se vydala za nimi.

Foster ve světle baterky pomalu zkoumal prostor. Sal spatřila malou místnost, uprostřed stůl a židli. Na stole stálo několik smaltových hrnků spolu se zažloutlým výtiskem New York Times otevřeným na stránce s komiksy. Byly poseté myším trusem. Na stěnách byly háky na kabáty, skříňky a výstřižky s filmovými kráskami, zapomenutými tvářemi, kterým by snad její matka a otec dokázali přiřadit jméno.

„Vypadá to opuštěné od… no… od té chvíle, co se to přihodilo,“ poznamenala Maddy.

Foster přikývl. „Soudný den.“

Přistoupil ke stolu a posvítil baterkou na noviny. „Středa, třináctého března 1957.“ Pohlédl na ně. „Středy jsem nikdy neměl rád.“

Maddy odfikla. Sal se usmála, protože svým chabým pokusem o vtip trochu rozptýlil jejich nervozitu. Naklonila se nad noviny a přečetla titulky.

Teroristé dál útočí na vystěhovalecké tábory.

Učitel zatčen kvůli výuce událostí před sjednocením.

Vůdce se nezúčastnil průvodu ke Dni sjednocení – hovoří se o zdravotních potížích

„Superman“ je jen mýtus šířený buřiči.

Na druhém konci místnosti byly dveře s dalším varováním před nebezpečím úrazu elektrickým proudem. Pod ním stálo na další ceduli NEPOVOLANÝM VSTUP ZAKÁZÁN.

„Možná tam najdeme něco užitečného,“ podotkl Foster. Obešel stůl a zkusil kliku. Tentokrát dveře povolily bez nutnosti použít násilí, když ve veřejích to suše zaskřípalo. Zatlačil do nich a posvítil baterkou do temného prostoru.

„Vidíte něco?“ zeptala se Maddy.

„Police na obou stranách… cívky kabelů… nástroje… ale!“

Ticho.

„Co se děje?“ zeptala se Sal.

„Jo,“ přidala se Maddy hlasitěji. „Co tam máte?“

„Okamžik,“ řekl Foster a vešel dovnitř. Pustil dveře. Maddy je zachytila, než se stačily zabouchnout.

„Fostere?“

Přes Maddyino rameno viděla Sal uvnitř jeho siluetu, tančící stíny, záblesk světla odraženého od prachem pokrytých trubek visících z klaustrofobicky nízkého stropu. Kráčel úzkou uličkou lemovanou po obou stranách regály.

„Jsou tady užitečné zásoby. Jen se kouknu. Vy zůstaňte tam,“ zavolal na ně. Došel na konec uličky, potom zabočil doprava a zmizel jim z dohledu.

Sal na něj chtěla zavolat, aby se vrátil, říct, že by se všichni měli držet pohromadě. Ale neudělala to. Měla hned vedle sebe Maddy.

Nad horní částí regálů zahlédly blikat světlo a po stropě tančily stíny, jak se stařík pohyboval v místech, kam dívky neviděly. Slyšely ozvěnu jeho kroků na studené betonové podlaze.

„No tak, Fostere. Je tam něco, co můžeme využít, nebo ne?“ zavolala Maddy.

Zvuk kroků ustal a baterka zůstala okamžik na místě.

„Moment,“ odpověděl.

Foster si dával na čas. „Co se děje?“ zašeptala Sal.

„Nejspíš tam něco zjišťuje.“

Sal se kousla do rtu a snažila se zachovat klid.

Nic se neděje. Je jen za rohem, nedaleko. Nepropadej panice, Saleeno Vikramová.

Ale právě v tu chvíli ji napadlo, že jediná zbraň, kterou mají, je za rohem s ním. Co když ti mutanti jsou v tunelu vedoucím ze stanice a trpělivě je pozorují ze tmy? Nejspíš čekají, s každou sekundou jejich odvaha vzrůstá. Už jsou možná na nástupišti, blíží se ke dveřím skladiště, stojí přímo před nimi a chtějí zjistit co se děje uvnitř. Chtějí zjistit, jak blízko k nim se dostanou, aniž by je zahlédly.

S úzkostí se ohlédla za sebe. V malé místnosti byla téměř naprostá tma. V té troše světla vrhaného Fosterovou baterkou stěží rozpoznala hranu stolu, slabý odlesk jednoho plecháče. Byla vidět jedna nebo dvě židle. Ale nic víc. Obrátila se zpátky, co dělá stařík.

„Fostere?“ zavolala Maddy tišeji. „Povíte nám už konečně, co tam máte?“

V odpověď se zlehka posunul odlesk světla na stropě. Pak zaslechly kroky na podlaze a stíny se znovu roztančily. Mířil zpátky za nimi.

„Našel jste něco?“ zavolala Maddy.

Na konci dlouhé řady regálů zazářil paprsek světla a svítil jim do očí, zatímco se Foster blížil.

„Fostere?“

„Máme štěstí,“ ozval se jeho chraplavý hlas. „Vzadu je generátor… snad najdeme tady na těch policích nějaké palivo…“

Náhle se odmlčel.

Něco uviděl.

Sal cítila, jak jí stydne krev v žilách.

Něco za mnou?

Rychle se znovu ohlédla a spatřila dvě světlé oči. Mléčné oči připomínající vařenou rybu v přízračném obličeji jen pár kroků od ní. Mutant se právě rychle sunul kolem stolu k ní.

„K ZEMI!“ zařval Foster.

Maddy instinktivně zareagovala, uskočila stranou a strhla Sal s sebou.

Malou místnost zaplnila ohlušující rána z Fosterovy brokovnice. V tom záblesku z hlavně pušky spatřila jako na momentce jednoho z mutantů, jak se zvedá z přikrčené pozice, jednu dlouhou hubenou ruku natahuje směrem k ní, jen pár centimetrů od místa, kde před chvílí stála. Za ním byla desítka dalších. V tom záblesku bylo vidět, jak proudí otevřenými dveřmi do místnosti, běží kolem stolu a blíží se k nim.

Tma.

Zaslechla, jak něco žuchlo na stůl a hlučně to tam sebou okamžik mlátí. Pak panické cupitání nohou, těžké zarachocení plechového hrnku, který spadl na zem a poskočil, vyděšené kvičení a zklamané vrčení.

BUM!

Další oslepující záblesk, vjem postavy, která sebou škube na stole, s tmavou, téměř černou rozeklanou dírou v hrudi, a pod ní kaluž tmavé tekutiny. U dveří změť světlých končetin a těl, která se snaží protlačit úzkým rámem. Všichni se pokoušejí uprchnout najednou.

A pak znovu tma.

Slyšela, jak pleskání bosých chodidel slábne – tvorové prchali po nástupišti s kvikotem, v němž se mísil vztek a strach.

Potom už ticho, kromě jejich přerývaného dechu, vzdáleného kapání vody ze stropu a zvuku smaltového hrnku, který se převaloval sem a tam po podlaze.

„Bože,“ vydechla Maddy.

„To bylo o fous,“ poznamenal Foster. Baterka mu ležela u nohou na podlaze. V tom zmatku ji upustil. Shýbl se pro, ni a rychle na dívky posvítil.

„Vy – vy dvě jste v pořádku?“ oddychoval.

„Ano,“ zmohla se Sal na zašeptání.

S Maddy na sebe pohlédly. „Byli přímo za námi! Slyšíte,“ lapala po dechu, „slyšíte, byli přímo za námi!“

„Musíme sebou hodit,“ řekl rychle Foster. „Můžou se každou chvíli vrátit.“

KAPITOLA 58

2001, newyorské metro

To co hledali, našli v zamčené skříni v zadní části skladiště: tři velké kovové sudy s naftou. Maddy se je snažila vyvalit na podlahu a jejich šplouchání jim zvedlo náladu.

„Jsou příliš těžké. Sotva s nimi pohnu, natož abych jeden nesla celou cestu až k našemu oblouku,“ poznamenala.

Foster se zamračil. „Máš pravdu.“ Uvažoval o řešení a očima hledal v regálech inspiraci. „No, můžeme naftu přelít do menších nádob, které bychom unesli.“

„Ale kolik jich budeme potřebovat?“

To právě nevěděl. Nikdy generátor nepoužil, zatím nikdy nemusel. Naposledy když ho kontroloval, si stroj několik minut docela zvesela bafal. Kdyby věděl něco o naftových generátorech, kdyby byl technik, nejspíš by množství paliva odhadnout dokázal.

Mělo to totiž ještě háček… věděl, že stroj pro přesun v čase je potřeba nejprve plně nabít, než se dá použít. Protože proud už řádku hodin neměli, budou akumulátory zcela vybité. Generátor bude nejspíš muset běžet dvanáct, možná čtyřiadvacet hodin, než vůbec budou schopni něco podniknout. Neměl naprosto žádnou představu, kolik paliva si to vyžádá. Asi hodně.

Dívky se na něj dívaly v naději, že zná odpověď.

No tak… mysli. Kolik ho budeme potřebovat?

To záviselo na postupu, jaký zvolí. Bylo jasné, že musí napříč časem odvysílat Bobovi zprávu, aby se s Liamem připravili na nové návratové okno. Kde a kdy tohle okno otevřou, byly faktory, které rozhodnou o tom, jak moc bude potřeba přemísťovací stroj nabít.

A i když se jim podaří dostat Liama a Boba zpátky, budou potřebovat další energii, aby je poslali zpět do správného času a místa, kde budou moci minulost opravit.

Foster musel při odhadu potřebného množství paliva počítat s příliš mnoha neznámými.

„Fostere? Kolik potřebujeme?“ opakovala Maddy otázku.

„Kolik uneseme,“ odpověděl. A kdyby to nestačilo, budou se muset vrátit zpátky a získat víc. Taková vyhlídka ho nijak netěšila a děvčata taky nebudou skákat nadšením.

Rozhlédl se. O kus dál na dolní polici spatřil půl tuctu kanystrů. Kdyby je vyprázdnili a nalili do nich naftu, dokázali by společně unést nějakých padesát litrů paliva.

Stačí to?

Bude muset.

„Vidíte ty kanystry?“ ukázal na nádoby. „Naplníme je všechny, tím získáme nějakých padesát šedesát litrů.“

„Bude to stačit?“

„Snad. Doufám.“

„Fostere?“

„Jasně,“ odpověděl. „To bude dost.“

Maddy přikývla, jeho odpověď ji prozatím uspokojila.

„Potom musíme ale taky přijít na to,“ dodal, „jak ty kanystry přepravíme domů. Naplněné budou hodně těžké. Budeme je muset nosit po jednom. To znamená jít šestkrát.“

Sal se k nim obrátila. „Vydržte, mám nápad.“

Vyšli po schodech ze stanice. Pak společně přenesli kočárek naložený šplouchajícími kanystry na chodník posetý sutí. Velká staromódní loukoťová kola kočárku si s cestou po nerovném terénu poradila mnohem lépe než kolečka nákupního vozíku.

Stmívalo se. Foster se původně chtěl dostat zpátky na základnu dřív, než z oblohy zmizí slabé šedé světlo. Jenže jim všechno trvalo déle, než počítal.

To nic. Hlavně že už byli venku z podzemí. Třebaže se vlády nad mrtvým městem pomalu ujímalo šero, cítili se všichni tři venku klidnější než dole. Tlačili kočárek ulicí mezi troskami a stále si uvědomovali v zádech ty pohledy… pozorující, číhavé.

„Už brzo budeme doma,“ řekl tiše Foster.

Sal přikývla. Už to nebylo daleko. Jen po Východní 14. ulici, doprava na Čtvrtou avenue, pak k Delancey Street a potom jen přes most a domů.

Maddy se nervózně usmála.

„Jenom vezmeme naše maličké na projížďku touhle ulicí,“ zamumlala roztřeseným hlasem. „No jo… ničeho si nevšímáme a jedeme domu. No jasně.“ Pohledem těkala z jednoho tmavého okna na druhé.

„Co kdybychom to zkusili potichu,“ namítl Foster.

Maddy se zachichotala, pak ztichla.

Nervy.

Kolečka rachotila po roztroušené suti.

„Myslím, že nás stejně sledují, Fostere,“ poznamenala tiše. „Možná je tak spíš přesvědčíme, že se nebojíme.“

Foster přikývl. Snad má pravdu.

„No, celkem se nám dnes dařilo,“ pronesl nahlas. „Mám pocit, že to nejhorší máme za sebou.“

Sal na něj pohlédla. „Myslíte?“

„Jasně. Odvezeme tohle domů. Já nahodím generátor a nechám stroj nabít. A zatímco budeme čekat, dáme si kafe. Co ty na to?“

„Skvělé,“ odpověděla.

„Jak dlouho potrvá, než je dokážeme přepravit zpátky?“ zeptala se Maddy.

Foster naoko lhostejně pokrčil rameny. Oči ale upíral na prodlužující se večerní stíny po obou stranách ulice. „Řekl bych asi čtyřiadvacet hodin, než se budeme moct pokusit otevřít portál.“

„Čtyřiadvacet hodin!“ Maddyin hlas se odrazil od okolních zdí a nesl se dál mezi opuštěnými troskami na Východní 14 ulici.

„Ale…,“ usmál se, „…potěším vás tím, že už mnohem dřív bychom měli být schopni odvysílat Liamovi přes podpůrnou jednotku zprávu.“

„Bob,“ namítla Sal. „Dohodli jsme se, že tak mu budeme říkat.“

„Ano, promiň… Bob.“

„A jak tedy přesně funguje to posílání zpráv časem?“

„Nejsem fyzik. Madelaine, takže mi nedávejte takové otázky. Ale jak mi vysvětili, všechno to souvisí s tachyony. Jde o částice hmoty, které se dokážou pohybovat rychleji než světlo, a tak mohou putovat časem. Pokud je nasměrujeme zhruba tam, kde se podle našich předpokladů budou nacházet Liam a Bob, Bobův počítač je zachytí a zprávu dekóduje.“

„Ale oni nám zprávu zpátky poslat nemohou?“

Foster zavrtěl hlavou. „Ne. Tyhle částice se dokážou pohybovat zpět časem, nikoli kupředu.“ Rozsvítil baterku a namířil kužel světla dál do zešeřelé ulice. „Víme, že jsou někde kolem Washingtonu – proto nasměrujeme proud tachyonů tímto všeobecným směrem.“

„Takže to nemusí být až tak přesné?“ zeptala se Sal. „Myslím to nasměrování signálu.“

„No, čím přesněji můžeš nasměrovat částice, tím méně jich budeš muset vyslat, což znamená, že spotřebuješ méně energie. Kdybychom věděli, kde přesně stojí, vyžadovalo by to mnohem méně energie. Takže pokud sestavíme hodně stručnou zprávu a vyšleme hodně široký paprsek… bude potřeba spálit zhruba stejně energie.“

Maddy přikývla. „Myslím, že to chápu. Stejná náročné na energii by bylo, kdybychom měli delší zprávu, ale použili užší paprsek.“

„Ano.“

Chvíli kráčeli mlčky, doprovázeni jen šploucháním obsahu kanystru v kočárku a klapotem koleček na chodníku posetém sutí.

„Snad je Liam v pořádku,“ řekla Sal. „Vím, že je to teprve pár hodin, co je pryč, ale mám pocit, že už je tam celé roky.“

„No, víš… z jeho pohledu už uplynulo skoro šest měsíců.“

Zamračila se. „To je divné.“

Šli mlčky, zatímco Sal se snažila vyrovnat s představou že Liam už je v téhle nelehké situaci téměř půl roku. „No… a jak dlouho jste jezdcem času vy?“ zeptala se. „Jste docela starý, tak předpokládám, že už to musíte nějakou dobu dělat.“

„Dost dlouho, Sal,“ odpověděl, „dost dlouho.“

„A jste z toho už teď moudřejší?“

Foster zavrtěl hlavou a pohrdavě odfrkl. „Ale čerta starého. Pořád mi z toho jde hlava kolem.“

KAPITOLA 59

1957, zajatecký tábor č. 79, New Jersey

Liam byl vyčerpaný. Z ranní směny, při níž kopali příkop kolem plotu tábora, uplynula teprve hodina a on už byl na konci sil, sotva dokázal zvednout rýč. Skoro šest měsíců špatné stravy, téměř hladovění, ho oslabilo, takže ho každá větší námaha už po krátké době vysílila.

Opřel se o rýč, snažil se popadnout dech a dopřát bolavým svalům chvíli na zotavení. Po zádech mu stékal pot a promáčel mu košili. V mrazivém zimním vzduchu se vznášely obláčky horké páry.

„Dávej si pozor, ať tě nevidí Kohl,“ zašeptal v příkopu vedle něj Wallace.

Kohl byl jeden z nejbrutálnějších strážných. Minulý týden vytáhl jednoho muže z obranného příkopu, který kopal kolem tábora, a opakovaně ho tloukl pažbou pulzní karabiny za to, že si na chvíli chtěl odpočinout. Povídalo se, že muž později na zranění zemřel.

Právě od jednoho ze strážných se Liam dozvěděl, proč vlastně ty obranné příkopy kolem drátěného plotu hloubí. Malá skupinka bojovníků odporu přepadla několik táborů, a to úspěšně. Při těchto akcích osvobodili zajatce a většinu vojáků, kteří je střežili, zabil. Mezi strážnými se šířily řeči o tom, že tyhle bojovníky vede nějaký démon. Popisy se ale různily; někteří strážní, kteří přežili, ho popisovali jako obra, vysokého dva a půl metru, s rohy, Které mu trčely z hlavy. Další očitý svědek o tom démonovi tvrdil, že je vyroben ze železa, ale přitom se dokáže pohybovat strašlivou rychlostí se svižností tygra.

Dokonce mu dali i jméno.

Der Eisenmann. Železný muž.

Jeden ze strážných o kus dál si všiml, že Liam odpočívá, a ostře na něj vyštěkl.

„Weiterarbeiten, du Amerikanische, haufen Scheiße!“

Liam začal znovu kopat a byl rád, že to nebyl Kohl.

„O’Connore, on tě zabijí, jestli tě ještě jednou uvidí se flákat,“ sykl Wallace.

Má pravdu.

Zvěsti o Eisenmannovi vzbuzovaly mezi vojáky nervozitu. Liam viděl strach v jejich očích, když obhlíželi vzdálený obzor a měli vyjít za oplocení tábora.

Železný muž.

Uplynulo už tolik týdnů, že Liam skoro začínal věřit, že krátká doba mezi jezdci časem byla jen výplodem jeho fantase. Že cestování časem bylo jen pohádka… a možná i jeho život, dětství v Irsku, jeho práce na Titaniku, aby se dostal do Ameriky; všechno jako by to bylo z nějakého snu. A naopak tenhle ponurý tábor, ostatní vyhladovělí zajatci v šedých hadrech, dlouhé nízké dřevěné baráky – to byl jeho skutečný svět. Jeho skutečný život.

Ale pak se začalo povídat o Eisenmannovi. V zoufalství v sobě začal znovu živit dávno zavrženou myšlenku, že za tou historkou o Železném muži je Bob. Nenáviděl se, že tuhle jiskřičku naděje vůbec křísí. Zdravý rozum se mu snažil vysvětlit, že nesmysl se Železným mužem není nic jiného než pověrčivé řeči vyděšených strážných zcela nezvyklých stát v nějakém boji na straně prohrávajících.

Jsi tady už napořád, Liame. Tak si na to sakra zvykni.

Ale bylo to těžké. Těžké nedoufat, že jednoho dne, bez jakéhokoli upozornění, se vedle něj najednou zničehonic objeví tetelící se koule, vyskočí z ní Foster, Bob a dívky a vezmou ho zpátky.

Nech toho! Nikdo pro tebe nepřijde Je to už skoro šest měsíců. Nikdo nepřijde.

Pět měsíců a tři týdny. Sto sedmdesát pět dnů. Věděl to přesně. Jeden ze zajatců pracoval jako uklizeč v kanceláři velitele tábora a ukradl z jeho stolu kalendář. Zajatci si jeho prostřednictvím udržoval přehled o čase – označovali si v něm plynoucí nekonečné, stále stejné dny.

„Jsi v pořádku?“ zašeptal Wallace. „Nesmíš ztrácet naději, kluku. Když to vzdáš… zemřeš.“

Měl pravdu. Bylo to tohle slaboučké stéblo naděje v podobě šeptaných zkazek vyslechnutých z hovorů mezi strážnými, které ho udržovalo nad vodou. Drželo ho při životě.

Liam se obrátil k Wallaceovi a unaveně se na něj usmál. „Jsem v pořádku.“

„Neboj, kamaráde… zase bude líp,“ odpověděl Wallace tiše. Jeho hustý tmavý vous prozářil úsměv. „Američané si tohle nedají líbit. Vrátí jim to. Já to vím.“

Liam o tom uvažoval. Z toho, co zaslechl, byly tábory plné právě těch mužů, kteří mohli zorganizovat nebo vést nějaké hnutí odporu: důstojníků armády, představitelů občanských hnutí, kongresmanů, právníků, učitelů, vysokoškolských profesorů, vydavatelů i novinářů. Zbytek těch, kteří se vyhnuli zajetí a které nechali dál vést jejich životy, dokud nebudou představovat nebezpečí pro své nové pány, nikdy nebude riskovat životy svých blízkých ani svoje vlastní, pokud jim zůstane aspoň náznak normálního života.

Liam si zcela jasně uvědomoval smysl tohoto Vůdcova plánu – zavřít všechny případné odpůrce a buď je nechat zemřít hlady, nebo je udřít k smrti. V každém případě už nikdy neuvidí svět venku. A mezitím si zbytek obyvatel zvykne na nový režim, zvykne si poslouchat nové pány, až nakonec zapomenou na to, co to znamenalo být svobodný. Nevzpomenou si na to, dokud se jejich nový vůdce – jejich Führer – bude starat, aby měli jídlo, vodu a elektřinu. Co to vyslechl předchozí noc před spaním v jejich baráku:

„…Pokud se ti náckově postarají, aby jezdily tramvaje, v obchodech bylo dost zboží, v kinech běžely kovbojky, zápasy Major League se hrály podle rozpisu a mezi směnami jste pořád dostali velký hot dog s hořčicí a kečupem, lidi budou dost spokojení, aby se do ničeho nemíchali. Na nás tady zapomenou…“

Ti venku možná budou mít plné zuby toho, že jim někdo řídí životy, ale dokud půjde všechno jako na drátkách a budou mít dostatek pohodlí, nikdy se nepostaví na odpor. Zůstaneme tady… napořád.

PLESK!

Ze země kousek od něj se vznesl gejzír blátivé hlíny a zasáhl ho. „Co to bylo?“

KAPITOLA 60

1957, zajatecký tábor č. 79, New Jersey

Liam to spíš cítil, než slyšel.

Další plesknutí opodál, při němž pocítil lehký náraz do hrudi.

Asi deset metrů od něj do vzduchu vystřelil další gejzír sněhu a hlíny. A vzápětí další. A ještě jeden.

„To jsou miny!“ zakřičel někdo v příkopu.

Mezi stromy na protějším konci pole zahlédl v podrostu záblesky světla a o několik okamžiků později byl slyšet rachot palby.

Strážní zareagovali rychle. Vrhli se do příkopu k zajatcům a opětovali palbu směrem ke stromům. Důstojník vyštěkl na několik svých mužů, aby okamžitě odvedli vězně dovnitř.

Vyřvávali na zajatce rozkazy, postrkovali je karabinami a kopali do nich. „Zajatci musí jít dovnitř, hned!“ řval jeden z nich. „Pohyb… POHYB! Schnell!“

Liam poslechl a se skloněnou hlavou běžel příkopem k otevřené bráně tábora. Těsně nad hlavou mu létaly drny, do nichž dopadaly střely z opačné strany pole.

Na každé straně příkopu přistálo se zaduněním dalších šest min a zasypalo je hromadou mokré hlíny. Zajatec v rozervané olivově-zelené uniformě námořnictva před Wallacem zakřičel: „To jsou americké pěchotní miny!“

Strážní na ně ječeli, ať sebou hodí, a Liam už vzápětí lezl z příkopu a běžel otevřenými vraty do areálu, popoháněn půltuctem dalších vojáků.

Wallace za ním ho poplácal po rameni. Usmíval se a přerývaně poznamenal: „Co jsem ti říkal, kluku?“

Strážní stojící poblíž viděli stále prudší palbu a s obavami hleděli na jásající zajatce. Liam s všiml jejich nervozity – stejný strach jako útočníci mezi stromy v nich vzbuzoval sílící jásot mezi vězni.

„Jo!“ řval na ně vítězoslavně Wallace. „Jdou si pro vás, hajzlové!“

Několik z nich se k němu obrátilo, pohledem těkali mezi Wallacem a rostoucím davem zajatců, kteří vybíhali z baráku na nádvoří, aby se podíval co se děje.

„Pojďte!“ povzbuzoval Wallace vzdálené útočníky. „Sejměte ty nácky!“

Liam ho popadl za paži. „Wallaci, hele, uklidni se!“

Mezi strážné do příkopu dopadla jedna mina a rozervala několik z nich na krvavé cáry. Wallace a několik dalších zajatců hlasitě zajásali a mávali rukama.

Velitel tábora vyběhl ze svého baráku doprovozen tuctem dalších strážných. Do sílícího hluku boje zaznělo několik stručných povelů.

Ukázal směrem k rostoucímu davu jásajících zajatců. Strážní stojící kolem něj přikývli a pomalu zvedli zbraně.

Z klidného krutého výrazu ve velitelově tváři Liam pochopil, že právě vydal rozkaz – aby je všechny na místě popravili. Žádný z dalších zajatců si nejspíš ničeho nevšiml, všichni sledovali dění na poli venku.

Musím utéct… hned teď!

Liam začal couvat mezi jásajícími zajatci, zatímco strážní mlčky pozvedali pulzní karabiny.

Ježišikriste!

Rachocení závěrů přilákalo pozornost zbytku zajatců, kteří se obrátili k řadě strážných. Než mohli zareagovat, velitel vyštěkl jediné slovo. „Feuer!“

Strážní začali pálit. Vzduch kolem Liama byl najednou plný hukotu letících kulek, ostrého dunění, jak zasahovaly těla, zdušených výkřiků padajících umírajících, jekotu raněných a vyděšených. Potácel se dál zdivočelým davem a čekal, že každým okamžikem ucítí mezi lopatkami tvrdý ostrý zásah, který mu vyrazí dech plic a srazí ho do sněhové břečky.

Úvodní salvu přerušilo rachocení. Strážní vyprázdnili zásobníky a začali nabíjet. Do nastalé pauzy zaznívalo sténání, pláč a nářek a blížící se zvuky boje.

Liam si uvědomil, že neběží. Klečel v bahně obklopen svíjejícími se těly. Utíkej.

Vydrápal se na nohy a vyrazil přes těla kolem sebe. Ohlédl se a spatřil, že strážní dokončili nabíjení karabin a začínají mířit na ty zajatce, kteří ještě zůstali stát. Mnozí z vězňů byli zcela ochromeni hrůzou. Jiní, ti ze zadních částí davu, se potácivě hnali od stráží k otevřeným dveřím baráků.

Strážní znovu zahájili palbu, tentokrát si krátkými dávkami vybírali jednotlivé cíle, mechanicky mířili a pálili… mířili a pálili… jako automaty, které bezmyšlenkovitě poslouchají rozkazy.

Liam se napřímil a vyrazil k nejbližšímu baráku. Tím vrávoravým pohybem na sebe strhl pozornost jednoho ze strážných, který obrátil jeho směrem hlaveň. Když se shýbl, zapotácel se a vrhl se přes svíjející se koberec mrtvých a umírajících k otevřeným dveřím nejbližší chatrče, několik střel prolétlo s hvízdáním kolem něj – blízko, velmi blízko – a nad jeho hlavou.

Vpadl do temného interiéru a po všech čtyřech se rychle odplazil do úkrytu za nejbližšími dřevěným pryčnami.

Stříleni venku pokračovalo. Sporadické výstřely, krátké dávky, dlouhé dávky a jednotlivé rány, jak vojáci postupující mezi těly doráželi raněné. Také rachocení palby na poli se přibližovalo. Zaslechl dunění dalších dopadajících min, tentokrát už uvnitř tábora. Ve výkřicích strážných zněla panika, Liam se modlil. Něco takového nedělal často. Vlastně jen docela zřídka. Katolické víře, kterou mu od narození vtloukali do hlavy matka, otec a každý učitel, nikdy nepodlehl. Ale v tu chvíli se vroucně modlil, vzýval Pannu Marii, aby mu pomohla a žádný z těch vojáků venku se nerozhodl strčit hlavu do baráku a oddělat ho.

Slyšel, jak bahnem venku kolem otevřených dveří dusali těžké holínky, pozornost straží se teď cele upínala k blížícím se útočníkům. Vojáci začali zaujímat obranná postavení a palba znovu nabyla na intenzitě.

Znělo to, jako by se boj už přesunul do tábora.

Najednou se v tenkých překližkových stěnách baráku objevila řada děr. Po zemi se rozlétly třísky a vzduch prozářily slabé sluneční paprsky.

Další výbuch, tentokrát ohlušující, mezi bahnem a těly přímo před barákem, vrhl otevřenými dveřmi dovnitř spršku bahna.

Stráže křičely německy. Žádné štěkavé rozkazy profesionálních vojáků, ale výkřiky čiré hrůzy.

„Der Eisenmann! Das ist der Eisenmann!“

„Toten Sie ihn! Toten Sie ihn!“

Liam zaslechl děsivé protáhlé zaječení náhle zakončené zvukem rvaného masa. Další výkřiky. Přes areál zaznívaly slabé výkřiky v angličtině.

„Zabijte stráže! Všechny je pobijte!“

Pak rachot střelby a čvachtání nohou v krvavém bahně kolem. „Vy tam! Postarejte se o ty stráže… Utíkají! Sejměte je! Ani jednu z těchhle sviní nebereme do zajetí, jasné? Ani jednoho z nich!“

Liam si říkal, že by měl vylézt zpod postele, ale strach byl silnější. Po táboře se ještě stále rozléhala střelba a vzteklé hlasy mužů zděšených z krveprolití v táboře.

„Ale ne… ježíšikriste,“ zaslechl volání. „Zmasakrovali je. Než jsme je mohli zachránit, ty svině je postřílely… nikdy jsem neviděl… Ježíši.“

Z dálky žadonění v němčině: „Nein! Nein! Ich… ich habe niemanden erschossen,“ zakončené jediným prásknutím výstřelu z pušky, který se rozlehl mezi řadami baráků. O kus dál slyšel hlas dalšího naříkajícího Němce, který umlčela jediná kulka. A vzdálené rachocení palby, jak boj pokračoval někde na opačné straně tábora.

„Je tady Liam O’Connor?“

Hluboký monotónní hlas bez stopy emocí.

„Je tady Liam O’Connor?“

Hlasitěji, blíž, jako mlhová siréna – beze změny tónu.

„Je tady Liam O’Connor?“

Uslyšel těžké dusání holínek v bahně přímo před barákem a pak se prostor uvnitř ponořil do tmy, protože ve dveřích se objevila mohutná postava.

„Je tady Liam O’Connor?“ zadunělo barákem ohlušující zvolání.

Liam byl jako ochromený. Bylo toho na něj příliš. Už dávno se dokázal přesvědčit, že tu velkou robotickou opici nikdy neuvidí. Chvíli trvalo, než mu došla pravda.

Bob ještě okamžik vyčkával, pak ustoupil ode dveří.

„Bobe!“ vykřikl Liam slabě a vylezl zpod pryčny. „Bobe! Počkej! Jsem tady!“

Do baráku se znovu naklonila mohutná ramena s malou hlavou korunovanou chomáčem oříškově hnědých vlasů. „Liame O’Connore?“

Liam k němu vzhledl. „Ježíšikriste a milosrdná matko boží! Tak rád tě zase vidím, Bobe, opravdu!“

Podpůrná jednotka vstoupila dovnitř. Bob si dřepl a prohlížel si Liamovu zesláblou postavu. Klidné šedé oči se rychle přizpůsobovaly tmě uvnitř.

Liam by mohl přísahat, že v okamžiku poznání, když Bobův počítač potvrdil Liamovu vizuální totožnost a ověřil tón jeho hlasu, spatřil v těch jeho tupých šedých očích bez výrazu slzu.

Pak obr zničil ten sentimentální moment shledání tím, že monotónně zavrčel: „Cíle úspěšně dosaženo.“

„Taky tě rád vidím, Bobe,“ hlesl Liam. Polykal slzy a usmíval se, jak nejlépe uměl.

KAPITOLA 61

2001, New York

„Tady vzadu to hrozně smrdí,“ stěžovala si Sal. „Fuj. Páchne to tu, jako by tady byla zdechlina.“

Foster posvítil baterkou kolem. V zadní místnosti pobočky nebyli od chvíle, kdy před několika dny vypadl proud. Baterkou přejel přes řadu velkých plastových růstových válců u zadní stěny.

„To jde odtamtud,“ řekl, „embrya uvnitř zemřela.“

Sal přistoupila k válcům. Zírala přes kalnou tekutinu na tmavé obrysy uvnitř – plod, malé dítě, vetší dítě, dospívající chlapec.

„Jsou všichni mrtví?“

Foster přikývl. „Filtrační systém přestal fungovat. Jejich výměšky se vrátily zpět a otrávily živný roztok.“

„Co to znamená?“

„Že se zadusili vlastními výkaly,“ poznamenala Maddy, zatímco nalévala naftu z kanystru do generátoru. „Hele, Fostere, víte jistě, že do toho liju správné palivo? Jak víme, že ta věc funguje na naftu a ne na benzín?“

Přistoupil k ní. „Patří tam nafta. Ale jestli je to správný typ, to brzo zjistíme.“

„Můj dědeček míval ve sklepě generátor,“ řekla Maddy, „a dával si velký pozor na to, jaké palivo do něj lije… pro dvoutaktní motor nebo jiný. Říkal, že když se tam nalije špatný typ paliva, ucpe se karburátor nebo co. Oprava stojí spoustu peněz.“

Foster zavrtěl hlavou. „Budu rád, pokud ten generátor vydrží v chodu tak dlouho, abychom se dostali z téhle kaše. Jestli se zanese a budeme ho muset vyměnit, budeme si s tím lámat hlavu až pak, ano?“

Maddy pokrčila rameny. „Ano.“

Foster nalil dovnitř poslední kanystr a našrouboval na nádrž uzávěr. „Tak jo,“ olízl si rty, „jdeme na to… držte palce.“

Několikrát zapumpoval ruční pákou na boku generátoru a namáhavě vzdychal pokaždé, když ji stahoval dolů. Pak ještě jednou pohlédl na Maddy a stiskl červené tlačítko na čelní straně. Generátor zakašlal, hřídel se několikrát otočil a pak stroj škytl a ztichl.

„No, to moc dobře neznělo,“ utrousila Maddy.

„Jen si odkašlal, to je všechno,“ řekl Foster a nepřesvědčivě kývl. Znovu několikrát zahýbal pákou a lapal přitom po dechu. Opět stiskl tlačítko. Generátor s duněním ožil, tentokrát s mnohem větším nadšením. Po několika nebezpečných sekundách už bafal pravidelně a pak ten zvuk začal nabírat na rychlosti. Pomalé dunění, které zpočátku připomínalo tlukot srdce nějakého obra, přešlo v rychlé bušení a nakonec ohlušující klapavé vrčení, které naplnilo celou místnost.

Foster odstoupil od vibrujícího stroje a nahodil několik jističů na pojistkovém panelu. Pavučinou pokrytá žárovka na stropě se rozzářila a místnost zaplavilo blikotavé červené světlo.

„Jo!“ vydechla Maddy. „Dokázali jsme to!“

Foster přikývl a usmál se. Očividně se mu ulevilo. „Takže máme znovu proud,“ zvolal, jak se snažil přehlušit hukot generátoru.

Obrátil se k Sal, která nedokázala odtrhnout pohled od mrtvých těl ve válcích. „No tak, Sal, hlavu vzhůru! Jsme na dobré cestě k tomu, abychom dostali ostatní zpátky!“

Upřela na něj zarudlé uslzené oči. „Ale pro ně už je příliš pozdě.“

Zavrtěl hlavou. „Přestože vypadají jako lidé, zkus na ně tak nemyslet. Jsou to jen roboti z masa, Sal, nic víc. Pojďte,“ ukázal k zasouvacím kovovým dveřím vedoucím zpátky do oblouku, „spustíme přemísťovací stroj.“

Vyvedl je ven. Sal ještě jednou otočila hlavu a pohlédla na válce.

„Co s nimi bude?“ zeptala se.

„Postarám se o ně, netrap se.“

„Ale co s nimi uděláte?“

Foster potřásl hlavou. „Máme teď na starost důležitější věci.“

Zavřel dveře za tím zápachem a rachocením generátoru a v duchu si přikázal, že se musí klonů zbavit, až bude Sal tvrdě spát. Rozhodně teď nepotřebovala být svědkem toho, jak odnáší jejich mrtvoly.

Přistoupil ke stroji vedle velkého plexisklového válce a stiskl vypínač. Rozsvítila se dlouhá řada drobných červených diod. První z nich téměř okamžitě přeblikla na zelenou.

„Tak jo, nabíjí se,“ řekl.

Pak si šel sednout za děvčaty ke stolu. „Máme toho za sebou dost. A ještě nás pořád spousta práce čeká. Až se ten stroj dost nabije, budeme muset poslat Bobovi zprávu. A samozřejmě se musíme rozhodnout, kde a kdy otevřeme návratové okno. Ale teď,“ povzdechl, „právě teď… bych vraždil pro hrnek kávy.“

Dívky, obě umazané a unavené, na něj pohlédly. „Jak nařídil doktor,“ podotkla Maddy.

Foster se uvelebil na židli a najednou se cítil neuvěřitelně starý. „No tak, kdo je na řadě s vařením?“

KAPITOLA 62

2001, New York

„Čím kratší zprávu se pokusíme poslat, tím méně energie spotřebujeme,“ vysvětloval Foster. „Musí být přesná a k věci. Tak můžeme využít více energie dávky tachyonů na vytvoření širšího kužele částic.“

Sal protáhla obličej. „Pořád to nechápu.“

Foster si poškrábal několikadenní bílošedé strniště na bradě. Hned, jak se věci vrátí k normálu, měl v plánu se pořádně oholit. Představa paprsku subatomárních částic, které bylo možné vypálit zpět proti času, byla pro něj samotného v době, kdy se stal jedním z jezdců, nepředstavitelná. Vlastně mu byla cizí i řada koncepcí, technologií a mechanismů. Jeho mladá mysl se s nimi dlouho potýkala. Ale dokázal to.

„Podívej se,“ začal, „je to asi takto. Chystáme se zasypat území Ameriky v minulosti, před padesáti lety, sprškou drobných částic – to jsou ty tachyony. No, a kdybychom věděli přesně, kde bude Bob v konkrétní dobu stát, mohli bychom zamířit vysílač přímo do toho místa a vypálit zprávu pomocí velmi malého množství energie, protože bychom potřebovali vyslat jen malý počet tachyonů. Jenže my nevíme, kde se Bob právě nachází. Máme jen obecnou představu.“

„Ale proč nenamíříme paprsek na místo a okamžik v čase, kam jsme je poslali? Víte… na přední trávník Bílého domu, řekněme třicet sekund poté, co tam dorazili. Za půl minuty by se přece odtamtud nemohli moc vzdálit,“ řekla Maddy.

„Pravda,“ přitakal Foster, „jenže za třicet sekund by nedokázali získat žádné užitečné informace. Byli bychom znova na začátku, o nic moudřejší a neměli bychom se od čeho odpíchnout.“

Pohlédl na stroj vedle plexisklového válce. Blikající řada červených světýlek signalizovala, že nabíjení přemísťovacího stroje ještě zdaleka neskončilo.

„Hele, budu upřímný. Opravdu nevím, jestli dokážeme dostat zpátky jednoho z nich, natož oba. Musíme ale doufat – a to je opravdu důležité –, že objevili v minulosti něco, co nám poví, kdy a kde přesně se tahle špatná minulost odchýlila od naší vlastní. Protože,“ řekl a s přísným výrazem pohlédl na dívky, „pak nejspíš budeme mít sotva dost energie na jediný pokus, abychom někoho dokázali poslat zpátky. Na jeden jediný poslední pokus.“

Usrkl z hrnku.

„Jenom jediný pokus o nápravu věcí.“

„Správně,“ řekla tiše Maddy.

„Tak tedy, víme, že zmešká i návratové okno a záložní okno o hodinu později… a poslední záložní okno o čtyřiadvacet hodin později. Což znamená, že se museli dostat do potíží. Jenže to nemusí být vůbec špatné.“ Sal na něj udiveně pohlédla.

„Jak to?“

„Je to prosté. Za ta léta, co jsem pracoval jako agent, jsem přišel na to, že když se člověk dostane do potíží, nevyhnutelně se musí učit nové věci.“ Foster se usmál. „Čím víc problémů je potkalo, tím víc se toho nejspíš o světě v roce 1956 dozvěděli.“

„Pokud jsou pořád ještě naživu,“ poznamenala Maddy.

„Liam je velmi důvtipný mladík. Rychle se učí. A s podpůrnou jednotkou vedle sebe, no… budou představovat velmi tvrdý oříšek. Museli by se hodně snažit, aby zabili jednoho z nich. Věřím, že dokážou zůstat nenápadní, získají informace a budou čekat na zprávu od nás.“

„No a… jakou zprávu jim tedy pošleme?“ zeptala se Sal.

Foster na ni pohlédl. „Pošleme jim časové razítko: místo a okamžik v čase, kam se mají vydat.“

„Ano.“

„Můžeme předpokládat, že zůstali v oblasti Washingtonu.“

„Víte to jistě?“ přerušila ho Maddy. „Můžeme to opravdu předpokládat?“

„Ano, protože to dává smysl. Bob bude očekávat, že je vyzvedneme ze zhruba stejné oblasti. Takže se bude držet co nejblíže u Bílého domu, jak jen to bezpečnost dovolí.“

„Jsou to všechno samé dohady.“ řekla Maddy a z hlasu ji zaznívala skepse.

„Nic jiného nám teď bohužel nezbývá.“

Dívky se tvářily nešťastně.

„Podívejte, uděláme to takhle,“ řekl. „Spustíme počítačový systém, vytáhneme si plán ulic Washingtonu a zkusíme najít nějakou tichou boční uličku poblíž Bílého domu… řekněme tak v okruhu kilometru a půl až dvou. Tam otevřeme návratové okno. Poznačíme souřadnice, znovu vypneme počítače, protože ubírají výkon generátoru, a budeme mít, co potřebujeme.“

„Jasně.“

„A druhou části naší zprávy je kdy. Tuhle část musíme správně odhadnout.“

„Co třeba jen po čtyřiadvacetihodinové záloze?“ navrhla Sal.

„To by šlo… jenže pokud to záložní okno nestihli, muselo jim v tom něco zabránit. Řekl bych, že jim musíme dát víc času.“

„Co jim v tom mohlo zabránit?“

Foster pokrčil rameny. „Spousta věcí. Bob nebo Liam se mohli zranit, mohli je nějak zastavit… nemohli se třeba hýbat. Nebo je zatkli. Třeba celou tu oblast uzavřeli nebo je nebezpečná.“

„No, a jak dlouho poté tedy?“ zeptala se Sal. „Dva dny? Tři?“

Sevřel rty. „Co nejpozději. Nevíme, v jaké jsou situaci kolik plánování, nebo zotavování bude potřeba, aby se dostali na tohle místo.“

„O jak dlouhé době tedy mluvíme?“ zeptala se Maddy. „O týdnu?“

„O maximální délce mise. O šesti měsících,“ odpověděl.

Maddy si sundala brýle a bezmyšlenkovitě si otřela skla. Přimhouřila oči.

„Maximální délka mise? Už jste se o tom kdysi zmínil.“

„Maximální délka mise,“ opakoval Foster. „Dvacet šest týdnů. Šest měsíců. To je doba trvanlivosti podpůrné jednotky.“

„Doba trvanlivosti?“ nechápala Maddy. „To se mi vůbec nelíbí.“

„Podpůrná jednotka, Bob, je naprogramovaná tak, aby se v případě, že se ve lhůtě šesti měsíců nevrátí do přítomnosti, sama zničila.“

„Proč?“ zeptala se Sal.

„Aby nepadla do nesprávných rukou… aby se z ní nestala nebezpečná zbraň.“

„Nebezpečná?“

„Jeho mysl tvoří adaptivní umělá inteligence. Je to software, který se učí. Představ si, že by Bob padl do špatných rukou. Představ si, že by se Bobův software začal učit o světě od někoho zlého nebo šíleného. Představ si, že by se Bob o světě učil od nějakého naprostého šílence, jako byl třeba římský císař Caligula. Nebo že by ho využil jako zbraň Napoleon nebo Čingischán.“

Dívky nad tím uvažovaly.

„Nebo ještě něco horšího,“ pokračoval Foster, „pokud by byl schopen jíst, mohl by žít věčně, protože jeho organické tělo nestárne. Silný muž, kterého není možné zabít, který nestárne. Jen si to představte. Něco takového by mohlo skončit – zvlášť v dávných časech plných pověr – i tím, že by ho uctívali jako… no, jako boha.“

„No jo,“ zašeptala Maddy, „vsadím se, že ti blázni tehdy by ho milovali.“

„Jde o to, že by prostě bylo hodně špatné, kdyby podpůrná jednotka zůstala někde v minulosti. Proto jsou naprogramované, aby se po šesti měsících samy zničily.“

Sal se zamračila „A co teda Bob provede? Vyhodí se do vzduchu?“

„Nic tak dramatického. Počítačový mozek se vyzkratuje a shoří. Nezůstane nic, jen hrouda kovu, která nebude nikomu k užitku.“

„A když se ten počítač spálí,“ Maddy dopila svou kávu, „to se tím Bob zabije?“

„Ne tak docela. Pokud nebude mít podpůrná jednotka v hlavě mozek, nebude ničím jiným než velkým silným dospělým s nevyvinutým mozkem novorozence.“

„Takže z něj bude navěky slintající debil,“ dokončila Maddy. „To je pěkné.“

„Ne. Nejspíš by nakonec zemřel. Protože nebude schopen myslet, nedokáže se o sebe postarat, nakrmit se. Tělo po pár týdnech zemře hladem, jako každé jiné lidské tělo. Dokonce je pravděpodobné, že vzhledem k tomu, že mu nedojde, že potřebuje pít, zemře už za pár dnů.“

„Chudák Bob,“ poznamenala Sal.

Foster se naklonil a položil jí ruku na rameno.

„Robot z masa… jasné? Nic jiného to není. Je to robot z masa.“

Pomalu přikývla „Robot z masa,“ opakovala si, „robot z masa.“

„Takže,“ Maddy si znovu nasadila brýle, „takže jim potřebujeme poslat časové razítko. Že se mají přesunout někam do okolí Bílého domu, kde se otevře portál šest měsíců poté, co tam dorazili?“

„Možná dva nebo víc dnů před datem ukončení. Abychom to nehnali do úplného extrému. Ale ano,“ odpověděl. „Myslím, že to je naše nejlepší šance.“

„Dobře.“ Maddy kývla k řadě monitorů. „Takže bych měla asi nahodit počítač, zjistit, jestli vůbec ještě funguje, a vyhrabat mapu Washingtonu.“

„Hodná holka.“

KAPITOLA 63

1957, lesy u Baltimoru

„Tak… co jsou zač ti lidé, Bobe?“ zeptal se Liam, zatímco se s ním snažil držet krok při chůzi po zasněženém poli k lesu. Za nimi kráčeli muži, celé tucty, mávali zbraněmi ve vzduchu, stříleli z nich a vítězoslavně jásali.

„Jdou pořád za mnou,“ odpověděl Bob monotónním hlasem.

Liam se po nich ohlédl: ušmudlaná armáda vojáků a civilistů v hadrech. Dál za nimi zahlédl, jak po bělostném poli prchají všemi směry od tábora zajatci.

„Kapitán to znovu dokázal!“ zajásal jeden z bojovníků.

„Sláva kapitánu Bobovi… hip hip…“

Muži sborem zvolali: „Hurá!“ Několik z nich vystřelilo z pušek.

Liam se naklonil k Bobovi a ztišil hlas. „Kapitán Bob! Tys jim řekl, že jsi vojenský důstojník? Ježíši… to bylo chytré.“ Bobova iniciativa na něj zapůsobila. „Jsem na tebe hrdý,“ poplácal ho po širokých ramenou.

„Nic jsem jim neřekl,“ odpověděl Bob. „Oni sami mi to jméno dali.“

„Hele! Ty tam!“

Liam se obrátil. O deset metrů dál s nimi držel krok jakýsi drobný, lasičce podobný muž, který vypadal jako nějaký mazaný vymahač dluhů, před kterými ho kdysi varovala matka.

„Hele, kluku! Nemotej se kolem kapitána. Když s ním chceš mluvit, tak nejdřív musíš přijít za mnou, jasné? Kvůli autogramu ho nemusí otravovat kdejaký kluk.“

Liam pohlédl na ostatní bojovníky za ním. Oči se jim pořád leskly vzrušením z boje, prudce oddechovali a hleděli na Boba s intenzivním… plamenným…

Co to vlastně mají v pohledu? Nadšení? Lásku? Ne, nebylo to nic takového… Bylo to mnohem, mnohem víc. Byla to zbožná úcta.

„Hele, kluku!“ řekla ta lasička v obleku. Doběhla k nim. „Chceš vstoupit do osvobozeneckých sil kapitána Boba? To chceš? Tak za mnou přijď, až budeme v táboře. Jmenuju se Panelli, zástupce kapitána Panelli. Jsem tady druhý nejvyšší. Přidělím ti jídlo a zbraň…“

„Hm… ne, není potřeba. Nechci do vašich osvobozeneckých sil. Já prostě…“

„No, pokud nechceš vstoupit do naší armády, kluku, tak se radši pakuj. Musíme naplánovat další přepadení, bojovat. A kapitán Bob si potřebuje odpočinout, než nás znovu povede proti náckům.“

Liam pohlédl na Boba. „Kvůli tomu tady ale nejsme, že ne? Abychom bojovali proti Kramerově armádě?“ zeptal se a nevšímal si Panelliho.

„Správně,“ přitakal Bob. „Prioritou mise je nyní návrat domů se získanými daty.“

„A jak to provedeme?“

Bob nad otázkou okamžik uvažoval. „Nemám žádný plán. Doporučení: počkáme na signál z agentury s dalšími pokyny.“

„Takže budeme prostě čekat, až zavolají?“

„Potvrzuji.“

„Hej!“ přerušil je Panelli a popadl Liama za paži. „Hele, nech toho! Co za divné řeči to s kapitánem vedete?“

Liam se k němu vztekle obrátil a setřásl mu ruku. „Prosím! Můžete nás nechat na pokoji? Potřebujme si promluvit!“

Panelli si je podezíravě prohlížel. „Slyšel jsem, jak říkáš něco o signálu z agentury. To jsi nějaký špion? Nějaký sympatizant s nepřítelem?“

„Cože? Ne!“

„Mně to přijde divné. Máš nějaký zvláštní přízvuk. Co myslíte chlapi?“

„Proboha! Jsem Ir!“ odpověděl Liam. „Nejsem žádný německý špion!“ Pohlédl na podpůrnou jednotku.

„Bobe, pověz jim, že jsem tvůj přítel.“

„Je to můj přítel.“

Panelli se zatvářil překvapeně. „Vy… vy toho kluka znáte?“

„Potvrzuji. Znám ho.“

„No… a co je zač? Jste rodina, nebo co?“

Liam pokrčil rameny. „Jo… je to tak. Jsme rodina, že, Bobe?“

Bob nakrčil čelo a nevěděl, co říct. Pak po chvíli mlčení: „To je ten, kterého jsem hledal,“ zaduněl jeho hluboký hlas.

Panelli najednou vypadal jako hromádka neštěstí. Žárlil, že tenhle na kost vychrtlý kluk může podkopat jeho postavení Bobovy pravé ruky, do kterého se sám pasoval.

„Takže, kapitáne Bobe… hledal jste tohoto kluka a teď jste ho našel. Co to znamená pro mě… pro nás?“ zeptal se a ve tváři se mu zračily starosti. „Pořád… pořád máme za vámi jít?“

Bob se zamračil a hledal odpověď u Liama.

Dobrotivý bože. Tihle lidé… oni si opravdu myslí, že je to nějaký svatý.

Měl co dělat, aby se té představě nezačal smát.

„Pověz jim to, Bobe. Pověz jim, co přesně budeme dělat.“

„Počkáme na signál.“

„Na znamení?“ vydechl ten mladý desátník, který stál hned za Panellim.

„Ano, přesně tak,“ ujistil ho Liam, „počkáme na znamení.“

Mezi přítomnými to zašumělo, šeptali to slovo se vzrůstajícím vzrušením a bázní.

Znamení. Znamení.

„Chcete… chcete říct,“ pokračoval desátník, „znamení od Pána?“

„Z pobo…,“ snažil se vysvětlovat Bob. Liam ho šťouchl do žeber a on ztichl.

„Odkud?“ zeptal se Panelli.

„Na znamení,“ opakoval Liam, „z… no… z… druhé strany.“

Šepot se mezi muži šířil jako vítr. Liam si všiml, že se někteří z nich křižují.

„Z druhé strany,“ pronesl desátník s vytřeštěným zrakem.

„Ano,“ Liam se snažil zachovat klidný hlas a nesmát se, „od… víte od koho.“

Mezi muži se rozhostilo ticho.

A právě v tu chvíli zpoza letícího mraku vykouklo slunce, osvětlilo zasněženou pláň a Boba zaplavily teplé sluneční paprsky. Chomáče oříškově hnědých štětin na jeho hlavě připomínající kokos na okamžik zazářily jako nějaká svatozář.

Přítomní sborově zalapali po dechu a jeden po druhém poklekali, dokonce i ta lasička – Panelli – kterého by Liam nikdy v životě netypoval na pobožného muže.

No, to je skvělé. Tohle nám ještě scházelo.

KAPITOLA 64

1957, lesy u Baltimoru

Polévka, kterou naběračkou kydli Liamovi do misky, páchla a vypadala skoro stejně nechutně jako kaše, již dostával k jídlu v táboře.

Pohlédl na muže, který mu ji nalil. „Děkuji.“

Muž se rozpačitě usmál. „Můžu pro kapitána Boba udělat ještě něco?“

Liam nad tím okamžik uvažoval. Bob to se lžící moc neuměl. Hrozilo, že se polévkou celý pobryndá. To není moc inspirující. Rozhodně ne u světce. „Náš vůdce by chtěl trochu chleba, pokud máte.“ Muž se rozzářil, že může vyhovět. Zalovil v batohu a vytáhl dlouhý pecen starého chleba. Liam mu poděkoval kývnutím hlavy, nacpal si bochník pod paži a chystal se na cestu ke stanu. Pak ale zaváhal a obrátil se zpátky k muži. „Hm… náš vůdce posílá požehnání za jídlo.“

Muž se srdečně usmál. „Děkuji, děkuji,“ pokřižoval se. „Bůh žehnej jemu.“

Liam se vydal na zpáteční cestu táborem osvětleným září praskajících ohnišť a stříbrnými paprsky měsíce, které pronikaly mezi větvemi. Cestou kýval zdvořile na pozdrav ostatním, které míjel, žehnal jim Bobovým jménem. Během pár dnů se atmosféra v táboře změnila z tajného doupěte skupiny národněosvobozeneckých bojovníků v jakýsi klášter. Z mužů, kteří si ještě nedávno vyprávěli hanbaté vtipy, teď vyzařovalo zbožné vytržení.

Věří, že Bob je nějaký bojovný anděl seslaný Bohem. Cos čekal?

Konečně došel k Bobovu skromnému přístřešku. Shýbl se pod cíp celty a vstoupil dovnitř. „Donesl jsem ti chléb. Bohužel to není ten obvyklý vysokoproteinový blivajs, co si normálně dáváš v pobočce.“

„Už jsem tento typ potravy konzumoval dříve,“ řekl Bob. Sáhl po nabízeném bochníku chleba a ukousl si z něj. Po chvíli žvýkání a štěpení slinami analyzoval jeho počítač obsah proteinů.

Přikývl. „Je to dostačující.“

Liam se posadil na dřevěnou bednu naproti němu. „Víš, myslel jsem si, že v tom táboře zůstanu navždy. Bál jsem se, že už tam umřu.“

Zachvěl se při vzpomínce na ty měsíce, na tváře zajatců, které tak dobře poznal. Wallace, napadlo ho, co se s ním asi stalo během toho chaosu? Podařilo se mu přežít masakr? Uprchl? Liam doufal, že ano.

Hlučně srkal polévku. „Občas jsem se přistihl při myšlence, jestli by nebylo lepší, kdybych zůstal na Titaniku. Utonutí by bylo mnohem rychlejší než smrt hladem, ne?“

„Správně,“ ujistil ho Bob. „Smrt v důsledku nedostatku kyslíku nastane přibližně za tři až pět minut.“

Pěkné. Opravdu uklidňující slova.

Liam odložil lžíci, natáhl ruku a poplácal Boba po masitém rameni. „Vím, že to pro tebe nebude nejspíš moc znamenat, protože podle Fostera je tvoje mysl jen jakýsi strojek naplněný kódy, programy a tak. Ale… nejspíš… víš, prostě jsem ti chtěl poděkovat, Bobe. Děkuju, žes přišel a dostal mě odtamtud.“

Zahlédl, jak po kožené tváři podpůrné jednotky přelétl jakýsi výraz. Že by šlo jen o svalový tik, nebo to byl úsměv? V každém případě to vypadalo téměř přesvědčivě.

Chvíli jedli mlčky. Do ticha zaznívalo jen Liamovo srkání polévky a vrzání Bobových zubů – znělo to podobně ostře jako zvuk, s jakým krávy Liamova strýčka Diarmida v zimě žvýkaly kukuřici.

„Takže navrhuješ, abychom tady zůstali neomezeně dlouho, dokud nedostaneme zprávu?“

„Negativní.“

„Říkej radši ne, Bobe. Zní to přirozeněji.“

„Ne.“

„Tak jak dlouho?“

„Počkáme dalších sedmdesát osm hodin, padesát sedm minut.“

„Cože?“ Sedmdesát osm hodin a padesát sedm minut bylo až moc konkrétních. „Bobe, proč právě tak dlouho?“

„V tu dobu se musím ukončit.“

Liam upustil lžíci do polévky. „Cože? Ukončit se… co přesně tím myslíš?“

Bob přestal žvýkat chléb a obrátil k němu své chladné šedé oči. „Základní operační požadavek: životnost v terénu šest měsíců. Pokud se nedokážu vrátit z mise po šesti měsících, musím se ukončit. Oni to vědí. Proto se nebudou pokoušet poslat mi zprávu po vypršení šesti měsíců. Pokud máme dostat zprávu, dojde k tomu předtím.“

„Šest měsíců? Ale… ale to chceš říct, že se zničíš za… za… za…?“

„Tři dny, šest hodin a padesát sedm minut,“ odpověděl klidně Bob. „Do té doby se musím ukončit.“

„Ale proč?“

„Abych zabránil zneužití své počítačové technologie.“

Liam si najednou uvědomil, že k tomu velkému automatu před sebou něco cítí. Lásku? Věděl, že nedává smysl, aby mu nějak záleželo na něčem, co bylo v podstatě zbraňovou plošinou z masa a kostí a s osobním organizérem uloženým v horní části. Možná to bylo způsobeno tím, že oba byli v těchhle věcech kolem cestování časem nováčky. Nebo měl prostě strach, že by mohl zůstat sám, bez Boba, který na něj dohlíží a chrání ho, ve světě, který vlastně neměl nikdy existovat.

„Bobe, nemůžeš se prostě rozhodnout, že se nezničíš?“

„Negativní.“

„Co kdybys dostal přímý rozkaz? Jako agent na misi tady velím, ne?“

„To je správně.“

„Takže kdybych ti nařídil, že máš zrušit…“

„Tento protokol nelze změnit protirozkazem. Je to firmware.“

„Firmware?“

„Je zabudovaný do konstrukce počítače. Nelze ho obejít.“

Liam pohlédl do jeho lhostejného obličeje. „Ale to je pitomost!“

„Je to nevyhnutelné.“

Liam pohlédl na polévku, která mu chladla v misce. „A tebe ta myšlenka na smrt… no… neděsí tě?“

„Negativní.“

„Bobe, říkej ne… neříkej negativní.“

„Ne.“

„Nevadí ti, že… že se musíš ukončit?“

„Moje vědomí je pouze procedurální kód; moje vzpomínky jsou uloženy na interním pevném disku. Moje tělo se dá vypěstovat z jediné buňky. Mohu být donekonečna duplikován, Liame O’Connore. Nemám žádnou představu smrti. Takže nemohu mít představu strachu.“

„Žádný strach,“ odfrkl Liam bez humoru. „Ježíši, kdybych to tak mohl říct. Posledních pár měsíců jsem prožil v neustálém strachu. Bál jsem se, že by si mě mohl vybrat nějaký strážný a potrestat mě pro výstrahu. Bál jsem se, že by se mohli rozhodnout nás všechny oddělat. Bal jsem se, že…“

„Přeji si…,“ zaduněl Bob.

Ta slova rázem ukončila Liamovo sebelítostivé naříkání. Položil misku s polévkou na zem a pak pohlédl podpůrné jednotce do očí. Všiml si, že Bob má náhle netečný pohled, protože se soustřeďuje na nějakou vzdálenou, nedosažitelnou touhu.

Opravdu před chvíli pronesl, „přeji si…“?

Vybavil si, jak mu Foster říkal, že počítač je napojený na malý organický mozek. Co když si tahle drobná zvrásněná část v Bobově těle, ten nevyvinutý kousek mozkové tkáně, dokáže také něco přát, jakýmsi nedefinovatelným způsobem po něčem toužit?

„Pověz mi,“ řekl Liam tiše. „Co… co si přeješ, Bobe?“

„Přeji si… abych byl… jako ty, Liame O’Connore.“

Liam naklonil hlavu.

„Jako já? Ježíši! Jen se na mě podívej. Neduživý skrček. Je mi šestnáct a pořád mi ještě nerostou vousy, abych se mohl holit. A to nejlepší, čeho jsem dosáhl, než jsem měl zemřít, bylo místo lodního stevarda. Jenom pitomý číšník. Skvělé, ne?“

„Byl jsi najat, protože máš důležité schopnosti.“

„Důležité schopnosti? Děláš si srandu? Dokážu uklidit kabinu, uvařit konev čaje a nalít ho tak, abych nepobryndal ubrousek. To je fakt něco.“

„Podle tvých datových záznamů máš velmi vysoký inteligenční kvocient, pohotové myšlenkové reakce, tvořivost a schopnost rychle se učit.“

„Opravdu?“

„Tyto věci jsou uvedeny v tvých osobních záznamech.“

„V jakých záznamech?“

„Mám na pevném disku tvůj kompletní profil. Ten obsahuje personální záznamy ze společnosti White Star Shipping, podrobnosti o tvé rodině, tvém rodném městě, tvá vysvědčení…“

„Ty máš v hlavě moje školní vysvědčení?“

„Potvrzuji.“ Bobovi se na okamžik zachvěla víčka, což znamenalo, že získává data.

„Liam O’Connor je celkem chytrý hoch,“ začal odříkávat slova, v nichž Liam poznal text svého starého ředitele školy, otce O’Herlihyho, „možná jeden z nejbystřejších ve svém ročníku. Avšak také rád hledí z okna. Při sebemenší příležitosti lelkuje a neprosazuje se tolik jako někteří z ostatních slibných mladíků v ročníku. Liam je poněkud samotářský typ; o přestávkách bývá raději sám, než aby se přidal…“

Bob přestal mluvit. Na okamžik ztuhl.

„Není ti nic, Bobe?“

„Okamžik… okamžik.“

Svaly v Bobově obličeji sebou zaškubaly a napjaly se, oči mu rychle mžikaly, protože uvnitř jeho hlavy se náhle přerušil každý myšlenkový proces.

[Zaznamenán přenos částic]

Jeho počítač prosíval příchozí data, subatomární částice, které jakoby kouzlem ožívaly a procházely pevnými látkami, jako by to byl vzduch. V jeho neurální síti se jako mouchy v pavučině zachytilo dost tachyonů na to, aby zahájil dekódování některých fragmentů zprávy.

[… časová kont… totální destrukce… málo energie… pro jednoho… následující: Šířka: 38°54’24…]

„Bobe? Co je s tebou?“

„Okamžik… okamžik,“ opakoval monotónně.

Přicházely další částice, další části zprávy se skládaly dohromady. Čekal, dokud procházející vlna částic nakonec neustala. Další minuta mlčení, po kterou vyčkával, zda se mu v hlavě nezachytí případná další vlna částic. Ale zdálo se, že prozatím je to všechno. Signální paprsek z budoucnosti krátce prošel tímto místem a pokračoval dál.

„Právě jsem obdržel slabý signál z pobočky,“ oznámil.

„Cože?“ Liam se rozzářil. „Právě teď?“

„Potvrzuji.“

„No teda… díkybohu, že nás našli! A jsou v pořádku, ano? Ale jistěže jsou.“

Bobova ztuhlost polevila a on si znovu ukousl chleba.

„Tak mě přece nenapínej, Bobe. Jak zní ta zpráva?“

Víčka se mu zachvěla. „Zpráva z pobočky: časová kontaminace v přítomnosti. Výsledkem je totální destrukce. Velmi málo energie. Nejistá velikost okna. Možná pouze pro jednoho. Žádná druhá šance. Časové razítko následující: 38°54’24,35’’ s. š., 77°2’33,94’’ z. d., čas: 23.50, 03-03-57.“

Liam na Boba zíral. „Já… myslím, že z toho nejsem moc moudrý. Ty ano?“

Bob přikývl. „V jejich časové linii došlo k výraznému posunu, jehož důsledkem bylo velké zničení světa. V důsledku toho došlo k narušení jejich externího napájení energií.“

Liam vytřeštil oči. „A co to znamená? Jejich stroj času nefunguje?“

„Nesprávně. Funguje, ale mají omezený přívod energie.“

„Okno pouze pro jednoho… To znamená…?“

„To znamená, že mají pouze tolik energie, aby se mohl vrátit jen jeden z nás,“ odpověděl Bob. „To musíš být ty.“

Liam zavrtěl hlavou. „Určitě nás nějak dostanou zpátky oba. Když se povrtají v těch cifernících.“

„Negativní. Na energii, která je vyžadována k cestování časem, má vliv tělesná hmotnost. Ty jsi velmi malý, vyžaduješ méně energie než já.“

Liam chvíli mlčel a pak zavrtěl hlavou. „Já… já tě tady nemůžu nechat, aby… aby ses ukončil, Bobe. Já prostě…“

„To je nelogický soud.“

„Jistě se dá udělat něco, aby bylo možné na jejich straně energii zvýšit nebo odlehčit zátěž na naší straně. Něco určitě.“

„Je třeba něco udělat,“ řekl Bob. „Data z této časové linie jsou uložena na mém pevném disku a ty je musíš přepravit zpět.“

„Co… to se mi moc nelíbí.“ Liam nervózně polkl. „Opravdu to znamená to, co si myslím?“

„Budeš mi muset otevřít lebku a odstranit měkkou tkáň uvnitř včetně mého organického mozku, aby ses dostal k počítači. Abys mohl odpojit počítač a vyjmout ho, budu ti muset poskytnout podrobný návod, než to provedeš, abys neaktivoval firmware pro moje ukončení, když budeš počítač vyjímat.“

„Ale… ne… bojím se, že to nezvládnu, Bobe. Opravdu… já…“

„Nemáš na vybranou. Je to požadavek mise.“

Liam zavrtěl hlavou. Už v tu chvíli se mu dělalo zle z představy, že se bude muset nabourat Bobovi do hlavy.

„A kdy… kdy budu muset provést tuhle operaci?“

„Návratové okno je nastaveno na dobu za pětadvacet hodin.“

„A kde to je?“

Bob zamrkal a získával data. „Souřadnice označují ulici nazvanou Jefferson Place ve Washingtonu. Je to přibližně jeden a půl kilometru od místa, kde se otevřelo naše příchozí okno.“

Liam ještě víc vytřeštil oči. „Kilometr a půl od Bílého domu? Ale to je šílené! V celé té oblasti to bude samý voják a ty bzučící věci s tryskovým pohonem.“

„Musíme se ve zbývajícím čase dostat na označené místo. Jakmile tam budeme, musíš vyjmout počítač z mé lebky, případně odstranit moji hlavu a vzít ji s sebou.“

„Odříznout ti hlavu?“ Liam celý zezelenal. „To nedokážu, Bobe, Já… vždycky jsem nesnášel krev a podobné nechutnosti. Omdlím… věř mi, svalím se jako špalek, opravdu. A pak zmeškám tohle okno a budeme oba v louži.“

Pohlédl na zbytky vychladlé hrudkovaté polévky v misce a odsunul ji stranou, protože ztratil chuť k jídlu. „Opravdu není jiná možnost?“

„Kdybys byl menší. Kdybych já byl menší. Kdyby se návratové okno otevřelo zeměpisně blíž k pobočce. Kdyby nebylo návratové okno tak daleko v čase. Všechny tyto činitele ovlivňují celkovou vyžadovanou energii.“

Bob na něj pohlédl klidnýma šedýma očima. Z nějakého důvodu nasadil jeden z těch lítostivých úsměvů, které pochytil od Sal. Pokud šlo o Liama, nezabíralo to na něj. Naprosto a vůbec. Jen mu připadal podivně zranitelný, jako přerostlé batole.

„Budeš si muset obstarat pilku na kosti nebo nůž se zubatým ostřím, abys mi mohl odstranit hlavu,“ pokračoval Bob. „Také budeš možná potřebovat vrtačku s…“

„Ježíšikriste!“ vyhrkl Liam. „Dost! Musím na vzduch… asi budu zvracet!“

KAPITOLA 65

1957, lesy u Baltimoru

Liam stál venku. Zhluboka dýchal a nasával studený vzduch, dokud nevolnost nezačala ustupovat. Udělal pár kroků podrostem od Bobova přístřešku a snažil se vyčistit si hlavu od toho, co bylo potřeba udělat.

Za štíhlými mladými stromky a nízkým větvemi jehličnanů zahlédl uprostřed paseky plameny táborového ohniště. Kolem něj se choulila většina Bobovy malé armády, po posledním přepadu téměř stovka. Uvažoval, jak se asi všichni budou cítit zrazeni a naštvaní, až jim oznámí, že s ním Bob odjíždí, že je čekají jiné, důležitější věci.

Muži se svých bohů nebo vůdců nevzdávají jen tak snadno.

Představoval si, že to celé bude dost odporné, Všichni na něj budou upírat podezíravé a vyčítavé pohledy a budou uvažovat, jaký jed asi nakapal jejich veliteli do ucha. Jenže nebyl čas to odkládat, pokud Bob zprávu dekódoval správně. Washington nebyl daleko. Jen asi hodinu jízdy autem. Jenže na silnicích budou určitě zátarasy a hlídky, přes které se budou muset dostat, jakmile dorazí do města.

Proč museli zvolit místo tak blízko Bílého domu?

Uvažoval, jak je vůbec mohlo napadnout, že jde o dobrý nápad. Jenže pak mu došlo, že Foster, Maddy a Sal prostě nemají tušení, kde teď jsou. Proto vycházeli z jednoduchého logického předpokladu – že zůstali někde v blízkém okolí.

To byl sakra troufalý odhad.

Za těch šest měsíců se toho mohla odehrát spousta; mohli za tu dobu skončit na opačném konci země. Nebo dokonce na opačném konci světa.

Zavrtěl hlavou. Bylo šílené a hloupé, že s Bobem neposlali zprávu zpět. Už pokolikáté tuhle šílenou technologii cestování v čase proklínal. Sotva si myslel, že už se mu podařilo do ní proniknout, připadalo mu to všechno ještě složitější.

Takže měli čas a místo. Aspoň něco. Zamířit do středu nepřítelem okupovaného Washingtonu mu připadalo jako sebevražda… jenže neměli na vybranou.

„Tak jo,“ zabručel tiše. Byl si jistý, že Bob jim bude s požitkem klestit cestu mezi těmi zlými hochy. To přece uměl nelépe.

Čím dřív vyrazí a nechají za zády tyhle lesy… a Bobovu věrnou skupinu uctívačů, tím lépe.

Liam usoudil, že nejlepší bude vyjet za úsvitu. Vzhledem k nočnímu zákazu vycházení, platnému po celé zemi, by byli daleko podezřelejší, kdyby je zastavili na nějakém stanovišti v noci než za dne.

A mezitím, rozhodl Liam, bude muset přijít na nějaký způsob, jak se Bob zdvořile vymaní ze spárů svých oddaných stoupenců. Nějak se pořád nedokázal zbavit představy, jak ho ti muži lynčují za to, že jim odvádí jejich mesiáše.

KAPITOLA 66

2001, New York

5. den? (od výpadku proudu)

Takže teď čekáme. Čekáme, až se stroj času dostatečně nabije, abychom zkusili otevřít okno.

Jestli dostali zprávu, kterou jim pošleme, nijak nezjistíme. Tedy nezjistíme to, dokud neotevřeme okno ve Washingtonu. Pokud ji dostali, měli by projít oknem a objevit se přímo před námi. Pokud ne… budeme jen nadarmo plýtvat energií. Všechno je tady teď vypnuté. I světla, všechno. Maddy navrhla, že bychom měli znovu spustit „pobočkovou bublinu“ abychom se po čtyřiceti osmi hodinách vraceli zpátky. Pokud se těm potvorám venku nepodaří nás do té doby dostat, byli bychom před nimi v bezpečí. Protože ať už by při pátrání, kde se skrýváme, jakkoli pokročily, všechno by se při „resetování“ ztratilo. Jenže Foster říkal, že by se tím ztrácelo příliš mnoho energie potřebné k nabíjení přemísťovacího stroje. Podle něj právě teď záleží na jediném – aby se ta věc nabila.

Janulla – radši bych byla v bublině a musela čekat o trochu déle. Při každém šramotu venku můžu vylítnout z kůže.

„Jak dlouho to ještě potrvá, co myslíte?“ zeptala se Maddy.

Foster si prohlížel řadu mrkajících diod na nabíjecím displeji stroje. „Podle mě ještě tak čtyři nebo pět hodin.“

„Tak dlouho?“

„Čtyři nebo pět hodin… otevřeme okno a oni by měli proskočit přímo sem.“ Povzbudivě se usmál. „Zcela prosté.“ Jenže ono to tak prosté není… že?

Foster si vůbec nebyl jistý, jestli dunící generátor v zadní místnosti dokáže vyrobit dostatek energie, aby vytvořili okno velké alespoň pro návrat Liama. Svou roli hrálo tolik faktorů: vzdálenost v čase, velikost okna, hmotnost posílaných osob – všechno to byly proměnné, které ovlivňovaly množství požadované energie. Dokud byli napojeni na newyorskou rozvodnou síť, nemuseli si s nimi lámat hlavu, ale teď, když si museli vystačit s energií, kterou se jim podaří vyrobit… bylo třeba vzít v úvahu každou z proměnných. A okno, kterým dostanou Liama s Bobem domů, nebylo jediné, pro které museli získat energii – bylo potřeba poslat je i zpátky tam, kde mohli problém jednou provždy napravit. Foster potřeboval ušetřit dostatek energie, aby zvládli také to. Tiše zaklel. Tolik neznámých.

„Takže možná tu zprávu přijmou, Fostere,“ poznamenala Maddy, „ale co když se nestihnou dostat na to uvedené místo? Co když to nebude možné?“ Poklepala na monitor s plánem ulic Washingtonu. „Město by mohlo vypadat naprosto jinak. Možná tam v jejich době není ani ta ulice. Němci ji mohli přestavět nebo srovnat se zemí… nebo… může být zavezená nějakou obrovskou hromadou odpadků, nebo…“

„Musíme to risknout.“ Foster se unaveně posadil na starou kancelářskou židli s rozvrzanými kolečky a zašlým odřeným potahem. „Liam je chytrý kluk. Společně tu cestu najdou, Madelaine. Přijdou na způsob, jak se tam dostat včas.“

„Pokud jsou samozřejmě ještě naživu,“ dodala zasmušile.

Foster mohl podrážděně odpovědět, že její sýčkování věci nijak nepomůže. Jenže měla vlastně pravdu. Z mnoha důvodů prostě jen zoufale stříleli naslepo. Kdyby to nevyšlo…

Tak bude konec.

Svět už navždy zůstane takový, jaký je… jen popel a trosky. A v téhle zničené krajině budou žít ti zubožení zmutovaní tvorové, kteří se živí jeden druhým a slídí kolem jako krysy. Za pár dnů jim dojde voda a konzervy s jídlem, pak začnou shánět jídlo stejně jako oni.

A jak dlouho potrvá, než je ti mutanti najdou? Objeví jejich malý mostní oblouk? Sice kňourají a breptají jako malé děti, ale v bledých očích mají inteligenci. Dokázal si živě představit, jak právě v tuto chvíli pomalu, ale jistě propátrávají celé město a postupně se k nim blíží. Při té představě se mu zježily šedivé chlupy na pažích.

Kdyby se těm mutantům podařilo je tady najít… brzy by přišli na způsob, jak se k nim dostat. Koneckonců jejich skromná základna byla jen obyčejný mostní oblouk z rozpadajících se cihel a malty. Dovnitř dokonce zatékalo.

Najdou cestu dovnitř… a brzy bude po všem.

Dívkám se samozřejmě s tím, nač myslí, svěřit nemohl. Nemohl jim dát najevo, že se obává, že jejich plán je téměř jistě odsouzen k nezdaru. Šance, že se jejich zpráva dostane k adresátům, byla víc než mizivá, a navíc to Liam s Bobem nemusí stihnout na určené místo včas. A když poslouchal to klopýtavé dunění generátoru… Znělo to, jako by mlel z posledního. Taky hrozilo, že se jim nepodaří dostatečně nabít přemísťovací zařízení, aby se z téhle šlamastyky dostali.

„Jste v pořádku, Fostere?“ zaslechl Maddyinu tichou otázku. Mluvila tak tiše, aby ji Sal neslyšela. „Vypadáte špatně.“

Usmál se. „Nic mi není… jsem jen trochu unavený.“

„Vyjde to, že?“ zeptala se.

Musel se tvářit statečně. „Samozřejmě. Všechno bude zase v pořádku.“

V pořádku?

V duchu se zapřisáhl, že kdyby se jim nepodařilo dostat Liama a Boba domů a zůstali tady v těchhle troskách navždy, udělá, co bude potřeba.

V pušce měl dvanáct nábojů. Prvních devět použije k obraně, kdyby ti mutanti našli jejich základnu a rozhodli se proniknout dovnitř.

A ty poslední tři? No, pro každého z nich zůstane jeden.

KAPITOLA 67

1957, velitelská loď nad Washingtonem

„Paule, co je tohle?“

Kramer vzhlédl od pracovního stolu. Když spatřil přítele stát ve dveřích laboratoře, usmál se.

„Karle, rád tě vidím.“

Karl vstoupil do laboratoře. Pohledem těkal po smontovaných strojích a snažil se přijít na smysl visících kabelů, strojních součástek pospojovaných ocelovým lankem, drátěné klece.

„Co je to?“

„Už jste se víc než dva týdny neobjevil na našich denních poradách, Paule. Váš asistent tvrdil, že vám není dobře… že nepřijímáte vůbec žádné návštěvy.“

Kramer se ohlédl po ručně kreslených schématech.

„Mám práci Karle. Spoustu práce.“

„To vidím,“ odpověděl. V jeho štíhlém obličeji byl patrný zmatek „Na jaké věci to vlastně pracujete?“

Kramer jen pokrčil rameny.

Karl přistoupil blíž a shýbl se, aby mohl projít pod smyčkou silnoproudých kabelů. „Mám tady dokumenty k podpisu, Paule. Potřebuji projednat důležité věci. Narůstají problémy v oblastech státu New Jersey a Maryland… další nájezdy na vězeňské tábory.“

Karl se protáhl kolem dvojice acetylenových bomb ke Kramerovu pracovnímu stolu.

„Americké noviny publikovaly články o tom superhrdinovi a jeho armádě. To není dobré, Paule. Pomáhá Američanům, aby se sjednotili.“

„No tak zavřete tiskárny,“ odpověděl Kramer nepřítomně. Vrátil se ke své práci a čmáral poznámky k nákresům.

„To už jsem udělal ze své pravomoci. Jenže oni mají tajné tiskárny. Nejen ve Washingtonu… ale v New Yorku, Bostonu a v dalších městech.“

Kramer dál mlčky pokračoval v psaní.

„Paule? Tohle je problém, který by mohl brzy narůst do závažných rozměrů. Nemáme tady v Americe dost mužů, abychom zvládli celonárodní povstání. Potřeboval, bychom nejméně třikrát až čtyřikrát více vojáků, pokud se to hnutí odporu ujme.“

Kramer nezvedl oči od stolu. „Udělej, co považuješ za nutné, Karle… Já mám práci. Nemám čas se tím zabývat,“

Karl si ho mlčky prohlížel. Vždyť mě vůbec neposlouchá.

Zklamaně natáhl ruku a položil ji na Kramerovu paži.

„Paule. Musíte…“

Kramer k němu prudce vzhlédl, pevně mu sevřel ruku a odstrčil ji. „Zapomínáš, Karle… že jsem tvůj Vůdce!“

„Omlouvám se… Jen jsem chtěl…“

„Mlč.“

Karl sebou trhl. Pohlédl Kramerovi do očí a spatřil v nich tvrdost, železnou rozhodnost, nic z té přátelské vroucnosti, na kterou si za ta léta zvykl.

Paul už není sám sebou.

Kramer se nadechl, že něco řekne, ale pak podrážděně zavrtěl hlavou. Pohled mu padl zpátky na papíry rozložené na desce stolu.

Karl zůstal stát v pozoru a čekal, až ho Kramer formálně odvelí z místnosti. Během čekání se rozhlížel. Tahle laboratoř na velitelské lodi byla Kramerovým tvůrčím prostorem. Normálně v ní byl pořádek, stejně jako v hlavě jeho velitele, vládl tam řád a klid, bylo to místo, kde Kramerova mysl mohla v pohodlí pracovat na vylepšování zbraňových technologií. Jenže teď odrážela duševní nepokoj svého pána. Na pracovním stole leželo nedojedené jídlo; rozpitý šálek s čajem, studeným, s vrstvičkou sražené smetany. Karl sledoval pohledem smyčku kabelů, které se plazily po podlaze k drátěné kleci.

Klec.

V duchu se mu vynořila vzpomínka na sklep v muzeu… před patnácti lety. Zoufalá střelba z pušek, potom chvatný útěk do klece podobné této. Statická elektřina, jiskry, pak ten strašlivý pocit pádu.

„Proboha… vy vyrábíte stroj času?“

Kramer něco zabručel.

Karlův zrak se vydal po dalším tlustém svazku kabelů od klece na druhý konec laboratoře k věci, která připomínala pivní soudek a byla zavěšená na řadě silných pružin v ochranném kovovém rámu. Ta zvláštní kovová konstrukce ho na chvíli zmátla. Ale ten pivní soudek poznal okamžitě.

„Paule! Vy tady máte jednu z těch atomových bomb!“

Kramer povzdechl a vzhlédl k němu. „Ano.“

„Je… je deaktivovaná?“

„Ne, Karle, odjištěná a připravená k použití.“

Karl cítil, jak se mu zježily vlasy. „Chápete… chápete, jak nebezpečné je mít tuhle věc na palubě velitelské lodi. Když je odjištěná…?“

Kramerův úsměv byl ledový a bez života. Ale mnohem horší byla prázdnota v jeho pohledu. Karl cítil, že jeho velitel – jeho přítel – se dívá skrz něj, za něj, ne na něj. Ty svalové tiky v jeho obličeji, které poprvé zaznamenal už před pár týdny, to chvění čelisti, byly teď výraznější. Oči měl vpadlé, s černými kruhy způsobenými nedostatkem spánku.

„Paule, co se děje? Povíte mi, co se to tady děje?“

Zdálo se, že se Kramerův pohled znovu vrátil z dálky k němu. „Můj starý příteli,“ řekl a do hubeného obličeje se mu znovu aspoň zčásti vrátila laskavost, „myslím, že už je po všem.“

„Po všem? Po čem?“

„Někdo si pro mě přišel, Karle.“

„O čem to mluvíte?“

„Viděls to tělo. Vzpomínáš? V ten den, kdy jsme dobyli Bílý dům?“

Karl se rozpomněl. Ano, vybavil si to podivně roztavené tělo. Vzpomínal si, jak mu pár nocí nedalo spát, ale vždyť přece po použití jejich výkonných zbraní, zápalných bomb, zůstávaly občas různě pokroucené mrtvoly. Neměl čas se tím déle zabývat; bylo třeba věnovat se záležitostem okolo vládnutí poraženému národu.

„Vidíš, příteli… to udělali oni.“

„Oni?“

„Vědí, kde jsme… Vědí kdy jsme. A přijdou si pro nás.“

„Oni? Kdo?“

Kramer zavrtěl hlavou, třes čelisti znovu zesílil. Karl si uvědomil, že Paul musel prodělat nervové zhroucení.

„Naše kroky v minulosti, Karle, je naštvaly. A teď přicházejí, aby si vybrali daň. Aby si odnesli, co jim patří.“

Karl se zamračil. „Mluvíte o dalších cestovatelích v čase?“

Kramer vytřeštil své zarudlé lesklé oči. „Vídám ho v nočních můrách. Možná jsem jeho tvář zahlédl v té mezeře v časoprostoru, Karle. Když jsme cestovali do roku 1941. Tehdy jsem musel spatřit jeho tvář… v tom vířícím chaosu mezi přítomností a minulostí.“

„Tvář? Čí tvář?“

„Ďábla, Karle… Satana. Smrti. Chaosu.“ Karl se mlčky a se znepokojením díval na svého velitele.

Dočista zešílel.

„Paule, nic takového jako ďábel neexistuje.“

„Ale ano, existuje. Ty a já jsme prošli mezerou v časoprostoru, mezerou ve fyzikálních zákonech… ty a já jsme možná prošli krátce, velmi krátce, přes samotné peklo.“

Tohle musí skončit. Paul není sám sebou.

„A peklo má teď náš pach, Karle. Má náš pach. Pátrá po nás a potrestá nás.“

Karl odtrhl pohled od Kramerova ztrhaného obličeje a znovu se zadíval na atomovou bombu umístěnou v kovové konstrukci. Mohl by nás tím zařízením oba zabít. Zabít všechny na palubě velitelské lodi.

Kramer se obrátil a sledoval jeho pohled. „Ano, Karle. Tohle zařízení… chceš vědět, co to je?“

„Vy jste napojil tu atomovou bombu na stroj času?“

Kramer zavrtěl hlavou. „To není stroj času. K jeho sestrojení bych potřeboval věci, které v roce 1957 neseženu. Ne… je to bomba posledního soudu. Atomová bomba obrovsky zesílená Waldsteinovým přemísťovacím polem.“ Ukázal na drátěnou klec. „Tohle zajistí takový výbuch a gama záření, že dojde k vyhlazení všech živých tvorů.“

„Bože můj!“ zašeptal Karl.

V Kramerově obličeji se objevil šibalský úsměv. „Vskutku věc hodná boha, že?“

Karl cítil, jak mu pod stříbrným orlem našitým na levé náprsní kapse černého kabátu prudce buší srdce.

„Paule, tohle je… to je šílenství.“

„Já tomu říkám laskavost, příteli.“

„Cože?“

„Ano… ano, laskavost. Omylem jsme vypustili do minulosti za námi nějakou temnou sílu. Něco zlého… samotný chaos. Pátrá po nás. Přijde si to pro nás dva a přijde si pro každou duši v tomhle světě. Teď už to vidím.“

„Paule… poslouchejte. Neexistují andělé, démoni ani…“

„Přijde si to pro každou živou duši na světě… protože tohle je svět, jaký nikdy neměl být. Každý člověk, který právě teď žije, prožívá život, jaký nikdy neměl prožívat.“

Karl si uvědomil, že mu ruka pomalu, instinktivně sjíždí k pistoli na opasku. Nebyla nabitá, měl ji jen pro ozdobu, ale třeba to Kramer neví.

Opravdu na něj chci vytáhnout pistoli?

Ano. Musí Paula odvést, někam od tohohle krámu, někam, kde si budou moci promluvit, kde se s ním bude moci bezpečně přít. A když to bude potřeba, nařídí lékaři, aby Vůdci podal sedativa. Jeho přítel se potřeboval uklidnit a nutně také prospat.

„Víš, Karle, chtěl jsem vytvořit lepší svět, lepší budoucnost,“ řekl Kramer a v unavených očích se mu třpytily slzy. „Místo toho…,“ zavrtěl hlavou, „jsem nás všechny nejspíš odsoudil k něčemu horšímu než smrt.“

„Ale vždyť vy mluvíte o nadpřirozených věcech, Paule. Ďáblové, andělé, bůh, satan – ti všichni přece patří do středověku. Vy jste vědec, žádný šílený… kazatel.“

„A co když se za tou naší vědou rozkládá tohle nadpřirozeno? Je v té časoprostorové mezeře.“ Po vyzáblé tváři mu skanula slza. „Faktem je… že vím, že ďábel už dorazil a jde si pro nás.“

Už to zašlo příliš daleko.

„Musím se zeptat, Paule… Je to zařízení funkční?“

Kramer přikývl. „Ano.“

V tom případě nemám na vybranou. Karl pomalu sáhl do pouzdra a jediným elegantním pohybem vtáhl pistoli. Namířil ji na Kramera. Ruka se mu nechvěla. Hlas ano. „Paule… j-je mi líto, musíte pochopit, že dál to nemůžu nechat zajít.“

Kramer zachoval klid, pohled upíral na zbraň. Láskyplně se Usmál. „Bohužel to musím udělat.“

Karl natáhl pistoli. „Poslyšte, pojďte se mnou, Paule. Promluvme si ve vašich pokojích. Vy a já…“

Kramer klidně sáhl po interkomu na stole.

„Paule! Prosím, nechte toho! Budu střílet!“

„Nevěřím, že to uděláš, příteli,“ řekl Kramer tiše a stiskl tlačítko. „Ochranka, hlaste se okamžitě v mé soukromé laboratoři prosím.“

V reproduktoru na stole se ozval tichý hlas, který potvrdil rozkaz.

Kramer k němu vzhlédl. „Doufal jsem, že tomu budeme čelit společně, Karle. Po tom všem, čím jsme prošli.“

„Copak to nechápete? Není vám dobře. Jste unavený. Ztratil jste nadhled. Pošlete ty stráže pryč a promluvíme si.“

Karl už slyšel dupot holínek na tvrdé podlaze před laboratoří. „Odvolejte je, Paule. Tohle je šílenství.“

Zabušení na dvoukřídlové dveře, zdušený hlas venku.

„Ochranka, pane!“

„Vstupte!“

Karl rychle svěsil ruku s pistolí. Vojáci z SS Leibstandarte by okamžitě zastřelili dokonce i jeho, říšského maršála, kdyby ho spatřili, jak míří na jejich milovaného vůdce. Dveře se rozlétly a vstoupilo pět esesáků. Oberleutnant v jejich čele pohlédl na Karla, který teď stál s pistolí ve svěšené ruce.

„Můj Vůdce? Je všechno v pořádku?“

Kramer si povzdechl a svěsil ramena. „Je mi to moc líto, Karle.“ Obešel svazek kabelů a přistoupil k příteli. Jemně mu vzal z ruky nenabitou pistoli a položil ji na pracovní stůl.

„Paule,“ naléhal tiše Karl, „musíte mě poslechnout…“

Kramer mu přitiskl prst na rty. Natáhl ruku a láskyplně mu stiskl rameno. „Považuji tě za svého nejbližšího přítele… možná jediného skutečného přítele, Karle. Ale tohle je příliš důležité.“

Proboha. On mě chce dát zatknout.

Karl se kousl do rtu. Uvědomoval si, že by byla hloupost na Kramera dál naléhat. Jako druhý nejvyšší představitel říšských invazních jednotek si stále může všechno vyjasnit se strážemi, s členy vyššího velení… ale ne teď, ne takto.

Kramer od něj odstoupil. „Věř mi,“ zašeptal tak, že to kromě Karla nikdo neslyšel. „Prokazuji ti laskavost.“

„Paule? Co chcete…?“

„Nadporučíku?“

„Pane?“

„Popravte říšského maršála Haase.“

Mladý důstojník nechápavě vytřeštil oči.

„Okamžitě vykonejte rozkaz, prosím.“

Cože? To nemůže myslet vážně…!

Karl se zrovna obracel a chystal se vyštěknout protirozkaz, když dvě přesně mířené rány ukončily jeho život a jeho mozková tkáň a krev se rozstříkly po Kramerově pracovním stole.

KAPITOLA 68

1957, lesy u Baltimoru

„Tak jo, Bobe. Rozumíš, co jim musíš říct?“

„Potvrzu…“

Liam zvedl prst a nakrčil obočí.

„Ano… Rozumím, Liame O’Connore.“

„Lepší. Musí to být přesvědčivé. Musíš znít jako nějaký prorok ze Starého zákona, ne jako robot.“

„Rozumím.“

„Pamatuješ si to všechno?“

Bob pohlédl na cár papíru v rukou a Liamovou rukou psaný text plny přepisovaných a škrtaných vět.

„Uložil jsem si to do paměti.“

„Dobře, tak bychom asi měli jít.“

„Správně,“ zaduněl Bob, „Washington je devadesát dva kilometrů na jihozápad od tohoto místa. Budeme muset cestovat rychle.“

Liam vyšel z Bobova přístřešku jako první a zamrkal, když ho do očí bodly paprsky ranního slunce pronikající jehličím a vytvářející na udusaném sněhu teplá světlá jezírka. Tábor už byl plný života, muži, kteří již vstali, křísili doutnající ohniště, aby připravili snídani a ohřáli kotel kávy.

Viděl, jak Panelli zpovídá nově příchozí, kteří se chtěli přidat k bojovníkům a ještě víc toužili spatřit legendárního kapitána Boba v akci.

No, tak tohle se jim fakt nebude vůbec líbit.

„Pojď,“ zašeptal Bobovi, „měl bys možná jít první.“

Bob kolem něj prošel směrem k pasece uprostřed tábora. Když se vynořil zpod nízkých větví, ruch v táboře umlkl a rozhostilo se vyčkávavé ticho. Všichni ve zbožné úctě hleděli na svého hrdinského velitele.

Nově příchozí, asi třicet mužů, se vzrušeně vrhl vpřed, celí nedočkaví prohlédnout si kapitána Boba zblízka.

„Ticho!“ zařval Panelli. „Vypadá to, že nám chce něco říct!“

Bob si stoupl vedle ohně, rozkročil se, ruce na bocích – přesně jak mu nařídil Liam –, a chladným pohledem šedých očí pomalu přejížděl po vážných obličejích přítomných.

„Nastal čas, abych odešel… ó, lidé!“

Když se ozval Bobův monotónní hlas, Liam sebou škubl. Když si text chystal a četl si ho pro sebe, na papíře vypadal docela dobře. Ale když ho teď Bob přednášel svým jednotvárným hlasem, vyzníval trapně.

„Dostal jsem rozkaz seshora, abych vás teď opustil, protože moje práce zde skončila… mám vytvořit další skupiny mužů po celé zemi, kteří budou bojovat proti útočníkům zla. Této temné síle. Satanově armádě přisluhovačů a jejich ďábelským zbraním a vynálezům.“

Liam cítil, jak rudne.

Možná jsem to měl trochu proškrtat.

„Ale vy zde budete pokračovat ve svém boji. Budete pokračovat v božím díle. Já, kapitán Bob, kapitán Pánovy armády, se jednoho dne vrátím. Vrátím se… a společně zničíme nepřítele a navrátím svobodu tomuto velkému národu,“ oznámil Bob asi s takovou vášní, s jakou otrávený učitel zapisuje do třídní knihy.

Les byl dlouho nehybný a zamlklý. Až příliš dlouho, takže Liam začal uvažovat, jestli všem kolem jeho nedostatečné tvůrčí schopnosti ve spojení s Bobovým monotónním přednesem připadají taky tak komické jako jemu samotnému.

Pak jeden z mužů, ten zbožný mladý desátník, poklekl na jedno koleno a pronesl chraplavým hlasem: „Amen.“ A po něm další a další.

Panelli na ně pohlédl a ve snaze, aby ho nikdo nepředběhl, udělal totéž. „Amen.“

Potom postupně poklekl i zbytek mužů.

Proboha, my jsme to opravdu zvládli?

„Váš vůdce promluvil a…“

Liam do Boba zlehka dloubl loktem. „Měli bychom nejspíš jít,“ sykl. „Dokud můžeme.“

Bob přikývl, pokročil vpřed a pak rukou udělal gesto, které ho Liam naučil ve stanu… „Žehnám ti,“ zaduněl jeho hluboký hlas nad nejbližším mužem, když se dotkl jeho ramene. „Žehnám ti,“ řekl dalšímu, když procházel kolem.

Liam se mu držel v patách a nejistě se usmíval na muže, které míjel.

„My vás… my vás teď opustíme, abychom… hm, víte, šířili dál Jeho slovo.“

Bob prošel kolem nováčků, kteří všichni klečeli a vytřeštěným zrakem ho pozorovali.

„Žehnám vám všem,“ zavrčel monotónně, když mířil kolem nich k zamaskovaným nákladním automobilům.

Liam přikývl. „Ano. Jen vytrvejme, hoši,“ rekl a málem si nafackoval, jak pitomě to znělo.

Bob už seděl v náklaďáku, a než se Liam vytáhl do kabiny za ním, spustil motor, který s kašláním a říháním naskočil. Bob okamžitě zařadil rychlost a náklaďák se rozjel po nerovné lesní půdě k dvojici vyježděných kolejí po pneumatikách.

„Teda… to bylo trapné,“ poznamenal Liam a v zadním zrcátku sledoval, jak se z podrostu vynořují zvědavé bledé obličeje a dívají se za nimi.

Zmocnil se ho zvláštní pocit. Smutek? Možná i pocit viny. Tihle nešťastníci nejspíš povedou svůj boj i bez Boba a spousta z nich zahyne, zatímco budou bojovat za budoucnost, která nikdy nebude.

Až se dostanou zpátky domů, zpátky do roku 2001, a Liam sdělí Fosterovi, kam a do jakého okamžiku se mají vrátit, aby napravili běh dějin – a setkali se s Kramerem a zabili ho dřív, než dokáže změnit Hitlerův osud –, až k tomu dojde, takhle nesprávná minulost prostě nebude. Jen tak zmizí. A všechny ty oběti, které už tihle muži učinili a ještě by mohli v budoucnu učinit… všechno to bude pro nic.

Ačkoli to Liam nikdy neuvidí, tenhle svět se zavlní a přelijí se přes něj stále větší vlny časové nestability a pak vmžiku – lup – se znovu stane rokem 1957, jakým by měl být.

Bob se obrátil k Liamovi. „Máme dostatek času na dosažení místa setkání ve Washingtonu. Zbývá čtrnáct hodin a padesát dvě minuty.“

„Skvělé, díky, Bobe.“

„Avšak je vysoce pravděpodobné, že se mezi námi a cílovým místem budou nacházet nepřátelské oddíly. Tím se snižuje odhadovaná pravděpodobnost toho, že se úspěšně dokážeme dostat na místo setkání na…“

„Prosím, přestaň, Bobe… buď tak hodný.“

Podpůrná jednotka na něj lhostejně pohlédla. „Nechceš vědět, jaké je procento úspěchu?“

Liam zavrtěl hlavou. „No, víš… vlastně ani ne.“

KAPITOLA 69

1957, Washington, D. C.

Bylo už po setmění, když konečně vjeli do Washingtonu. Byl zákaz vycházení. Ulice byly tiché a prázdné, do sykotu a pleskání padajícího deště se sněhem tiše bzučely pouliční lampy. Vojenského náklaďáku se raději zbavil už na okraji města, když si všimli zátarasu na silnici o kus dál. Zbytek cesty do centra překonali podzemní sítí stok.

Bob kráčel neomylně k cíli, Liam za ním. Krčil nos nad puchem z kanalizace a při pohledu na krysy, které pelášily kolem nich po cihlové římse a obezřetně po nich otáčely hlavičky.

Nakonec Bob naklonil hlavu a víčka se mu zachvěla. Zamířil doleva od hlavního tunelu. „Vylezeme po tomto žebříku. Souřadnicové razítko označuje místo padesát metrů odsud.“

Bob vylezl po žebříku. Nahoře opatrně odsunul kulatý kryt kanálu. Vystrčil hlavu, aby obhlédl situaci, a pak zalezl zpátky.

Liam byl na žebříku přímo za ním. „Je tam čistý vzduch?“

„Nikde na dohled nejsou žádné nepřátelské jednotky. Prosím drž se u mě.“

„Kolik času zbývá do otevření okna?“

„Sedmnáct minut,“ odpověděl Bob, když se vytáhl nahoru.

Liam přikývl. Stihli to tak tak. Ale jsou tady včas a to je hlavní.

Vyšplhal po žebříku a vykoukl z otvoru. Spatřil čtyřproudovou hlavní třídu. Nic se po ní nepohybovalo. Budovy po obou stranách – řady tří – a čtyřpodlažních městských domů – vypadaly obydleně. Za zataženým závěsy blikala slabá vanilková světla. Liam měl dojem, že spatřil, jak se před jednou noční lampičkou mihl rozmazaný obrys něčí hlavy a ramen.

Takže ve městě stále žijí lidé.

Ale podmanění, vystrašení… zděšení.

Nahoře na noční obloze nad Bílým domem pořád visela jako tmavý bouřkový mrak Kramerova velitelská loď. Několik desítek reflektorů z ní pročesávalo zmlklé město, pátralo po občanech natolik pošetilých, že se odvážili porušit zákaz vycházení a vydali se do noci.

„Pojď!“ zašeptal Bob.

Liam se vytáhl nahoru a přeběhl přes prázdnou ulici za Bobem, který stál v ústí temné postranní uličky poseté odpadky.

„Tohle je to místo,“ řekl Bob. „Dvacet metrů odsud,“ dodal a ukázal k opačnému konci, kde se u laťkového plotu kupily pytle a bedny s odpadky.

Vydali se tam a cestou se vyhýbali volně ležícím předmětům, které by mohly způsobit hluk. „Doporučení: vyčistíme tento prostor od překážek. Jinak jim hustotní výstrahy zabrání v otevření časového okna.“

Liam přikývl a začal mu rychle pomáhat. Najednou si uvědomil, poprvé od chvíle, kdy je poslali zpátky do minulosti a všechno se to na trávníku u Bílého domu zvrtlo, že se skutečně vracejí domů do roku 2001.

„Vděčím ti za svůj život, Bobe,“ řekl a poplácal podpůrnou jednotku po zádech. „Dostal jsi nás sem živé a zdravé.“

Bob odhodil stranou náruč mokré lepenky a hnijících odpadků. „Parametry mise budou splněny, teprve až se vrátíš se získanými daty do pobočky a bude provedena jejich analýza.“

Liam se usmál. „Jasně, Bobe. Jen jsem se ti snažil poděkovat, to je všechno.“

„Poděkovat?“

„Jo, chápeš… díky. Zachránil jsi mě. Myslím, žes to neměl dělat, že? Jsem si docela jistý, že ses měl vrátit před šesti měsíci záložním oknem zpátky.“

Bob svraštil obočí. Otevřel a zavřel ústa. „Parametry mise byly… přepočítány.“

„Parametry mise byly přepočítány, jo?“ Liam se rozzářil. „Takže tím, myslím, chceš říct, že ses rozhodl zachránit… kamaráda.“

Bobův zmatený výraz nejvíce ze všeho připomínal nesouhlasné mračení. „Negativní. Nemám přátele. Jsem biologická zbraňová plošina, polní podpůrná jednotka.“

Liam sevřel rty a přikývl. „Dobře. Jasně… když mys…“

Bobovi se zachvěla víčka. „Právě probíhá sken hustotních paketů na tomto místě.“

„To jsou oni, že jo? Foster? Maddy?“

„Potvrzuji.“

Liam zatleskal. „Jo, jasně! Ježíšikriste, jdeme domů!“

„Jedna minuta do otevření okna,“ řekl Bob. „Prosím ustup stranou.“

Liam následoval Bobova příkladu a poslušně ustoupil o krok dozadu. Oba čekali ve tmě na přízračnou slabou záři.

„Deset sekund.“

Liam pevně sevřel Bobovu ruku a potřásl s ní. „Jsme dobrý tým, že jo?“

Bob pohlédl na mladíkovu ruku ve svých obřích klobáskovitých prstech. Chvíli se zdálo, že gesto nepochopil, ale pak se mu na rtech objevil odpuzující úsměv.

„Dobrý tým,“ odpověděl.

Objevila se slabá jiskra a zatřepotala se ve tmě jako světluška. Pak o okamžik později Liam ucítil ve tváři lehký pohyb vzduchu, při němž se v uličce vzneslo několik vlhkých cárů novin, a zarachotily prázdné plechovky.

Do tváře mu vlétl prach – Liam zamžikal a protíral si oko, když vtom vedle něj zaduněl Bobův hlas.

„To není dobré.“

Liam si vytřel prach z očí, otřel si hřbetem ruky slzy a zahleděl se na okno: vlnící se kouli měkkého světle modrého světla. Nebyla větší než kopací míč, poskakovala zlehka asi půl metru nad zemí.

„Co to…?“

„Nemají dostatek energie,“ řekl Bob.

„To je všechno? Nemůžou ji sakra udělat trochu větší?“

„Nemají dostatek energie.“ opakoval Bob.

„Ale ne,“ vykřikl Liam. „Ježíši, ne, ne, ne… to není možné!“

Bob se k němu obrátil. „Liame O’Connore, musíš jednat velmi rychle.“

„Rychle? Co mám dělat?“

Bob vytáhl zpoza opasku dlouhý nůž. „Ty ani já se nemůžeme vrátit, Liame O’Connore. Ale data, která potřebují, se vrátit musí.“ Bob vložil nůž do chvějících se Liamových rukou.

„Musíš jednat velmi rychle,“ opakoval a klesl ztěžka na kolena, aby mu Liam dosáhl na hlavu.

„Já… já nemůžu,“ řekl Liam a ruce s nožem se mu třásly „Bobe… já to nedokážu!“

„Nepocítím žádnou bolest. Vsuň nůž mezi horní část mého krku a spodní část lebky, tam je lebeční kryt nejslabší, pak velmi silně zatlač…“

Liam přikývl. Obešel Boba a zvedl nůž, až směřoval proti tmavým vlasům v jeho týle.

„Musíš to udělat hned,“ naléhal Bob.

„Já… já…“ Liam cítil, jak se mu třese celé tělo. Žaludek se mu obracel a chystal se zvrátit poslední jídlo, které pozřel.

„Musíš to udělat HNED TEĎ.“

Ta malá namodralá koule visící nad zemí začala blikat a nekontrolovatelně se chvěla. Liam měl dojem, že uprostřed koule rozpoznává třepetající se a vlnící se obrys lidské postavy… ne, tří lidí… čekali, kynuli mu, někomu, něčemu… aby vstoupil dovnitř.

Pak všechno zmizelo.

A v boční uličce znovu zavládla tma a ticho, v němž se ozývalo jen tiché pleskání deště se sněhem.

„Promiň,“ zamumlal Liam. „Promiň, Bobe. Já jsem to prostě nemohl udělat.“

KAPITOLA 70

2001, New York

Maddy a Sal hleděly do místa, kde se ještě před okamžikem vlnil vzduch, kapsa prostoru, která se tetelila jako závoj horka nad grilem nebo horkým asfaltem na rozpálené dálnici. Foster deaktivoval přemísťovací stroj.

„Je mi to líto,“ řekl. Unaveně se opřel o počítačový stůl. Vypadal zmoženě a jako člověk, který už nezná odpověď na žádné další otázky. „Myslel jsem, že budeme mít dost energie, abychom Liama dopravili sem. Mýlil jsem se.“

Sal zvedla pohled od místa, kde se ještě před chvílí asi metr nad zemí tetelila malá koule horkého vzduchu. Poskakovala a vlnila se ani ne minutu a ona si byla téměř jistá, že v té blikající záři zahlédla obličeje Liama a Boba obrácené k ní.

„Takže to je konec?“ zeptala se tiše.

Foster přikývl.

„Moment! Ještě pořád nám zůstala energie,“ řekla Maddy a ukázala na řadu diod na stroji. Tři pořád svítily zeleně a jedna oranžově, zbytek byl teď červený.

„Ano,“ odpověděl.

„Tak… proč jste nepoužil tu energii k rozšíření okna?“ zeptala se a do hlasu se jí vkradlo zoufalství.

Zhluboka se nadechl. „Bylo tak široké, jak jen to šlo. Prostě nebylo dost velké. Je mi líto.“

„Nemohli jsme…?“ Maddy hledala možnosti. „Nemohli jsme to okno nechat otevřené déle? Třeba jsme s nimi mohli nějak komunikovat…“

„Jen jsme plýtvali energií, Madelaine. Dočista nadarmo. Bylo jasné, že tím by neprošli.“

„Proto jste je zavřel?“

Přikývl. „Aspoň nám trocha energie zůstala.“

Zavrtěla hlavou a ze rtů jí vyšel ostrý smích plný zoufalství. „K čemu, Fostere? K čemu?“

Mlčel.

„Třeba…,“ přerušila je Sal, „třeba máme v generátoru dost energie, abychom…“

Maddy si odfrkla. „K čemu? Abychom stroj znovu nabili a mohli otevřít další miniaturní okno?“

Do dlouhého mlčení, které zavládlo, se ozývalo jen zdušené bafání z vedlejší místnosti. Foster nakonec kývl k řadě drobných světel na stroji.

„Zůstala nám trocha energie. Navrhuji, abychom pouvažovali nad tím, jak ji co nejlépe uchránit pro sebe, když…“

„Když už je příliš pozdě na zachraňování minulosti?“ řekla Maddy.

Fosterův úsměv byl ztrhaný a zesláblý. „Ano. Díky té energii, která nám zůstala, ješte chvíli vydržíme se světlem.“

„A s kávou,“ dodala Sal.

Tiše se zasmál. „A s kávou… dokud nám nedojde.“

Maddy vzhlédla ke stropnímu světlu. „A pak nakonec zabliká a zhasne.“ Podívala se na své společníky. „A my budeme jako ti mutanti tam venku… ve městě, hledat ve tmě odpadky.“

Okamžitě svých slov litovala. Všichni tři si uvědomovali, že už jim nic nezbývá. Nebylo třeba to říkat tak naplno.

Sal klesla na jednu z židlí kolem jídelního stolu. „Takže je konec.“

„Je mi líto,“ odpověděl Foster. „Opravdu to tak vypadá.“

KAPITOLA 71

1957, Washington, D. C.

Takže je po všem. Jsme nahraní.

Liam pohlédl na temnou tyčící se postavu podpůrné jednotky v uličce vedle sebe. Bob byl nehybný, klidný jako vždy – žádné pochyby ani zoufalství.

Plískanice přešla v déšť a tmu tu a tam proťaly kužely světla z pátrajících reflektorů, které klouzaly po střechách nad jejich uličkou.

„Musíš navrhnout nové parametry mise,“ zaduněl Bobův hlas. Nové parametry mise?

Liam se tomu mohl jen zasmát. Nemohl už vlastně dělat vůbec nic, rozhodně ne v čase, který jim zbýval. Za pouhé dva dny po explozi malé nálože v Bobově hlavě zůstane z robota jen obr v kómatu, bezduchý slintající idiot. Liam věděl, že by mohl Bobovo tělo nějaký čas udržet naživu, krmit ho jako velké dítě, udržovat je v chodu pomocí proteinů a vody. Jenže k čemu vlastně? Bob bude pryč… nedokáže ho už chránit.

„Nevím, co mám navrhnout, Bobe,“ zašeptal. „Ty ano?“

Bob nějakou chvíli mlčel. „Negativní.“

Vrátit se a znovu se přidat k těm bojovníkům za svobodu?

Liam se zmohl na letmý úsměv. Napadlo ho, co by řekli, kdyby jejich superman – kapitán Bob – seděl u stromu, z úst by mu tekly dlouhé pramínky slin a jen by tupě zíral do praskajícího ohně. Legenda by nejspíš rychle vzala za své.

Zaslechl, jak si ti muži, když se choulili v jednom ze stanů, vyprávěli o Bobovi zdušenými hlasy naplněnými zbožnou úctou. Téměř to připomínalo nějakou formu uctívání. Jeden z nich nováčkům z nájezdu, při kterém byl zachráněn i Liam, nadšeně líčil, jak spatřil kolem Boba „božskou“ svatozář, která ho chránila před kulkami strážných, když kráčel nezraněný zajateckým táborem a andělé na něj shlíželi z nebes.

Liama napadlo, jestli se právě takto v minulosti rodily legendární postavy, jako příběhy kolem ohniště, vyprávěné stále dokola následujícím generacím, přenášené z děda na otce, z otce na syna, a pokaždé se příběh o něco víc nafoukl.

Napadla ho zvláštní myšlenka. Uvažoval, jestli třeba ten starověký řecký hrdina, Achilles, nebyl jen podpůrná jednotka jako Bob, nějakým způsobem neuvízl v minulosti při obléhání Tróje a jeho přítomnost se bezděčně nestala součástí historie. Nebo co třeba biblický superstar Samson? Attila? Partský král Leonidas? Přemýšlel, jestli některé z těch nepravděpodobných hrdinských postav z minulosti nebyly jen nežádoucí vedlejší účinky misí jako ta jejich… tým některé z jiných agentur se věnoval své práci a zanechal nevyhnutelné stopy v čase.

Stopy v čase.

„Musíš navrhnout nové parametry mise.“

Stopy v čase.

„Proboha!“ zašeptal. „Stopy.“

Bob mlčel.

„Stopy,“ opakoval. „Bobe?“

„Potvrzuji.“

„Myslím, že existuje způsob, jak můžeme komunikovat s pobočkou.“

„Negativní. Tachyonové přenosy mohou probíhat pouze…“

„Pst!“ sykl Liam. „Poslouchej. Za jak dlouho bychom se mohli dostat do New Yorku?“

KAPITOLA 72

2001, New York

Maddy si uvědomila, že si zdřímla. To neustálé tlumené vrčení generátoru v zadní místnosti ji uspalo.

A snila.

Zdálo se jí o dni, kdy byla přenesena z letadla odsouzeného ke zkáze, probudila se na stejném lůžku, a když otevřela oči, choulil se na protější posteli Liam. S tím pitomým křivým úsměvem.

Uvědomila si, jak moc jí Liam schází. A vlastně i Bob. Kdyby sečetla všechny ty smyčky pondělků a úterků, které prožili všichni společně v oblouku – než se to všechno zvrtlo –, vydalo by to na pouhých několik týdnů. Jen tak krátkou dobu. Ale přitom měla pocit, že je oba zná mnohem déle.

Stýskalo se jí.

Do její mysli v tom napůl bdělém stavu vplula další vzpomínka. Jak je Foster vzal do Amerického přírodovědného muzea. Byla tam už dříve na školních výletech. Jenže teď to bylo jiné. Tentokrát nebyla žádná znuděná školačka, která hleděla na zaprášené staré exponáty za skleněnými panely, ale viděla tyhle věci jako cenné dědictví minulosti, milníky dějin, které na ni naléhaly, aby je chránila… aby je udržovala nezměněné…

Vzpomněla si…

Maddy se probrala z mátožného snění.

„Můj bože!“ zašeptala.

Generátor v dálce stále běžel. Slezla z postele a rozhlédla se po oblouku. Sal seděla u dlouhého stolu a tupě civěla na vypnuté monitory.

„Kde je Foster?“

Sal ukázala k posuvným dveřím z vinného plechu, které vedly do zadní místnosti. „Tam vzadu, nejspíš se vrtá v generátoru.“

Maddy přešla ke dveřím, odsunula je a vkročila do té páchnoucí tmy. „Fostere!“

O kus dál zablikala baterka a ona přes hluk zaslechla, jak k ní Foster míří. „Co se děje?“

„Fostere, já myslím… myslím, že existuje způsob, jak s námi může Liam komunikovat.“

„Promiň. Co říkáš?“ zareagoval a přiložil si dlaň k uchu. „Je tady rachot,“ zakřičel, „pojďme ven.“

Vyšli z místnosti a on zasunul dveře. Hlučný nemocný klapot generátoru znovu přešel ve vzdálené dunění.

„Cos říkala?“

„Liam… podle mě existuje způsob, jak by se s námi mohl Liam spojit.“

Foster zavrtěl hlavou. „Víš přece, že Bob nemůže odpovídat na tachyonový pře…“

„Ano vím,“ přerušila ho netrpělivě. „Poslouchejte… v tom muzeu. V Americkém přírodovědném muzeu…“

„Co s ním?“

„Když jste nás tam vzal, nahlíželi jsme s Liamem do návštěvní knihy. Některé zápisy nás docela pobavily.“

Foster pokrčil rameny. „A?“

„No… muzeum má tuhle návštěvní knihu ve vstupní hale od svého otevření. Mají ve sklepě jejich archiv. Mají je tam uložené všechny někdy od devatenáctého století, myslím.“

Foster najednou vykulil oči „Ano!“

„Kdybychom tam šli…?“

Stařík přikývl. „Mohly by být pořád tam dole!“ S nadějí ve tváři jako by omládl. Ale jen na okamžik. Naděje pohasla téměř stejně rychle, jako se objevila.

„Jenže tohle všechno Liam přece neví.“

Maddy se usmála. „Ale právě že ano! Vyprávěl mi to strážný. Liam stál v tu chvíli vedle mě. Povídal nám to oběma! A když jsem si na to vzpomněla já.“

Ve Fosterově vrásčité tváři se objevil široký křivý úsměv. „Tak Liam taky.“

„Právě to mě napadlo.“

Foster přikývl. „Ano… ano, to určitě. Je to chytrý kluk.“

„Takže,“ pokračovala, „pokud by se vydal v roce 1957 do New Yorku a navštívil muzeum, možná by tam pro nás mohl zanechat vzkaz.“

Foster přikývl. „A v tom vzkazu by mohl uvést přesný čas a místo, kde mu máme otevřít návratové okno.“

„Blíž k domovu? Možná v New Yorku? Zbývalo by nám na to dost energie?“

Foster pohlédl na blikající diody. Další červená se změnila v zelenou. „Generátor už podle toho zvuku moc dlouho nevydrží. Palivová nádrž je skoro prázdná. Potřebujeme mít na té stupnici takových deset zelených diod, odhaduju.“

„Ale pokud to dokážeme?“

Foster se kousal do rtu, zabraný do myšlenek. „Dalo by se otevřít okno dost blízko k domovu… ale i tehdy jen na pár sekund Potřebovali bychom přesný čas… a myslím opravdu přesný.“ Pohlédl na ni. „V takovém případě… ano, mohli bychom vytvořit okno dostatečně velké, aby prošel Liam. A možná i Bob.“

„Tak…,“ okusovala si nervózně nehet, „tak tam musíme zajít, že? Musíme zajít do muzea.“

Foster se zhluboka nadechl. „Asi nám nic jiného nezbývá.“

Maddy cítila, jak se jí chvějí ruce a nohy.

Bože? Proč jsem radši nemlčela?

Představa, že budou muset znovu ven, ji děsila. Ale daleko větší hrůzu jí naháněla vyhlídka na to, že v téhle noční můře zůstanou navždy.

Foster se obrátil k Sal. „Možná bys měla zůstat tady, Sal. My dva s Madelaine nebudeme dlouho pryč. Vrátí…“

Sal zavrtěla hlavou. „Ne… jdu s vámi.“ Vstala, zhluboka se nadechla a sebrala všechnu odvahu. „Jsme tým, ne? My tři… jezdci časem.“

Fosterův úsměv byl nakažlivý – obě dívky si uvědomily, že se také usmívají.

„Ten nejlepší, Sal,“ řekl. „Naprosto nepřekonatelný.“

Sal zastrčila kancelářskou židli pod stůl a zapnula si mikinu. „Tak na co, jahulla, ještě čekáme?“

Maddy přikývla. „Šikulka.“

„No jo, na co, jahulla, ještě čekáme,“ opakoval Foster. „Jen si vezmu pušku.“

KAPITOLA 73

1957, New York

Liam hleděl z okna na ulice New Yorku, plné hnědošedých kamenných mrakodrapů tak vysokých, že si musel na sedadle lehnout, aby dohlédl až k jejich vrcholkům.

Některé budovy si vybavoval z dřívějška, kdy je Foster vzal na procházku po Manhattanu: Empire State Building – podle Fosterových slov tady natočili film s názvem King Kong, ve kterém hrála hlavní roli tahle budova a pětadvacetimetrová gorila, která se houpala na jejím vrcholku. Liam si myslel, že si z něj stařík střílí, ten nápad mu připadal tak pitomý, že se snad nehodil ani do filmu, všiml si, že ve městě se už projevuje Kramerův vliv. Snad v každé ulici visely velké billboardy, z nichž se vlídně usmíval jeho obličej. Pod ním byla hesla typu „Jsme zde, abychom sjednotili svět v míru“, „Jednota na postupu“, „Slibujeme vám tisíc let bez válek“.

Liam zahlédl také oddíly pěchoty, kontrolní stanoviště na některých rušnějších křižovatkách, vojáky, kteří zastavovali, chodce a kontrolovali jejich doklady. Nad vysokými budovami hlídkovala trysková vznášedla. A nad Hudsonem se vznášel další z těch obrovských šedých velitelských talířů – jasná připomínka všem, že válka skončila, Kramerovy síly zvítězily a pokračující odpor je… no, marný.

Liam se v uniformě, kterou měl na sobě, cítil nepohodlně – z tuhého límečku ho svědil krk. Také Bob měl na sobě podobnou esesáckou uniformu. Černou se stříbrnými knoflíky a výložkami, s orlem na levé náprsní kapse a červenou páskou se znakem stočeného hada na levé paži.

Dopoledne se obrovi podařilo zastavit německý vojenský automobil, VW Kübelwagen, který projížděl tichou předměstskou ulicí v Queensu. Oba důstojníky snadno zneškodnil rychlým úderem hranou ruky do krku. Útok – podle Bobova doporučení – byl vykalkulovaným rizikem. Vidělo je při něm několik civilistů na silnici, ale ti raději spěchali pryč a tvářili se nevšímavě, než aby zůstali a riskovali, že je budou vyslýchat. Někdo je mohl udat. To bylo možné. V každém případě se dříve nebo později najdou mrtvoly.

Liam otočil hlavu, zadíval se na hlídkující vznášedla Messerschmitt a uvažoval, jestli už někdo vyvolal poplach a pátrání kvůli ukradenému vozidlu.

Možná. Ale prozatím se maskování vyplatilo. Díky uniformám a automobilu je zastavili pouze na jediném kontrolním stanovišti, a přes ně se snadno dostali díky Bobově plynné němčině, protože mladý voják se zadíval na znak smrtihlava na jejich límcích a jen mávl rukou, aby jeli dál.

Vpředu rozpoznal Liam majestátní průčelí muzea. Vypadalo stejně, jako když je viděl naposledy, samozřejmě až na třepetající se karmínové vlajky, které visely na dvojici stožárů nad hlavním vchodem. Před vstupem bylo rušno: do budovy proudili dělníci a vynášeli těžké krabice a bedny.

„Co myslíš, že se tam děje?“

Bob vzhlédl. „Nevím.“

Liam se předklonil a zamžoural. Kübelwagen zatím pomalu minul několik semaforů na hlavní ulici. „Vypadá to, že celé muzeum vyklízejí.“

To přesně odpovídalo tomu, co nedávno zaslechli.

Předešlou noc se cestou zastavili na jídlo. Zatímco se Liam ládoval talířem ovesné kaše se slaninou a Bob bez chuti srkal nevábně vypadající směs vloček s míchaným vejcem, poslouchali tichý hovor pravidelných návštěvníků jídelny: řidičů náklaďáků a místních dělníků, kteří se tam zastavili cestou z práce. Opatrně rozprávěli o jakémsi vůdci hnutí odporu ve státě Washington, „který těm nacistickým parchantům dává co proto“.

Jeden z mužů sedících na židli u baru, oblečený v odřených montérkách a se starou baseballovou čapkou Yankees na hlavě, se dostal do varu. „Slyšel jsem, že ty bojovníky vede duch samotnýho George Washingtona! Němci mu neublíží… to je přece jasný, když je to duch. Kulky procházejí skrz něj.“

„Není to žádnej duch, Jebe. Kristepane, to je ta nevětší pitomost, jakou jsem slyšel,“ poznamenal další.

„Já jsem zaslechl, že si říká kapitán Fantastic nebo tak nějak. Povídá se, že je to jakýsi… vojenský superhrdina. Podle mě jde o nějakou tajnou superzbraň, kterou má záloze vláda.“

„V každém případě,“ vložil se do debaty třetí, „jsou z něj ti náckové docela nervózní, co?“

Souhlasné bručení.

Hovor se stočil na nedávné Kramerovo bombastické prohlášení, minulost lidstva bude zcela smazána; všechny projevy nenávisti, náboženské nesnášenlivosti, rasové úzkoprsosti, to vše hodí za hlavu… a vymažou. A to, víc než cokoli jiného, muže u baru rozkatilo.

„To se jim přece nemůže podařit!“ vyštěkl jeden z nich. „Za tuhle zemi jsem bojoval proti Britům. Pak byla občanská válka! Nemůžou nás o tuhle minulost připravit… a… a… spálit ji!“

„Schovávám knížky a všechno; encyklopedie, které jsem koupil dětem do školy. Schovávám to na půdě pro případ, že by náckové přišli prohledat dům. Rozhodně je nespálím, jak nám to nařídili.“

„To není správné,“ přitakala číšnice za barem. „Rozhodně není.“

A teď před muzeem se zdálo, že Kramerovo nařízení už vstoupilo v platnost. Když Bob projel přes křižovatku, zabočil s autem doprava a zaparkoval u chodníku před velkou budovou, viděl Liam lépe na to, co se tam děje.

„No nazdar,“ utrousil.

Na nádvoří před schody vedoucími k majestátnímu vstupu do muzea viděl jakousi velkou hromadu harampádí, změť pokroucených dřevených věcí, knih a novin, rámů, nábytku a všech možných vycpaných zvířat. Se vzrůstající hrůzou sledoval, jak desítka pracovníků muzea vleče ven z budovy egyptský sarkofág. Ze dna křehkého předmětu se odlupovaly vločky modré a zlaté barvy a třísky starého suchého dřeva a zanechávaly na schodech stopu.

A pak, pod bedlivým zrakem několika vojáků stojících na stráži, hodili sarkofág na hromadu. Rozlomil se a křehká mumifikovaná mrtvola se rozpadla na několik kusů, které se z velké hromady skutálely.

O deset metrů dál stálo několik barelů s benzínem a voják, který je hlídal, čekal na rozkaz, aby pokropil exponáty a zapálil je.

„Proboha… on to chtějí všechno spálit,“ zašeptal Liam.

„To je logické,“ odpověděl Bob. „Kramer nechce, aby ho v budoucnu lokalizovali agenti agentury. Vymazáním minulosti zajistí vymazání referenčních bodů.“

„Jen doufám, že nezačali věcmi uloženým ve sklepě.“ Liam kradmo pohlédl na Boba. „Za jak dlouho ti vybouchne mozek?“

Bob přimhouřil oči. „Za dvě hodiny a padesát tři minuty. Nemáme už moc času.“

Liam si uvědomil, že se třese na celém těle, a proklínal skutečnost, že vypadá tak mladě. Snad bude ta esesácká uniforma budit dostatečný strach, aby si ho žádný z dělníků ani vojáků, na které by mohli narazit, moc neprohlížel ani se nevyptával, jak může mít někdo tak mladý důstojnickou hodnost.

„Musíme pokračovat,“ zaduněl Bobův hlas.

„Máš pravdu.“ Nervózně se nadechl. „Bobe, běž říct těm vojákům, že přicházíme z přímého Kramerova rozkazu a máme dohlížet na práci.“

„Ano.“

„A pověz jim, že provedeme kontrolu sklepů.“

„Ano.“

Bob vystoupil z auta a Liam ho následoval.

Bože… ať to vyjde.

KAPITOLA 74

2001, New York

Muzeum málem nenašli. Byla to jen další zaprášená šedá skořepina v rozlehlém moři trosek: rozeklané zdi z rozpadajícího se zdiva a popraskaného mramoru.

„To je ono? Víte to jistě?“

Foster přikývl. „Naprosto jistě… tohle bylo kdysi muzeum.“ Pohlédl na slunce, bledé a neduživé, skrývající se za letícími mračny. Stále bylo vysoko na obloze. „Zbývá nám jen odpoledne. Pojďte.“

Když se vydali po schodech pokrytých sutí k hlavnímu vstupu do muzea, Sal zahlédla, jak je zpoza rezavějícího vraku automobilu na ulici pozoruje bledý obličej.

„Podívejte se!“ vydechla. „Sledují nás!“

„O tom jsem ani na chvilku nepochyboval,“ podotkl Foster.

„Ale jsou odvážnější,“ dodala Maddy. „Vystřelte, ať je zaplašíte.“

Foster zarachotil puškou a namířil k nebi. Pak se ale zarazil. „Raději ne. Bude lepší šetřit municí pro chvíli, kdy ji budeme opravdu potřebovat.“

Dívky znepokojeně pohlédly jedna na druhou.

„Pojďte, ať to máme za sebou,“ řekl a vkročil do šerého interiéru muzea připomínajícího velkou jeskyni.

Maddy rozsvítila baterku, Foster druhou. Dva kužely světla začaly propátrávat tmu. Pokroucené kovové nosníky, zaprášené zdivo, ožehlé zbytky nádherného dřevěného schodiště.

„Kam zmizela ta velká kostra dinosaura?“ zeptala se Sal.

„Muzeum nejspíš před tou jadernou válkou vyklidili.“

„To dává smysl,“ podotkla Maddy a její tichý hlas se rozléhal vstupní halou. „Pokud v roce 1957 lidé věděli, že se blíží jaderný střet, přemístili všechny cennosti do speciálních protiúderných bunkrů, ne? Myslíte, že odnesli všechno? I ty návštěvní knihy?“

„To zjistíme. Kde říkal ten strážný, že je mají uložené?“

„Myslím, že se zmínil, že jsou ve sklepení muzea. Nejspíš v nějakém archivu.“

Foster přejel baterkou na opačný konec prostoru. Vedly odtamtud také dveře do dalších křídel budovy, ale on věděl, kde má hledat dveře do sklepa; často za ta léta tohle místo navštěvoval, pokud zrovna neměl plné ruce práce se zachraňováním dějin.

„Pojďte za mnou. Tamhle vpravo vpředu jsou dvoukřídlové dveře ke sklepení.“

Maddy se vydala za ním a zlehka kráčela po zaprášeném mramoru. Sal se ještě jednou ohlédla k obdélníku vstupu v obavě, že tam spatří přikrčenou siluetu jednoho z mutantů.

Obrátila se a spatřila, že Maddy a Foster už mají několik metrů náskok. „Hej, počkejte na mě,“ zašeptala.

Fosterova baterka našla zašlou ceduli na dvoukřídlových dveřích: SKLEPNÍ SKLADIŠTĚ: VSTUP POVOLEN POUZE ZAMĚSTNANCŮM. Zatlačil do nich a ony za skřípání suti a odpadků, které odsouval na druhé straně, ztěžka povolily.

Vstrčil do mezery hlavu a baterku. Na druhé straně začínalo schodiště. Znovu zatlačil do dveří, až se otevřely natolik, že se mohli protáhnout dovnitř. Ve světle jeho baterky byly vidět hladké betonové zdi a schody vedoucí dolů.

„Jdeme,“ vybídl dívky.

Maddy vzala Sal za ruku a cítila, jak se nekontrolovatelně chvěje. „Hele, to bude v pořádku, Sal. Jen sejdeme dolů, vezmeme si, co potřebujeme, a vrátíme se zase domů,“ zašeptala.

„Já… nedokážu jít znovu do podzemí… nedokážu to,“ sykla Sal.

Bylo to naprosto pochopitelné. Pocit, že jsou v pasti, zahnaní do kouta – zvlášť po té šarvátce v metru. Maddy do toho taky nebyla nijak žhavá.

„Nenechám tě tady nahoře samotnou. Pojď, Sal. Zvládneme to rychle.“

Sal zaťala zuby.

„T-tak jo.“

Vydaly se pomalu po schodech dolů za čekajícím Fosterem. Pátral baterkou kolem vstupu do velkého sklepního prostoru za schodištěm. Na rozdíl od přízemí tady podlahu nepokrývaly hromady sutě, ale koberec z jemného prachu připomínajícího bahno. Všude uvnitř stály nekonečné prázdné regály pokryté hustým polštářem prachu, který na ně sedal desítky let.

Foster se obrátil k dívkám. „Nic tady není. Je to pryč. Všechno je pryč.“

KAPITOLA 75

1957, New York

Zaměstnanec muzea vedl Boba a Liama dolů po schodech.

„… takže tady je všechny máme uskladněné,“ pronesl pomalu, „spolu se všemi ostatními cennostmi, které se mají zničit,“ dodal a z jeho hlasu zaznívala špatně zastíraná trpkost a nenávist, které cítil k těm dvěma. Sestoupili za ním po několika posledních schodech do sklepa kde Liam spatřil pečlivě uložené stovky beden a krabic, rozčleněných do kategorií a mlčky čekajících, až na ně přijde řada, až je vynesou ven a vhodí na hranici.

Liam si prohlížel mužův obličej a najednou si uvědomil, že je na něm cosi známého. Na obličeje měl dobrou paměť.

Jak bych ho mohl znát?

„Tak.“ Muž na ně pohlédl s výrazem, který dával najevo, že by je rád ubodal k smrti, kdyby věděl, že mu to projde. „Potřebujete mě ještě na něco?“

Poučený Bob se tvářil, že mu nerozumí. To Liam měl předstírat, že mluví lámanou angličtinou. „Ja. My hledáme… návštěvnickou knihu.“

Muž udiveně zvedl obočí.

„Vy chcete návštěvní knihy?“

„Ja! Das ist správné.“

Pokrčil rameny. Zvláštní požadavek. Pokynul jim, aby šli za ním.

Vedl je dlouhou uličkou mezi regály, které sahaly až po strop. O dvacet metrů dál se muž zastavil, sundal z háku krátké štafle a vylezl nahoru.

„Jsou uložené tady,“ poklepal na papírovou krabici.

„Výborně,“ rekl Liam s úsečným akcentem.

„Mám vám je sundat?“ zeptal se muž.

„Ja. Zundejte je.“

Muž vytáhl krabici a přitom se na ně sneslo mračno prachu. „Jsou tady všechny, už od roku 1869. Ale…,“ dodal s pohrdáním, „stejně se to nejspíš změní v popel jako všechno ostatní.“

Liam naklonil hlavu. Taky v hlase toho muže zaznívalo něco známého.

Určitě jsem se s ním už někde setkal.

Mladík položil bednu na zem a vytáhl horní knihu, vázanou v kůži. Stránky ze silného kladívkového papíru byly popsané zápisy nedávných návštěvníků. Nedávných, to znamená… až do doby před osmi měsíci, kdy začala invaze na východním pobřeží Ameriky.

„Návštěvní kniha,“ řekl muž a podal ji Liamovi. „Každý návštěvník se do ní může podepsat a zanechat vzkaz.“

A přesně v tom okamžiku Liamovi došlo, kde toho muže už viděl.

Ten strážný?

Znovu se zadíval do mladého obličeje zaměstnance muzea, tentokrát pozorně – z obočí mu vykukovalo mateřské znaménko ve tvaru srdce. Tomuhle muži mohlo být tak kolem pětadvaceti. Strážnému, který s ním a s Maddy hovořil, bylo tak pětašedesát, možná o něco víc. Tenhle muž před ním byl… nějaký jeho příbuzný.

Žádný příbuzný, osle.

Ta podoba byla naprosto jasná.

Je to tentýž člověk.

Liam cítil iracionální touhu obejmout ho. Tenhle muž byl pojítkem v čase, přímo do místa, kam se chtěl dostat. Skoro jako by ucítil domov… jako by znovu zahlédl rok 2001. Bylo to tak příjemné.

„Á, nechme toho,“ vyhrkl najednou Liam, „já nejsem žádný nácek.“

Bob na něj udiveně pohlédl. Ten muž taky

„Ani jeden z nás. Víte, jsem Ir a on…“ Ukázal na Boba. „A on… no, taky to není Němec.“

Mužův výraz se nezměnil, nejspíš se obával, že jde o nějakou důmyslnou léčku.

„Pravda je, že jsme z budoucnosti a jsme tady, abychom napravili minulost. Že je to tak, Bobe?“

Bob pokrčil rameny. „Ano, správně.“

Liam se usmál. „Víte, že jsem vás potkal v roce 2001? A víte co? Pořád tady pracujete. Jste strážný a hlídáte právě tyhle knihy, je to tak.“

Zaměstnanec muzea přimhouřil oči. „Já… nerozumím vám.“

„Nemusíte rozumět. Jen jsem chtěl, abyste to věděl.“ Liam sevřel muži paži. „Chci, abyste věděl, že dáme všechno zase do pořádku. Všechno se změní a bude to, jako by k téhle invazi nikdy nedošlo.“

Mladíkův výraz se změnil. „Počkejte, vy dva jste z hnutí odporu?“

Hnutí odporu. Tak by se jim všechno vysvětlovalo daleko lépe, než pokud budou tvrdit, že jsou cestovatelé v čase. Liam přikývl „Ano… vlastně jsme z hnutí odporu.“

„No, tak proč jste to neřekli hned? Já jsem Sam Penney!“

Liam mu podal ruku.

„Já jsem Liam.“

„No a… hm… co jste to říkal o tom, že jste se se mnou už setkal…“

„Promiňte, zapomeňte na to… s někým jsem s vás spletl. Poslyšte, můžete nám pomoct?“

„Jasně! Jasně… udělám cokoli, úplně cokoli!“

„Mohl byste hlídat na schodech? Upozornit mě, pokud někdo půjde sem dolů?“

„Jasně.“

„Potřebujeme jen pár minut Same. Pak zase zmizíme. Umíte mlčet? Nevyzradíte to nikomu?“

„Jasně že ne.“ Mladík pohlédl z Liama na Boba. „A co tady vlastně chcete dělat?“ Jeho výraz se změnil. „Nechcete sem dolů dát nějakou bombu nebo tak, že ne?“

„Ne. Nic takového. Žádná z těchhle drahocenných věcí nepřijde k újmě. Ano? Musíte mi v tom důvěřovat.“

Penney se na okamžik zamyslel, pak přikývl. „Myslím, že tohle ujištění mi stačí.“

„Tak běžte hlídat nahoru na schodiště. Dejte nám pár minut.“

„Rozumím.“

Liam se díval, jak muž vychází nahoru po schodech, pak pohlédl dolů do rozevřené návštěvní knihy. Obrátil se k Bobovi.

„Tak co napíšeme?“

„Potřebují znát přesné zeměpisné umístění. Sdělím ti souřadnice s přesností na metr. Také budou potřebovat časové razítko rok, měsíc, den, hodinu a minutu.“

„Dobře. A ta druhá věc… Jak zajistíme, aby tuhle knihu dokázali najít za čtyřicet let, když tohle všechno má shořet?“

Bob na něj pohlédl. „Nemám žádnou radu.“

KAPITOLA 76

2001, New York

„Nic tady nezůstalo,“ zašeptala Maddy a svítila baterkou po sklepení. Hlas měla slabý – poraženecký chrapot. „Myslela jsem, že možná… prostě možná…“

„Je tady spousta regálů,“ řekl Foster. „Měli bychom se rozdělit a prohlédnout je.“

„Jsou všechny prázdné, Fostere! Copak nevidíte? Pokud ta návštěvní kniha byla uložená tady dole spolu s ostatním dokumenty z muzea, nejspíš ji už dávno někdo sebral, spolu se vším ostatním. Možná ji spálili ti, co přežili, nebo ji vzali ti mutanti venku.“

Foster se zamyšleně rozhlížel kolem. „Liam je chytrý kluk. Určitě pro ni našel nějaký bezpečný úkryt.“

„Jo? Kde přesně? A jak to místo najdeme?“

„Znamení,“ zašeptala Sal.

Druzí dva se k ní obrátili. „Znamení,“ opakovali.

„Ty vidíš nějaké znamení?“

„Ne, nevidím, ale to by udělal. Pokud by sem dolu přišel, nechal by nám nějaké znamení.“ Ve tváři se jí zračila naděje. „Ne?“

Foster přikývl. „Má pravdu. Nějakou značku, která by vydržela celá ta dlouhá léta. Něco trvalého.“ Vrátil se zpátky ke schodišti a posvítil baterkou kolem. „A já bych takové znamení zanechal přímo někde tady. Pojďte,“ vybídl dívky, „musíme hledat.“

Poslechly a vzápětí už kužely světla z jejich baterek propátrávaly drsné škvárobetonové tvárnice a hledaly něco vyrytého do betonu, vyškrábaného na potrubí nebo do dřeva dvoukřídlových dveří vedoucích do sklepení. Něco, co mohlo přetrvat dlouhých čtyřiačtyřicet let.

„No tak, Liame,“ zašeptal Foster, „jestli jsi byl tady dole, dej nám to vědět.“

Několik minut mlčky hledali. Ve světle baterek pozorně prohlíželi stěny, zábradlí schodiště, trubky topení vedoucí kolem dveří, elektrickou rozvodnou skříň… dokonce i hasicí přístroj, který stále visel v držáku na zdi, ale… nenašli vůbec nic.

Maddy povzdechla. „Třeba to znamení zanechal, ale někdo je seškrábal, zničil, nebo se prostě setřelo. Je to přece jen už dávno.“ Zklamaně potřásla hlavou. „Nebo sem taky možná vůbec nepřišel. Zůstali s Bobem někde ve Washingtonu. Nebo…“ Slova zůstala viset ve vzduchu nevyřčena. Třeba tam tehdy oba zahynuli.

Sal svěsila hlavu a tmavá ofina jí spadla přes oči. „Je to ztráta času,“ zamumlala. „Nikdy je nenajdeme.“

„Třeba má Sal pravdu,“ kývl Foster. „Měli bychom asi pomýšlet na návrat, dokud je ještě světlo.“

Sal stála mlčky, zamračená s nakrčeným obočím, a dívala se na podlahu u svých nohou.

„Mohli bychom to znovu zkusit zítra ráno, jakmile vyjde slunce,“ pokračoval Foster. „Budeme mít osm nebo devět hodin slunečního světla, kdy se tady budeme moci porozhlédnout. Třeba nám Liam nechal nějaké vodítko nahoře v hlavní hale, zítra bude víc času.“

Maddy natáhla ruku a pohladila Sal po rameni. „No tak, Sal, Foster má pravdu. Můžeme to zkusit znovu zítra. Neplač, byla to jen…“

„Já nepláču.“ Setřásla její ruku a rychle si dřepla. Natáhla ruku, zabořila prsty do prachu a osahávala drobnou rýhu v betonové podlaze.

„Sal?“

„Dej mi baterku,“ vybídla Maddy.

„Co se děje?“

„Tak dáš mi tu baterku?“ vyštěkla.

Maddy poslechla a zvědavě sledovala, jak se dívenka shýbla blíž k zemi a sfoukla z podlahy suchý prach z omítky. Posvítila baterkou na malou drážku vyrytou do betonu.

„Co je to?“

„Myslím, že jsou to písmena… písmena vyškrábaná do podlahy.“ Zadívala se pozorněji a sklopila baterku tak, aby kužel světla ozařoval ty slabé rýhy více z boku a plasticky je zvýraznil.

Foster si dřepl vedle ní. „Co je to, Sal?“

„Vypadá to na I a H. A myslím, že je tu taky… šipka.“

Maddy si podřepla vedle nich a prohlížela si písmena. Pak zalapala po dechu. „To I je L… vidíte? Pata písmene je slabá, ale je tam. Vidíte to?“

„Proboha, ano,“ vydechl Foster.

Sal osahávala prstem druhé písmeno. „A tohle H,“ řekla, „nemohlo by to být…?“

Maddy se usmála. „Ano, B… no, to mě podržte Opravdu je to B. L a B. Liam a Bob.“

„To je ono!“ vykřikl Foster. Unaveně vstal a škubl sebou bolestí, ale usmíval se jako školák.

„Byl tady! To znamená…“

„Že nám opravdu zanechal vzkaz. Bože, Liame!“ zavýskla radostí Maddy. „Jsi hvězda!“

Sal vyskočila a obličej jí zářil. „Vracejí se domů!“ vyhrkla.

Foster přikývl. „Tak dobře,“ utišil je gestem, „ta šipka… Říká nám, abychom šli dovnitř a odbočili doleva.“

Vstoupili do sklepa, odbočili doleva a spatřili před sebou řadu rezavějících kovových držáku a prázdných polic.

„Jenže na těch policích nic není,“ poznamenala Maddy.

„Někde jinde tady musí být další vzkaz,“ řekl Foster. „Zkontrolujte podlahu.“

Obě dívky lezly po všech čtyřech v jemném prachu na podlaze kolem vstupu do sklepa a prsty pátraly po výraznějších rýhách. Foster mezním kuželem světla pomalu přejížděl po betonové zdi nalevo od dvoukřídlových dveří. Kdysi dávno byla natřená mátově zelenou barvou, ale teď už se nátěr v místech, kudy sem shora z muzea pronikla vlhkost, odlupoval. V paprsku spatřil řadu škrábanců a rýh, způsobených během nekonečných desetiletí neopatrnými nosiči, kteří tudy přiváželi a zase odváželi těžké muzejní exponáty.

No tak, Liame. Promluv k nám.

Nátěr překryl některé starší příklady neopatrnosti a byl rozrytý novými. Ale žádná z těch značek, jak usoudil Foster, nevznikla v posledních desetiletích. Určitě ne od skončení války.

Prstem přejel po slabé křivce, nevýrazném a neúplném tvaru, který mohl být kdysi částí písmene neho číslice Pokračoval dál po křivce, a když se snažil ji odkrýt, uvolnil spršku prachu.

C.

Zlehka ofoukl zeď, až se ve světle baterky zvířil další prach a pod ním se objevil řetězec, který vypadal jako…

Číslice.

„Myslím, že něco mám!“

Dívky vyskočily a o okamžik později už stály vedle něj a prohlížely si sotva patrný řetězec znaků vyškrábaných do betonové zdi.

„Vypadá to jako… nějaký kód.“

„C… S… P, pak pomlčka,“ řekla Sal. „Pět, tři, sedm., pak další pomlčka… devět, osm, jedna, nula… pak další pomlčka a potom pět, sedm, devět. Co to znamená?“

Foster zavrtěl hlavou. „Já nevím.“

„Musíme to zjistit,“ naléhala Maddy. Odstoupila od zdi a přejela baterkou po okolí. „Pokud je to zase od Liama, musí to něco znamenat. Odpověď musí být někde, kam z tohoto místa vidíme, ne?“

„To by dávalo smysl,“ odpověděl Foster.

Udělala pár kroků ode zdi a přejela baterkou po prázdných regálech. „Ale tady nic není,“ zašeptala zklamaně. „Nic.“

Paprsek baterky klouzal po rezavějících svislých vzpěrách. A pak se zastavil na malém hranatém štítku.

„Počkejte chvilku.“

Přistoupila k němu a zblízka se na něj zadívala. Malý rámeček připevněný ke vzpěře šrouby, které už byly zcela zrezivělé. V rámečku byl zažloutlý, vlhkem pokroucený proužek kartonu s natištěnými, jen stěží čitelnými číslicemi – posvítila baterkou na sousední svislou vzpěru. Nic. Ale na té vedle ní byl další štítek. Spěchala k němu a znovu spatřila zkroucený zažloutlý proužek papíru se sledem zašlých znaků.

„Jejich katalogizační systém!“ zavolala. „Tři písmena, tři číslice, čtyři číslice a pak další tři.“

„Správně,“ řekl Foster a posvítil baterkou na zeď. Usmál se.

Říká nám, který regál máme hledat.

KAPITOLA 77

2001, New York

Trvalo jim skoro celou další hodinu, než to místo našli. Na spoustě cedulek se čísla nedala přečíst, jak už byla zašlá, a další se dávno rozpadly.

Ale nakonec dvě stě metrů od vchodu do sklepa, na opačné stěně, na polici, na kterou musela Maddy vylézt, objevili tu správnou cedulku.

A to bylo všechno.

Maddy si setřela z čela prach a pot a opřela se o kovový rám. Tiše zaskřípal a zasténal a uvolnily se z něj vločky rzi a obláčky prachu.

„Nic tu není,“ zavolala dolů na své společníky. „Vůbec nic.“

„Musí tam něco být,“ namítla Sal. Znělo to spíš jako prosba než poznámka.

„Je to tu prázdné. Někdo to už dávno všechno vyklidil.“

Všichni tři na okamžik poraženecky mlčeli. Prázdným sklepením se ozývalo jen jejich oddechování doplňované vzdáleným zvukem kapající vody.

„Brzo už se setmí,“ řekl Foster. „Udělali jsme, co se dalo.“

„Nechci být tam venku za tmy,“ zašeptala Sal.

„Navrhuju, abychom šli.“

Maddy přikývla. „Dobře.“ Dřepla si a opatrně spustila jednu nohu přes okraj police z dřevěných prken. Sáhla po baterce a kužel světla, ve kterém tančil prach, na okamžik ozářil zeď za regálem. V tu chvíli si všimla, že jeden betonový blok má výraznější okraje než ostatní.

Ne. To určitě ne.

„Počkejte chvilku,“ řekla a přehoupla nohu zpátky na polici. Po čtyřech opatrně přelezla po sténajících prknech a dávala si dobrý pozor, aby přenášela váhu tam, kde pod nimi vedly kovové konzoly. Natáhla ruku a strčila do kvádru. Posunul se a do ticha ve sklepení zazněl ostrý skřípot, jako když se odsouvá víko kamenného sarkofágu.

„Cos tam našla?“ zeptal se Foster. Musel to slyšet.

„Věřili byste tomu? Je tady volná jedna tvárnice ve zdi… jen ji… vytáhnu…“

Pomalu ji vysunula ven z otvoru. Těžký kvádr jí vzápětí vyklouzl z rukou na polici. Dřevo pod jeho vahou zapraštělo a celý kovový rám hlasitě zarachotil a zasténal.

„Dávej pozor, Maddy!“ vydechla Sal.

„Jsem v pořádku.“

Bože, to musí být ono.

Sklonila se, posvítila baterkou do otvoru ve zdi širokého třicet centimetrů a nahlédla do prostoru plného vířícího prachu. Byla to malá dutina mezi stěnami posetá fosilizovanými myšími výkaly a opředená pavučinami. Ale přímo uprostřed ležela velká kniha vázaná v kůži.

Bože.

S tváří zkřivenou odporem sáhla dovnitř a opatrně knihu vytáhla. Setřela si prach z brýlí a posvítila baterkou na kožený přebal.

A spokojeně se usmála.

„Je tady! Máme ji!“

Slyšela, jak Sal i Foster zavýskli vzrušením.

Otevřela tvrdé kožené desky a rychle listovala silnými stránkami knihy. „Nevíte, jaké je nejzazší možné datum, kdy sem Liam s Bobem mohli přijít?“ zeptala se.

„Vzhledem k tomu, že se Bob má ukončit šest měsíců po zahájení mise, by to bylo dva dny po tom okně, které jsem se snažil otevřít ve Washingtonu. To by znamenalo…“

„Pátého března 1957,“ doplnila Sal.

Maddy listovala stránkami a pátrala po datech, která tam zanechali různí návštěvnici. V předchozím roce jich byla spousta. Ale pak, na konci léta 1956, jejich počet prudce klesl.

Možná tehdy zavřeli muzeum.

Došla na poslední stranu a poslední záznam návštěvnice jménem Jessica Heffenburgerová.

„Muzeum se musí dnes zavřít. Nepřítel se chystá dobýt město. Je mi do pláče.“

Přelétla další zápisy na stejné straně. Všechny měly stejný tón: smutek, hořkost a porážku… zlomení lidé, kteří se zdánlivě smiřují s nevyhnutelným. Naposledy se přišli podívat do milovaného muzea.

Ale pak to spatřila: slabší inkoust, text vepsaný jiným perem do mezery mezi dvěma zápisy, evidentně načmáraný ve spěchu…

Já a Bob bychom se opravdu rádi vrátili domů, prosím.

40°42’42,28’’ s. š

73°57’59,15’’ z. d.

Čas: 18.00, 5. 3. 1957

Přelezla po latích s knihou v rukách a pohlédla dolů, kde stáli s výrazy očekávání ve tvářích Foster a Sal.

„Našlas něco?“ zeptal se Foster.

Vytrhla tu stránku z knihy, popadla baterku a přehodila nohy přes okraj. Seskočila na podlahu a zvířila hřibovitý oblak prachu.

„Je přímo tady!“ řekla a mávala stránkou před obličejem. Pak se jí hlas zlomil a ona cítila, jak se jí roztřásla ramena prudkým smíchem, který zněl tichem ve sklepě.

„Do prdele, oni to dokázali!“

KAPITOLA 78

1957, New York

Bob a Liam vyšli po schodech a našli zaměstnance muzea Sama, jak poctivě drží stráž na schodišti, přesně jak ho požádali.

„Už jsme tam dole skončili,“ řekl tiše Liam. „Děkuji, že jste nás ohlídal.“

„Hele…“ Muž se na ně zadíval. „Říkal jste něco o tom, že se všechno změní tak, jak to má být?“

Opravdu nebyl čas na podrobné vysvětlování, přestože by Liam rád muži vyhověl a poděkoval mu tak za pomoc.

„Čas se sám napraví,“ usmál se. „A všechno bude zase v pořádku. Slibuju.“ Natáhl ruku a poplácal Sama po paži. „A víte co?“

„Co?“

„Vím, že my dva se jednou v budoucnosti zase setkáme.“

Sam Penney se za nimi díval a škrábal se užasle na hlavě, snažil se nějak vyznat v nesmyslech, které mu právě řekl ten mladík, a začínal si myslet, že se musel dočista zbláznit, když na něj jeden strážný vyštěkl, aby pomohl dalším zaměstnancům zvednout nějakou vitrínu v chodbě a odnést ji ke spálení.

Liam s Bobem vyšli dvoukřídlovými dveřmi do vstupní haly muzea, v níž pod dohledem vojáků s přísným výrazem dřeli dělníci v montérkách. Bob zasalutoval strážnému, který stál ve vstupu a pozdravil ho „Heil Kramer“.

Venku už zapálili hranici a oranžové jazyky plamenů hnaly tančící popel vzhůru k zataženému nebi. Když se vydali po schodišti a přes prostranství k ulici, Liam cítil ve tváři žár. V hromadě hořících starožitností zahlédl konec egyptského sarkofágu; suché dřevo zčernalo a lak starý čtyři tisíciletí doutnal a odlupoval se.

Dělníci stáli ve zkormouceném hloučku a pozorovali hořící exponáty. Za nádvořím na ulici se shromáždili občané a mlčky sledovali, jak ve sloupci štiplavého kouře mizí cenné památky na dějiny a jejich národní odkaz.

Liam zahlédl, jak na obzoru stoupají k studené zimní obloze další vlečky kouře, a pochopil, že po celém městě hoří knihy, obrazy nevyčíslitelné hodnoty, historické dokumenty, deníky a záznamy, které vyvlekli z veřejných knihoven a soukromých galerií. Představil si, jak se stejné představení bude opakovat v příštích dnech v dalších velkých městech Ameriky. A v několika dalších týdnech i v městech Kramerovy Říše. Smažou minulost, celou ji odstraní z povrchu zemského.

Udělalo se mu nevolno.

Vyšli na ulici, protlačili se kolem mlčících tváří naplněných nenávistí, s níž lidé pozorovali jejich černé uniformy.

Liamovi se ulevilo při pohledu na zaparkovaný kübelwagen. Další úleva následovala, když nikde kolem nezahlédl žádné vojáky pátrající po zločincích, kteří ho ukradli.

Bob rychle nastoupil a nastartoval.

„Myslíš, že ten vzkaz najdou?“ zeptal se Liam, když se usadil na sedadlo spolucestujícího a Bob se rozjel zaplněnou ulicí. „Chci říct, že jsme ho ukryli hodně dobře… možná až příliš dobře.“

„To poznáme přibližně za sedmdesát devět minut.“

Pokračovali k jihu po upravené Central Park West; po jedné straně měli městský park s holými stromy a okrově žlutou trávou, po druhé nekonečné bloky kancelářských budov a dopravu, která stála na červené. Začalo pršet. Smutné olejovité kapky se rozstřikovaly na čelním skle a skrápěly nešťastně se vlekoucí chodce venku.

Liam rozhodně nebude cítit žádnou lítost, že má tenhle smutný poražený svět opustit.

Jsme na cestě domů… snad.

Napadlo ho, jak asi vypadá jejich mostní oblouk a kdo v něm v roce 1957 žije, pokud tam vůbec někdo je. Ale hlavně ho zajímalo, co právě teď dělají děvčata a Foster.

KAPITOLA 79

2001, New York

Foster si jich všiml, když rychle sbíhali po schodech před hlavním vstupem; tentokrát jich z temných útrob pustých budov nevykukovaly jen dvě desítky… ale stovka nebo možná i víc.

Čerstvé maso… informace se šíří.

„Bože!“ pronesla Sal. „Je jich tolik.“

Maddy ji vzala ochranitelsky za ruku. „Fostere, vystřelte.“

Zavrtěl hlavou. „Myslím, že hluk je teď nezastraší.“

„Ale tihle možná ještě nevědí, že vaše puška zabíjí.“

„Ale ano, vědí… jinak už by si nás dávno podali.“

V ulici vedoucí k jihu, v Central Park West, se to jimi jen hemžilo… připomínali nějaký bizarní tichý pochod. Po levici měli zbytky Central Parku, ze kterého zůstala jen prašná pánev posetá zuhelnatělými kostrami kmenů a vyčerpanými pahýly dávno mrtvých keřů. Fostera napadlo, že pokud by ďábel dostal možnost ukázat, jak by se měl vyprojektovat městský park, nejspíš by vytvořil něco takového.

Ale byl to široký volný terén. Nic, za čím by se mohli mutanti skrýt nebo odkud by mohl vyskočit. Bylo to mnohem lepší, než kdyby se oni tři kradli nějakou úzkou uličkou posetou rezavými vraky.

„Měli bychom to vzít přes park,“ řekl „Pak budeme na východní straně. Je to zkratka k Hudsonu.“ Potom by mohli jít podél řeky až k mostu. Třída u řeky byla až k Williamsburg Bridge široká a stačilo by jen dávat pozor na to, jestli se je někdo nesnaží napadnout zprava.

„Jdeme,“ vybídl je a sešel z posledních stupňů schodiště na nádvoří. Protáhl se mezi pokrouceným a zborceným železným zábradlím a zamířil přes křižovatku celou posetou změtí zrezivělých vraků aut. Právě v okamžiku, kdy se prodírali fosilizovanými zbytky ozdobného živého plotu do Central Parku, vykouklo ze špinavě hnědých mraků podvečerní slunce.

„Jdou za námi,“ řekla Sal a hlas se jí třásl.

Foster se ohlédl a spatřil, jak se mutanti pohybují v obří tlupě, snad stovky jich míří přes Central Park South, přelézají přes zábradlí a derou se za nimi přes mrtvé keře do parku.

„Ano, jdou za námi, ale aspoň si drží odstup.“

Jenže už ve chvíli, kdy to říkal, si všiml, že někteří z odvážnějších, kteří kráčejí několik desítek metrů před svým stádem, vzdálenost zkracují. Napadlo ho, jestli jde o vůdce smeček, jednotlivce, kteří musejí něco dokazovat svým následovníkům.

Děvčata přidala do kroku. Svižná chůze se brzy změnila v neohrabaný běh, při němž se kolem nich vznášela oblaka prachu a popela. Foster skupinku uzavíral.

Mezera mezi nimi se ještě zmenšila, když se mutanti ve shrbeném postoji také dali do běhu. Ti odvážnější se dál přibližovali, už je dělilo jen nějakých deset patnáct metrů. Foster se otočil a pohlédl na nejbližšího – podle vzhledu to byl muž, vysoký a žalostně hubený. Na hlavě mu rostlo pár chomáčů světlých vlasů a na křídově bílém těle plandalo pár cárů oblečení. Slyšel jeho přerývaný dech a kňučení, jak se snažil překonat vzdálenost, která ho od nich dělila. Ale zcela oprávněně se obával tmavého kovového předmětu ve Fosterově ruce. Možná si vybavil i jedno slovo z dávno zapomenutého jazyka.

Puška.

A věděl, že ta kovová trubka dokáže v okamžiku vyplivnout smrt.

Po celou věčnost, jak jim to připadalo, si udržovali odstup: dívky klusaly přes mrtvý park, Foster se o pár metrů dál snažil je neztratit, dýchal stále namáhavěji a to tiché stádo mutantů s nimi snadno drželo krok – ale pomalu obezřetně se blížilo.

„Hele, druhá strana parku!“ vykřikla Maddy.

Na opačné straně prázdné betonové mísy, která kdysi byla rybníkem s kachnami, za zrezivělými konstrukcemi houpaček spatřili řadu zčernalých pahýlů stromů a tmavé kovové zábradlí. A za nimi se severojižním směrem podél parku táhla Pátá avenue.

Padesát metrů před nimi už byla cesta ven – brána. Díky ní se nebudou muset zastavovat a přelézat zábradlí. Pak přeběhnou přes Pátou avenue a budou na Východní 72. ulici. Potom půl tuctu bloků trosek po obou stranách a dorazí k řece.

Ale právě tam nás mohou dostat, uvažoval. Zatímco oni budou klopýtat přes trosky a kličkovat mezi vraky, mutanti je dostihnou. Usoudil, že nastal nejlepší čas na novou ukázku toho, co dokáže jeho brokovnice. Obrátil se, zastavil a namířil na nejbližšího mutanta.

Vypálil a ten ubožák padl s pronikavým zaječením na záda. Ležel tam ve zvětšující se kaluži své vlastní krve a kostnatýma nohama divoce mlátil do země. Zbytek stáda se okamžitě obrátil a rozutekl se všemi směry přes popelavě šedý park jako králíci zaskočení farmářovou puškou.

„Jen jim připomínám, že jsme nebezpeční.“

Maddy přikývla. „Správně.“ Ale pak pohlédla na pušku. „Zbývá jedenáct střel?“

Foster znovu nabil. „Ano, jedenáct.“

Rychle se vydali po Východní 72 a po desíti minutách už vyběhli na širokou dvouproudovou plochu FDR Drive mířící k jihu, paralelně s Hudsonem.

Před sebou měli rozbité zbytky Queensboro Bridge, který se propadl uprostřed. A za ním, ani ne o kilometr dál, zahlédl Foster vysoké kovové opěrné věže Wiliamsburg Bridge a na druhé straně řeky přikrčené cihlové průmyslové budovy, komíny a jeřáby brooklynských doků.

Chvíli si odpočinuli na dřevěné lavičce s výhledem na blátivý břeh řeky a snažili se popadnout dech.

„Už jen přes most… a jsme v bezpečí,“ pronesl chraplavě Foster.

„Není vám nic?“ zeptala se Maddy.

„Ne, dobrý… jen jsem se trochu zadýchal. Dejte mi chvíli na odpočinek.“

Ještě chvíli počkali, ohlížeje se směrem, kterým přišli. Zdálo se, že mutanty prozatím setřásli.

„Vy dvě jste v pořádku?“

Obě přikývly.

Vedl je dál po rozlehle třídě. Všichni tři byli rádi, že mají po levé straně širokou řeku a napravo čtyři pruhy rozlehlé prázdné vozovky.

Po dalších deseti minutách už spěchali po úzkém cihlovém schodišti na lávku pro pěší vedoucí přes Williamsburg Bridge. Žlutooranžové slunce nyní viselo nízko na obloze a hledalo si místo, kde na rozbitém obzoru zničených budov zapadne. Přes řeku se začaly až k budově na druhé straně natahovat dlouhé fialové stíny.

„Skoro doma.“ vydechla Sal.

„Vypadá to, že to zvládneme,“ usmála se na Maddy.

Lávka, právě tak široká, aby po ní mohli jít tři lidé vedle sebe, a lemovaná po obou stranách do výšky pletivem, vedla přes most vysoko nad vozovkou. Spěchali na druhou stranu a seshora si prohlíželi dva pruhy rozlámaného asfaltu plné rezavých pozůstatků hustého provozu. Rozbitá čelní skla a na sedadlech kostry těch, které před desítkami let smrt náhle zastihla za volantem – hřbitov vozidel jako by plnil most zdušeným šepotem soužení a bolesti.

Foster se soustředil na cestu vpřed. Ještě tři nebo čtyři minuty po mostě, pak po schodech na druhé straně, odbočit do vedlejší ulice u základny mostu, a budou doma.

Když odcházeli, zkontroloval, že generátor běží. Pokud motor nepřestal fungovat, zatímco byli pryč, mohl by být přemísťovací stroj už připraven k provozu. Aspoň v to doufal.

Díky Liamovu vzkazu znali přesný čas. A jakmile zadají do počítače souřadnice, budou znát i přesné místo. Pokud ten kluk uvažoval správně, tak už teď bylo zcela jasné, kde přesně to bude.

Navzdory tomu, že všichni tři byli vyčerpaní a zadýchaní, ještě víc přidali do kroku, když se přiblížil druhý břeh té mrtvé, líně tekoucí znečištěné řeky. Popoháněla je vyhlídka na to, že je od bezpečí dělí jen pár minut. Vyhlídka, že přivedou domů Liama, že přivedou domů Boba – tu odvážnou horu svalů, která je dokáže ochránit doslova před vším – je pobízela k ještě většímu chvatu.

Byli skoro tam. A Foster si už začínal myslet, že tuhle noční můru mají za sebou.

Ozvalo se zaječení.

Prudce se obrátil a spatřil, jak se přes velký otvor v pletivové kleci po Sal sápe pokroucená změť hubených mléčně bílých paží.

„To ne!“ vykřikla Maddy. „Drží ji!“

KAPITOLA 80

2001, New York

Sal sebou v jejich sevření bezmocně házela. „Bože, ne! Pomo-o-o-c! Pomoc!“

Foster si přiložil pušku k rameni, ale pak si uvědomil, že nemůže vystřelit z obavy, že by Sal zasáhl. Maddy se vrhla vpřed a začala kopat, mlátit a škrábat do paží, které cloumaly jejich kamarádkou. Přes mřížku rezavějícího plotu viděla houf asi pěti mutantů, kteří se jeden přes druhého snažili Sal popadnout. Stáli na střeše kabiny jednoho náklaďáku; velký otvor v rezavějícím pletivu musel vzniknout nedávno, možná až v poslední půlhodině. Byla to past.

Foster si uvědomil, že někteří mutanti spěchali dopředu – museli vědět, že půjdou tudy, museli vědět, že přechází i most po téhle visuté lávce pro pěší. Naši místo kde na ně dosáhnou, pak udělali díru do pletiva… a čekali.

Na náklaďák se v tu chvíli šplhali další mutanti. Pěstmi bušili do pletiva a vrčeli na ně.

Začali Sal podtrhávat nohy a táhli ji za ně do díry v pletivu. „Pomo-o-o-c!“

Maddy se ze všech sil snažila odtrhnout ty dlouhé bílé prsty, které se Sal pevně ovíjely kolem kotníků, nohou, pasu. Ale pak si všimla, že se také ji snaží popadnout za vlasy, strhávají jí brýle z obličeje a pokoušejí se ji sevřít.

Sal už v tu chvíli byla téměř na druhé straně díry, zbývaly jen její ruce, kterýma pevně svírala ostré konce drátu. Mutanti natáhli pařáty a začal jí kroutit prsty, aby je uvolnili, zatímco dívenka ječela a ječela a ječela.

Foster namířil brokovnicí na tlupu útočníků a už se dál nestaral, že by mohl trefit také Sal. Pletivo odvrátí část broků, ale většina jich určitě projde a tu změť těl zasáhne.

Vypálil.

Jednoho mutanta to odhodilo ze střechy náklaďáku. Další vztekle zaječeli, když je letící broky zaštípaly na holých tělech. Ale neustávali ve snažení, dlouhými pařáty kroucením uvolňovali Saliny prsty jeden po druhém. Maddy do nich zatím zoufale bušila, škrábala a nadávala jim.

Pak najednou povolil i poslední Salin prst.

Fosterův pohled se na jeden nekonečně dlouhý okamžik střetl s dívčiným. Oči měla vytřeštěné, plné zmatku a hrůzy – ústa jí ztuhla i dlouhém zaječení: „Né-é-é-é-é-é-é-é!“

Mutanti si ji až neskutečnou rychlostí odnášeli pryč. Snesli ji po rozbitém čelním skle náklaďáku a po kapotě na silnici a drželi ji vysoko mezi sebou jako nějakou svíjející se trofej.

Zmizela jim z očí a její zoufalý křik slábl. Kličkovali s ní po mostě hřbitovem automobilů zpátky k Manhattanu.

Maddy se obrátila k Fosterovi a bledý obličej měla celý ztuhlý šokem. Postupně jí docházelo, co se právě odehrálo.

„Fostere?“ zmohla se na zašeptání.

„Musíme… musíme…“

„Fostere,“ opakovala to jediné, co v tu chvíli dokázala.

„Je pryč, Madelaine. Je pryč.“ Snažil se ze všech sil nemyslet na to, co dívenku čeká.

„Musíme… m-musíme jí pomoct,“ vydechla Maddy a už se začala protahovat dírou v pletivu. Foster udělal krok a popadl ji za zápěstí. „Ne! Maddy. Ne!“

Snažila se mu vytrhnout. „Nemůžeme ji přece opustit!“ Křičela a po poškrábaných a ušmudlaných tvářích jí stékaly slzy.

Foster uvažoval, že se vydá za ní, pustí se do pronásledování. Pokud by nemohl Sal zachránit, aspoň by se mohl dostat dost blízko, namířit a pokusit se dopřát tomu nešťastnému dítěti rychlou a bezbolestnou smrt.

Ale to by byla hloupost.

Teď mu bylo všechno jasné. Pochopil, že si mutanti dávali na čas, čekali, až budou oni tři v pasti na mostě, ztratí ostražitost a začnou věřit, že se v pořádku dostanou domů. Byli natolik chytří, že připravili tuhle past. A co víc, museli celou dobu znát místo jejich úkrytu.

„Madelaine!“ vyštěkl, zatímco se mu snažila vytrhnout. „Nastražili to na nás! Byla to past!“

Nepřestávala s ním bojovat. Z dálky k nim znovu dolehlo Salino volání o pomoc.

Maddy se zachvěla a ramena se jí křečovitě otřásala vzlyky. „Už jdu, Sal… Už jdu!“

Foster ji vtáhl zpátky. „Musíme jít, Maddy… Už pro ni nemůžeme nic udělat.“

„Já ji neopustím!“

Foster popadl Maddy za bradu a obrátil si její tvář k sobě.

„No tak!“ vyštěkl. „Jestli dostanou i nás… tak je definitivně konec! Chápeš? Bude to konec… pro všechny!“

KAPITOLA 81

1957, New York

Bob zaparkoval kübelwagen v uličce a Liam přes čelní sklo pozoroval řadu cihlových oblouků vedoucích pod Williamsburg Bridge.

„Jsme doma,“ řekl.

„Nesprávně,“ odpověděl Bob. „Jsme zpátky na místě. Zpátky v čase ještě nejsme.“

Liam pokrčil rameny. Jemu to připadalo, že je skoro doma, jako když sedával venku na obrubníku a díval se na známou cihlovou stavbu. V místě rolety z vlnitého plechu viděl velká dvoukřídlová dřevěná vrata. Přes obě křídla byl namalovaný nápis DANG LI POHOVA PRÁDELNA. Z trubky vedle dřevěných vrat se do chladného podvečerního vzduchu valily oblaky páry.

Bob zkontroloval čas na svých vnitřních hodinách. „Máme sedmnáct minut do doby, kterou jsme jim určili pro otevření okna.“

Liam se nahnul a pohlédl na oblohu. Nad Manhattanem kroužilo více vznášedel, hlídkovala ve dvojicích. Uvažoval, jestli už některá pátrají také po nich

„Máš pravdu, je nejvyšší čas.“

Otevřel dveře, vylezl z auta a upravil si černou uniformu. Štítek si posunul hluboko do čela, aby co nejvíce stínil jeho chlapecký obličej.

Bob se k němu připojil na dlážděném chodníku posetém odpadky z převržené popelnice.

Liam zabušil na dřevěná vrata. Počkal asi minutu a pak zabouchal znovu. O okamžik později se otevřela dvířka na malém okénku v levém křídle a v nich se objevila červenolící orientální tvář.

„Ano?“ vyštěkl muž podrážděně, než si všiml smrtihlava a černých uniforem.

Liam si odkašlal. „Okamžitě nás vpusťte dovnitř,“ napodobil úsečný hlas důstojníka.

„Co?… É… Co… co se děje?“

„Máme důvod se domnívat, že uvnitř skrýváte zločince.“

Muž vytřeštil oči. „My tady nemáme nikoho takového!“

„OKAMŽITĚ nás pusťte dovnitř, nebo vás dám všechny zatknout!“

Muž vykulil oči ještě víc. „Vpustím vás. Okamžik.“

Zasunul dvířka a pak o pár sekund pozděj slyšeli, jak se odsunují západky. Dřevěná vrata zavrzala a otevřela se. Muž jim pokynul, aby vešli.

„Pojďte… vidíte. Tady žádný zločinec.“

Liam a Bob vešli dovnitř a vzápětí je ovanul horký vlhký vzduch. Oblouk slabě osvětlovalo několik žárovek visících z klenutého stropu.

„Vidíte… žádný zločinec tady!“ vyštěkl Číňan.

Liam se rozhlížel po zšeřelém prostoru. Nad vanami s vřelou vodou stála asi desítka mužů a žen, míchali prádlo a drhli kostkami mýdla. Po celém oblouku byly natažené prádelní šňůry, na kterých se sušilo prádlo a povlečení.

„My prádelna. Děláme superčisté prádlo pro zákazníky,“ vysvětloval muž.

„Řekněte svým lidem, aby okamžitě odešli,“ rozkázal Liam.

Číňan přimhouřil oči.

„Proč máme odejít?“

Hmm. Tohle si zase tak podrobně nepromýšlel. Liam váhal nad odpovědí příliš dlouho.

Číňan na něj podezíravě zamžoural. „Ty jsi jen kluk… žádné opravdové vojenské prase. Tys ukradl uniformu a snažíš se ukrást moji prádelnu!“

Liam na něj bezmocně hleděl. „É…,“ na víc se nezmohl.

Muž se na něj nepřestával mračit.

„Tohle je podvod. Okamžitě odejděte!“

Bob se vrhl Liamovi na pomoc. Jediným plynulým pohybem si vyškubl pistoli z pouzdra pod paží a namířil ji muži na čelo.

„Tohle není podvod.“

Mužův podezíravý výraz při pohledu do ústí hlavně okamžitě zmizel a vystřídala ho čirá hrůza.

„Poručíte zaměstnancům, ať okamžitě opustí tyto prostory, jinak budete ukončen!“ zaduněl Bobův hluboký hlas.

Muž nervózně polkl a pak, aniž třeba jen na okamžik odvrátil pohled od zbraně, zavolal přes rameno na ostatní něco v kantorštině. Mezerami mezi visícími prostěradly zahlédl Liam jejich zděšení, když viděli zbraň mířící na jejich šéfa. Rychle upustili kostky mýdla i velké měchačky, podlezli pod šňůrami s prádlem a zamířili k otevřeným vratům.

Zmizeli venku a o okamžik později už se za nimi dřevěná vrata zabouchla. Bob s Liamem ve slabě osvětleném prostoru osaměli.

Bob znovu provedl kontrolu vnitřních hodin. „Sedm minut a dvacet devět sekund do stanoveného okna.“

„A kolik času nám zbývá, než ti vybouchne mozek?“

Víčka se mu zachvěla. „Šedesát čtyři minuty a tři sekundy.“

Liam se protáhl kolem vlhkého prostěradla a posadil se na stoličku. „Takže když tohle nevyjde, pokud nebude žádné okno, zbývá nám dvěma už jen necelá hodina.“

„Potvrzuji.“

„Myslím, že je to dost času, abychom se rozloučili.“

Bob naklonil zvědavě hlavu. „Budeš smutný?“

„Smutný? Že z tebe zůstane jen hromada masa? To je jasné, že budu! Víš… po tom všem, jak jsme se spolu nadřeli, na tom, abys nevypadal jako úplný idiot, ale víc jako člověk. Bude to obrovská ztráta, chápeš?“ Povzdechl si a zavrtěl hlavou. „Počkej. Co to říkám? Jako idioti můžou vypadat nejspíš jen lidé.“

Bob pouze pokrčil rameny, protože mu nebylo úplně jasné, co tím Liam myslí.

Liam se musel dát do smíchu. Tak lidské gesto.

„Šest minut.“

KAPITOLA 82

2001, New York

Když se vrátili, generátor stále pracoval. Foster spokojeně a s úlevou poplácal vibrující teplý válec. Napůl čekal, že ho při návratu najdou tichý a nehybný, protože se buď definitivně ucpe špatnou naftou, nebo palivová nádrž vyschne. Vyšel ze zadní místnosti a pohlédl na displej nabíjení stroje času. Byli už skoro u cíle. Dvě LED ještě zářily červeně. Usoudil, že stroj už musí být dostatečně nabitý, aby dokázali okno asi za dvacet minut otevřít.

Nahodil počítačový systém. Počkal, až proběhne spouštěcí sekvence, a pak spustil program pro vyhledávání zeměpisné polohy a zadal souřadnice, které byly zapsané zpola vybledlým inkoustem na zažloutlé stránce. V duchu se modlil a doufal, že Liam zaznamenal ta čísla správně.

Na obrazovce se objevila část mapy New Yorku.

„Ano… hodný kluk!“ vydechl přes hukot vycházející z otevřených dveří zadní místnosti. „Je to chytrý kluk!“

Maddy schoulená v jednom křesle u stolu, vzhlédla. Hlas měla unavený, tichý a plný zoufalství. „Cože… co se děje, Fostere?“

„Přímo tady!“ vysvětloval Foster. „Jsou přímo tady! Přímo uvnitř oblouku! Ty souřadnice. Ušetří nám tím maximum energie. Když otevřeme okno přímo zde – mohlo by to ušetřit tolik energie, že je dostaneme zpátky oba!“

Pousmála se.

Vstal a přešel za Maddy ke stolu. Cestou zasunul dveře do zadní místnosti, takže ohlušující rachot generátoru, který zřejmě už hltal poslední zbytky paliva, přešel ve zdušený hukot.

Ztěžka dosedl do křesla vedle ní. „Už to skoro skončilo, Madelaine.“

„Pro Sal úplně,“ odpověděla.

„To není tak docela jisté.“

Pohlédla na něj. „Jak to myslíte?“

Unaveně si třel tvář. „Cestování v čase je velmi nejasná věc… Je naprosto nepředvídatelné. Pokud se Liam s Bobem dokážou vrátit a potom při další cestě opraví události, je možné… ale pouze možné, že ta opravná časová vlna, která všechno posune zpátky do normálního stavu, by nám mohla také vrátit Sal.“

Narovnala se. „Myslíte?“

„Ta šance tady je… nic víc.“ Popadla ho za ruku. „Chudinka Sal.“ Slzy jí na ušmudlaných tvářích vytvářely nové čisté stružky. „Nechci ani pomyslet na to, co… co…“

„Tak na to nemysli. Jestli se k nám vrátí… JESTLI… se vrátí, tak ty věci, které se jí přihodily, no, zkrátka… se nepřihodí. Nebude si pamatovat absolutně nic z toho, co se tady v těch posledních pár dnech stalo, bude…“

„Fostere.“

Zarazil se. Maddy měla nakloněnou hlavu a přimhouřené oči, jako by něco poslouchala. „Slyšel jste to?“

„Co?“

„Měla jsem dojem…“

A pak to zaslechl i on – v uličce venku se něco pohybovalo. Hluk, jak kdosi kopl do kusu omítky na kočičích hlavách pokrytých popelem a prachem. Lehké otření o stahovací vrata z vlnitého plechu. Pak klepání.

Pohlédli na sebe a oba věděli, oč jde.

„Našli nás, že?“ zašeptala Maddy.

„Nejspíš ano.“

Klepání na vrata náhle přešlo ve zklamané bouchnutí. Maddy sebou v křesle trhla a vyjekla.

„Snaží se najít cestu dovnitř,“ řekl Foster.

„Nemůžeme už otevřít přemísťovací okno?“

S úzkostí pohlédl na řadu diod na stroji času: jedenáct jich blikalo společně… čekaly, až se také dvanáctá rozzáří zeleně.

„Ještě ne… když je otevřeme příliš brzo, mohli bychom tuhle jedinou šanci propást.“

Škrábání. Slyšel škrábání… jako nějakým nástrojem.

Maddy zatajila dech a poslouchala, jak ten tichý zvuk sílí. „Co tam dělají?“

„Nevím.“

Ale věděl to.

Hledají slabé místo ve zdech. Možná už objevili uvolněné cihly a vyškrabávají rozpadlou omítku mezi nimi. Znovu se podíval na diody a v duchu prosil tu poslední, aby rychle přeblikla na zelenou.

Oba zaslechli rachot. Venku spadla na zem cihla. „Ach, bože ne!“ sykla Maddy. „Jdou přes zeď!“

Foster se natáhl po brokovnici ležící na stole. Maddy rozsvítila baterku a hledala na zdi stopy po jejich snažení. V průduškách jí vzrušením rachotilo a pískalo.

„Já… já nechci skončit… jako S-Sal.“

„Neboj se,“ řekl a posvítil druhou baterkou k základně zdí oblouku. „Nedovolím, aby nás dostali. Slibuju.“

V kuželu světla se na podlaze objevila malá hromádka suchého šedého prachu.

„Tam!“

Namířila baterku na ten světlý prach, pak nechala světlo klouzat nahoru po zdi, až spasila vlasovou prasklinu, kterou pronikalo denní světlo. Ve zdi se pohybovala jedna cihla a na zem padala další uvolněná malta.

„Proboha… vidíte to?“

„Ano,“ odpověděl Foster. Vstal a přešel k přední zdi. Namířil puškou na tu volnou cihlu. Cihla se znovu pohnula, pak se posunula dovnitř a s těžkým zaduněním dopadla na podlahu. Foster v otvoru zahlédl pár těch očí připomínajících oči vařené ryby… a vypálil.

Zvenku se ozvalo vysoké zaječení a vzteklé výkřiky. Škrábání zesílilo, teď se ozývalo z více míst.

„Proboha, Fostere!… Je to všude! Je to…“

Ze zadní místnosti k nim dolehla rána a zarachocení čehosi těžkého na podlaze.

„Ježíši!“ vyhrkl Foster. „Jsou uvnitř!“ Přeběhl k posuvným dveřím a rychle je zajistil západkou.

„Co je?“

„Odváděli naši pozornost vpředu a zatím rozebírali zdi vzadu. Pohlédl na ni. Jsou v zadní místnosti!“

Ozvala se těžká rána do posuvných dveří a v tenkém plechu se objevila vyboulenina. Panty ukotvené do starých cihel zarachotily a na zem se sypal rezavě červený prach.

Maddy zaječela.

Další těžký náraz zanechal na dveřích další stopu.

„Ty panty už toho moc nevydrží!“ zvolal Foster.

„Bože, ne! Fostere! Já nechci zemřít takhle!“

Znovu pohlédl na displej nabíjení a zaklínal poslední červenou diodu.

Tak už změň barvu, prosím!

„C-co… co když to okno otevřeme teď? Fostere? Můžeme?“

Když dveře znovu zarachotily pod dalším nárazem a na hlavu a ramena se mu sesypal další cihlový prach, svraštil obličej. Přes tenký kov je slyšel, kňučeli, křičeli a vrčeli… zklamaní touto poslední překážkou.

„Fostere? Teď! Otevřete to okno!“

„Dobře… už to musí skoro být. Skoro dost.“

Podal jí pušku a posunul se stranou, aby se mohla místo něj zapřít do dveří.

„Vydrž tady co nejdéle. Když se dostanou dovnitř, máš devět nábojů. Rozumíš?“

Přikývla. „Rozumím… s-sedm pro ně… a-a…“

„Správně.“ Smutně se pousmál. „Dva pro nás.“

Další zadunění. Horní pant se uvolnil ze zdi a na Maddy se snesla cihlová drť a prach.

Foster jí pevně stiskl ruku, pak přeběhl k počítačovým terminálům, rychle otevřel okno pro komunikaci se strojem času a na klávesnici vyťukal souřadnice.

Dveře zarachotily pod dalším těžkým nárazem a ze zdi se vytrhl druhý pant, ten uprostřed.

„Fostere! Pospěšte si, HONEM!“

Přelétl očima zadaná čísla a porovnal je s údaji, které napsal Liam.

Bůh nám pomáhej, jestli jsem se spletl.

Stiskl ENTER.

KAPITOLA 83

1957, New York

Liam se snažil upravit si tuhý naškrobený límec, protože ho dubové lístky a smrtihlav škrábaly. Rozepnul si horní knoflík.

„Jak dlouho ještě?“

Bob stál uprostřed místnosti mezi šňůrami s prádlem. Zamrkal.

„Plánované okno už se musí objevit každou chvíli. Přesně za padesát sedm sekund.“

Liam si uvědomil, že se mu nervozitou svírá žaludek. Už za necelou minutu zjistí, jestli si Maddy pamatovala na tu návštěvní knihu v muzeu. Za necelou minutu už bude Liam vědět, jestli navždy uvízne v téhle minulosti.

„Máš něco?“

„Ne. Zatím žádná stopa po hustotní sondě.“ A samozřejmě, kdyby se okno neobjevilo, Bob by se musel ukončit a Liam by zůstal úplně sám. Nevěděl, jak by to zvládl, kdyby ho znovu dostali muži v černých uniformách a strčili ho zpátky do jednoho z táborů. Ale to by ho spíš popravili za zabití vojáků, loupež auta a uniforem.

„Deset sekund,“ uslyšel Boba.

No tak, Maddy… prosím, vzpomeň si na tu návštěvní knihu.

Vstal a podlezl pod prádelní šňůrou do středu místnosti za Bobem.

„A je to tady, Bobe… drž nám palce.“

„Proč?“

„To se dělá pro štěstí.“

„Proč?“

„Prostě… víš… ale, zapomeň na to.“

„Otevření okna za šest sekund… pět… čtyři…“

Liam sevřel drkotající zuby. Pěsti měl zaťaté, až mu naběhly klouby na rukou. „No tak… no tak,“ zašeptal. „… tři… dvě…“

Je to tady.

„…jednu…“

Nic.

Liam se rozhlédl a odhrnul prostěradla na jedné straně, jestli se ta chvějící se koule přemísťovacího okna neskrývá za nimi. „Kde je?“

Bob na něj pohlédl. „Žádné okno není.“

„Cože? Víš to jistě?“

„Kdyby se otevřelo, zaznamenal bych v blízkosti tachyony.“

Ta nervózní energie, která Liamem ještě před okamžikem lomcovala, z něj teď vyprchala, jako když vypustíte vanu. Nohy se pod ním podlomily a ztěžka dosedl na jednu dřevěnou židli.

Takže je konec.

Pohlédl na nehybnou podpůrnou jednotku stojící tam s klidným lhostejným výrazem ve tváři.

„Kolik času ti zbývá, než se budeš muset ukončit?“

Bob nakrčil obočí. Liama napadlo, že v tom výkazu je smutek… skoro. „Na hodinách ještě zbývá padesát šest minut.“

Padesát šest minut života. Liam uvažoval, co by člověk za padesát šest minut asi tak stihl. Nic moc. Šálek čaje a možná nějaké pečivo. A třeba koupel a oholit se.

„Je mi to opravdu líto, Bobe,“ řekl tiše. „Myslím, že jsem tě začal mít docela rád, víš.“

Bobův přísný obličej jako by náhle zjihl. Liam si byl jistý, že za tím masem a kostmi si tenhle stroj na určité úrovni uvědomuje kromě jednoduchých binárních čísel a logických funkci ještě něco dalšího.

„Já…“ Jeho hluboký hlas hledal neznámá slova. „Mně… mně je to taky líto… Liame O’Connore.“

„Byli jsme dobrý tým, ne?“

Bob zkusil jeden ze Saliných úsměvů. Tentokrát ho zvládl docela dobře. Ale výsledek byl pořád strašný.

„Ano. Byli jsme…“ Bob ztuhl v půli věty. Zaměřil pohled mimo Liama a pak začal prudce mrkat. Že by neco přijímal?

„Informace: zaznamenávám v okolí proud tachyonů,“ pronesl náhle.

„Je to další zpráva?“

„Negativní.“

„Jedna z hustotních sond?“

„Negativní.“

Liam vyskočil a protáhl se pod prádelní šňůrou. „Okno!“

Bob se obrátil, sáhl po prádelní šňůře a škubl s ní. Šňůra praskla, čistá prostěradla a košile se snesly k podlaze. A tam, přímo uprostřed oblouku, to Liam spatřil – tetelící se časové okno, které se prohýbalo a chvělo jako vodní hladina. Koule byla mnohem menší než ta, kterou procházeli při návratu z atentátu na Johna F. Kennedyho. Ale větší než ten neúspěšný pokus ve Washingtonu, dost velká, aby jí s trochou opatrnosti dokázali projít.

„Proč je pořád tak malá?“

„Asi mají omezenou energii. Nebo tohle okno vytvořil ještě ne zcela nabitý stroj.“

Liam k němu nedočkavě přistoupil.

„Pozor: musíš být celý uvnitř koule. Pokud nějaká část tvého těla nebude v kouli, zůstane tady, až se okno zavře.“

Liam se opatrně shýbl a vlezl si do té mihotavé energetické obálky. Jakmile byl uvnitř, přikrčil se, protože koule byla nízká. Bob se k němu připojil a dřepl si. Potom silnými pažemi Liama objal, aby z obálky nevypadl.

„Zůstaň zcela v klidu,“ řekl.

Pak najednou měli pocit, jako by jim zmizela půda pod nohama a oni se kutáleli vzduchem.

2001, New York

Pod nohama ucítil tvrdý, studený beton. Známý beton. Beton s olejovými skvrnami. První, čeho si všiml, byla nezvyklá tma uvnitř oblouku. Vzápětí uslyšel Maddyin křik a ohlušující výstřel z brokovnice jen pár kroků od místa, kde byl.

Zvedl oči a spatřil Maddy schoulenou na podlaze s kouřící puškou v ruce. A taky jak něco, co v první chvíli považoval za kostlivce, odlétlo ke zdi jako hadrová panenka. A bylo jich tam víc: kostlivců v hadrech, drali se dovnitř posuvnými dveřmi ze zadní místnost i sápali se po Maddy dlouhým pařáty. Z druhé strany místnosti od počítačů se k ní potácel Foster.

Bobovy reakce byly mnohem rychlejší. Už stál na nohou a vrhl se rychlostí dravého ptáka k Maddy Rozmachoval se mohutnými svalnatými pažemi proti nejbližšímu z těch kostlivců, drtil kosti a rval svaly.

Popadl dalšího a pohybem zápěstí mu zlomil vaz. Kostlivec spadl na zem jako panenka.

Další výstřel z brokovnice a další kostlivec odlétl na zeď.

Liam si uvědomil, že nic nedělá, a pak si vzpomněl, že má pistoli. Nemotorně odepnul pouzdro na boku, vytáhl zbraň a namířil do spleti bílých končetin, které se objevovaly v tančícím světle baterky.

Vystřelil do té změti a z Bobova levého ramene vylétl karmínový obláček. Klon se po něm ohlédl a zavrčel.

„Ježíši, promiň!“

Bob se znovu vrátil k rozdělané práci. Urval dalšímu z kostlivců jeden hnát a tloukl s ním ostatní jako palicí. Jejich vysoký jekot připomínal křik vyděšených dětí. Začali ustupovat dveřmi, kterými vtrhli dovnitř.

Když se Bob vrhl za nimi do zadní místnosti, dolehla k nim rána a hluk. Po podlaze se kutálel těžký plexisklový válec a ozývaly se další ječivé výkřiky hrůzy. Liam přistoupil k Fosterovi a Maddy.

„Co se děje?“

Foster na něj pohlédl. „Zlé věci, Liame. Zlé věci.“

Natáhl ruku k Maddy, která se s vytřeštěnýma očima choulila v šoku na podlaze.

„Jsi v pořádku, Maddy? Není ti nic?“

Zvedla pohled od pokroucených bledých těl po obou stranách dveří k Liamovu obličeji. Chvíli měla v očích zmatek, jako by ho ani nepoznávala. „To jsem já! Liam!“

V mžourajících očích bliklo poznání. Poznání… a následovala úleva. Ústa se jí otevřela a zavřela. Otevřela a zavřela. „Bože,“ zašeptala nakonec. „Bože… myslela jsem, že mě… myslela jsem, že ty věci… že…“

Foster ji zvedl k sobě. „Psst. Už je to dobré. Zvládli to zpátky. Oba dva. Už jsme v bezpečí.“

Zvuk boje ve vedlejší místnosti ustal. Ve dveřích se objevil Bob. Tvář měl potřísněnou tmavými kapkami krve, uniformu SS rozervanou a promáčenou další krví.

„Informace: dislokovaná pobočka je nyní prázdná,“ pronesl věcně.

Teprve v tu chvíli si Liam všiml, že někdo schází.

„A kde je Sal?“

KAPITOLA 84

1957, velitelská loď nad Washingtonem

Paul Kramer seděl sám v laboratoři. Opravdu sám. Karl je mrtvý. Všichni ti další muži, Saul, Stefan, Rudy, Dieter… Další, jejichž tváře si vybavoval, i když jména už ne. Zůstal jsem už jen já.

Zvedl zrak z klína k nepořádku na podlaze, ke kabelům plazícím se k rámu s atomovou bombou, která teď stála v malé kleci z drátů.

Tady jsi, má malá kamarádko.

V ruce držel jednoduchý spínač nedbale zapojený do složitého přístroje. Zlehka připájený červený drát spojoval odpalovací zařízení s provizorní verzí klece s Waldsteinovým polem. Palec mu zlehka spočíval na spínači. Kramer se cítil k smrti unavený. Byl to už týden, co naposledy spal. Co nechal zabít Karla. Kdyby měl odvahu, aktivoval by zařízení už tehdy. Jen o pár okamžiků později by se přidal ke Karlovi na věčnosti.

Karlův pobočník a několik dalších generálů z velení invazních sil ho opakovaně žádali o přijetí. Problémy se kupily, záležitosti, které bylo třeba řešit, papíry k podpisu.

Nic z toho by teď nezvládl.

A žádný spánek ani nebude. Protože v okamžiku, kdy zavřel oči, se objevily noční můry. Jeho atentátníkem už nebyl žádný člověk od časové policie z budoucna, ale nějaká temná beztvará bytost z Pekla… hladově pátrala po jeho duši, připravená odvléct ho prasklinou v časoprostoru do věčných plamenů za to, že se odvážil vkročit, třebaže jen krátce, do jejího rozměru.

„Hořet navěky,“ zamumlal tiše.

Palcem si hrál se spínačem.

Paule, je čas.

„Ty ses vrátil,“ pronesl monotónně. Hlas posledních pár dnů mlčel. Paula napadlo, jestli ho neopustil.

Nikdy jsem té neopustil.

„Myslel jsem, že umřu sám.“

Ne. Ty a já budeme osudu čelit společně.

Kramer zlehka stiskl spínač.

Jenom ještě trošku, Paule… jen na ten maličký spínač zatlač nepatrně víc… a všechen život z celého světa zmizí.

Unaveně se usmál. Byla v tom poezie – vytvořit nový svět, novou historii a pak být tím, kdo to zničí. Jako dítě, když postaví hrad z písku a pak ho v okamžiku domýšlivosti celý rozdupá.

Máš pravdu. Dokázali jsme toho přece spoustu, ne?

Spínač cvakl… a celý svět zbělal.

KAPITOLA 85

2001, New York

Foster venku před otevřenými stahovacím vraty dovyprávěl Liamovi, co se s nimi dělo. Oba se přitom dívali na město v troskách.

„Proboha,“ zašeptal Liam. „Co myslíte, že se s tímhle světem stalo?“

„Nějaká jaderná válka, nic jiného mě nenapadá,“ řekl Foster. „Doufal jsem, že ty budeš mít přesnější představu.“

„Nevím,“ poznamenal Liam. „Kramerova armáda dobyla Ameriku. O žádných jiných probíhajících válkách jsem nic neslyšel. Pořád mu ještě zbývalo dobýt Rusko a Čínu… ale k tomu se v té době, kdy jsme tam byli, ještě ani neschylovalo.“

Foster pokrčil rameny. „Tak to muselo k něčemu dojít záhy poté, co jste odešli. Třeba tu jadernou válku rozpoutal sám Kramer. Kdo ví?“ Foster se na něj povzbudivě usmál. „Jakmile napravíme události v minulosti, už se nebudeme muset starat o to, co se stalo po vašem odchodu, protože…“

„Protože k tomu nikdy ani nedojde,“ dokončil Liam. Stařík ho s pýchou poplácal po paži. „Začínáš do toho pronikat, hochu.“

Vrátili se zpátky do oblouku a stáhli vrata. Bob se zatím uvnitř snažil co nejlépe spravit díry ve zdivu a vyhazoval ven mrtvoly mutantů.

Přisedli si ke stolu za Maddy, která mlčky držela v dlaních hrnek s kávou a byla evidentně otřesená útokem.

„Fostere říkal jste, že je možné, abychom dostali Sal zpátky? Když se věci zase napraví?“

Stařík pokrčil rameny. „Je to jen možnost, Liame. Jedna z mnoha možností.“

Liam se natáhl po hrnku a usrkl trochu vlažné tekutiny. „Ale právě teď, někde tam venku, už je podle vás určitě mrtvá?“

Foster si povzdechl. „Můžeme jen doufat, že tomu tak je. Ať už ji potkalo cokoli…“ Unaveně zavrtěl hlavou a jeho pohled se krátce střetl s Maddyiným. „No, radši budeme doufat, že už to má, chudinka, za sebou. Je konec. Už nebude víc trpět.“

„Ale když události napravíme a ona se vrátí… Bude si to pamatovat?“

Foster zavrtěl hlavou. „Nechci ve vás živit plané naděje. I když časovou linii opravíme, Sal už možná bude pryč nadobro. Nic nemůžu zaručit.“

„Byla tak… tak vyděšená,“ zašeptala Maddy „Viděla jsem, jak ji odnášejí… viděla… viděla jsem ten výraz v jejích očích. Já…“

„Nemohlas dělat vůbec nic,“ povzdechl Foster. „Naprosto nic. Kdybych ti nezabránil vydat se za ní, možná by tě potkal úplně stejný osud.“

„Ale vždyť byla ještě dítě!“ vykřikla Maddy vztekle. „Malá holka! Přesvědčovala jsem vás, že za ní máme jít!“

„Kdybychom to udělali, bylo by teď už po nás,“ namítl tiše. „Je mi to líto, Madelaine, opravdu moc, ale tak to prostě je. Musíme se s tím vyrovnat.“ Obrátil se zpátky k Liamovi. „V tuhle chvíli se musíme soustředit na jediné. Na jednu jedinou věc: musíme opravit čas. Na ničem jiném teď nezáleží.“

Chvilka zamyšlení, pak Liam i Maddy přikývli. Foster měl pravdu.

„Takže, Liame, tys říkal, žes objevil možný bod v čase, kam vás musíme poslat.“

„Ano. Bylo to ve druhé knížce toho Hitlera.“

„Ve správné časové linii napsal Adolf Hitler Mein Kampf v kterém roce? 1925? A zastřelil se v roce 1945, takže nikdy žádné další knížky nenapsal.“

„Ano,“ řekl Liam, „ale v minulosti do které jste nás poslali, žil Hitler dál a napsal druhou knihu. A krátce poté ho z jeho místa vykopl ten Kramer, který se stal novým Vůdcem.“

„Dobrá, takže v té druhé knize…?“

„Je tam kapitola, kde popisuje, jak mu bůh seslal na pomoc anděla. Podle všeho jde o známou kapitolu. Hitler tam sice nezmiňuje konkrétně Kramera, ale předpokládá se, že když píše o andělu strážném a božím vnuknutí, myslí tím právě jeho.“

„Pokračuj.“

„Když jsem pobýval v tom vězeňském táboře, dozvěděl jsem se toho o Kramerovi spoustu. Byl to záhadný muž, který jako by se náhle zničehonic vynořil v lesích. Žádná rodina, žádné podrobnosti z dětství. Prostě jedna velká záhada. To on údajně rozmluvil Hitlerovi v roce 1941 útok na Rusko. Tvrdil, že osobně vynalezl většinu nejmodernějších zbraní, které mu pomohly vyhrát válku, díky kterým mohli napadnout Ameriku a za pouhých pár týdnů zcela zlikvidovat americké ozbrojené síly.

Jeho lidé ho uctívali skoro jako boha. A podle mě on tu myšlenku, že je výjimečný, ještě přiživoval. Až do útoku na Ameriku se o nikom jiném víc nepsalo. Vznikly o něm stovky knížek… jejich autoři se všichni snažili přijít na to, kdo je a odkud se vzal.“

„A vybavuješ si, kdy a kde se s ním Hitler poprvé setkal?“

„Ano,“ odpověděl Liam. „Říkal mi to jeden chlapík jménem Wallace. Pokud si to správně pamatoval, tak… ano, můžu vám sdělit přesný čas i místo.“

Foster mlčky uvažoval. „Takže naším cílem je tedy tenhle Kramer. Můžeme jen předpokládat, že jde o nějakého bláznivého technika z budoucnosti, který se rozhodl, že se vrátí v čase a ovládne svět. Je to někdo, kdo vstoupil do minulosti v klíčovém bodě zvratu… a vytvořil vlastní historii.“

„Asi ano.“

„Liame, je ti jasné, co musíš udělat?“

„Najít ho a…“

„A zabít. Popravit ho. Dřív než se setká s Hitlerem… než vůbec dostane šanci cokoli v minulosti změnit.“

„Jasně.“

„Tak jo. Teď mi řekni přesné údaje o místě a času.“

KAPITOLA 86

2001, New York

Liam se podíval na prázdný plexisklový válec. „Není tam voda. Je prázdný.“

„Voda neteče. Tentokrát se budeš muset vracet zpátky nasucho.“

„A to… to budu muset zase lézt do toho válce?“

Foster zavrtěl hlavou. „Otevřu časové okno přímo tady na podlaze. Bude to znamenat, že se s vámi do minulosti odebere taky kus naší srolované betonové podlahy… ale jinak to bohužel asi nepůjde.“

„Ale vy jste říkal, že do minulosti nesmí kromě nás nic projít.“

„To máš pravdu. Čím nižší bude hrozba kontaminace, tím lépe. Ale pochop, v tuhle chvíli nám nejspíš nic jiného nezbude. Z kohoutku žádná voda neteče. A stejně… bojím se, že na to, abychom do minulosti kromě vás přesunuli taky třicet galonů vody, bychom neměli dostatek energie.“

Foster se obrátil k počítači „Nastavil jsem jako časové razítko patnáctý duben 1941. Podle souřadnic se přesunete někam do lesů u silnice vedoucí k místu zvanému Obersalzberg, kde tehdy stálo Hitlerovo venkovské sídlo. Je to jediná silnice, která tam vede.“

Otočil se znovu k Liamovi s Bobem. „Takže se tam taky jinak nedostane ani Kramer. A předpokládám, že dorazil jako nějaký zvláštní host. Možná se mu podařilo přesvědčit některého vlivného generála nebo velké nacistické zvíře, aby mu domluvili audienci u Adolfa Hitlera.“

„Neotevřel by si v tom případě okno přímo v budově? Přímo před Hitlerem?“

Foster zavrtěl hlavou. „Já bych to na jeho místě neudělal. Co kdybych se objevil přímo před nějakým strážným? Okamžitě by mě zastřelil. Ne,“ pohladil si šedé týdenní strniště, „daleko bezpečnější by bylo objevit se někde mimo. Pak prostřednictvím oficiálního kanálu – takhle bych to aspoň udělal já – přijít s nabídkou na nevýslovné bohatství nebo na strategické informace o nepříteli… prostě s nějakou lží, s jejíž pomocí bych si získal přístup do kanceláře některého nacistického pohlavára.“

Obrátil se k počítači. „Říkals, že podle Hitlerových zápisků k okamžiku hlubokého osvícení došlo v tu noc ve dvacet jedna třicet. Nastavil jsem časové razítko na dvacet třicet, o hodinu dřív. Pokud si Kramer domluvil audienci u Hitlera, dá se předpokládat, že na ni chtěl dorazit přesně. Schůzku má sice ve dvacet jedna třicet, ale nejspíš přijde o něco dříve, aby měl jistotu, že včas absolvuje všechny případné bezpečnostní procedury.“

„A co když ho zmeškáme?“

„Pokud se vám nepodaří Kramera dostat,“ povzdechl Foster, „tak se obávám, že už jinou šanci mít nebudeme.“

„A co pak?“

Stařík zavrtěl hlavou. „Znamená to konec hry. Minulost zůstane změněná. A bůh nám všem pomáhej.“

„Zůstaneme vězet v roce 1941, že?“

„Ano, Liame. A my dva s Maddy zase tady.“

Chvíli se na sebe mlčky dívali. Liam si uvědomil, že jejich osud by byl horší než jeho. „A co ta stvoření…?“

Foster mávl rukou a pousmál se. „Prozatím je pusťme z hlavy, ano?“

Přistoupila k nim Maddy. Sevřela Liamovi paži a upřela na něj zarudlé oči. „Musíš ho dostat, jasné?“

Přikývl.

Pohlédla na podpůrnou jednotku. „Nahrála jsem všechny historické údaje, které máme o Obersalzbergu a okolí, do databáze na Bobově pevném disku.“

Bob se zavrtěl. „Potvrzuji.“

„Jestli… jestli… to dokážete, Liame,“ řekl Foster, „a minulost se zase vrátí zpátky do správných kolejí, budeme mít znovu proud. Přeneseme vás domů. Počáteční návratové okno se otevře ve dvacet jedna třicet na stejných souřadnicích. První záložní ve dvacet dva třicet. Druhé záložní o čtyřiadvacet hodin později. Je to jasné?“

„Ano, pane,“ odpověděl Liam.

„Pokud selžete,“ Foster k němu přistoupil, „pokud to nevyjde, hochu, tak neriskuj život při nějaké hlouposti, jasné?“ Položil Liamovi ruku na rameno. „Najdi způsob, jak přežít. Prvních šest měsíců ti pomůže Bob. Najdi způsob, jak přežít… a prožij zbytek života co nejlépe.“

„A co vy dva?“

Foster se natáhl k Maddy a stiskl jí ruku. „S námi si neděle starosti, Liame. Něco už jsme si domluvili.“

Maddy přikývla a pousmála se. „Ano, má pravdu.“

Všichni čtyři na sebe ještě chvíli mlčky hleděli, protože dobře věděli, co je v sázce, že tohle je jejich jedna jediná šance, jak dát všechno do pořádku.

Pak Maddy pohlédla na Boba, který ve své krví potřísněné uniformě SS stál ztuhle v pozoru. „Jo, tak ta ti fakt sekne.“ Bouchla ho zlehka do hrudi „Dávej na Liama pozor, ty jedna pitomá gorilo.“

„Potvrzuji.“

Usmála se a z očí jí vytryskly slzy,

„A ty, Liame, se zase v pořádku vrať, jasné?“

Přikývl. „Přesně podle plánu.“

KAPITOLA 87

1941, lesy u Obersalzbergu

A znovu pád. Pád temnou prázdnotou.

Liam si sotva stačil pomyslet, jestli si vůbec někdy zvykne na ten pocit zvedajícího se žaludku, když zjistil, že vězí až po pás v závěji prašanu.

„No, skvělé!“ Rozhlédl se po zasněžených borovicích, ve stříbrném svitu měsíce skoro namodralých. Pod těžkým nánosem čerstvě padlého sněhu se silné větve jehličnanů ohýbaly.

V tenké uniformě SS jím zalomcoval chlad. „Ježíši, to je zima!“ sykl tiše a z úst mu vyšel obláček páry. „No, ještě že na sobě nemám mokré spodky. Počkat, nebude z toho nějaký problém s kontaminací času?“

„V tuto chvíli je úroveň kontaminace přijatelná,“ odpověděl Bob. „Vrátíme se v našich šatech.“ Zarazil se v půli kroku a ověřil údaje ve svém elektronickém mozku. „Informace: dvě stě metrů před námi je silnice k Orlímu hnízdu.“

„Dobře.“

„Doporučení: pokusit se získat lepší zbraně a vhodnější oděv.“

Liam na nabídku lepšího oblečení s chutí kývl.

Bob kráčel jako první, prodíral se lesním podrostem a uvolňoval spršky sněhu z nízko visících větví. Šli tiše mlčícím zimním lesem, až konečně Liam rozpoznal úzkou prohrnutou silnici.

Bob si dřepl. Obhlížel terén a Liam se k němu přidal. Silnice, spíš jen blátivá cesta, se vinula do kopce. O padesát metrů dál zahlédl ve světle houpajícího se světlometu strážní domek obklopený pytli s pískem a závoru přes cestu. Přes chvějící se rty přelétl Liamovi úsměv.

Nic, co by Bob nezvládl.

„Pokud sejmeš ty stráže,“ řekl tiše, „mohli bychom na Kramera počkat přímo tam.“

Bob přikývl. „Potvrzuji. To je dobrý plán. Musím…“

Ztuhl.

„Bobe? Co se děje?“

„Právě jsem v blízkosti detekoval výskyt tachyonů.“ Upřel své oči na Liama. „Někde opodál se právě otevřelo časové okno.“

„Cože? Víš jistě, že to nejsou stopy našeho okna?“

„To nejsme my.“

Liam se rozhlédl po okolních stromech. „Blízko?“

„Velmi blízko. Do tří set metrů od naší pozice.“ Foster se tedy musel mýlit v odhadech. Ten chlap, Kramer, nepobýval už nějakou dobu v roce 1941, aby si dojednal audienci u Hitlera. Právě dorazil.

„Detekuji značné množství rozpadajících se částic.“

„A co to znamená?“

„Jedno velké přemísťovací okno nebo řada menších.“

Liam se kousl do rtu. Docházelo mu, oč jde. „Není to jenom samotný Kramer, že?“

Plavě tehdy zaslechli mezi stromy pohyb: nejprve jen slabý zvuk, zasvištění odstrčené větve pokryté sněhem, tiché cinkání a rachocení popruhů a přenášeného nákladu, zdušené hlasy několika mužů. A všechno se to přibližovalo.

„Doporučení: měli bychom se schovat.“

Liam se rozhlédl ve tmě. Ve svitu měsíce se všechno, co nebylo pokryté sněhem, ostře rýsovalo. Pokud se rychle nezahrabou do sněhu, objeví je. Pohlédl nahoru na strom, u kterého dřepěli.

„Tam nahoru,“ ukázal. „Na strom.“

Bob přikývl. Bez váhání popadl Liama a zlehka ho vyzdvihl na nejnižší větev. Pak se tiše a s ladností gymnasty na bradlech vyhoupl vedle něj. Větev pod jeho obrovskou vahou jen zasténala.

Zvuky teď sílily, blížily se, až Liam dokázal rozpoznat pohyb. Ze stínu stromů pomalu vyšly temné postavy a kráčely obezřetně po třpytícím se sněhu. A pak – jako naschvál – se zastavily přímo pod tím stromem, na kterém se s Bobem ukryli.

Nově příchozí si dřepli a přesně jako Bob před chvílí obhlíželi silnici vedoucí ke kopci. Pak zaslechl tichý hlas jednoho z nich.

„To je ono, Karle. To je ono! Hitlerovo venkovské sídlo!“ Ten akcent dobře znal. Vybavil si ty precizní tóny, hlas z projevů, které donekonečna zněly v reproduktorech v táboře.

Kramer?

Druhý muž. „Der Kehlsteinhaus. Orlí hnízdo. Nevypadá tak silně střežené.“ Tenhle měl úsečný hlas s cizím přízvukem.

Liam napínal uši, aby zaslechl, co budou muži říkat dál, protože ztišili hlasy. Pak Kramer promluvil jasněji: „O kus výš v kopci, jen pár desítek metrů odsud je posádka SS, kde je jich nějakých čtyři až pět set. Rádi položí život za svého vůdce. Tvoji muži budou muset být velmi rychlí, Karle.“ Pak znovu ztišil hlas a ten druhý něco zamumlal v odpověď. Liam se obrátil k Bobovi, který seděl zcela nehybně na větvi vedle něj. Připomínal mu sovu, která pozoruje pohyb nějakého malého hlodavce a je připravena se na něj snést.

„Přepněte si na noční vidění, pánové,“ sykl ten druhý.

Liam spatřil, jak tmu dole prozářil měkký přízračný svit. Pak se světel rozsvítilo víc. Došlo mu, že musí jít o nějaké brýle.

„Pane Kramere?“ zašeptal jeden z mužů.

Tak je to Kramer! Liam cítil, jak mu prudce zabušilo srdce.

„Co je. Rudy?“

„To se dnes večer opravdu setkáme s Adolfem Hitlerem? Z masa a krve?“ Další hlas se silným cizím přízvukem.

„Ano, Rudy, opravdu. Dnes večer, pánové…,“ Kramer přešel z šepotu do tichého mumlání, aby ho všichni slyšeli „dnes večer začneme společně psát zcela novou historii.“

Bob se dotkl Liamova ramene. Byli příliš blízko k těm mužům dole, aby mohli mluvit. Místo toho na ně podpůrná jednotka ukázala. Jednoznačné gesto, které říkalo…

Jsem připravený.

Liam ztěžka polkl a cítil, jak se mu žaludek znovu stáhl strachy. Zaťal zuby a přikývl.

Do toho.

KAPITOLA 88

1941, lesy u Obersalzbergu

Bob tiše seskočil ze stromu na muže dole. Liam zaslechl těžké zadunění jeho mohutného těla a nezaměnitelný praskot kostí. A pak propuklo hotové peklo.

Vyděšené a zmatené výkřiky. Tmavá změť postav dole na zlomek sekundy osvětlená jedlým zábleskem ze zbraně s nasazeným tlumičem. Bob zakrváceným nožem švihl po hrudi jednoho muže a druhou velkou dlaní rozdrtil hrdlo jinému.

Ještě několik dalších záblesků v té matoucí tmě doprovázených zdušeným prskáním přes tlumič na hlavni. V tom dočasném světle spatřil Liam na zemi čtyři těla, po sněhu se rozlévala krev. Bob se vrhl závratnou rychlostí na dalšího muže. Nejméně desítka mužů kolem se zatím vzpamatovávala z překvapivého přepadení a připravovala zbraně k palbě.

Musím mu pomoct.

Liam vytáhl z pouzdra pistoli a namířil na jednu z těch temných postav – na jednoho z mužů, který vypadal, že je s přípravami ke střelbě nejdál – a stiskl spoušť. Hlasité prásknutí z pistole se neslo mezi stromy a nepochybně muselo vyburcovat hlídku SS u strážního domku.

Jeden z mužů pod ním zasténal, popadl se za stehno a sesul se k zemi.

Proboha, já jsem se opravdu trefil.

Protože teď vyzradil svou polohu, bylo mu jasné, že už dál nemůže zůstat sedět na větvi. Zaťal zuby a seskočil přímo doprostřed boje. Dopadl ztěžka na záda jednoho z mrtvých. Kolem sebe slyšel jen sténání, přerývané dýcháni, výkřiky v němčině, angličtině se silným přízvukem a jednom nebo dvou dalších jazycích.

„Tamhle, zastřel ho!“

„Střílej! Střílej!“

„Z cesty, Schwartzi!“

Kulomet vyplivl salvu zdušených zapleskání a na okamžik blikotavě ozářil scénu. Liam spatřil, že Bob dostal půl tuctu zásahů do hrudi, v jeho černé blůze se objevila řada otvorů po průstřelech a vytryskly z ní gejzíry tmavé krve.

Nedokázalo ho to však zastavit. Vzápětí už se vrhl na toho, který vypálil; ostří jeho nože se zablesklo a muž padl s podříznutým hrdlem.

Další krátká dávka zasáhla Boba zezadu a jeho uniforma se opět zachvěla, zase o něco rozervanější a zakrvácenější.

Liam rychle několikrát vystřelil na tu temnou postavu. Zapotácela se a svalila se do sněhu.

Bob skočil na dalšího muže, vrazil do něj nůž, ale bylo vidět, že se jeho tempo zpomaluje. Stále šlo o smrtící sílu, ale už bez zničující rychlosti bleskově útočící kobry. Nyní připomínal spíš vyčerpaného mamuta; jeho zakrvácené tělo bylo oslabeno příliš mnoha zásahy, aby dokázal rychle obnovovat síly.

Další krátká zdušená kulometná dávka připomínala zvuk hole tažené po laťkovém plotě. Bob se ztěžka zapotácel.

„Scheiße!! Toten Sie ihn!“

A nová salva.

Bob klesl na kolena, okamžik se kymácel a pak se svalil tváří do sněhu.

Někdo posvítil baterkou na Liama. Když ho zachytil její paprsek, okamžitě odhodil zbraň a zvedl ruce. „N-nestřílejte! P-prosím!“

Kužel baterky se mu zastavil na obličeji a oslepil ho. „Na kolena!“

Liam klesl do sněhu.

„Kdo sakra jste?“

„Já… jmenuji se Liam.“

„Kdo vás poslal?“

Agentura žádné oficiální jméno neměla. Tedy Foster mu aspoň žádné nesdělil. „Já… jsem agent z budoucnosti.“

Muž sklonil baterku a Liam spatřil, že už zbyli jen čtyři. Ten s baterkou v ruce znovu promluvil.

„Z budoucnosti? Tak brzo?“ zeptal se Kramer. Z hlasu mu zaznívala hořkost. Hořkost a zklamání, že jeho šance změnit minulost už po pár chvílích někdo zmařil.

Liam věděl s naprostou jistotou, že teď se jeho život počítá na pouhé minuty… ne-li sekundy.

„Ale to není možné. Waldsteinův stroj byl jediný.“ vyštěkl Kramer.

Nech ho mluvit, Liame. Ať mluví dál.

„Ne, Kramere. Mýlíte se. Lidé, pro které pracuji, mají tyhle stroje. Jsme tady, abychom chránili minulost.“

Kramer k němu přistoupil. „Ale proč?“ Rozhněvaně zavrtěl hlavou. „Proč? Svět, ze kterého jsme přišli… umírá. Zabili jsme ho sami znečištěním, přelidněním vysáli jsme jeho přírodu – zdroje, vyhladili téměř všechny živočišné a rostlinné druhy.“ Dřepl si před Liama. „Proč by někdo chtěl takovou budoucnost chránit?“

Liam na něj pohlédl. Ze ztrhaného výrazu v Kramerově tváři vyčetl, že ho možná nežene chtivost ani nenasytná touha po moci, ale snad lepší úmysly. „Proč by ji někdo chtěl chránit?“ opakoval znovu Kramer.

„Já… viděl jsem budoucnost, kterou jste vytvořil,“ poznamenal Liam, „na vlastní oči. Je to… je to svět popela a… a trosek.“

Kramer přimhouřil oči. „Cože?“

„Nakonec uděláte něco strašného. A zničíte tím svět… nezůstane nic. Budoucnost je možná zlá. Ale to, co uděláte vy, ji změní k horšímu ještě daleko víc.“

Jeden z dalších tří mužů přistoupil blíž a postavil se vedle Kramera. „Ale my jsme se vrátili, abychom vytvořili lepší svět,“ řekl neústupně. „Ne abychom ho zničili.“

Měl silný cizí přízvuk. Byl to ten, kterému říkali Karl.

Liam zavrtěl hlavou. „Ale ono… ono to přesně tak z nějakého důvodu dopadne. Něco nevyjde. Něco, co uděláte, povede k…“

Jak to Foster říkal?

„…k… k jaderné válce. A po ní nezůstane nic.“ Liam pohlížel z jednoho na druhého. „Bůh mi pomáhej, viděl jsem, co zbylo z lidstva. Zbědované zombie… požírají se navzájem.“

Karl vytřeštil oči. Na okamžik se ho zmocnil zmatek.

„Pokud je peklo, pokud skutečně existuje… tak já jsem ho viděl,“ řekl Liam. „A budete to vy, kdo je svými činy vytvoří.“

„Paule?“ Karl se obrátil ke Kramerovi. „Paule? Mohla by to být pravda?“ Kramer pokrčil rameny a pátral po odpovědi v Liamových očích.

V dálce začala kvílet siréna. Liamovy výstřely z pistole bez tlumiče vyburcovaly strážné SS. Brzy už bude lesy pročesávat celý pluk.

„Říkáte, že jste to viděl na vlastní očí?“ zeptal se Kramer.

Liam přikývl. „A myslím, že bych raději zemřel zde… než se vrátil zpátky tam.“

Prostor mezi nimi zaplnila oblaka páry a ve světle baterky připomínala tančící bledé přízraky.

„Paule,“ řekl Karl, „to musí být lež.“

V Kramerově tváři se zračily svářící se emoce, rozporuplné myšlenky. V dálce zazníval do truchlivého vytí sirén štěkot psů. A také hlasy, které sílily.

Kramer zavrtěl hlavou. Něco ve výrazu jeho tváře, v třpytu utrápených očí, Liamovi naznačilo, že už ve své ustarané mysli dospěl k rozhodnutí.

Ale k jakému, to už se nedozvěděl.

Ticho přerušila zdušená dávka z kulometu. Z Kramerovy maskovací bundy vystříkla krev a pak klesl k zemi.

Karl a další dva muži se obrátili, aby zahájili palbu na Boba. Podpůrná jednotka ležela na zádech a v levé ruce volně držela jeden z kulometů. Většina jejich výstřelů jen vyhodila do vzduchu obláčky suchého sněhu. Ale Bob se pokaždé trefil a všechny tři muže složil s chirurgickou přesností.

„Bobe!“ vydechl Liam a potácel se k němu přes sníh posetý krvavými skvrnami, které byly ve tmě černé jako noc.

„Bobe… já myslel, že jsi mrtvý.“

Když přišel k němu, viděl, že klon dostal příliš mnoho zásahů do hrudi a břicha, aby to přežil.

„Informace…“ Z koutku úst mu vytryskl pramínek krve.

„Ne… psst, Bobe,“ zašeptal Liam a vzal si Bobovu hlavu do klína. Hrubé tmavé vlasy, které za šest měsíců už vytvořily pěknou kštici, byly lepkavé od zranění na hlavě.

Bobovy šedé oči mrkaly a mrkaly. Prováděl úklid pevného disku – shromažďoval soubory, komprimoval data.

„Bobe?“

Oči přestaly mžikat a upřely se na Liama. „Priorita mise číslo jedna: musíme zničit zbraně… vyspělou zbraňovou technologii.“

„Ano… ano, jistě.“

„Posbírej jejich zbraně… znič je granátem,“ řekl a ukázal na vak s vybavením, který ležel opodál ve sněhu. „Granáty jsou v tom vaku. Použij jeden… odpal s nimi ostatní.“

Liam přikývl a uvědomil si, že mu po tvářích stékají horké slzy. Došlo mu, že pláče nad porouchaným strojem.

„Bobe… já…“

„Mlč a poslouchej!“

Teď už slyšel hlasy, byly jich desítky, volaly na sebe; také štěkot psů, kteří se nemohli dočkat, až je pustí z vodítek. V dálce mezi stromy svítily baterky. Reflektory na kopci, kde stál Hitlerův Berghof, ozařovaly oblohu.

Celý svah kopce jako by ožil.

„Priorita mise číslo dvě: musíš odejít, Liame O’Connore. Nesmí tě zajmout živého. Skryj se, počkej na návratové nebo záložní okno. Musíš okamžitě pryč.“

„Já ti ale přece musím pomoct! Nenechám tě tady, aby…“

„Negativní. Musí se aktivovat samozničení.“

„Ne! Nedělej to, Bobe! Myslím to vážně, opravdu to nedělej!“

Bob znovu zachrčel a z úst mu vytekla další krev. „Priorita mise číslo tři: podpůrná jednotka nesmí padnout do rukou…“

„Ne! To je šílené, dostaneme se odsud… musíš se jen zvednout, ty hroudo masa!“

„Negativní. Musíš okamžitě odejít. Měl bys okamžitě odejít.“

„Bobe… budeš aspoň chvíli zticha?“

„Odejdi! Odejdi! Hned teď!“

„Bobe! Prosím… Nemusíš se ukončit! Já to udělám! Udělám to!“

Rozhlížel se po zakrváceném sněhu, až našel to, co hledal.

KAPITOLA 89

2001, New York

Mrtvo. Ticho… až na šustění neživého vánku v pusté krajině. Nad opuštěnými pozůstatky místa, které kdysi neslo název Times Square, se tyčí vysoké věže z rezavého kovu a rozpadajícího se betonu.

Vrzání dávno nečitelné cedule na sloupu pouličního osvětlení. Odněkud se ozývá skřípot a bouchání okenice, se kterou si hraje strašidelný vítr.

Sírově žluté slunce za ženoucími se hnědými mračny ozářené atmosféry vrhá na popel a prach bledé paprsky. Z temnoty uvnitř pustých, žárem sežehlých budov mléčně zakalené oči hladově pátrají po skromné potravě… po kryse, psu – zůstali ještě vůbec nějací? – nebo možná po jednom z jejich vlastního druhu.

Žádný umírající svět, tohle je svět mrtvý… čeká jen na to, až si i ti poslední zbědovaní a vyzáblí zástupci lidstva, kteří přežili, uvědomí, že nastal čas, aby zemřeli.

Ale ten vítr, i když je to zpočátku téměř neznatelné, najednou nabírá na síle.

Uvolněná okenice na druhé straně náměstí teď bouchá rychleji; po zemi se ženou obláčky prachu. Kolo na rezavém převráceném kočárku se za klapotu ložisek pomalu otáčí.

A pak – pouhý mžik, ani si toho nevšimnete – slabé, jen zcela nepatrné zachvění vzduchu. Jako vlna nad horkým dálničním asfaltem uprostřed léta, zatetelení horkého vzduchu nad táborákem.

Zachvění, tetelivé, vlnící se… přinášející změnu.

Nejvyšší mrtvá věž nad Times Square už má okna, nerozbitá okna. A stejně tak i ostatní budovy jedna po druhé. Vidíte volné silnice, po kterých se pohybují téměř neznatelné přízraky. Už jsou zřetelnější… nejsou už průsvitné, ale pevné. Auta, autobusy, tramvaje… lidé.

Obloha změnila barvu z nezdravé otrávené hnědi na šeď a úterní ulice zkrápí lehký déšť.

Každý sloup osvětlení najednou zdobí dlouhé karmínové transparenty s vyobrazením hada, který požírá svůj vlastní ocas. Nad vchody do obchodů se objevují poutače s obrazem Vůdce, který slibuje, že pod svou vládou sjednotí svět. Vojáci v šedočerných uniformách a vysokých kožených holínkách hlídkují v neosobních upravených ulicích plných střízlivě oblečených civilistů, kteří tiše, poslušně kráčejí do práce.

Ale je to aspoň život. Žádný mrtvý svět.

Vítr znovu sílí.

Transparenty se třepotají, jako by cítily, že se blíží něco dalšího.

Další zachvění.

Přichází další změna, prodírá se jako vlna měsíci, roky, desetiletími, jak se události znovu dávají do pořádku, osudy se mění a možnosti hledají své správné verze.

Šedá deštivá obloha se pomalu vyjasňuje, déšť ustává.

Vlajky a transparenty se rozplývají, také plakáty mizí.

S posledním nápadným zvratem reality se Times Square mění v hlučné, křiklavé, rušné, netrpělivé místo, plné nepříjemných lidí, kteří si mobilními telefony domlouvají schůzky, strkají se na chodnících, stojí fronty na koblihy a kávu ve Starbucks.

Z plakátu ten ruch sleduje mohutný zelený zlobr jménem Shrek.

Bezdomovec s nákupním vozíkem plným kartonů zakrytých celtou na okamžik usedá na lavičku a pozoruje děni kolem.

Krásná modrá obloha. Nezvykle teplé slunce na tuto roční dobu… a hukot blížícího se letadla na vzdáleném obzoru.

KAPITOLA 90

2001, New York

Maddy ležela ve tmě na lůžku. Naproti slyšela Fosterovo namáhavé dýchání, hvízdavé a chrastící.

V oblouku vládlo ticho přerušované jen kapáním vody z cihlového stropu někde ve tmě. Dunění generátoru nakonec ztichlo. Ztratila pojem o tom, jak už je to dlouho.

Několik hodin… deset? Víc?

Bez energie, bez světla. Poslední svíčku vypálili, když seděli u stolu a probírali své možnosti, pokud Liam s Bobem neuspějí. Popravdě se toho moc dělat nedalo. To, co ještě pořád mohli, se smrsklo do jediné otázky.

Kdy… kdy použijí poslední dvě střely v brokovnici.

Až si oba dokážou přiznat, že je všechno ztraceno.

Nebyla takový blázen, aby si třeba jen připustila myšlenku, že to opravdu vyjde. Že by Liam s Bobem dokázali objevit příčinu tohoto všeho jen na základě nějakého mlhavě zapamatovaného data v životopise, který nikdy neměl spatřit světlo světa? Ne.

Celé to připomínalo nepravděpodobný happy end, který patřil spíš do nějaké bezduché televizní show nebo speciálními efekty nabitého filmového trháku, v němž se v poslední minutě ti dobří nějakým zázrakem dočkají zvratu, který, jak jste už od prvních úvodních titulků věděli, musí přijít.

Maddy měla tvář zabořenou do polštáře. Vtom stropní světla v pobočce zablikala a rozsvítila se. V polospánku jí chvíli trvalo, než si všimla, že s tichým hučením naskočily stroje, které udržovaly časovou bublinu. Zavrtěla se a vykoukla z polštáře.

Ještě další dlouhou chvíli jí trvalo, než pochopila, že zase funguje proud. Že se oblouk koupe v blikavém jasném světle.

Je to skutečně pravda? Nebo se mi to jen zdá?

Posadila se na lůžku a skoro se praštila o tvrdé pružiny horní postele. A usmála se.

Není to sen.

„Fostere!“

Natáhla ruku, popadla ho za rameno a zatřásla s ním. „Fostere!“

Chrastivý dech ustal. Stařík se s bolestným zasténáním probral a otevřel tmavé vpadlé oči. „Co… co se děje, Madelaine?“

Ukázala na jasně zářící žárovku v drátěném obalu na stropě. „Fostere, myslím, že to dokázali.“

O několik minut později stáli venku v uličce poseté odpadky a vychutnávali si návrat známého světa. Krásný slunečný zářijový den, rachot dopravy nahoře na Williamsburg Bridge, troubení nedočkavých klaksonů, vzdálené kvílení policejní sirény.

Život. Netrpělivý život.

„Nikdy jsem nic krásnějšího neviděla,“ vykřikla Maddy a neskrývala slzy.

„Ani já ne,“ odpověděl Foster.

Objala ho kolem schýlených ramenou a vtiskla mu polibek na tvář suchou a vrásčitou jako pergamen.

„Dokázali jsme to,“ zašeptala.

Foster se usmál. „Tak je přeneseme zpátky domů, ne?“

Světla v oblouku na okamžik zablikala v důsledku přesměrování proudu. Hukot přemísťovacího stroje změnil tón a pak najednou to tam bylo. Uprostřed podlahy spatřila Maddy tetelivý obrys okna. Objevil se přesně na tomtéž místě, jako když je oba posílali zpátky do roku 1941.

Uvnitř okna viděla slabý vlnící se obraz jako odraz na rozvlněné hladině vody – připadalo jí to jako svět plný stromů a sněhu. Pak do toho jezírka vstoupila jakási chvějivá tmavá silueta. Nepochybně lidská postava. Někdo k nim přicházel.

O okamžik později… na podlahu oblouku vstoupil Liam, sám.

„Liame!“ vykřikla Maddy radostně. Pak uviděla, že má ruce a paže celé mokré od pomalu zasychající krve. Uniformu, krk, obličej, na smrt bledý, mu pokrývaly tmavé kapky.

„Bože… co se stalo? Liame, jsi v pořádku?“

Obrátil se k ní, rty se mu pohybovaly, hledal slova.

Foster k němu přistoupil. „Liame, hochu… není ti nic?“

Pohlédl na staříka a zamračil se, když se snažil srovnat si věci v hlavě. Zvedl hlavu ke stropu a ucukl před jasným světlem zářivek. Nakonec přikývl a otevřel dlaň jedné ruky, ve které svíral jakýsi kovový předmět. Měl velikost malého mobilního telefonu a pokrývala ho sražená zasychající krev.

„Já… podařilo se mi…“ Nadechl se a zkusil to znovu. „No, prostě… Tady je Bob.“

Foster natáhl ruku a tu věc od něj opatrně vzal. „Zvládls to, Liame,“ odpověděl tiše, protože dobře věděl, jak strašlivou věc musel Liam udělat. „Není to nic snadného. Pojď se posadit, hochu,“ dodal a vedl ho ke stolu.

„Dokázali… dokázali jsme to?“ zeptal se Liam.

Maddy se usmála a místo odpovědi na jeho otázku ho pevně objala.

„Ano, Liame,“ odpověděl Foster, „dokázali jste to.“

KAPITOLA 91

2001, New York

O pár hodin později, poté, co jim podrobněji vylíčil, co se s nimi v minulosti dělo, už Liam tvrdě spal na jedné z postelí. Jeho chrápání se obloukem rozléhalo snad ještě hlasitěji než předtím rachot generátoru.

Foster pracoval u počítače. Nejprve očistil Bobův neurální procesor od mozkové tkáně a krve, pak ho připojil k počítačovému systému a začal stahovat celý obsah jeho pevného disku. „Mezi tím je také Bobova umělá inteligence,“ vysvětlil a kývl hlavou směrem k monitoru, kde se pomalu plnil sloupec ukazující průběh nahrávání.

„To je ale hromada dat,“ podotkla Maddy.

„No, to víš, byl pryč skoro šest měsíců. Celou tu dobu jeho oči a uši nahrávaly všechno, co se dělo kolem.“

„A jak to teď s Bobem vypadá? Je jeho umělá inteligence nepoškozená?“

Foster pokrčil rameny. „Nejsem žádný počítačový odborník, takže nevím, jak to funguje. Ale kód, který tvoří Bobovu umělou inteligenci, se spojí s kódem počítačového systému.“ Poklepal na klávesnici. „Takto s ním budeš schopna komunikovat.“

„Jasně. Šest měsíců učení… tenhle kód bude nejspíš o hodně chytřejší než ten idiot, co vypadl z růstového válce.“

Foster se zachechtal. „To ano.“

Pohlédla na něj. „Jak si ale vypěstujeme další podpůrnou jednotku? Válce jsou rozbité, ten sajrajt, ve kterém rostly, je všechen pryč…“

Zvedl ruku. „Čeká nás spousta práce, než tuhle pobočku zase uvedeme do provozu.“

„Pomůžu vám s tím… Vypadáte unaveně.“ Kdyby měla být upřímná, vypadal na to, že se každým okamžikem zhroutí a umře.

„Nová naklonovaná embrya a růstový roztok. Musí se vyměnit generátor. Opravit zdi. Musíte doplnit naše zásoby,“ dodal.

„Nový generátor. To bude stát spoustu peněz.“

„Fajn,“ řekl Foster, „běž najít prodejnu a kup nový.“

„Máme dost peněz?“

„Kolik budete potřebovat. Jsou na účtu v bance.“

„Skvělé. Máme k němu platební kartu nebo něco podobného?“

Obrátil se k ní. „To je jedna z mnoha věcí, které s tebou potřebuju probrat… než…“ Hlas se mu zlomil.

„Než co?“

Foster vypadal znepokojeně. „Než odejdu.“

„Odejdete? Odejdete! Nemůžete nás přece opustit! Nikdo z nás neví, co sakra máme dělat. Ježíši, já… já rozhodně nevím…“

„Vedla sis dobře.“ Foster se usmál. „Vedla sis moc dobře. Řekl bych, že neexistuje lépe vyškolený tým než ten váš. Zvládli jste tvrdou zkoušku. A určitě se dokážete vypořádat i se vším ostatním, co vás v téhle práci čeká. Tím jsem si jistý.“

„Tým? Žádný tým není. Zůstali jsme jen já a Liam.“ Pohlédla na řadu monitorů před sebou a indikátor nahrávání, který se právě ocitl za značkou poloviny procesu. „Jo… a ještě počítačový systém, který už zanedlouho začne trvat na tom, že mu máme říkat Bob.“

A právě v tu chvíli se za nimi ozvaly tiché kroky. Obrátili se a spatřili, jak uprostřed oblouku stojí Sal s nákupní taškou v ruce a nechápavě si prohlíží malý kráter v betonové podlaze.

„Co se to tady stalo? Co jste tu, prosím vás prováděli?“ zavrtěla naštvaně hlavou. „Odejdu na dvě hodiny, abych koupila mléko a koblihy na snídani, a když se vrátím, tak to vypadá, jako by venku někdo vrtal do zdi díry… a tady zase někomu upadla na zem bowlingová koule.“

„Sal?“ Maddy údivem otevřela ústa. „Sal!“

Tmavé obočí se nechápavě nadzvedlo „No… jo, copak?“

„Ty žiješ!“ Maddy vyskočila a sevřela zmatené děvče v náručí. „Bože, ty žiješ! Ty žiješ!“

Fosterovi neunikl zmatek v Saliných očích, když na něj pohlédla přes Maddyina třesoucí se ramena.

„No… tak poví mi už konečně někdo, co se tu dělo, zatímco jsem byla pryč?“

KAPITOLA 92

2001, New York

Pondělí

Neřekli mi o všem, co se stalo. Stoprocentně mi něco tají. Ale vím aspoň to, že zatímco jsem byla nakoupit mléko a koblihy, došlo k časovému posunu, svět se změnil a Liam s Bohem se vydali do minulosti, aby to dali do pořádku.

Liam mi vyprávěl, že s Bobem uvízli v minulosti na celých šest měsíců! A já o ničem z toho nevím. Cestování v čase je opravdu pěkně zamotaná záležitost.

Říkali, že naši dislokovanou pobočku napadli, ale kdo nebo co, to mi nikdo nechce prozradit. Všude na zdech zvenku jsou škrábance, jako kdyby někdo vzal na cihly rašpli. Možná nás napadla armáda dikobrazů nebo něco takového.

Spousta věcí v zadní místnosti byla rozbitá, všude střepy a rozházené věci, takže tam nejspíš došlo k nějakému boji. Škoda že mi nepovědí všechno, a místo toho se mě snaží chránit, protože jsem nejmladší.

A Bob umřel. Vím, že to Liama zasáhlo. Schází mu. Vidím ho, jak Bobovi v počítači každý den píše. Maddy mu vysvětluje, že z toho nemá být tak zničený – není vlastně „mrtvý“; je místo toho prostě v počítači. Říkala, že je to podobné, jako když si člověk povídá s kamarádem na ICQ.

Mně ten obr taky schází.

Foster říká, že jakmile dáme do pořádku růstové zařízení, můžeme si vypěstovat nového Boba. Já ale nevím, jak se mi bude Bob ve verzi 2 zamlouvat. Prostě to už nebude ten samý Bob. Nebo bude? Jsou to přece klony, takže nejspíš bude úplně stejný.

Maddy má teď hromadu práce. Foster říká, že je vedoucí týmu a musí se toho hodně učit, zatímco my odpočíváme a zotavujeme se. Musí se vyměnit růstové válce v zadní místnosti a budeme potřebovat nové naklonované plody a zásoby té odporné polévky, ve které plavou. Foster nechává obstarávání těchhle věcí na Maddy. Taky musíme sehnat nový záložní generátor místo toho starého a zásoby jídla, vody a nafty a tak dále.

Všichni budeme mít několik příštích dnů práce až nad hlavu, tím jsem si jistá.

Jsem hrozně naštvaná, že jsem to, co se stalo, úplně prošvihla. Mám pocit, jako bych tady byla pořád nováček, zatímco ti druzí dva jsou už teď ostřílení mazáci.

No, všichni tři vlastně vypadají trochu jinak, jako kdyby je to, co se stalo, nějak změnilo. Třeba Liam. Je teď nějak starší. Přísahám, že o dva tři centimetry povyrostl. Zdá se větší, pevnější. Působí méně chlapecky, trochu mužněji. Jasně, je o šest měsíců starší, než byl… ale ve skutečnosti vypadá, jako by zestárnul o dva nebo tři roky. Je to zvláštní.

Maddy docela zvážněla. Vypadá, že je toho teď na ni pořád moc… jako kdyby ji čekala hromada zkoušek a zatím si nic nezopakovala.

A pak je tady ještě Foster.

Dělá mi starosti. Vypadá tak hrozně nemocný a o tolik starší. Když jsem se vrátila z nákupů, měla jsem pocit, jako by během té doby, co jsem byla pryč, zestárnul snad o sto let. Říkala jsem si, že by bylo neslušné, kdybych vyhrkla něco v tom smyslu, že najednou vypadá opravdu staře. A tak jsem o tom radši mlčela. Nejspíš to dělá ta věc s cestováním v čase.

Je to ale neuvěřitelně zvláštní, celé tohle cestování v čase. Člověku to fakt leze na mozek.

Sal vzhledla od zápisků v deníku a nabrala si lžíci rýžových cereálií. Zatímco psala, cereálie se v mléce rozmáčely. Bez zájmu se zahleděla na jeden monitor před sebou. Přepnula vysílání ze CNN na Disney Channel a právě teď dávali Toy Story 2 – Buzz a jeho parta se marně snažili přejít přes rušnou dálnici v převleku za dopravní kužely. Sal už to viděla mockrát. Byl to jeden z oblíbených filmů jejího táty.

V oblouku je teď ticho. Liam leží na posteli s nosem zabořeným do historické knížky o druhé světové válce. Čte teď hodně. Říká, že už nikdy nechce uvíznout v době, o které nic neví.

Maddy a Foster vyrazili někam ven. Slyšela jsem, jak Foster říkal, že s ní musí spoustu věcí probrat „o samotě“. Nelíbí se mi to. Že jsou věci, které říká jí, ale ne mně a Liamovi. Přijde mi to nefér. Vždyť jsme přece všichni jeden tým, ne?

Sal se za nimi dívala, když se před dvěma hodinami protáhli ven pod otevřenými roletovým vraty. Foster jí zamával na rozloučenou. Ale bylo na tom něco zvláštního, na způsobu, jakým to udělal, na tom smutném úsměvu, když se rozhlížel po špinavém prostoru v oblouku.

Vůbec se ten stařík choval posledních pár dnů divně. Říkala si, že je to asi tím, že je unavený. Jako by toho Foster měl na ramenou příliš mnoho, příliš velkou zodpovědnost. Rozhodla se, že až se vrátí, donutí ho, aby se posadil do jednoho z těch otrhaných starých křesel, která měl kolem stolu, dal si nohy nahoru, a ona ho bude obsluhovat. Udělá mu kávu, připraví toust s fazolemi. Co bude chtít.

Vypadal, že by mu trocha něhy a péče opravdu prospěla.

KAPITOLA 93

2001, New York

„Tak,“ uzavřel Foster, „takže teď už víš všechno, co vědět potřebuješ, Madelaine. Všechno.“

Maddy na něj hleděla přes stůl. Bylo dopoledne a ve Starbucku vládl relativní klid. Ranní špička, kdy si lidé chodili na kelímky s latte a frappucinem, skončila a teď bylo v kavárně poloprázdno.

„A taky už teď víš, proč umírám. Proč už nemůžu riskovat cestování v čase. Proč už nemůžu dál žít v časové bublině v pobočce…“

„Víte to jistě?“ Pohlédla na něj. „Víte určitě, že vás ta technologie zabijí?“

„Ano,“ odvětil. „Poškození, které působí, postupuje pomalu. Zpočátku si toho ani nevšimneš, ale ke konci už to jde opravdu rychle. Nevím, jak dlouho dokážu přežít mimo bublinu, ale rozhodně to bude déle, než kdybych zůstal s vámi uvnitř.“

„A kdybyste přece jen zůstal?“

„S vámi… uvnitř?“ Pokrčil rameny. „To se dá těžko říct. Možná bych žil ještě pár dalších dnů, den, nanejvýš dva.“ Povzdechl. „Neexistuje možnost, jak to přesně určit. A taky nejsem doktor.“

Maddy se kousla do rtu. „Je mi to líto.“

„Nemusí.“ Unaveně se pousmál. „Je to zkrátka součást práce agenta. Dozvěděl jsem se docela brzy, hned když jsem začínal a byl jsem zdravý mladý kluk, že mě práce jezdce časem nakonec zabije.“

„Ale přesto jste neskončil.“

„Když si vezmeš všechnu tu úžasnou minulost, kterou jsem spatřil, Maddy, všechnu tu minulost, které jsem se dotýkal, vnímal ji čichem, chutí, všechny pokusy, které jsem absolvoval, věci, které jsem se naučil? Bože… udělal bych všechno znovu. Opravdu.“

„Měl jste stejnou možnost volby, jakou jste dal nám? Přidat se, nebo se vrátit a čelit předurčené smrti?“

„Ano,“ odpověděl, „a nelituju vůbec ničeho.“

„A co Liam?“

Foster zamyšleně našpulil rty a nakonec váhavě přikývl. „Ano, Liam bohužel takto také skončí. V důsledku cestování do minulosti zestárne rychleji než ty nebo Sal. Cestování časem ho dříve nebo později zabije… celé tělo mu rozryje rakovinnými nádory.“

Zavrtěla hlavou a pohlédla na kávu a muffin; najednou na ně přestala mít chuť.

Chudáček Liam.

Bylo teď na ní, na vedoucí týmu, aby mu to někdy řekla, aby mu vysvětlila, že pokaždé, když vstupuje do přemísťovacího okna a je vysílán do minulosti, se stále více poškozují buňky v jeho těle, až se zvrhnou a stanou se z nich nádory, které ho nakonec sežerou zevnitř.

„A kam tedy půjdete?“ zeptala se po chvíli.

„Nevím.“ Pokrčil rameny. „Nejspíš by mi nevadilo sednout si někam na sluníčko a dát si dobrý hot dog.“ Usmál se. „Využiju co nejvíce ten čas, který mi zbyl.“

„Zůstanete v New Yorku?“

„Tohle město prý nikdy nespí… a jak mi kdysi kdosi řekl, po smrti se naspíš dost a dost. Takže New York je pro mě nejspíš to pravé místo.“

Oba se zasmáli. Suchý, smutný zvuk, který zaplnil prostor mezi nimi.

Dopil zbytek kávy. „V každém případě jsem měl vždycky v plánu navštívit New York a prohlédnout si památky. Jen mi do toho pokaždé něco vlezlo.“

Sáhl po tašce u nohou, malém zavazadle na jednu noc s trochou osobních věcí a předmětů na památku.

„Fostere, počkejte,“ zarazila ho Maddy. „Já nevím, jestli to zvládnu. Nevím, jestli jsme připraveni zvládat to sami.“

„Jste víc než připraveni. Vím, že z vás bude skvělý tým.“

„Jak to můžete vědět? Ještě toho pořád potřebujeme tolik…“

„Já vím,“ řekl pevně. Ztěžka, s bolestí se zvedl a unaveně se ušklíbl.

„Uvidíme vás ještě?“

„Máš všechny informace, které potřebuješ, Maddy. Máš je v hlavě, v tom, co jsem ti řekl, co ses naučila, co sis vyzkoušela. Cokoli, co bys třeba nevěděla… V počítačové databázi jsou poznámky, odpovědi na všechny otázky, které kdy budeš chtít položit.“

„Jak víte, na co se budu chtít zeptat?“

Zamrkal. „Tohle je cestování časem, Maddy; a jak se do lesa volá, tak se z lesa ozývá.“

Nechápavě na něj pohlédla, zmatená tou odpovědí. „Ano, ale kdybych potřebovala vaši pomoc… mohla bych vás někde tam venku najít?“

Natáhl křehkou stařeckou ruku s jaterními skvrnami a zlehka jí stiskl rameno. „Ty to zvládneš, Maddy, vím to.“

Obrátil se a s kabelou přes rameno se šoural ke skleněnému vstupu do kavárny. Vypadal jako ten nejstarší cestovatel na světě. Přitáhl si k sobě jedno křídlo dveří a vyšel na rušný manhattanský chodník. Potlačila touhu zavolat na něj, rozběhnout se za ním a prosit ho, aby s nimi zůstal ještě o chvíli déle.

A pak jí zmizel z očí, ztratil se mezi chodci. Chvíli ještě pozorovala rušnou ulici a uvažovala nad vším, co jí Foster řekl. Přemýšlela o tom, kolik informací by měla sdělit také ostatním a kolik z toho bude lepší nechat si pro sebe. Už v tu chvíli začínala pociťovat, jak jí úzká ramena až příliš tíží břímě zodpovědnosti.

„Ještě dolít?“

Maddy pohlédla na číšnici, která stála u jejího boxu s konvicí horké kávy. Děvče stejně staré jako ona. Na okamžik se zamyslela, jaká dilemata asi sužují v noci ji…

… Jít dnes bruslit se Sheenou a Kaishou? Měla bych přijmout Dannyho pozvání na večírek u Jimmyho? Nebo mám jít raději se Stevem? Měla bych si vzít přesčas v úterý, nebo radši ve středu?…

„Ještě dolít?“

Maddy přikývla. „Jasně… ano, buďte tak hodná.“

Číšnice jí nalila do šálku kávu a se stejnou otázkou přešla k dalšímu boxu.

Maddy se za ní dívala a záviděla jí ten poklidný život plný rozhodování o malichernostech. A v tu chvíli si uvědomila, že kdyby mohla mávnout kouzelnou hůlkou a vyměnit si místo s číšnicí – nalévala by kávu a Miss číšnice ze Stairbucks by si zase naopak lámala hlavu nad tím, jak zařídit, aby minulost zůstala taková, jaká má být –, udělala by to okamžitě.

Jenže, napadlo ji, zatímco si protírala unavené oči a pomyslela si, že bude nejspíš potřebovat nové brýle, někdo to dělat musí, ne? Někdo musí dávat pozor na čas.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai