Tajemství nesmrtelného Nikolase Flamela - Alchymista

Michael Scott

(2007)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Romány, Sci-fi a fantasy

Josh a Sophie jsou obyčejná dvojčata, která si chtějí během prázdnin vydělat na první auto. Josh si najde práci v malém knihkupectví u manželů Flemingových a jeho sestra v kavárně naproti přes ulici. Jednoho dne se jim změní celý život, když se v ulici objeví podivné auto s ještě podivnější posádkou. Jsou svědky kouzelnického souboje o starodávnou knihu kouzel, která má nevídanou moc. Obsahuje totiž všelijaké návody a postupy popisující mimo jiné výrobu zlata z běžných kovů nebo elixír mládí. Není divu, že po ní touží chamtivý Dr. Dee, který se spojil se starší nesmrtelnou rasou, jež zemi vládla dávno před příchodem lidí. Dee zaútočí na Nicka Fleminga, který ale není jen ledajakým obchodníkem, ale především strážce tajemství knihy kouzel a také alchymista v jedné osobě. Dvojčata se mu popočátečním šoku snaží pomoci ubránit knihu, ale je to marné. Dee si odnáší nejen pro co přišel, ale také unáší alchymistovu ženu Perenelu. Naštěstí Josh v boji vytrhne z knihy nejdůležitější část pro rituál, který by umožnil návrat nesmrtelných na zemi a tím uvrhl lidstvo do jejich otroctví, ne-li hůře. Dvojčata se tak dostávají do nebezpečí, protože Dee bude chtít získat i zbylé stránky a on nenechává svědky...

Michael Scott

The Alchemyst

The Secrets of the Immortal

Nicholas Flamel

© 2007 by Michael Scott

Translation © Zuzana Zabrodska, 2008

Jacket Illustration © 2007 by Michael Wagner

ISBN 978-80-242-2024-6

Věnováno Claudette

iamque opus exegi

Jsem mýtus.

Smrt nade mnou nemá moc, nemoci těla ani ducha se mě nedotknou. Podívejte se na mě a jen stěží odhadnete, kolik mi vlastně je. Pravda je, že jsem se narodil Léta Páně 1330, před více než 670 lety.

Svého času jsem zastával různé profese, byl jsem lékařem i kuchařem, knihkupcem i vojákem, učitelem jazyků a chemie, dokonce mužem spravedlnosti i zlodějem.

Ale především jsem byl uznávaným alchymistou, a nejen tak ledajakým.

Byl jsem nejvíce uznávaný alchymista všech dob. Nejmocnější králové a vládcové žádali mé služby a rady, ale také sám papež využíval mých znalostí. Dovedl jsem totiž proměnit běžné kovy ve zlato nebo obyčejné kamení v nejvzácnější drahokamy. A to není všechno. S pomocí knihy starodávné magie jsem odhalil tajemství věčného života.

Na ničem z toho ale nyní nezáleží, protože unesli mou ženu Perenelu a knihu ukradli.

Bez ní začneme oba stárnout a během jediného cyklu Měsíce zemřeme. Jestli to dojde tak daleko, potom zlo, proti kterému jsem tak dlouho bojoval, zvítězí a starobylé bytosti získají opět vládu nad světem a vymažou lidstvo z povrchu zemského.

Ale já se bez boje nevzdám, jsem přece nesmrtelný Nikolas Flamel, alchymista.

Z deníku Nikolase Flamela, alchymisty

čtvrtek 31, května

San Francisco, můj současný domov

ČTVRTEK

31. května

KAPITOLA 1

„Dobrá, to mi tedy řekni, proč by někdo nosil kabát v San Franciscu uprostřed léta?“ řekla Sofie Newmanová a popošla s mobilem k výloze.

„Jaký druh kabátu?“ zeptala se zvědavě její kamarádka Ela, která vždy věděla všechno o aktuálních módních trendech.

Sofie si pečlivě utřela ruce do utěrky za zástěrou a vyšla zpoza baru prázdné kavárny. Zastavila se u okna a pozorovala, jak z auta na protější straně ulice vystupují prapodivní pánové. „Těžké černé vlněné kabáty, dokonce s rukavicemi a klobouky. A taky mají brýle.“ Namáčkla obličej na sklo a dodala: „To už je fakt moc divný, i na tohle potrhlý město.“

„Třeba jsou to funebráci?“ navrhla Ela. Ve sluchátku to praskalo a šumělo a Sofie v pozadí slyšela Elinu oblíbenou depresivní hudbu. Lacrimosa nebo Amorphis, pomyslela si Sofìe. Ela se nikdy úplně nepřenesla přes gotické nebo punkové období.

„Možná,“ odpověděla nepřesvědčené Sofie. Ještě před chvílí se bavily s kamarádkou o běžných dívčích záležitostech, když se v ulici objevilo tohle neobvyklé auto. Bylo dlouhé a elegantní, jako by sem zabloudilo ze starého černobílého filmu. Když projíždělo kolem výlohy kavárny, Sofii na chvíli oslepily sluneční paprsky, které se odrážely od tmavých skel limuzíny.

Sledovala vůz až na konec ulice, kde se pomalu otočil, vracel se a bez jakéhokoliv znamení nakonec zastavil před knihkupectvím na druhé straně ulice.

„Jé, třeba je to mafie,“ dramaticky podotkla Ela. „Táta zná jednoho mafiána, ale ten má Toyotu Priuse,“ dodala.

„Tohle teda určitě není Prius,“ odfrkla Sofie a znovu se zahleděla směrem přes ulici. Dva velcí muži, navlečení do těžkých kabátů, rukavic a klobouků s velkými slunečními brýlemi, vystoupili z auta.

„Neochladilo se u vás v San Franciscu?“ vtipkovala Ela, „třeba je jim jen zima?“

Sofie se podívala na teploměr u baru a opáčila: „Je tu 27 stupňů, Elo, a to je teprve čtvrt na tři. Věř mi, zima jim být nemůže. Spíš naopak, musí jim být pěkně horko,“ dodala Sofie. „Počkej, něco se děje.“

Postranní dveře auta se otevřely a neohrabaně vylezl další muž. Byl dokonce ještě větší než ti dva předchozí. Když zavíral dveře, sluneční světlo na moment osvítilo jeho tvář a Sofie si všimla, že je mrtvolně bledý.

„Tak, teď bys měla vidět, co vylezlo z té limuzíny,“ komentovala živě děj své kamarádce. „Obrovský chlap s bledou kůží. To je ono, možná mají nějakou kožní nemoc!“ řekla Sofie vítězoslavně.

„Já jsem viděla v televizi, že existují lidé, kteří vlivem poruchy kožního pigmentu nemůžou na slunce…“ spustila Ela, ale Sofie ji už neposlouchala. Z auta totiž vystupovala čtvrtá postava. Tentokrát malý, elegantní pán ve skvěle padnoucím šedém obleku. Vypadal sice trochu staromódně, ale i Sofie poznala, že oblek byl ušit na míru u prvotřídního krejčího. Vlasy měl ten člověk vzadu svázané do culíku, což zvýrazňovalo ostré rysy jeho tváře. Upravený plnovous trojúhelníkového tvaru byl prošedivělý, a naopak účelně zakrýval ústa a bradu.

Sofie ho pozorovala, jak se postavil pod pruhovanou markýzu, která zakrývala venku vystavené knihy. Všimla si, že i on má rukavice, a když zvedl knihu s barevným obalem, zaleskly se na jeho zápěstí perleťové knoflíčky.

„Jdou do knihkupectví,“ sdělila Sofie své kamarádce.

„Do toho, co v něm pracuje Josh?“ zeptala se Ela a přitom se snažila, aby to vyznělo nezaujatě.

Sofie si záměrně nevšímala zájmu své kamarádky o její dvojče. Vlastně vždycky jí to přišlo přinejmenším divné, že se zakoukala právě do jejího bratra.

„Jo přesně tam, zavolám mu, co se tam děje, pak se ozvu,“ a ukončila hovor. Odložila mobil a spíš jen tak mimoděk si mnula ucho po dlouhém hovoru. Fascinovaně pozorovala malého podivína v šedém obleku. Bylo na něm něco nepopsatelně zvláštního. Možná je to módní návrhář, pomyslela si, nebo filmový producent. Třeba sám nějaký spisovatel. Věděla, že někteří umělci se oblékají velice svérázným způsobem. Rozhodla se, že pár minut počká, a pak teprve Joshovi, svému dvojčeti zavolá, aby zjistila, o co tady jde.

Právě se chystala vrátit k baru, když se malý pán otočil a Sofìe měla pocit, že se dívá přímo na ni. Stál ve stínu pod markýzou a vypadalo to, že jeho oči září jako dvě hvězdy.

Sofìe si byla jistá, že ji nemůže vidět, vždyť stála na druhé straně ulice za výlohou, od které se odráželo odpolední slunce. V šeru uvnitř kavárny musela být zvenčí neviditelná. A přesto na krátký okamžik, kdy se jejich oči střetly, cítila, že jí celým tělem projíždí mráz. Chtěla setřást ten nepříjemný pocit, pohodila hlavou, až jí do obličeje spadlo pár pramenů vlnitých blonďatých vlasů. Ten kontakt trval jen krátký okamžik, pak se muž otočil, ale Sofìe se nemohla zbavit silného dojmu, že si ji zcela jistě prohlížel.

Ještě než zmizel se svými společníky ve dveřích knihkupectví, Sofìe už tušila, že jeho příchod nevěstí nic dobrého.

Máta!

A zkažená vajíčka!

„To je odporný zápach!“ Josh Newman stál uprostřed sklepa pod obchodem s knihami a snažil se zhluboka nadechnout. Odkud to může být? Podíval se okolo na knihami přeplněné police a přemýšlel, jestli za ně nezalezlo nějaké zvíře a neuhynulo. Co jiného by to mohlo způsobit? Malý sklep měl vždycky zvláštní atmosféru, bylo to tu cítit zatuchlinou. Vzduch tu byl suchý a těžký vůní starých pergamenů smíchaný s výraznějším pachem kožených vazeb knih a zaprášených pavučin. Josh miloval tu vůni, připadalo mu, že kolem sebe rozlévá pohodu a klid, stejně jako vůně skořice a hřebíčku o Vánocích. Máta.

Ostrý a jasný závan máty projel celým prostorem malého sklepa. Byla to výrazná vůně právě otevřené zubní pasty nebo mátového čaje, který servírovala jeho sestra naproti v kavárně. Intenzivní aroma přebilo i těžký odér kůže a papíru, a bylo tak silné, že cítil, že každou chvílí musí kýchnout. Josh si raději vyndal z uší sluchátka svého iPodu, protože nic není tak nepříjemné jako kýchat se sluchátky.

Vajíčka.

Zkažená vajíčka – poznal zápach síry, typický pro pukavce, který ihned překryla čistá vůně máty. Bylo to odporné. Josh cítil, jak mu zápach pohlcuje celý jazyk a ústa a že ho začíná svědit hlava, jako kdyby po ní něco lezlo. Josh se to snažil překonat a prodrbal si střapaté blond vlasy, až mu přeběhl mráz po zádech. Asi se vrací odpadová voda, napadlo ho.

Sluchátka si už zpátky nenasadil a začal kontrolovat seznam knih v ruce, pak se znovu podíval na police před ním. Kompletní dílo Charlese Dickense, 27 svazků, červená kožená vazba. Tak a to už snad ne, kde to k čertu může asi být!

Josh pracoval v knihkupectví už téměř dva měsíce, ale stále ještě neměl ani tu nejmatnější představu, kde co najít. Nebyl tu žádný systém…, tedy systém v tom zřejmě byl, ale nikdo kromě Nicka a Perry Flemingových, majitelů obchodu, do něj ještě nepronikl. Oba majitelé našli jakoukoli knihu během minutky a nezáleželo na tom, jestli nahoře v obchodě nebo dole ve sklepě.

Mátová vlna spolu se zápachem pukavců během sekundy vyplnila malý sklepní prostor. Josh se rozkašlal a začal slzet. Tohle přece není možné! Rychle zastrčil seznam knih do jedné kapsy u svých džínů, a do druhé mobil, a začal si přes stohy knih a krabic klestit cestu k východu. Už v tom smradu nemohl vydržet ani minutu, rukama si přitom mnul oči, které ho neskutečně pálily. Chytil se zábradlí a škrábal se téměř poslepu nahoru. Nutně už potřeboval závan čerstvého vzduchu, protože hrozilo, že se pozvrací. Čím blíže však byl ke dveřím ze sklepa, tím byl zápach horší.

Vystrčil hlavu z poklopu ven a v ten okamžik si uvědomil, že už nic nikdy nebude jako dřív.

KAPITOLA 2

Josh se díval otvorem ze sklepa a oči mu slzely z intenzivního pachu síry a máty. Na první pohled bylo patrno, že obvykle prázdné knihkupectví je přeplněné. Naproti Nicku Flemingovi, majiteli obchodu, stáli čtyři muži. Tři z nich vypadali ohromně velcí a neohrabaní, poslední byl sice drobnější a malé postavy, ale vypadal o to zlověstněji. Joshe hned napadlo, že jsou to lupiči, kteří přepadli knihkupectví.

Jeho šéf Nick stál uprostřed obchodu a sám čelil všem čtyřem nezvaným hostům. Normální, obyčejný člověk, průměrný svou váhou i výškou, na kterém vlastně nebylo vůbec nic zvláštního, kromě očí, které byly tak světlé, že vypadaly jako úplně bezbarvé. Černé vlasy nosil ostříhané na ježka a téměř vždycky měl strniště, jako kdyby se neholil pár dní. Chodil v jednoduchých černých džínách a sepraném černém tričku s reklamou na koncert, který se konal před dvaceti pěti lety, a okopaných farmářkách. Na levém zápěstí měl levné digitální hodinky a na pravém těžký členitý stříbrný náramek, z obou stran obložený dvěma chatrnými barevnými náramky přátelství. Proti němu stál malý elegantní muž v šedivém obleku.

Josh si uvědomil, že ani jeden z nich nic neříká…, a přece se mezi nimi něco dělo. Oba muži stáli klidně s rukama u těla, předloktí ohnutá a dlaně otočené nahoru. Nick stál uprostřed místnosti, zatímco muž v šedém obleku si vybral pozici blíže ke dveřím a obklopil se svými společníky v černých kabátech. Prsty obou mužů se pohybovaly, jako by bláznivě běhaly po klávesnici. V Nickových dlaních se tvořilo něco jako chomáč zeleného kouře, pak se to stočilo do složitého ornamentu a sklouzlo na podlahu, kde se to kroutilo jako had. Z rukou Nickova protivníka kapala nějaká hnusná do žlutava obarvená hmota, která vypadala odpudivě a špinavě.

K zápachu máty a síry v místnosti se přidal kouř. Josh cítil, že se mu obrací žaludek a rychle polkl, jindy by mu stačil jen slabý závan pukavců, aby se mu dělalo zle.

Prostor mezi oběma muži se plnil spirálami zeleného a žlutého kouře a tam, kde se střetly, tam to jiskřilo, syčelo a prskalo. Nickovy prsty se pohnuly a v dlani se mu znovu objevila další zelená spirála kouře velká asi jako pěst. Rychle do ní foukl a ona se roztočila a vyletěla do vzduchu, kde se zamotávala a rozmotávala zhruba v úrovni očí, na půl cesty mezi Nickem a mužem v šedém obleku. Krátké tlusté prsty druhého muže ve svém rytmu vytvořily vlastní žlutou kouli energie, kterou také vypustily do prostoru. Zelená spirála se okamžitě omotala kolem žluté koule a v momentě, kdy se jí dotkla, došlo k jiskřivé reakci… Neviditelná exploze odhodila oba muže mezi regály. Popraskaly žárovky, zářivky se roztříštily a na zem se snesl déšť skleněných střípků. Dokonce i dvě výlohy se rozletěly na kousky i malé skleněné tabulky popraskaly.

Nick se svalil na podlahu blízko vchodu do sklepa, přesněji téměř přistál na hlavě Joshovi, který tam stál v šoku, neschopný pohybu s očima plnýma hrůzy. Když se Nick vyškrábal na nohy, zatlačil Joshe zpátky do sklepa. „Zůstaň dole, ať se děje cokoliv,“ zasyčel s neidentifikovatelným akcentem. Narovnal se a otočil. Josh viděl, že stočil svou dlaň nahoru a foukl do ní. Pak jako by něco prudce hodil doprostřed místnosti.

Josh si mohl krk vykroutit, aby vysledoval, kam to směřoval, ale zdálo se, že se nic neděje…, ale pak jako by někdo vysál všechen vzduch z místnosti. Všechny knihy vylétaly z polic a nakupily se uprostřed místnosti na velké neuspořádané hromadě. Zarámované obrazy byly strženy se zdí a s těžkým vlněným kobercem také skončily na kupě.

Pak to všechno vybouchlo.

Dva z mužů v kabátech dostali plný zásah. Josh sledoval, jak knihy, některé velmi těžké a tvrdé, jiné měkké a ostré, lítaly vzduchem jako rozzlobení ptáci. Soucitně se otřásl při pomyšlení, že jeden z mužů dostal tvrdý zásah velkým slovníkem do tváře. Odhodilo mu to klobouk a sluneční brýle a odkrylo jeho mrtvolně šedou tvář s očima z vyleštěných černých kamenů. Police s milostnými romány skončila na jeho druhém společníkovi a rozlomila mu brýle na dvě části. Josh objevil, že i ten druhý má oči, které vypadají jako dva kameny.

A pak si uvědomil, vždyť jsou to kameny!

Otočil se k Nickovi a už se chtěl vyptávat, když se na něj šéf podíval a poručil: „Zůstaň dole! Přivedl si golemy.“ Nick se skrčil, když na něj muž v šedém obleku poslal tři žluté ostré nože, které pronikly regály s knihami jako nic a zabodly se do dřevěné podlahy. Všechno čeho se dotkly, však začalo okamžitě tlít a rozpadat se. Papír zčernal, kožené vazby popraskaly a dřevěná podlaha a police vysychaly, trouchnivěly a postupně se rozsypaly.

Nick potom hodil další neviditelný balon energie do rohu místnosti. Josh pozoroval jeho pohyb, a když ta nepozorovatelná energie letěla prostorem, zachytila záblesk slunečního svitu a na chvíli ji Josh viděl jako letící smaragdovou kouli, která když uletěla dosahu slunečních paprsků, znovu zmizela. Tentokrát byl efekt při dopadu na zem daleko dramatičtější. Nic nebylo slyšet, ale zato se celá budova otřásla v základech. Stoly se pod levnými brožovanými knihami rozlétly na kousíčky a místnost se naplnila bizarními konfetami z jednotlivých stránek. Dva muži v kabátech – golemové – byli vymrštěni na police, které se na ně i se zbylými knihami sesunuly. Třetí z nich, ten největší, byl odhozen tak silně, že proletěl dveřmi až na ulici.

A v tichu, které pak následovalo, zazněl rukavicemi tlumený potlesk. „Koukám, že jsi tuto techniku zdokonalil, Nikolasi,“ řekl muž v šedém obleku se zvláštní intonací.

„Ano, Johne, trochu jsem trénoval,“ odpověděl Nick, který se pomalu posouval ke dveřím do sklepa a ukazoval Joshovi, ať sleze víc dolů. „Věděl jsem, že mě dříve či později najdeš.“

„Ano, to máš pravdu, hledáme tě už velmi dlouho, Nikolasi. Máš něco, co patří nám a my to chceme zpátky.“

Tenký proužek žlutého kouře vrazil do stropu nad Nickem a Joshem a kusy černé rozkládající se sádry se snášely dolů jako černé vločky.

„Spálil jsem to,“ řekl Nick, „už je to dávno, co jsem ji zničil.“ Strčil Joshe dolů, pak přitáhl padací dveře a také sklouzl do sklepa. „Na nic se neptej,“ varoval Joshe a jeho světlé oči zářily v šeru jako dvě hvězdy. „Teď na to není čas.“ Chytil Joshe za rameno a tlačil ho směrem k nejtmavějšímu zákoutí sklepa, tam se oběma rukama opřel o pár polic, které se posunuly stranou a odhalily za nimi tajné schody. Nick pobídl Joshe, aby pokračoval dál do tmavého tunelu. „Rychle, teď rychle, ale potichu,“ varoval ho. Následoval Joshe a knihovnu za sebou přitáhl právě ve chvíli, když se poklop do sklepa proměnil v černou zapáchající tekutinu, která stékala dolů po schodech s nezaměnitelným ostrým zápachem síry.

„Nahoru,“ Nickův hlas zněl povzbudivě. „Vede to do prázdného obchodu vedle nás, ale nemáme moc času. Dee brzy přijde na to, kam jsme zmizeli.“

Josh přikývl, věděl, že čistírna vedle byla celé léto prázdná. Měl snad tisíc otázek, ale žádná z možných odpovědí, které se mu honily hlavou, nebyla uspokojivá. Všechny totiž obsahovaly to jediné strašné slovo – magie. Právě byl svědkem toho, jak dva muži po sobě hází něco jako energetické koule a nože. A viděl, jakou zkázu to způsobilo.

Josh na vlastní oči viděl kouzla a čáry, ale každý přece ví, že ta neexistují.

KAPITOLA 3

Co je to za odporný puch? Sofie chtěla právě telefonovat, když se zhluboka nadechla a úplně ztuhla, jelikož jí v nose začalo strašně pálit. Cítila něco hrozně odporného. Odložila telefon, nahnula se nad otevřené nádoby s čaji a snažila se zbavit toho nepříjemného zápachu.

Pracovala v kavárně U kávového hrnečku od té doby, co přijeli s bratrem na prázdniny do San Francisca. Byla to pohodová práce, nic zvláštního. Většina zákazníků byli milí lidé, jenom občas přišel nějaký neotesanec a výjimečně opravdový sprosťák. Pracovní doba byla dobrá, plat také ušel a leccos se dalo dohnat na spropitném. Hlavní výhodou ale byla skutečnost, že její bratr pracoval jen přes ulici. V prosinci jim bylo patnáct a začali si šetřit na vlastní auto. Spočítali si, že jim to zabere přinejmenším dva roky, když si však nebudou kupovat žádná CD ani DVD, hry, oblečení ani boty, které byly Sofiinou opravdovou slabostí.

Obvykle byli v kavárně na směně ještě další dva lidé, ale jedna z nich dnes odešla domů, protože jí nebylo dobře a Bernice, majitelka, pospíchala po obědě nakupovat do velkoskladu čerstvé zásoby čajů a kávy. Slíbila, že bude zpátky do hodiny, ale Sofie dobře věděla, že to bude trvat minimálně dvakrát déle.

Během léta si Sofìe zvykla na vůně různých exotických čajů a kávy, které prodávala. Dokázala rozeznat Earl Grey od Darjeelingu nebo vyjmenovat rozdíly mezi kávou z Jávy a Keni. Měla ráda kávovou vůni, i když její hořká chuť ji příliš nezaujala. Zato milovala čaje. Za posledních pár týdnů tady vyzkoušela všechny, převážně ty bylinné a ovocné nebo s neobvyklými příchutěmi.

Ale co cítila teď, to bylo nadmíru nechutné.

Skoro jako pukavce.

Sofie si přivoněla k lístkům Assamu a ucítila jejich vůni, odtud tedy ten zápach nevychází.

„Myslím, že by se měl pít, ne inhalovat.“

Sofie se otočila a viděla přicházet Perry Flemingovou. Byla to vysoká, elegantní dáma, která vypadala na čtyřicet, ačkoliv jí pravděpodobně bylo mnohem víc. Bylo bezesporu jasné, že musela být za mlada velice krásná, ještě stále byla oslňující. Měla ty nejjasnější a nejčistší zelené oči, jaké kdy Sofìe viděla, dokonce si dlouhou dobu myslela, že Perry nosí kontaktní čočky. Perry mívala černé havraní vlasy, ale teď už je měla protkané stříbrnými pramínky. Většinou je nosila v dlouhém ohonu, který dosahoval až pod pas. Měla perfektní úsměv, a kolem očí se jí značily malé vrásky. Byla vždycky o hodně lépe oblečená než její manžel, i dnes měla na sobě hedvábné mátově zelené letní šaty bez rukávů, které dokonale ladily s barvou jejích očí.

„Jen mi přišlo, že nějak divně páchne,“ řekla Sofie a přičichla si znovu. „Ale teď už voní normálně,“ dodala „ale před chvílí smrděl jako… jako zkažená vajíčka.“

Podívala se na Perry, ale úplně ji vylekaly Její vytřeštěné oči, které jako by viděly ducha. Perry zírala směrem přes ulici a právě v ten moment popraskaly okenní tabulky a vysypaly se na chodník. Na ulici se kroutily obláčky zeleného a žlutého kouře a ve vzduchu zaváněly pukavce. Sofie ucítila ještě další pach, silnější a ostrou vůni máty.

Perryiny rty se pohnuly a zašeptala: „Ne, teď ne… ne tady.“

„Paní Flemingová… Perry?“

Perry se otočila k Sofii a v očích měla hrůzu. Její obvykle bezchybná angličtina měla najednou zvláštní přízvuk. „Zůstaň tady, ať se stane cokoliv, zůstaň tu a schovej se.“

Sofie už otevírala pusu, aby se zeptala, co to má všechno znamenat, když dveřmi knihkupectví proletěl jeden z těch velkých mužů z auta a přistál přímo na ulici. Už neměl klobouk ani brýle a Sofie viděla jeho mrtvolnou kůži a oči jako dvě černé kuličky. Muž se krčil uprostřed ulice jako malé dítě a pak zvedl ruku, aby si chránil tvář před sluncem.

V Sofii by se krve nedořezal, protože kůže na ruce toho muže se začala hýbat. Pomalu se jako by rozpouštěla a roztěkala do jeho rukávu. Tál jako sněhulák na slunci s tím rozdílem, že tady zůstávala blátivá stopa.

„Golem,“ zašeptala Perry. „Panebože, on vytvořil golema.“

Sofii vyschlo v krku a zdálo se jí, že se jí jazyk ani nevejde do úst. Když se trochu vzpamatovala z toho, co viděla, zeptala se: „Gluma, toho z Pána prstenů?“

Perry už byla na cestě ke dveřím a vysvětlovala: „Ne, golema,“ řekla už skoro nepřítomně, „muže vytvořeného z hlíny.“

To Sofii moc nepomohlo, ale s hrůzou a zmateně sledovala, jak se to stvoření – gólem – šourá z dosahu slunečních paprsků pod markýzu před obchodem. Jako obrovský slimák za sebou nechával slizkou blátivou stopu, která na prudkém odpoledním slunci okamžitě usychala. Ještě předtím, než zalezl zpátky do knihkupectví, si Sofie všimla, že jeho tvář ztratila tvar a kůže popraskala. Připomínala spíš vysušenou zem v buši.

Perry vyběhla na ulici a po cestě si rozpustila vlasy, ale místo toho, aby jí splývaly po zádech, vlály za ní jakoby v jemném vlahém vánku. Ale vítr toho dne vůbec nefoukal.

Sofie se na chvíli zarazila, ale pak sebrala koště a vyřítila se za Perry přes ulici. Byl tam přece její bratr.

Knihkupectví bylo převrácené naruby.

Kdysi uklizené, uspořádané police a stoly byly převrácené a rozházené po celé místnosti. Knihovny byly rozbité, police přepůlené, bohatě zdobené mapy a tisky se válely zničené po zemi. Ve vzduchu visel pach rozkladu a trouchniviny, papír a dřevo vyschly a rozpadaly se, dokonce ani strop nebyl ušetřen, omítka opadávala po kusech a odhalovala dřevěné trámy a dráty elektrického vedení se volně pohupovaly.

Malý muž v šedém obleku stál uprostřed místnosti a s odporem si čistil prach z rukávu kabátu, zatímco jeho dva golemové prozkoumávali sklep. Třetí gólem, poničený a popraskaný od sluníčka se neohrabaně opíral o pobořenou knihovnu. Kousky šedého zaschlého bláta pomalu odpadávaly z toho, co ještě zbylo z jeho rukou.

Muž v šedém obleku se otočil, když Perry a Sofie vtrhly do knihkupectví. Zdvořile se uklonil a řekl: „Á, madam Perenela. Už jsem se divil, kde jste.“

„Kde je Nikolas?“ chtěla vědět Perry. Vyslovila jméno Nikolas s jasným francouzským přízvukem. Perryiny vlasy se přitom naježily, jako by nahromadily veškerou statickou elektřinu, a bílo modře jiskřily.

„Dole ve sklepě, předpokládám. Mí sluhové ho tam hledají,“ odvětil muž v šedém obleku.

Sofie chytla koště oběma rukama, proklouzla za zády Perry a plížila se podél zdi na druhou stranu místnosti. Kde je Josh? Neměla nejmenší tušení, co se tu děje, a bylo jí to jedno. Musela prostě najít bratra.

„Vypadáte ohromně jako vždy,“ řekl muž v šedém obleku a přitom nespustil z Perry oči. „Nezestárla jste ani o den.“ Znovu ji složil poklonu, staromódní vznešený pohyb, který mu očividně nedělal sebemenší problémy. „Vždycky jsem vás rád viděl,“ dodal.

„Přála bych si říci to samé o vás, Dee,“ odpověděla Perry a udělala pár dalších kroků ode dveří. Prolétla očima celou místnost a řekla: „Poznávám váš odporný zápach.“

Dee zavřel oči a zhluboka se nadechl. „Dávám přednost výrazu vůně síry. Je tak…,“ zarazil se, „tak dramatická.“ Pak rychle otevřel oči a jeho úsměv se vytratil. „Přišel jsem si pro knihu, Perenelo. A neříkej mi, že jste ji zničili,“ hned dodal. „Tvé neobyčejně dobré zdraví a zjev je víc než dostatečným důkazem toho, že to není pravda.“

Jakou knihu, divila se Sofie, obchod byl přece plný knih.

„Jsme strážci knihy,“ řekla Perry a něco v jejím hlase přinutilo Sofii, aby se na ní podívala. Zastavila se a zírala s vytřeštěnýma očima a otevřenou pusou, protože Perry byla obklopena stříbrnou mlhou, kterou vytvářela její pokožka jako pavučinové vlákno. Místy bledá a svítící hmota postupně ztuhla a zhoustla a nakupila se okolo jejích rukou, takže to vypadalo jako rytířské rukavice. „Nikdy ji nedostanete,“ zvedla hlas Perry.

„Ale ano, moje milá,“ řekl klidně Dee. „Během let jsme našli všechny ostatní poklady, jen kniha ještě zbývá. Teď si to ulehči a řekni mi, kde je…“

„Nikdy!“

„Věděl jsem, že mi to neřekneš,“ poznamenal Dee a pak se jeden z těch velkých golemů na Perry vrhl. „Lidé jsou tak předvídatelní,“ dodal spíš pro sebe Dee.

Nick a Josh se snažili otevřít dveře čistírny, když viděli Perry a Sofii, jak uhánějí přes ulici ke knihkupectví. „Rychle, otevři ty dveře,“ zachrčel Nick a sahal pod triko, kde mu na krku visela jednoduchá látková taštička. Vytáhl z ní malou knihu s měděnou vazbou.

Mezitím Josh konečně praštil do zástrčky, která se přece jen ulomila a oba se dostali ven na ulici. Nick ještě po cestě hledal rychle něco v knížce a Josh si všiml zdobného písma a geometrických vzorů na tlustých zažloutlých stránkách.

Dostali se do knihkupectví přesně včas, aby viděli explodovat golema, který se dotkl Perry. Velká rána.

Hrubý prášek zaplnil místnost a těžký černý kabát spadl na podlahu. Zbyl po něm jen malý vzdušný vír, který na chvíli roztočil prach u země, a pak zmizel.

Příchod Nicka a Joshe na okamžik odvedl Perryinu pozornost, a ten krátký moment stačil, aby si Dee zakryl levou rukou oči a hodil na zem malou skleněnou kouli.

Bylo to, jako by v místnosti vybouchlo slunce.

Záblesk byl neskutečně ostrý a oslepující, zaplnil knihkupectví a se světlem přišel i zápach pálících se vlasů a spáleného masa, doutnajícího listí, ohořelého kovu smíchaný s ostrými výpary benzínu.

Josh spatřil sestru právě v okamžiku, když Dee házel kouli na zem. Výhled mu částečně zakrýval Nick a jeho žena, ti byli světlem strženi k podlaze. Najednou všechno vypadalo jako složené z černobílých nehybných obrazů… Viděl, že Nick upustil knihu s kovovým zdobením…, viděl, jak dvě černé šmouhy obklopily Perry a slyšel ji jen lehce vykřiknout…, viděl, jak Dee zvedl knihu, zatímco Nick slepě šmátral po podlaze.

„Tak vidíš, prohrál jsi, Nikolasi,“ zasyčel triumfálně Dee, „prohrál jsi, jako vždy. Teď si beru s sebou dvě tobě nejcennější věci, tvou milovanou ženu a tvou knihu.“

Josh vyskočil a ještě dřív, než si to uvědomil, přistál na Johnu Dee, kterého tím přinejmenším překvapil. Ačkoliv bylo Joshovi teprve patnáct, byl docela vysoký a dobře stavěný. Byl dokonce dost velký i na zadáka, přestože byl v týmu nejmladší. Povalil Johna Dee na zem a Johnovi vypadla kniha z ruky. Josh ucítil kovovou vazbu pod svými prsty a chňapl po ní. Naneštěstí se Dee rychle vzpamatoval, zvedl Joshe do vzduchu a odhodil ho do rohu. Josh přistál na hromadě knih, která sice zmírnila jeho pád, z nárazu se mu však udělaly mžitky před očima.

Šedý obrys Johna Dee se objevil nad Joshem a ruka sáhla po knize. „Myslím, že tohle je moje.“

Josh ji stiskl silněji, ale Dee mu ji jednoduše vykroutil z ruky.

„Necháš mého bratra na pokoji.“ Sofie práskala Johna Dee přes záda koštětem, co slovo, to rána.

Dee se na ni skoro ani nepodíval, v jedné ruce držel knihu a druhou chytil koště, zamumlal pár slov a koště se v Sofiiných rukou rozpadlo na malé třísky. „Máš štěstí, že mám dneska dobrou náladu,“ sykl, „jinak bych z tebe nadělal to samé.“ Pak Dee a jeho zbývající golemové, co mezi sebou vlekli Perry, práskli za sebou dveřmi a zmizeli. Následovalo dlouhé ticho, ve kterém se po chvíli zřítila k zemi i poslední police s knihami.

KAPITOLA 4

„Předpokládám, že zavolat policii nemá moc smysl.“ Sofie se opírala o vratkou, nahnutou knihovnu a snažila se překonat šok z toho, čeho byla svědkem. Byla sama překvapená, jak její hlas zní klidně a rozumně. „Měli bychom jim oznámit, že unesli Perry…“

„Perry je v bezpečí… alespoň zatím,“ řekl Nick, který seděl na jedné z nižších příček žebříku. Hlavu měl položenou v dlaních a zhluboka dýchal, občas zakašlal a snažil se vyčistit si plíce od prachu a zápachu. „Ale máš pravdu, na policii nemůžeme,“ usmál se chabě. „Nevím, co bychom jim řekli, aby tomu rozuměli.“

„Mám pocit, že my tomu taky moc nerozumíme,“ řekl Josh, který seděl na jediné zbylé, nezničené židli. I když neměl nic zlomeného, byl pomlácený a věděl, že během příštích pár dní bude na dálku zářit všemi možnými barvami. Naposled se tak cítil, když se přes něj dostali tři soupeři na fotbalovém hřišti. Vlastně teď se cítil hůř, protože tenkrát alespoň věděl, co se děje.

„Myslím, že tu došlo k úniku plynu,“ opatrně navrhoval Nick, „a co jsme tu všichni viděli, nebylo nic jiného než skupinová halucinace.“ Zastavil se a čekal, co řeknou dvojčata.

Josh a Sofie, oba ještě otřeseni, zvedli hlavy a nevěřícně se na něj podívali. „Tak to je dost slabý,“ nakonec utrousil Josh.

„To teda jo,“ souhlasila Sofie.

Nick pokrčil rameny a pokračoval: „Vlastně jsem si myslel, že je to docela věrohodné vysvětlení. Vysvětlilo by to ten zápach, výbuch v obchodě a… a všechny ty divné věci, co si myslíte, že jste možná viděli.“

Sofie si už dávno uvědomila, že dospělým vymýšlení výmluv opravdu nejde. „My jsme to ale všechno na vlastní oči viděli,“ ohradila se. „Golemy jsme si nevymysleli!“

„Cože jsme si nevymysleli?“ zeptal se Josh.

„Ti velcí chlápci byli golemové, jsou vyrobeni z hlíny,“ vysvětlila mu Sofie. „Perry mi to řekla.“

„Aha, tak Perry,“ zamumlal Nick. Prohlédl si zdevastovaný obchod a zakroutil hlavou. Netrvalo ani čtyři minuty a knihkupectví je úplně zničeno. „Divím se, že přivedl golemy, jsou většinou nespolehliví v teplejších krajích. Ale svůj účel splnili. Získal to, proč přišel.“

„Knihu?“ zajímalo Sofii. Zahlédla ji u Joshe, než mu ji Dee zase vyrval. Stála v obchodě plném knih, a její otec vlastnil obrovskou knihovnu velice starých tisků, nikdy však předtím neviděla žádnou podobnou. Byla vázaná jakoby v nějakém matném kovu.

Nick přikývl. „Už ji hledá dlouho,“ řekl tiše a jeho oči jako by se ztrácely v dáli. „Velmi dlouho.“

Josh se pomalu zvedl na nohy, ale strašně ho bolela záda. Podal Nickovi dvě zažloutlé pomačkané stránky. „No, alespoň ji nedostal celou. Když mi ji vytrhl z ruky, asi jsem ji držel za ty dvě stránky.“

Nick hmátl po těch dvou stránkách s neskrývanou nadějí. Padl na kolena, odsunul zbytky knih a polic, aby si udělal místo. Tam opatrně položil obě stránky, jednu vedle druhé. Jeho dlouhé prsty se chvěly, když stránky uhlazoval. Dvojčata k němu přiklekla, každé z jedné strany, upřeně se dívala a snažila se pochopit, co vidí. „A mimochodem, určitě si nevymýšlíme ani tohle,“ zašeptala Sofie a ukazováčkem poklepala na stránky.

Tlusté zažloutlé stránky byly zhruba deset centimetrů široké a patnáct dlouhé a vypadaly jako z lisované kůry. Na povrchu se jasně a zřetelně rýsovaly úponky listů a obě stránky byly pokryty nepravidelným hranatým písmem. První písmeno nahoře v levém rohu každé stránky bylo nádherně vykresleno zlatou a červenou barvou a zbytek textu byl napsán černým inkoustem s mírným nádechem červené.

A slova se pohybovala.

Dvojčata sledovala, jak se písmena na stránkách mění jako malincí broučci. Tvarovala se a přeskupovala, až po chvíli začala připomínat čitelný a rozpoznatelný jazyk, něco jako latinu nebo středověkou angličtinu, ale za okamžik se zase rozplynula a srovnala do starověkých symbolů připomínající egyptské hieroglyfy nebo keltské znaky.

Nick si povzdechl: „Ne, to se vám opravdu nezdá.“ Sáhl si pod triko pro triedr, uvázaný na tenkém černém provázku. Použil skla jako lupu a začal číst pohybující se a tvarující se slova. „Ha!“

„Dobré zprávy?“ zeptal se Josh.

„Výborné zprávy. Chybí mu závěrečná část rituálu.“ Nick zmáčkl Joshovo pohmožděné rameno tak pevně, až ho to zabolelo. „Jestli chceš něco vědět, tak kdybys chtěl vybrat dvě nejdůležitější stránky, aby kniha ztratila smysl, nemohl bys vybrat lépe.“ Nick se ale rychle přestal smát. „Ale až to Dee zjistí, vrátí se a já ručím za to, že tentokrát nepřijde jenom s golemy.“

„Kdo byl ten muž v šedém obleku?“ chtěla vědět Sofie. „Perry mu také říkala Dee.“

Nick složil stránky a vstal. Sofie k němu vzhlédla, ale jak se na něj podívala, uvědomila si, že najednou vypadá staře a unaveně, neuvěřitelně unaveně.

„To byl John Dee, jeden z nejmocnějších a nejnebezpečnějších lidí na světě.“

„Nikdy jsem o něm neslyšel,“ oponoval Josh.

„Už jenom zůstat neznámý v této moderní době je samo o sobě opravdovou mocí. Dee je alchymista, kouzelník, čaroděj a woodoošaman, a to není to samé.“

„Kouzla a čáry?“ tázavě odfrkla Sofie.

„Myslel jsem, že nic takového neexistuje,“ dodal sarkasticky Josh, a pak si najednou připadal hloupě. Vždyť před chvílí viděl na vlastní oči, jak po sobě dva muži hází energetické koule.

„Právě jste viděli bytosti vzniklé pomocí kouzel. Golemové jsou bytosti z bláta a hlíny, přivedené k životu jednoduchým kouzlem. Vsadím se, že v tomto století je méně než tucet lidí, který pouze golema spatřil, a to pomíjím skutečnost, že nikdo setkání nepřežil.“

„A tyhle stvořil Dee?“ zeptala se Sofie.

„Stvořit golema je, jak jsem již řekl, jednoduché kouzlo a je tak staré jako lidská rasa. Rozpohybování těžší hmoty a její ovládání je už mnohem složitější,“ vzdychl Nick. „ale ne zřejmě pro doktora Dee.“

„Co je to za člověka?“ trvala na odpovědi Sofie.

„Dr. Dee byl dvorním kouzelníkem královny Alžběty I. v Anglii.“

Sofie se nevěřícně zasmála, ne úplně přesvědčená, jestli dobře slyší. „Ale to bylo před mnoha stoletími, a tomu muži nemůže být víc než padesát.“

Nick se chvíli šoural po obchodě, přemístil různé knihy, až našel tu, co hledal Anglie v dobách královny Alžběty. Otevřel ji na straně, kde byla zobrazena královna Alžběta I. a na druhé straně muž s ostrými rysy a trojúhelníkovým plnovousem. Měl jiné šaty, ale nebylo pochyb, že je to tentýž muž, kterého dnes potkali v knihkupectví.

Sofie si vzala knihu od Nicka: „Píšou tu, že se narodil v roce 1527,“ řekla zaraženě, „to by znamenalo, že je mu skoro pět set let.“

Josh se postavil vedle své sestry a upřeně se díval na obrázek, pak zvedl hlavu a prohlédl si tu spoušť v místnosti. Když se zhluboka nadechl, stále cítil tu zvláštní vůni… kouzel. To bylo ono, co celou dobu cítil, ne mátu nebo pukavce, ale vůni kouzel. „Dee vás zná,“ řekl Josh pomalu, „a zná vás velmi dobře, že ano?“ dodal. Nick pomalu procházel obchodem sem a tam, tu zvedl nějakou knihu, aby ji zase upustil zpátky na zem. „No ano, zná mě,“ řekl „a zná i Perry. Známe se už dlouho… velmi dlouho.“ Opět se zadíval na dvojčata a jeho téměř bezbarvé oči vypadaly potemněle a ustaraně. „Teď jste do toho bohužel zapletení, takže období lží a zakrývacích manévrů přeskočíme. Jestli máte přežít, musíte znát pravdu.“

Dvojčata se na sebe zděšeně podívala, obě si uvědomila spojení: „Jestli máte přežít…“

„Moje skutečné jméno je Nikolas Flamel a narodil jsem se ve Francii v roce 1330. Perry se jmenuje Perenela a ve skutečnosti je o deset let starší než já. Ale nikdy jí to do očí neříkejte,“ rychle dodal.

Josh už zase cítil, jak mu žaludek burácí a už chtěl říct, že je to všechno nesmysl. Chtěl se smát a rozčilovalo ho, že jim Nick vypráví takovou hloupou historku, ale pak si uvědomil, že ho bolí celé tělo, že letěl přes celou místnost, aniž se ho někdo dotkl. Vzpomněl si na golema, který se dotkl Perry – Perenely – a jak se při tom doteku proměnil v prach.

„Co… co jste zač?“ Sofie se zeptala dřív, než to mohl Josh zformulovat. „Co jste zač, vy a Perenela?“

Nick se usmál, ale jeho tvář zůstala naprosto chladná a vážná, a na okamžik se podobal Johnu Dee. „My jsme strážci,“ řekl jednoduše. „Jednou, je to už velmi dávno, jsme byli obyčejní lidé, ale pak jsem koupil jednu knihu, Knihu mága Abraháma, která se zkráceně nazývá Kodex. V té době se všechno změnilo. Perenela se změnila, i já jsem se změnil a stal jsem se strážcem a alchymistou.

Postupně se ze mě stal nejmocnější alchymista všech dob. Uznávali mě nejrůznější králové a vládcové a dokonce i papež. Objevil jsem tajemství kamene mudrců, které jsem našel v knize starodávných kouzel. Naučil jsem se, jak proměnit běžné kovy ve zlato nebo obyčejné kameny ve vzácné drahokamy. Ale dokázal jsem toho víc, daleko víc. Našel jsem v Kodexu recept na lektvar, který odežene všechny nemoci a dokonce i smrt. Moje žena a já jsme se tak stali prakticky nesmrtelnými.“

Zvedl vytržené stránky Kodexu a řekl: „A tohle zbylo z Kodexu. Dee a ostatní jeho druhu po něm pátrali po staletí. A teď ho mají, a Perenelu také,“ dodal hořce.

„Ale říkal jste, že ta kniha je k ničemu bez těchto stran,“ připomněl Josh rychle.

„To je pravda. V knize je dost tajemství, aby to Johna Dee zabavilo na stovky let, ale tyto stránky jsou nejdůležitější,“ souhlasil Nick. „Dee si však pro ně přijde.“

„To není všechno, že? Mám pocit, že je v tom něco víc,“ řekla Sofie. Věděla, že jim ještě něco tají, dospělí to tak vždycky dělají. Rodičům trvalo celé měsíce, než jim řekli, že léto stráví v San Franciscu.

Nick se na Sofii podíval poněkud stroze a znovu jí připomněl pohled, který ji předtím věnoval Dee. V tom pohledu bylo něco studeného a nelidského. „Ano… je tu ještě něco,“ neochotně přiznal Nick. „Bez Kodexu budeme já a Perenela stárnout. Lektvar nesmrtelnosti se musí vařit každý měsíc čerstvý, takže za dvacet osm dní měsíčního cyklu zestárneme a zemřeme. A jestli se tak stane, tak zlo, proti kterému jsme tak dlouho bojovali, zvítězí. Starobylé bytosti opět ovládnou Zemi.“

„Starobylé bytosti?“ zaujalo Joshe, jeho hlas zněl nalomeně a podstatně výš než obvykle. Namáhavě polkl, aby měl alespoň pocit, že se jeho srdce vrátilo zpátky, tam kam patří. Den, který začal jako každý jiný, normální čtvrtek se změnil v něco divného a děsivého. Josh ve svém životě hrál spoustu her a četl mnohé knihy, a v nich „starobylé bytosti“ vždycky znamenaly něco starodávného a nebezpečného. „Starobylý znamená starodávný?“ ujistil se raději.

„Ano, velmi starý a letitý,“ potvrdil Nick.

„Tím myslíte, že je více takových, jako je Dee a jako jste vy?“ zeptal se Josh a zkřivil obličej, když ho sestra kopla do holeně.

Flamel se otočil, aby se podíval Joshovi do tváře a jeho oči se rozzlobeně zaleskly. „Přesně tak, jsou tu další jako Dee a také další jako já, ale Dee a já nejsme na stejné straně a nikdy jsme nebyli,“ dodal hořce. „Vybrali jsme si absolutně odlišné cesty, a ta jeho vede velmi temnými stezkami do záhuby. Je také nesmrtelný, i když nevím přesně, jak k tomu přišel. Ale oba jsme původem lidé.“ Otočil se k pokladně, která ležela zpola otevřená na podlaze a začal z ní vytahovat peníze, potom pokračoval: „Ale ti, kterým Dee slouží, nejsou a nikdy nebyli lidského rodu.“ Zastrčil peníze do kapsy a sebral ze země odřené kožené sako. „Musíme odtud zmizet.“

„Kam půjdete a co budete dělat?“ zeptala se Sofie.

„A co bude s námi?“ dokončil myšlenku Josh, stejně tak jako to často dělala ona.

„Nejdřív vás musím dostat do bezpečí dřív, než si Dee uvědomí, že mu něco chybí a pak se vydám hledat Perenelu.“

Dvojčata se na sebe podívala. „Proč nás musíte uklidit do bezpečí?“ zeptala se Sofie.

„My přece nic nevíme,“ poznamenal Josh.

„Až Dee zjistí, že Kodex není kompletní, vrátí se pro chybějící stránky a můžu vám zaručit, že nenechá žádné žijící svědky.“

Josh se začal smát, ale smích jako by mu umíral v krku, když si uvědomil, že se jeho sestra ani neusmála. „Vy říkáte…,“ najednou měl sucho v puse, „vy tvrdíte, že by nás zabil?“

Nikolas Flamel naklonil hlavu na stranu a zvažoval odpověď. „Ne,“ řekl nakonec, „nezabil.“ Josh si s úlevou oddychl.

„Můžete mi věřit,“ pokračoval Nick, „že Dee vám může způsobit horší věci, než je smrt, mnohem horší.“

KAPITOLA 5

Dvojčata stála na ulici u knihkupectví, sklo z rozbitých oken a výloh křupalo pod jejich nohama a pozorovala, jak Nick vytahuje klíče. „Ale my přece nemůžeme jen tak odejít,“ řekla rozhodně Sofie.

Josh přikývl. „Nikam nepůjdeme.“

Nick Fleming – nebo vlastně Flamel, jak už o něm začínali přemýšlet – otočil klíčem v zámku a ještě se zkusil opřít o dveře obchodu, jestli to vůbec má cenu. Slyšeli, že uvnitř stále padají další knihy na podlahu. „Měl jsem to tu rád,“ zamumlal Nick. „Připomínalo mi to mou úplně první práci.“ Otočil se k dvojčatům a řekl: „Nemáte na vybranou. Jestli chcete přežít zbytek dne, musíte zmizet, a hned.“ Pak se otočil, oblékl si odřenou bundu a pospíchal přes ulici ke kavárně. Josh a Sofie si vyměnili vystrašené pohledy a zamířil za ním.

„Ty, máš odtud klíče, že?“ zeptal se Nick.

Sofie přikývla a vytáhla dva klíče s klíčenkou, na které byl zobrazen most Golden Gate. „Podívejte, když se Bernice vrátí a zjistí, že je kavárna zavřená, pravděpodobně zavolá policii nebo tak něco.“

„To je možné,“ kývl Nick. „Necháme tu vzkaz,“ navrhl „něco krátkého – že jste museli náhle a naléhavě odjet, něco v tom smyslu, že nastala krizová situace nebo něco podobného. Napiš, že jsem jel s vámi. Načmárej to, aby to vypadalo, že jsme museli odjet narychlo. Vaši rodiče jsou stále na vykopávkách v Utahu, že?“ Rodiče dvojčat jsou archeologové a v poslední době pracují pro univerzitu v San Franciscu.

Sofie kývla. „A ještě tam budou minimálně půl roku.“

„Bydlíme teď u tety Agnes v Pacific Heights,“ dodal Josh. „Tetička – průšvih!“

„Nemůžeme se jen tak sebrat a zmizet, bude nás čekat k večeři,“ upozornila Sofie. „Když se zpozdíme jen o pět minut, zachvátí ji panika. Minulý týden, jak se rozbila tramvaj, a my jsme přijeli o hodinu později, už stačila zavolat rodičům.“ Tetičce Agnes bylo 84 let a přes její věčné panikaření, kterým je dohání k šílenství, ji mají moc rádi.

„Pak budete muset vymyslet také nějakou výmluvu pro ni,“ uzavřel úvahy Nick, právě když vcházeli do kavárny.

Josh se zarazil, než vstoupil do chladného, sladce vonícího šera malé kavárny. Stál na chodníku, batoh přes rameno a rozhlížel se. Pokud byste si právě nevšimli třpytícího se, rozbitého skla, které bylo rozsypané všude před knihkupectvím, všechno vypadalo úplně normálně jako každé jiné odpoledne. Ulice byla klidná a tichá, vzduch těžký s jemným závanem blízkého moře. Na druhé straně zátoky, za přístavní hrází zahoukala loď a hluboký zvuk se pomalu ztrácel v dálce. Všechno víceméně vypadalo, že se tu před půl hodinou vůbec nic nestalo. A přece – něco se změnilo.

Nic už nikdy nebude takové jako dřív. V posledních třiceti minutách se Joshův pečlivě srovnaný svět neodvolatelně obrátil naruby. Byl obyčejným studentem druhého ročníku, ne příliš výjimečným, ale vůbec ne hloupým. Hrál americký fotbal, zpíval – špatně – v kamarádově skupině, měl pár dívek, které se mu líbily, ale ještě žádnou opravdovou přítelkyni. Příležitostně hrával počítačové hry, ze kterých měl nejraději Quakea, Doom a Unreal Tournament. Miloval Simpsonovi a uměl zpaměti hlášky skoro ze všech epizod. Měl také rád Shreka, i když by to nikdy nepřiznal. Také si myslel, že poslední Batman je docela v pohodě a X-men jsou výborní. Josh byl prostě normální kluk.

Ale takoví puberťáci se přece neobjeví uprostřed souboje dvou neobyčejně starých čarodějů.

Kouzla neexistují, jsou to jenom filmové speciální efekty. Triky jsou pro show s králíky a holubicemi, někdy s tygry a někdy také David Copperfield rozřeže někoho na půl nebo levituje na veřejnosti, ale nic takového jako čáry v současném světě neexistuje.

Ale jak si tedy vysvětlí, co se právě v knihkupectví stalo? Viděl, jak se police mění v zetlelé dřevo, knihy se rozpouštějí na kaši, cítil zápach zkažených vajec, když Dee vyslovil formuli a příjemnější vůni máty, když Nick Flamel vyslovil svou.

Josh se roztřásl na jasném odpoledním slunci a zalezl do kavárny. Otevřel batoh a nahmatal letitý laptop. Potřeboval použít připojení v kavárně, protože se chtěl podívat, co se dá najít o doktorovi Johnu Dee, Perenele a zvláště o Nikolasovi Flamelovi.

Sofie zatím načmárala vzkaz na zadní stranu ubrousku a okusovala konec tužky, když si ho po sobě pozorně četla.

Paní Flemingová na tom není dobře. V knihkupectví unikal plyn. Jeli jsme do nemocnice. Pan Fleming je s námi. Všechno ostatní je v pořádku. Zavoláme později.

Až Bernice dorazí a zjistí, že je kavárna zavřená v odpolední špičce, určitě nebude nadšená. Sofie tušila, že možná přijde i o práci. Povzdechla si a pak podepsala vzkaz kudrlinkou, kterou až roztrhla ubrousek. Papír přilepila na kasu.

Nikolas se jí díval přes rameno a četl její sdělení: „To je dobré, velice dobré, a vysvětluje to, proč je knihkupectví také zavřené.“ Podíval se letmo na Joshe, který bláznivě ťukal něco na klávesnici. „Musíme jít!“

„Jen kontroluju mail,“ zahuhlal Josh, odpojil přístroj ze zásuvky a zavřel ho.

„Teď kontroluješ mail?“ zeptala se nevěřícně Sofie.

„Život jde dál. E-maily se kvůli nikomu nezastaví.“ Pokusil se zavtipkovat, ale nepodařilo se mu to.

Sofie sáhla po své tašce a džínové bundě a naposledy se rozhlédla po kavárně. Najednou měla pocit, že ji neuvidí pěkně dlouho, ale to je přece směšné, pomyslela si. Zhasla světla a vedla bratra a Nicka ke dveřím, kde zapnula alarm.

Pak zatáhla za dveře a ty se zavřely. Zamkla a klíče hodila do schránky na dopisy. „A co teď?“ zeptala se.

„Nyní potřebujeme nějakou pomoc a úkryt, kde se schováme, než přijdu na to, co uděláme s vámi.“ Flamel se usmál. „My jsme byli vždycky dobří ve skrývání, Perry a já se schováváme už přes půl tisíciletí.“

„A co Perry?“ chtěla vědět Sofie. „Dee jí… neublíží, že ne?“ Docela se s tou vysokou, šarmantní ženou během posledních pár týdnů spřátelily, Sofie ji měla ráda a nechtěla, aby se jí něco stalo.

Flamel zavrtěl hlavou. „Dee jí neublíží. Perry je mocnější než on. Nikdy jsem plně nestudoval umění čar a kouzel, ale Perry ano. Jediné, co teď Dee může udělat, je zabránit jí v používání její síly. Ale v příštích dnech začne stárnout a síly jí budou ubývat. Předpokládám, že za týden, možná za dva, bude Dee schopen použít svou sílu proti ní. Ale i pak bude opatrný. Určitě ji bude velice dobře střežit, a místo bude navíc chráněno mnoha obrannými kouzly a amulety.“

Flamel viděl, že se Sofie tváří zmateně. „Kouzelnické překážky,“ vysvětloval, „ruší používání jiných kouzel nebo zamezí vstupu neohlášených návštěv. John Dee není zrovna dvakrát statečný a útočí pouze, je-li přesvědčen o svém vítězství. Ale nejdřív určitě zkusí zjistit hloubku jejích rozsáhlých a výjimečných znalostí. Jeho touha po poznání byla vždycky jeho největší sílou… a také slabostí.“ Prsty mimoděk poklepával na kapsy, jako by něco hledal. „Moje Perry se dokáže o sebe postarat. Jednou mi připomeňte, abych vám vyprávěl, jak se postavila dvěma řeckým upírům.“

Sofie přikývla, ačkoliv nevěděla, co tím vlastně chtěl říci.

Po cestě Nick našel, co hledal, a nasadil si malé kulaté sluneční brýle. Ruce zastrčil do kapes kožené bundy a začal si pískat, jako by neměl vůbec žádné starosti. Podíval se na ně přes rameno a řekl: „No, tak jdeme, ne?“

Dvojčata si vyměnila nepřítomné pohledy a pospíchala za ním.

„Prověřil jsem ho na internetu,“ sdělil tiše Josh a rychle mrknul na Sofii.

„Tak to jsi tam dělal, myslela jsem si, že maily nebudou tak důležité,“ zašeptala Sofie.

„Všechno, co řekl, sedí, je ve Wikipedii a Google našel zhruba dvacet tisíc odkazů na jeho jméno, a více než deset tisíc na Johna Dee. Dokonce i Perenela tam je a Kodex a všechno. Našel jsem dokonce, že když umřel, jeho hrob prohledali lovci pokladů, a ti ho našli prázdný – žádné tělo ani poklad. Podle všeho stále vlastní dům v Paříži.“

„Ale stoprocentně nevypadá ani trochu jako nesmrtelný kouzelník,“ zašeptala Sofie.

„Stěží si pamatuju, jestli vůbec vím, jak kouzelník vypadá,“ tiše namítl Josh. „Jediný, kterého znám, je David Copperfield.“

„Ale já nejsem kouzelník,“ řekl Flamel, aniž se na ně podíval. „Jsem alchymista, muž vědy, i když ne v takovém pojetí v jakém ji znáte vy.“

Sofie přidala, aby Nicka dohonila. Natáhla se po jeho ruce, aby ho zpomalila, ale elektrický náboj jí projel do konečků prstů. „Aau!“ ucukla a prsty se jí zachvěly. „Co to má znamenat?“

„Omlouvám se,“ vysvětloval Nick. „To je nepříjemný důsledek po tom…, řekněme po tom, co byste nazvali magie. Moje aura – elektrické pole, které obklopuje celé tělo – je stále nabitá. Jenom jednoduše reaguje, když se dotkne tvé aury.“ Usmál se zeširoka, až ukázal svůj dokonale pravidelný chrup. „Také to ovšem znamená, že i ty musíš mít dost silnou auru.“

„Co je to aura?“ zeptala se ihned Sofie.

Flamel ušel po chodníku několik dalších kroků, než odpověděl. Otočil se a ukázal na okno, které upoutávalo pozornost kolemjdoucích svítícím slovem ‚TATTOO‘. „Vidíš to… vidíš tu záři, která obklopuje ten nápis?“

„Ano, a co má být?“

„Každý člověk má něco podobného, co září kolem jeho těla. Kdysi dávno to lidé ještě viděli naprosto zřetelně a pojmenovali to aura. Slovo samotné pochází z řečtiny a znamená dech. Během evoluce většina lidí ztratila schopnost auru vidět, ale jsou někteří, kteří to stále dokážou.“

Josh při té historce posměšně odfrkoval.

Flamel se na něj přes rameno zadíval. „Je to pravda. Lidé dokonce auru vyfotili, například jeden ruský pár, jmenovali se Kirlianovi. Elektrické pole se totiž tvoří kolem každého žijícího organismu.“

„Jak to vypadá?“ chtěla vědět Sofie.

Flamel poklepal na sklo výlohy obchodu a řekl: „Přesně takhle, záře, která se rozprostírá kolem tvého těla. Každá aura je jiná, jedinečná – má různou barvu a různou sílu. Některá silně září a jiná jen tak mihotá. Navíc některé aury září jen kolem hlavy a jiné člověka obestírají jako obal.

Z aury člověka můžete odvodit spoustu věcí jako, jestli není nemocný nebo nešťastný, rozčílený nebo jestli má strach.“

„A vy, vy ty aury vidíte?“ užasle se ptala Sofie.

Dvojčata velmi překvapilo, když Flamel zavrtěl odmítavě hlavou. „Ne, nevidím. Perry je vidí někdy, ale já ne. Umím zato zaměřit a usměrnit energii. To bylo to, co jste viděli předtím v knihkupectví – čistá aurická energie.“

„Myslím, že bych to chtěla také umět,“ řekla Sofie.

Flamel se k ní rychle obrátil se slovy: „Dávej si pozor na svá přání. Každé používání jakékoliv moci má své následky.“ Natáhl ruku a Sofie a Josh se přiblížili. Nickova ruka se viditelně třásla, a když se mu podívali do očí, viděli, že jsou zalité krví. „Když použijete aurickou energii, spálíte zhruba tolik kalorií, jako byste uběhli maratón.“

„Je to podobné jako vybité baterie. Pochybuji, že bych proti Johnovi Dee vydržel o moc déle.“

„Dee je tedy silnější než vy?“

Nick se hořce usmál. „Nesrovnatelně silnější.“ Vrazil ruce zpátky do kapes kožené bundy a pokračoval dál ulicí. Sofie a Josh teď šli každý po jedné jeho straně. V dálce nad střechami se tyčil slavný most. „Dee strávil posledních pět století rozvíjením svých schopností, a já se snažil celou tu dobu své skrýt, soustředil jsem se pouze na těch pár věcí, které byly potřeba, abychom přežili. Dee byl vždycky velmi mocný a děsím se toho, čeho může být schopný dnes.“ Zastavil se pod kopcem, zdálo se, že váhá kudy dál, pak náhle zahnul doleva a zamířil ke Kalifornské ulici. „Určitě bude dostatek času na otázky později, ale nyní si opravdu musíme pospíšit.“

„Jak dlouho znáte Johna Dee?“ Josh trval alespoň na nějakých odpovědích.

Nikolas Flamel se znovu nešťastně usmál a pravil: „Dee byl už dospělý, když jsem ho přijal do učení. V těch dobách jsem ještě míval učedníky a na mnohé z nich jsem byl velice pyšný. Měl jsem sen vytvořit celou generaci alchymistů, vědců, astronomů, astrologů a matematiků, kteří by vytvořili nový svět. Dee byl pravděpodobně jeden z nejlepších studentů, co jsem kdy měl. Myslím, že to již můžu prohlásit s přihlédnutím na okolnost, že ho znám téměř pět set let – i když během posledních pár desetiletí jsme se moc nestýkali.“

„Co se stalo, že se obrátil proti vám?“ chtěla zas vědět Sofie.

„Chamtivost, závist… a Kodex, kniha mága Abraháma,“ odvětil Flamel. „Toužil po ní strašně dlouho a teď ji získal.“

„Ne tak docela,“ připomněl Josh.

„Máš pravdu, nezískal úplné znění,“ usmál se Flamel. Stále pokračovali v chůzi a dvojčata, každé z jedné strany, naslouchala Nickovu vyprávění. „V dobách, kdy byl Dee v Paříži a mým učedníkem, dozvěděl se o Kodexu. Jednoho dne jsem ho přistihl při pokusu knihu ukrást a došlo mi, že se přidal ke starobylým bytostem, které patří k temným silám. Já jsem tenkrát odmítl sdílet s ním tajemství, ukrytá v knize, a strašně jsme se pohádali. Té noci na nás, na mě s Perry, poslal první útočníky, aby nás odstranili. Naštěstí to byli lidé, a tak jsme si s nimi lehce poradili. Pak nám nezbývalo nic jiného než vzít knihu, sebrat těch pár drobností, co jsme měli, a utéct z Paříže. Ale od té doby je nám neustále v patách.“

Když dorazili k přechodu pro chodce, Flamel zmlkl, už nebyli sami. Na zelenou tu čekali tři lidé, a tak Nick mrkl na Joshe a Sofii, aby se teď na nic neptali. Padla zelená a všichni přešli ulici a na druhé straně se oddělili, Nick a dvojčata šli vpravo, ti ostatní vlevo.

„Kam jste se tenkrát vydali, když jste tak narychlo Paříž opustili?“ zajímalo Joshe.

„Do Londýna,“ odpověděl Nick krátce. „Dee nás tam skoro dostal, bylo to v roce 1666,“ pokračoval po chvíli. „Poslal za námi ten nejmocnější běs – Ohnivého muže, kruté a ne příliš bystré stvoření, které téměř zničilo celé město. V historii je to událost známá jako Velký požár.“

Sofie a Josh se na sebe podívali, oba už slyšeli o velkém požáru v Londýně, učili se o něm ve škole. Sofie se v duchu divila, že tu klidně stojí a poslouchá muže, který tvrdí, že je pět set let starý a který mluví o známých historických událostech, jako kdyby je sám zažil. A navíc, ona mu to věří!

Nick pokračoval: „Dee už nás také skoro dostihl a zajal v Paříži v roce 1763, a pak znovu v roce 1835, když jsme bydleli v Římě. Také jsme tam tehdy pracovali v obchůdku s knihami, vždycky to bylo mé oblíbené povolání,“ opět ztichl, protože okolo procházela skupinka japonských turistů. Japonci stáli kolem svého průvodce se zářivě žlutým deštníkem a pozorně poslouchali. Když byli dostatečně daleko, Nick opět začal vyprávět o událostech, které se staly před více než sto padesáti lety. Zdálo se, že jeho vzpomínky jsou stále živé, i když někdy ne zrovna příjemné.

„Utekli jsme do Irska a mysleli jsme, že nás na tom malém ostrůvku na úplném kraji Evropy nikdy nenajde. Ale bohužel to nebyla pravda, pronásledoval nás jako lovecký pes, který nepustí svou stopu. Tenkrát už dokázal způsobit nejrůznější lidské pohromy a do Irska s sebou přivedl hlad a mor, které poslal po naší stopě. Ovládání pohrom však není lehké a v jeden okamžik se mu vymklo z rukou. Hladomor pak zanechal zemi ve zbídačelém stavu. Během velkého hladomoru v roce 1840 zemřelo v Irsku více než milión lidí.“ Nickova tvář ztuhla v podivné grimase při vzpomínce na tuto smutnou událost. „Pochybuji, že si Dee vůbec kdy připustil výčitky nad tím neštěstím, které způsobil. Ale lidská rasa pro něj nikdy nic neznamenala, neměl pro lidi nic než opovržení.“

Sofie se podívala na svého bratra a viděla, jak se urputně soustředí, aby vstřebal tu velkou záplavu informací. Věděla, že hned jak to jen bude možné, bude si chtít ověřit všechny detaily na internetu. „Ale Dee vás nikdy nechytil,“ namítla Nickovi.

„Ne, alespoň do dnešního dne ne.“ Pokrčil rameny a smutně se usmál. „Asi to bylo nevyhnutelné, uznávám. Během dvacátého století se k nám dostával blíž a blíž. Stal se z něj velmi mocný muž, jelikož se zdokonaloval nejen ve staré magii, ale i v moderních technologiích. Perry a já jsme se docela dlouho schovávali na Newfoundlandu, než na nás poštval vlkodlaky a od té doby se ženeme od města k městu. Začali jsme na východním pobřeží v New Yorku v roce 1901 a postupně jsme se stěhovali na západ. Myslím, že to byla jenom otázka času, kdy nás najde,“ dodal.

„Kamera, video, telefon a internet způsobují, že je stále těžší zůstat v anonymitě.“

„Ta kniha… Kodex, to je to, co Dee celou dobu chtěl?“ chytil se Josh.

„Kniha mága Abraháma,“ ujasnil Nick.

„Jo, co je na ní tak zvláštního?“ chtěl vědět Josh.

Nick se náhle uprostřed chodníku zastavil, až ho dvojčata přešla a musela se otočit a vrátit. Úplně obyčejně vypadající muž rozpřáhl ruce, jako kdyby se chtěl dvorně uklonit. „Jen se na mě podívejte! Jsem starší než Amerika. To je to, co je tak zvláštního na Kodexu.“ Nick ztišil hlas a rychle pokračoval: „Ale víte co – tajemství věčného života je pravděpodobně to nejmenší ze všech tajemství uvedených v Kodexu.“

Sofie si najednou uvědomila, že bratra drží za ruku, a ten ji jemně mačká a bez jediného slova nebo pohledu ví, že je stejně vyděšený jako ona.

„S Kodexem Dee může změnit celý řád světa,“ dodal Nick.

„Změnit, jak může změnit svět?“ Sofie nepoznávala svůj hlas, byl tichý, skoro jako by šeptala, a najednou se květnový vzduch zdál nepříjemně studený.

„Jak by ho chtěl změnit?“ zajímalo Joshe.

„Přetvořit svět,“ vysvětloval Flamel. „Dee slouží starobylým bytostem z temnot a ty chtějí tento svět vrátit do dávné podoby, kterou už neznáme ani z legend a bájí. Do podoby, kterou měl před tisíci lety, kdy lidé byli otroky… nebo potravou.“

KAPITOLA 6

Dr. Dee dával přednost vynálezu poslední doby – mobilnímu telefonu, přestože existovaly jiné, staletími osvědčené způsoby komunikace. Usadil se pohodlně do chladného koženého interiéru své limuzíny a otevřel mobil. Tohle si musí vyfotit, madam Perenela, jeho zajatec. To je obrázek jako dělaný pro dokumentaci. Perenela byla v bezvědomí zhroucená mezi dvěma tajícími golemy. Dee vymačkal číslo a poslal fotku, pak naklonil hlavu dopředu a prohlížel si tuto okouzlující ženu, která seděla naproti němu. Zajetí Perenely byl zcela výjimečně šťastný zásah osudu, ale věděl, že se mu to povedlo jen kvůli tomu, že vyčerpala tolik energie na zničení jeho golema. Zamyšleně se podrbal ve svých vousech a uvažoval, že bude muset brzy stvořit více golemů. Dva zbývající, kteří seděli naproti, během toho krátkého času, který strávili venku na odpoledním slunci, se začali rozpouštět a bláto z nich venku na slunci kapalo, kudy jen šli. Golem po pravé straně Perenely dokonce ještě teď pouštěl černý proužek bahna na kožené sedadlo.

Možná by měl příště vytvořit něco jiného než golemy. Ta tupá stvoření dokonale pracovala v chladnějším klimatu, ale byla zvláště nevhodná pro teplé a vlhké léto na západním pobřeží Ameriky. Zamyslel se a vzpomínal, jestli ještě zná formuli na stvoření mrchožrouta.

Perenela ho však zaměstnávala jiným, poměrně závažným problémem. Vůbec nevěděl, jaké má schopnosti a jak mocná je čarodějka.

Dee vždycky Perenelu spíše obdivoval, byla to vysoká a šarmantní Francouzka. Když přišel do učení k Flamelovi, alchymistovi, podceňoval ji, ale brzy zjistil, že je přinejmenším stejně tak mocná jako její manžel – vlastně v některých ohledech byla daleko mocnější. Ty schopnosti a dovednosti, které udělaly z Flamela skvělého alchymistu, jako smysl pro detail, znalost starodávných jazyků, jeho nekonečná trpělivost, mu pomohly, aby se také stal mocným čarodějem a šamanem. Chyběla mu však pouze ta kapka představivosti, která je pro tento druh činnosti potřebná. Nicméně Perenela byla jednou z nejmocnějších čarodějek, které kdy potkal.

Dee si sundal jednu ze šedých kožených rukavic a nechal ji spadnout na vedlejší sedadlo. Nahnul se nad Perenelou a zabořil prst do rozteklé hlíny jednoho ze zbývajících golemů, pak nakreslil spirálovitý ornament na hřbet její levé ruky. Ten samý znak zrcadlově opsal na její druhou ruku a znovu své prsty namočil v rozteklém lepivém blátě, aby namaloval tři vlnky na Perenelině čele, když tu náhle otevřela jasně zelené oči.

„Madam Perenelo, nemůžu ani vyslovit, jaké je to pro mě potěšení, že vás znovu vidím.“

Perry otevřela ústa, aby promluvila, ale žádná slova nebyla slyšet. Pokusila se pohnout, ale nejen že ji silně držely paže golemů z obou stran, ale zdálo se, že ji vůbec neposlouchají svaly.

Dee si všiml jejího pokusu a řekl: „Ach, musíte prominout, má drahá, ale dovolil jsem si proti vám použít ochranné kouzlo. Jednoduché, ale vydrží, než vymyslím něco… trvalejšího.“ Dee se usmál, ale v jeho tváři nebyl ani náznak nějakého citu. Jeho telefon začal vibrovat a hrát úvodní melodii z Akt X a on ho zvedl. „Promiňte, má drahá,“ omluvil se Perenele.

„Už jste dostala fotku?“ zeptal se Dee do telefonu. „Ano, já jsem si myslel, že vás to pobaví. Legendární Perenela Flamelová v našich rukou. Samozřejmě jsem si jist, že si Nikolas pro ni přijde. A my budeme připraveni. Tentokrát neunikne.“

Perenela slyšela z telefonu na druhé straně nakřáplý smích.

„Ano, určitě,“ Dee vyndal z vnitřní kapsy knihu v měděné vazbě. „Máme Kodex, konečně.“ Začal při hovoru obracet tlusté opotřebované stránky. Jeho hlas se tišil a nebylo jasné, jestli mluví stále do sluchátka nebo sám k sobě. „Cenné vědomosti nasbírané za desetitisíce let v jedné vzácné knize.“

Najednou úplně ztichl, telefon mu vypadl z ruky a spadl na podlahu auta.

Na konci knihy chyběly dvě stránky, které někdo násilně vytrhl.

Dee zavřel oči a olízl si rty rychlým pohybem svého drobného jazyka. „Ten kluk,“ zaskřehotal, „ty stránky musí mít ten kluk.“ Otevřel oči a začal rychle prohlížet předešlé stránky. „Možná nebudou tak důležité…,“ zamumlal, ale stále očima přejížděl tvarující se a pohybující se text. Rty se pohybovaly, jak soustředěně četl jasně barevně dekorovaná počáteční slova každé stránky, která dávala tušit její další obsah. Potom se zarazil a ruce, ve kterých držel knihu, se roztřásly. Když zvedl hlavu, oči mu žhnuly rozčílením. „Chybí mi závěrečná část rituálu,“ zařval vztekle. Kolem jeho hlavy začaly tancovat žluté jiskry a jedno z postranních oken popraskalo do mozaiky, jako by venku mrzlo. Z jeho úst vycházel kouř žluto-bílé energie a připomínal hladové zvíře před miskou žrádla. „Okamžitě to obrať! Jedeme zpátky,“ vyštěkl na řidiče. Pak se zarazil a dodal: „Vlastně ne, počkej, Flamel není žádný hlupák, teď už budou dávno pryč.“ Natáhl se na zem pro telefon a snažil se trochu sebrat a nabýt opět svou sebejistotu, přičemž se záměrně vyhýbal Pereneliným očím. Zhluboka se párkrát nadechl, což ho viditelně zklidnilo a vytočil volané číslo. „Máme menší problém,“ řekl odměřeně do telefonu, jeho hlas zněl chladně a bez nějaké známky rozčílení. „Vypadá to, že nám chybí pár stránek z konce knihy. Jsem si jistý, že to není nic důležitého. Možná že byste mi ale mohla pro kázat laskavost,“ řekl jen tak mimochodem. „Mohla byste vyřídit Morriganě, že bych rád využil jejích služeb.“

Dee si všiml, že při zmínce o Morriganě se Pereneliny oči hrůzou rozšířily, což ho pobavilo. „Vyřiďte jí, že potřebuji její speciální schopnosti a výjimečné dovednosti.“ Pak zacvakl telefon a podíval se na Perenelu. „Bylo by to o tolik jednodušší, kdybyste mi Kodex jednoduše dali. Ale to vy ne, tak teď přijde Morrigana a vy víte, má drahá, co to znamená.“

KAPITOLA 7

První si té krysy všimla Sofie. Dvojčata vyrůstala v New Yorku a většinu prázdnin strávila v Kalifornii, a tak je krysa ani nepřekvapovala. Když žijete v San Franciscu, což je přístavní město, docela rychle si zvyknete na přítomnost těchto stvoření, zvláště brzy ráno nebo pozdě večer, kdy vylézají z tmavých kanálů a stok. Sofie se jich nijak zvlášť nebála, i když jako všichni ostatní slýchávala odmala různé strašidelné historky, místní pověsti a příběhy na způsob ‚jedna paní povídala‘, ve kterých krysy měly vyloženě zápornou roli. Sofie věděla, že jsou téměř neškodné, pokud je nezaženete do pasti, a někde četla, že dokážou vyskočit do velkých výšek. Také věděla z nedělního magazínu, že v Americe je zhruba stejné množství krys jako lidí. Ale tato byla jiná.

Hladká a černá, spíš než obvykle špinavě hnědá, nehybně se krčila na začátku úzké uličky mezi domy. Sofie by mohla přísahat, že její oči jsou jasně červené a že je sledují. Asi je to zaběhnutý domácí mazlíček.

„Aha, ty sis také všimla,“ komentoval Nick, chytil ji za ruku a táhl dopředu. „Sleduje nás.“

„Kdo?“ zmateně se zeptal Josh a přitom se začal rychle otáčet. Očekával, že uvidí dlouhé auto Johna Dee, ale poblíž nebylo žádné auto a nevypadalo to, že by si jich vůbec někdo všímal. „Kde?“ chtěl vědět Josh.

„Ta krysa tamhle mezi domy,“ řekl Nikolas rychle. „Teď se tam ale nedívej!“

Ale už bylo pozdě, Josh se otočil a zíral na krysu. „Krysa? To nemyslíte vážně, krysa a sledovat nás!“ Díval se na ni a počítal, že se každou chvíli otočí a odběhne pryč, ale nic takového se nestalo. Krysa jen zvedla hlavu, drze se na Joshe podívala a z její huby vyčnívaly ostré špičaté zuby. Josh se otřásl, hady a krysy nesnášel úplně stejně, i když o něco hůř na tom byli pavouci a škorpióni.

„Ale krysy přece nemají červené oči?“ podíval se na svou sestru, která se, pokud věděl, nebála vůbec ničeho.

„Ne, většinou ne,“ odpověděla Sofie.

Když se otočil zpět, zjistil, že mezi domy už stojí dvě úplně černé krysy a třetí právě vylezla ze stinného zákoutí a usadila se vedle dvou zbývajících.

„Dobrá,“ připustil Josh odevzdaně, „už jsem viděl chlapíky uplácané z hlíny, myslím, že můžu uvěřit i ve slídící krysy. Umí mluvit?“ divil se nahlas.

„Nebuď směšný,“ vyhrkl Flamel. „Jsou to přece krysy.“

Josh si ale pomyslel, že to není tak úplně nesmyslná otázka.

„Poslal je za námi Dee?“ vydechla Sofie.

„Stopuje nás. Krysy sledují náš pach od knihkupectví. Dee používá jednoduché kouzlo, trochu podobné věštění z koule, které mu dovoluje vidět to, co vidí ony. Krysy nejsou zrovna bystré, ale tomuto účelu poslouží dobře. Teď když chytly naší stopu, nás budou následovat, dokud nepřekročíme řeku. Ale to není to, co mě teď trápí. Podívejte se nahoru.“

Všichni zvedli hlavu a viděli neobyčejně velké hejno černých ptáků, které se shlukovalo na přilehlých střechách okolních domů.

„Vrány,“ dodal krátce Nick.

„Tuším, že je to špatné znamení,“ řekla Sofie. Od chvíle, kdy Dee vešel do knihkupectví, marně čekala na nějaké dobré zprávy.

„Ne, není to dobré a může to být ještě horší, ale myslím, že to zvládneme. Už tam skoro jsme.“ Zahnul doleva a vedl dvojčata přímo do centra exotické čínské čtvrti. Prošli kolem Sam Wong hotelu, pak zahnuli doprava do úzké postranní uličky, která hned zabočila do ještě užší. Ve srovnání s relativně čistými hlavními třídami byly tyto uličky zaházené krabicemi a otevřenými odpadkovými koši, které neskutečně smrděly příznačným sladkokyselým puchem kazících se zbytků. V úzkém prostoru, ve kterém se pohybovali, byl zápach ještě nesnesitelnější, vzduch tu byl plný létajícího hmyzu a na obou stranách se tyčily vysoké budovy, které vrhaly úzkou ulici do temného stínu.

„Myslím, že se mi dělá špatně,“ stěžovala si Sofie. Před pár dny říkala svému bratrovi, že za dobu, co pracuje v kavárně, se jí neskutečně zlepšil čich. Vytahovala se, že je schopná rozeznat i takové vůně, které nikdy předtím necítila. Nyní toho začala litovat, protože vzduch tu byl zamořený smradem zkaženého ovoce a ryb.

Josh jen přikývl. Soustředil se, aby dýchal jen ústy, ale stejně znamenal každý nádech utrpení.

„Už tam skoro jsme,“ uklidňoval je Flamel, který vypadal, jako by necítil nic neobvyklého.

Dvojčata uslyšela podivný škrábavý zvuk a když se otočila, jejich pohled se zastavil na pěti černých krysách, které se škrábaly přes vršky odpadků za nimi. Nad jejich hlavami se usadila velká vrána na drátech, které se táhly přes ulici z jedné strany na druhou.

Flamel se náhle zastavil před obyčejnými, neoznačenými dřevěnými dveřmi, které byly tak zanesené prachem a špínou, že téměř splývaly se zdí. Nebyla tam ani žádná klika nebo otvor pro klíč. Flamel rozpřáhl doširoka paže a položil dlaně na jen jemu známé místo a zatlačil. Dveře se otevřely. Vzal Sofii a Joshe za ruce, zatáhl je dovnitř a zavřel za nimi dveře.

Po hrozném zápachu na ulici voněla chodba přímo nádherně. Sofie ucítila sladkou vůni jasmínu a další těžké exotické aroma. Zhluboka se nadechla. „Bergamot,“ oznámila, když rozpoznala pomerančový nádech, „a Ylang-Ylang a taky pačuli, myslím.“

„Výborně, to bylo strhující,“ ocenil Flamel.

„Zvykla jsem si na vůni koření a bylinek v kavárně. Měla jsem ráda exotické čaje.“ Zarazila se, protože si uvědomila, že mluví, jako by se tam už nikdy neměla vrátit a opět ucítit všechny ty ohromné vůně. Právě v tuto dobu přicházejí první odpolední zákazníci, objednávají si svá kapucína a latté, ledové nebo bylinkové čaje. Musela zahnat slzy, které se jí najednou draly do očí. Kavárna jí začala chybět, možná také proto, že byla úplně obyčejná, normální a skutečná.

„Kde to jsme?“ začal Josh. Díval se kolem, protože si už zvykal na přítmí, které tu panovalo. Stáli uprostřed dlouhé úzké, dokonale čisté chodby. Zdi byly obložené hladkým světlým dřevem a na zemi ležely bílé složitě pletené rákosové koberečky. Na druhé straně chodby byly jednoduché dveře, které vypadaly jako z papíru. Josh už chtěl udělat krok ke dveřím, ale Flamel ho svým železným stiskem ruky zadržel.

„Ani se nehni,“ varoval. „Čekej, dívej se, a pak teprve jednej.“

„Budeš-li mít neustále tyto tři věci na paměti, možná přežiješ příštích pár dní.“ Zalovil ve svých kapsách a vytáhl čtvrťák. Položil ho na palec a cvrnknul ho do vzduchu. Mince se točila a točila, až začala padat směrem ke dveřím.

Najednou něco sotva slyšitelně zasyčelo – a kovovou minci projela šipka s neskutečně ostrou špičkou. Ta minci vystřelila zpět do vzduchu a přišpendlila ji na protější zeď.

„Opustili jste obyčejný pozemský a hlavně bezpečný svět, který jste znali,“ řekl vážně Nikolas a podíval se dvojčatům do očí. „Nic tu není takové, jaké se zdá. Musíte se naučit všeho si všímat a pozastavit se i nad nejobyčejnějšími věcmi. Musíte počkat, než uděláte první krok a hlavně pořád se mějte na pozoru. Já jsem se to naučil skrze alchymii, ale vám by to nijak nepomohlo, když jste se do toho všeho připletli tak náhle a náhodně.“ Ukázal do prostoru před nimi. „Řekněte mi, co vidíte?“

Josh nejprve uviděl malou díru ve zdi, byla nepatrná a zamaskovaná, že vypadala jako suk ve dřevěném obložení. Když si ale všiml té první, uvědomil si, že jich je tam ve zdi nejméně další tucet. Přemýšlel, jestli se v každé z nich skrývá malá šipka, která je schopná prorazit kus kovu.

Sofie si všimla, že podlaha nenavazuje souvisle na zeď. Na třech rozdílných místech nalevo i napravo blízko podlažní lišty byla určitě mezera.

Flamel přikývl. „Velmi dobře. Teď se dívejte. Spatřili jsme, co dokážou šipky, ale je tu i další ochrana před neoprávněným vniknutím…“ Vytáhl z kapsy kapesník a hodil ho na podlahu poblíž jedné z mezer. Ozvalo se jednoduché kovové klapnutí – a ze zdi se vynořila velká půlměsícová čepel, která vmžiku rozřezala kapesník na cáry a zase se schovala zpátky do skrýše.

„Takže když tě nedostanou šipky pak…“ začal Josh.

„Pak tě dostanou nože,“ završila Sofie. „A jak se tedy dostaneme ke dveřím?“

„Nedostaneme,“ řekl Nikolas a otočil se doleva, kde zatlačil do zdi a před nimi se otevřela velká vzdušná místnost.

Dvojčata ihned místo poznala, bylo to „dojo“, škola bojových umění. Odmalička chodili na hodiny taek-won-da a jak se stěhovali se svými rodiči od univerzity k univerzitě všude vypadaly školy bojového umění úplně stejně. Dokonce mnohé z univerzit měly své kluby bojových umění a jejich rodiče vždy trvali na tom, aby se zapsali do toho nejlepšího. Sofie i Josh už měli červený pásek, jednu úroveň pod černým.

Jediné, co tady bylo jiné, byla výzdoba. Celá místnost vypadala velice jednoduše a prostě, zdobená pouze odstíny bílé a krémové barvy. Na zemi ležely jen černé koberečky, ale nejvíce nápadná byla osoba oblečená v bílém tričku a bílých džínách, která k nim seděla zády uprostřed místnosti. Jedinou jásavější barvu tu měly její na ježka ostříhané vlasy.

„Máme problém,“ Flamel tiše promluvil a očividně oslovil sedící osobu.

„Vy máte problém, to není moje věc,“ odpověděla stroze, aniž se otočila, ale její hlas zněl velmi mladě a žensky s jemným keltským nebo irským přízvukem, pomyslela si Sofie.

„Dnes mě našel Dee.“

„To byla stejně jen otázka času.“

„Přivedl si na mě golemy.“

Na chvíli nastalo ticho, ale ta osoba se stále neotočila. „Vždycky to byl blázen. Nikdo nepoužívá golema ve vlhkých a teplých oblastech. To je ta jeho arogance.“

„Zajal Perenelu.“

„Á, to je nepříjemné, ale on jí neublíží.“

„A ukradl Kodex.“

Osoba se pomalu zvedla na nohy a konečně se otočila. Dvojčata byla překvapená, že hledí do tváře dívce ne o moc starší než ona. Její kůže byla bledá s pihami a její kulaté tváři vévodily zelené oči. Barva vlasů byla tak zářivá, až se Sofie v duchu tázala, jestli si je barví nebo ne.

„Kodex?“ je to irský přízvuk, rozhodla se Sofie. „Knihu mága Abraháma?“ Nikolas přitakal.

„Pak máš pravdu, máme opravdu problém,“ konečně souhlasila ta osoba.

Flamel sáhl do kapsy pro zbývající dvě, Joshem vytržené stránky. „No, má skoro celou knihu, ale chybí mu část závěrečného rituálu.“

Mladá žena zasyčela, jako když utíká pára z vařícího hrnce a po její tváři se rozlil rychlý úsměv. „A tu zřejmě bude chtít.“

„Samozřejmě,“ potvrdil Nick.

Josh zaujatě pozoroval mladou rusovlasou dívku, která stála perfektně zpříma a klidně jako většina učitelů bojových umění. Podíval se stranou na Sofii a zlehka zvedl obočí v tiché otázce a bradou ukázal k dívce. Sofie zavrtěla hlavou. Oba byli zvědaví, proč Nikolas zachází s tou dívkou s takovým respektem. Sofie také dospěla k závěru, že jí na ní něco nesedí, ale nemohla přijít na to, co to přesně je. Měla obyčejnou tvář – možná lícní kosti byly trochu víc vystouplé, brada také trochu špičatější – ale smaragdově zelené oči by dokázaly upoutat pozornost každého. A pak si to uvědomila, ta dívka ještě nemrkla.

Mladá žena se najednou zaklonila a zhluboka se nadechla. „Takže proto cítím oči vetřelců?“

Flamel znovu přikývl. „Krysy a vrány jsou všude okolo.“

„A tys je dovedl sem?“ V jejím hlase byla zřetelná výčitka. „Strávila jsem roky, než jsem to tu přetvořila k obrazu svému.“

„Když teď Dee získal Kodex, ty víš, co s ním udělá.“

Dívka souhlasně přikývla a stočila své zelené oči na dvojčata.

„A tohle je kdo?“ zeptala se, jako by si nakonec uvědomila jejich přítomnost.

„Ti byli u toho, když nás Dee napadl. Pomohli mi a tento mladík přitom zvládl nepozorovaně vytrhnout stránky z knihy. To je Sofie a její dvojče Josh.“

„Dvojčata?“ Dívka přistoupila se zájmem blíž. Prohlédla si zblízka oba dva a řekla: „Nejsou identičtí, ale je vidět určitá podoba.“ Otočila se na Flamela a začala: „Nemyslíš, že jsou…?“

„Myslím, že je to zajímavá náhoda,“ tajemně dodal Nikolas. Podíval se na Joshe a Sofii a uvedl: „Dovolte mi, abych vám představil Scathach, asi vám toho o sobě moc nepoví, a tak vám alespoň řeknu, že patří ke starobylým bytostem a že trénovala každého válečníka nebo hrdinu, které znáte z pohádek a legend za poslední dva tisíce let. V mytologii najdete její jméno jako princeznu bojovnici, stín, ničitelku démonů, tvůrce králů nebo –“

„Dost, říkejte mi Scatty,“ zastavila Flamela a její tváře se začaly zbarvovat do barvy jejích vlasů.

KAPITOLA 8

Dr. Dee se zabořil do sedačky svého auta a dost neúspěšně se pokoušel zvládnout vztek. Vzduch uvnitř byl opět těžký a zamořený zápachem síry, tenké chomáčky žlutobílého kouře kroužily kolem jeho prstů a pomalu skapávaly na podlahu. Zklamal, neuspěl, a přestože ti, kterým sloužil, byli za jiných okolností zvláště trpěliví, jelikož spřádali plány už po staletí, trpělivost jim přece jen začínala docházet. Soucit a porozumění nepatřily navíc rozhodně k jejich znalostem a vlastnostem.

Perenela se nemohla kvůli obrannému kouzlu hýbat, ale pozorovala jeho oči, které se plnily kombinací nenávisti a něčeho, co byl možná i strach.

„Trochu se nám to komplikuje,“ zahuhlal Dee, „a já nenávidím komplikace.“

Dee držel v klíně jednoduchý stříbrný pohár, nalil do něj trochu sodovky – jedinou tekutinu, kterou měl po ruce. Pracoval raději vždy s čistou vodou, ale technicky fungovala každá kapalina.

Nahnul se nad pohár, do kterého se bez hnutí zadíval a vypustil trochu své aurické energie. Pak zamumlal první slova jasnovidecké formule – kouzla, které umožňuje vidět očima někoho jiného.

Chvíli to vypadalo, že se nic neděje a ve vodě se odrážel pouze jeho vlastní obraz, ale pak se kapalina zčeřila a začala bublat, jakoby při varu. Poté se zase zklidnila, odraz v poháru už nebyl John Dee, ale ukazoval se prapodivně zúžený pohled fialově šedé a zelenkavě černé barvy. Zorné pole bylo blízko nad zemí a pohybovalo se tak rychle, že se každému nutně muselo dělat zle.

„Krysy,“ ušklíbl se Dee, úzké rty se mu zkroutily znechucením. Nesnášel, když musel používat krysy.

„Nemůžu uvěřit, že jsi je sem přivedl,“ řekla rozzlobeně Scatty, zatímco už házela do batohu plno věcí.

Nikolas Flamel stál ve dveřích Scattyiny ložnice se založenýma rukama. „Vše se přihodilo moc rychle, bylo to dost zlé, už když Dee získal Kodex, ale pak jsem zjistil, že mu dvě stránky chybí a věděl jsem, že dvojčata budou mít potíže.“

Při slově dvojčata Scatty zvedla hlavu od balení. „Ona jsou ten pravý důvod, proč jsi přišel, že?“

Flamel najednou zpozoroval něco strašně zajímavého na zdi a udiveně na to zíral.

Scatty rázně přešla místnost, podívala se do vedlejší místnosti, aby se ujistila, že Josh a Sofie jsou stále ještě v kuchyni a nemohou je slyšet. Potom vtáhla Flamela dovnitř a zavřela dveře.

„Ty máš něco za lubem, poznám to,“ trvala na svém. „Tohle je o něčem víc, než jen o ztrátě Kodexu, o Johna Dee by ses mohl postarat sám.“

„Nebuď si tak jistá. Už je to dlouho, co jsem naposledy bojoval, Scathach,“ oponoval tiše Nikolas. „Jediná magie, kterou teď praktikuji, je vaření elixíru mládí pro sebe a Perenelu. Výjimečně vyrobím trochu zlata nebo šperků, když potřebujeme peníze.“

Scatty si nevěřícně odkašlala a uculila se, pak se vrátila zpátky k balení. Převlékla se do kalhot vojenského stylu, martenů a černého trička, přes které si vzala černou vestu se spoustou kapes a zipů. Další kalhoty narvala do batohu, našla jednu ponožku a vydala se hledat druhou pod postel.

„Nikolas Flamel,“ hulákala zpod postele, „nejmocnější alchymista na celém známém světě. Nezapomeň, že já jsem stála vedle tebe, když jsme bojovali s démonem Fomorem, a ty jsi byl ten, kdo mě zachránil před sklepeními An-Cha-or-Thanach, a ne naopak.“ Vylezla vítězoslavně zpod postele s hledanou ponožkou. „Když Petrohrad terorizovaly rusalky, ty sám si je zahnal a když Černá Annis ruinovala Manitobu, byl jsi to ty, kdo ji porazil. Sám jsi čelil armádě neživých a strávil jsi více než půl tisíciletí studováním Kodexu. Nikdo jej nezná lépe než ty i se všemi legendami a příběhy, které v něm jsou.“ Scatty se najednou zarazila, zalapala po dechu a vytřeštila oči. „To je ono, má to co dělat s jedním proroctvím…“

Flamel se natáhl a namáčkl ukazováček na Scattyinu pusu, aby už neřekla ani slovo. Tajemně se usmál a nakonec se zeptal: „Věříš mi?“

„Stoprocentně,“ odpověděla bez zaváhání Scatty.

„Pak mi věř dál. Chci, abys chránila dvojčata a také je naučila, co umíš,“ dodal.

„Trénovala je? Víš, co po mě žádáš?“ ujistila se Scatty.

Flamel přikývl. „Chtěl bych, abys je připravila na to, co přijde.“

„A co to přesně je?“ zeptala se Scatty „Nemám ponětí,“ usmál se Flamel, „kromě toho, že to nebude nic dobrého.“

„Jsme v pořádku, mami, opravdu, nic nám není.“ Sofie natočila mobil tak, aby Josh také slyšel. „Ano, paní Flemingové nebylo dobře. Asi něco špatného snědla, ale už je to lepší.“ Sofie cítila kapky studeného potu vzadu na zádech. Nebylo jí příjemné, že musí mámě lhát, i když jejich matka byla tak ponořená do práce, že je nikdy nekontrolovala.

Jejich rodiče byli archeologové, byli známí po celém světě pro své objevy, které změnily pohled na moderní archeologii. Patřili mezi první ve svém oboru, objevili existenci nového druhu hominidů, pro které se vžilo označení hobiti z ostrova Flores v Indonésii. Josh vždycky vtipkoval, že rodiče žijí hluboko v minulosti a byli opravdu šťastni jen tehdy, pokud stáli po kolena v bahně archeologického naleziště. Přitom oba dva věděli, že je jejich rodiče nekonečně milují, ale také že jim jednoduše nemohou porozumět… nebo čemukoliv v moderním světě.

„Pan Fleming bere svou ženu do jejich domu na venkově a požádal nás, jestli bychom je nemohli doprovodit. Samozřejmě jsme to nemohli odmítnout, uděláme si malé prázdniny. Ano, řekli jsme to tetě Agnes. Souhlasila, když budete souhlasit vy. Řekni, že můžeme, mami prosím.“

Otočila se k Joshovi a ukázala, aby držel palce. Dlouho se před tím domlouvali, co by asi měli říci tetě i matce, a pak teprve zavolali. Nevěděli, co by dělali, kdyby s tím jejich matka teď nesouhlasila.

Sofie uvolnila palce a ukázala Joshovi, že mají vyhráno. „Ano mami, dostala jsem v kavárně volno a nebudeme nikomu na obtíž. Samozřejmě mami, máme tě rádi a vyřiď to i tátovi.“ Sofie poslouchala a následně hlásila Joshovi: „Táta našel tucet pseudoarctolepis sharpi ve skoro zachovalém stavu.“ Josh tomu vůbec nerozuměl, ale Sofie po chvíli vysvětlila: „Jsou to velmi vzácní prvohorní korýši.“

Její bratr na srozuměnou přikývl. „Řekni tátovi, že je to skvělé, že mu to přejeme. Zavoláme si,“ zakřičel do telefonu.

„Máme vás rádi,“ znovu řekla Sofie, aby konverzaci ukončila a pak zavěsila. „Nelíbí se mi, když jí musíme lhát,“ okamžitě vyhrkla.

„Já vím, mně taky, ale dokážeš si představit, že bychom jí řekli pravdu?“ Sofie pokrčila rameny a uznala, že ne.

Josh se otočil zpátky ke dřezu, kde na odkapávači ležel jeho notebook a hned vedle něj mobil. Byl připojený k internetu přes mobil, protože tu nikde nebyla pevná linka, natož wi-fi.

Scatty žila nahoře v prvním patře v malém dvoupokojovém bytě s kuchyní na jednom konci chodby a s ložnicí a koupelnou na druhém. Obě místnosti byly spojené malou pavlačí, odkud měla výhled rovnou na tělocvičnu do-jo. Zatímco Flamel v ložnici zasvěcoval Scatty do děje posledních hodin, dvojčata byla v kuchyni na druhé straně chodby.

„Jak na tebe působí?“ zeptal se jakoby mimochodem Josh a zadíval se soustředěně do počítače. Už se připojil, ale přenosová rychlost byla neskutečně pomalá. Použil Altavistu a několikrát zkusil napsat jméno dívky, ale trvalo to chvíli, než přišel na správný pravopis jejího jména. „Tady to je, páni, 27 tisíc odkazů, říkají ji stín nebo ta ze stínu,“ řekl a pak rychle nepřítomně dodal, „myslím, že je hustá.“

Sofie si hned všimla jeho až příliš nenuceného tónu. Vytáhla obočí a zasmála se. „Kdo? Myslíš ta dvou tisíciletá válečnice? Nemyslíš, že je na tebe příliš stará?“ poškádlila bratra.

Josh začal pomalu rudnout, až byly jeho tváře červené jako Scattyiny vlasy. „Hele, ještě zkusím Google,“ otočil se a prsty už mu běhaly po klávesnici. „46 tisíc odkazů na Scathach,“ oznámil. „Vypadá to, že ona je také opravdová. Podívám se do Wikipedie, co se tam o ní píše,“ pokračoval a pak si uvědomil, že si ho Sofie nevšímá a něco pozoruje. Obrátil se na ni a zjistil, že vyloženě na něco za oknem zírá.

Na střeše protějšího domu stála krysa a upřeně se na ně dívala. Během chvíle se k ní připojila další a pak další.

„Už jsou tady,“ zašeptala Sofie.

Dee se přemáhal, aby mu oběd zůstal v žaludku. Dívat se na svět krysíma očima byla vždycky nepříjemná záležitost. Vyžadovalo to ohromné úsilí a vůli udržet to malé stvoření s malinkatým mozečkem soustředěné na jednu věc. Zvláště v zapadlé uličce plné zkaženého a rozkládajícího se jídla to byl obdivuhodný výkon. Dee byl najednou neskonale vděčný, že nepoužil plnou sílu kouzla, což by mu umožnilo nejen vidět, ale i slyšet a také cítit všechno, co by krysa potkala. Při té myšlence se otřásl.

Připomínalo to sledování staré, špatně naladěné černobílé televize. Obraz se komíhal, třásl a skákal s každým pohybem zvířete. Krysy se totiž mohou pohybovat nejen po zemi, ale i svisle po zdech nebo na laně neskutečnou rychlostí.

Nakonec se obraz přece jen ustálil.

Přesně před ním v ohraničeném fialovošedém zorném poli stála ta dvě lidská mláďata, která viděl v knihkupectví. Chlapec a dívka – tak kolem patnácti – dostatečně podobní, aby mohli být sourozenci. Náhle mu projela hlavou myšlenka, která ho úplně vyvedla z míry, bratr a sestra, možná… že by mohli být i něco víc. Ne, to ne, určitě ne!

Zahleděl se znovu do poháru s vodou a celou svou vůlí se soustředil, aby přiměl krysu stát naprosto klidně. Dee se díval na mladou dívku a chlapce, a snažil se určit, jestli jeden z nich může být starší než ten druhý. Pohled skrze krysí očí byl ale příliš zamlžený a zkreslený, že si nemohl být jistý.

Ale kdyby byli stejně staří…, to by znamenalo, že jsou to dvojčata. To by bylo opravdu zvláštní. Znovu se na ně podíval a zavrtěl hlavou, patřili k lidské rase. Potlačil myšlenku o dvojčatech a soustředil se na jediný rozkaz, který zasáhl krysy v okruhu jednoho kilometru kolem místa, kde stál Josh a Sofie. „Na ně, zničte je, totálně.“

V ten samý okamžik vzlétlo do vzduchu hejno krákorajících vran a ozvalo se pleskání tisíců křídel.

Josh pozoroval s otevřenou pusou, jak velká krysa bez sebemenších problémů přeskočila zhruba dvoumetrovou uličku a špičaté zuby jí zlověstně čouhaly z huby. Nakonec se zmohl na zvolání: „Panebože!“ a odskočil od okna… V ten moment krysa vrazila s dunivou ránou do skla a pomalu sklouzávala dolů o jedno patro níž, kde se zmateně a překvapeně zapotácela.

Josh chytil Sofii za ruku a táhl ji z kuchyně přes spojovací chodbu do ložnice. „Máme problém!“ vykřikl a zastavil se.

Dole pod nimi viděl, že se tři velcí golemové prodírají úzkými dveřmi z uličky, zanechávají za sebou bahnitou stopu a za nimi se dovnitř žene klikatá řada krys.

KAPITOLA 9

Tři golemové se neobratně potáceli chodbou, kde konečně na konci uviděli dveře. Zamířili k nim. Ostré šipky, dlouhé jen pár centimetrů, sršely ze zdí a zasekávaly se hluboko do jejich hliněného těla, ale to je ani na moment nezpomalilo.

Úplně jiný účinek naštěstí měly půlměsícové čepele blízko podlahy. Ostří několikrát klapla, když se vysunula ze zdi a rozkrájela kotníky hliněných stvoření. První z nich se zhroutil na podlahu a bylo slyšet, jak se rozplácl. Druhý chvíli vrávoral na jedné noze, pak se převážil dopředu, kde stála zeď a svezl se na zem. Na stěně za sebou zanechával blátivou stopu. Čepele ale nezahálely a znovu klaply a rozpůlily neobratné stvoření na dvě části, které se pak postupně měnily do svého původního blátivého stavu. Hroudy bahna se válely úplně všude.

Třetí gólem, největší ze všech, se zastavil. Jeho černé kamenné oči se hloupě dívaly z jedné strany na druhou po jeho zničených společnících, pak se otočil a vrazil svou obrovskou pěstí přímo do zdi, nejdříve doprava a pak doleva. Celá část zdi na levé straně spadla a ukázal se průchod do tělocvičny. Golem vstoupil dovnitř a nehybnýma a klidnýma očima se rozhlížel kolem.

Mezitím se už krysy také dostaly dovnitř, přičemž většina z nich přežila i smrtící záplavu ostrých šipek i půlměsícových čepelí.

Dr. John Dee seděl ve své limuzíně, která jela čím dál rychleji, a právě se soustředil na jediného zbývajícího golema. Řídit umělou bytost bylo o mnoho lehčí. Golemové byli stvoření bez vůle a rozumu, vytvořená jen z hlíny a štěrku, který jim dodával tu správnou konzistenci. Přivést je k životu byla záležitost primitivního kouzla s formulí, která se napsala na kus papírku a vložila do jejich úst. Kouzelníci a mágové oživovali golemy různých tvarů a velikostí po tisíce let. Pravděpodobně se objevili ve všech světových pohádkách a legendách o zombie a chodících mrtvých. Sám Dee rozšířil příběh o největším golemovi, o velkém pražském Golemovi. Za jednoho zimního večera to vyprávěl Mary Shelleyové, lordu Byronovi, básníku P. B. Shelleymu a záhadnému doktoru Polidorovi, když navštívili jeho hrad ve Švýcarsku v roce 1816. Zhruba půl roku po tomto setkání napsala Mary příběh o novodobém Prométheovi, ale kniha se dostala do širšího povědomí jako Frankenstein. Monstrum v její knize bylo stejně jako gólem vytvořeno z neužitečných součástí a přivedeno k životu pomocí magické vědy. Golem je prakticky nezranitelný většinou známých zbraní, ačkoliv náhlý pád nebo proud vzduchu může poničit jeho hliněnou podstatu, zvláště pokud je již ztvrdlá a suchá. V mírném pásu jejich hlína jen stěží vyschne, a proto jsou schopni snést neskutečné rány a útoky. Ale v horkém a vlhkém podnebí jejich kůže změkne a stanou se poměrně zranitelní, proto je také tak rychle dostaly skryté čepele. Někteří při tvorbě golema používají sklo nebo zrcátko namísto očí, ale Dee měl raději vyleštěné černé kameny, to mu také umožňovalo velice ostrý obraz všeho, co vidí gólem, i když jen černobíle.

Dee tedy přinutil golema, aby zvedl hlavu nahoru. Přímo nad ním na úzkém balkóně, ze kterého se dala přehlédnout celá tělocvična, stála ta lidská mláďata s bledými a vyděšenými obličeji. Dee se zasmál a gólem napodobil pohyb rtů. Nejdříve se vypořádá s Flamelem, pak se postará o svědky.

Vtom se objevil Nikolas Flamel následován příznačně červenými vlasy válečnice Scathach.

Úsměv mu zmrznul na rtech a srdce mu kleslo do žaludku. Proč je tam Scathach? Vůbec neměl tušení, že je rusovlasá válečnice ve městě nebo vůbec na tomto kontinentu. Naposledy o ní slyšel, když zpívala v dívčí kapele v Berlíně.

Dee pozoroval golemovýma očima Flamela a Scathach. Oba se přehoupli přes zábradlí a přistáli přímo před hliněným stvořením. Scathach promluvila přímo k Johnovi Dee – ale tento konkrétní gólem neměl uši, a tak Dee nevěděl, co říká. Možná nějakou výhružku nebo alespoň slib, že toho bude litovat.

Flamel nechal Scatty, aby se vypořádala s golemem a zamířil ke dveřím, které byly úplně černé a obsypané krysami.

Možná už také není tak dobrá, jak bývala, utěšoval se Dee zoufale, možná čas zapracoval proti její síle.

„Měli bychom jim pomoci,“ naléhal Josh.

„A udělat co?“ zeptala se Sofie, výjimečně bez stopy ironie v hlase. Oba stáli na balkóně a pozorovali, co se dole děje. Byli překvapeni, když se Flamel se Scatty přehoupli přes zábradlí jako nic a až příliš nepřirozeně pomalu dopadli na zem. Rusovlasá dívka sama čelila obrovskému golemovi, zatímco Nick běžel ke dveřím, kde se nashromáždilo ohromující množství krys. Vypadalo to, že se ta krysí havěť bázlivě zdráhá přelézt práh.

Mohutný gólem bez varování zaútočil na Scatty svou ohromnou pěstí, pak následoval masivní výpad levou nohou.

Josh chtěl varovně vykřiknout, ale než stačil něco zavolat, Scatty uhnula. V jednu chvíli stála přímo před ohromným monstrem a v zápětí se mrštně vyhnula kopnutí, pod kterým se protáhla na druhou stranu a neskutečně rychle otevřenou dlaní zasadila golemovi ránu přímo do čelisti. Ozvalo se podivné křupnutí, jeho dolní čelist odpadla a tím odhalila otvor, ve kterém dvojčata jasně uviděla zažloutlý kousek papíru.

Golem se divoce pustil do boje se Scatty, která v kruhu rychle uhýbala, aby zůstala mimo dosah. Hliněné monstrum kolem sebe kopalo hlava nehlava, a přitom na několika místech zasáhlo vyleštěnou podlahu, kterou tak rozštípalo až na třísky.

„Musíme jí pomoct!“ naléhavě vykřikla Sofie.

„Jak?“ kroutil hlavou Josh, ale Sofie už běžela do kuchyně pro nějakou vhodnou zbraň. Za chvíli se objevila s malou mikrovlnnou troubou. „Sofie,“ divil se Josh, „co s tím chceš proboha dělat?“

Sofie hodila mikrovlnku přes zábradlí tak, že přesně přistála na golemovi, ze kterého odpadávaly kousky bahna všude po podlaze. Zastavil se, zmateně a dezorientované koukal kolem sebe. Scatty využila jeho nepozornosti a znovu zaútočila. Dvojčata ani nestačila počítat její údery, rukama i nohama ze všech stran. Golem se stal ještě zmatenějším. Když se zmohl na protiútok, dostal se tak blízko ke Scatty, až jí rozcuchal krátké červené vlasy. Ta ale využila jeho výpadu, chytila ho za paži a jednoduchým chvatem složila golema k zemi. Parkety opět zapraskaly, když se monstrum svalilo na podlahu. Scatty rychlým pohybem ruky a s dokonalou přesností vytáhla čtvereček papíru z golemovy tlamy.

V té chvíli se gólem vrátil do svého původního blátivého stavu, po celé místnosti se rozlila páchnoucí kapalina a špína, a v tom všem se válela mikrovlnná trouba.

„Myslím, že ji tady stejně nikdo nepoužíval,“ zhodnotil situaci Josh.

Scatty zamávala na dvojčata a ukazovala jim čtvereček papíru. „Každé magické stvoření je udržováno v pohybu formulí, kterou najdete buď uvnitř nebo na jeho těle. Jediné, co zbývá udělat, je zničit ji. Zapamatujte si to.“

Josh rychle mrknul na svou sestru a věděl, že si myslí totéž. Pokud se ještě někdy náhodou setkají znovu s nějakým golemem, rozhodně mu nebudou strkat ruce do tlamy nebo někam poblíž.

* * *

Nikolas se mezitím opatrně dostal až k zástupu krys u dveří. Věděl, že podceňování těchto tvorů by mohlo být osudné, neměl nejmenší potíže s bojem nebo se zničením umělých magických stvoření. Stejně nikdy pořádně nežila, ale zdráhal se zabíjet živé, i když se jednalo jen o krysy. Perry by neměla takové výčitky, tím si byl jist, ale on byl alchymista příliš dlouho, byl určen k tomu, aby chránil život, ne ho ničil. Věděl, že krysy jsou pod vlivem Johna Dee. Ta ubohá zvířata byla určitě vyděšená k smrti… nic by je však nezastavilo před možností ublížit mu.

Flamel se přikrčil k podlaze, obrátil svou pravou dlaň nahoru a mírně pokrčil prsty. Potom pomalu foukl do dlaně, kde se okamžitě objevila malá zelená mlhová koule. Pak stočil ruku dolů a mrštil koulí na vyleštěnou podlahu tak silně, až ji prorazil. Zelená hmota se rozplácla na podlaze a zůstala po ní velká louže. Pak Nick zavřel oči a jeho aura se rozzářila okolo celého těla. Soustředil se, aby usměrnil svou aurickou energii tak, aby proudila skrze jeho prsty do podlahy. Ta začala také zářit.

Dvojčata vše pozorovala seshora a dohadovala se, co to vlastně Nikolas dělá. Oba viděli jen jasnou zelenou záři, která vycházela z jeho těla jako mlha, ale nemohli přijít na to, proč ta chlupatá banda krys shromážděná přede dveřmi jednoduše nepronikne dovnitř.

„Možná je tam nějaké ochranné kouzlo, které jim brání vejít,“ hádala Sofie a instinktivně tušila, že její bratr přemýšlí o tom samém.

Scatty důkladně trhala na malinkaté kousky cár žlutého papíru, který vytáhla z golemovy tlamy, slyšela Sofiina slova a houkla: „Je to samozřejmě obranné kouzlo, které má za úkol držet hmyz a hlodavce od domu. Vždycky jsem ráno přišla a byla tu spousta můr a dalšího hmyzu, trvalo to věky, než jsem to tu pořádně vytřela. Obranné kouzlo jim nedovolí vejít, ale stačí, aby se první krysa dostala přes práh a kouzlo bude zrušeno. Pak sem vrazí všechny.“

Nikolas Flamel věděl, že ho John Dee pravděpodobně pozoruje skrze oči krys, a proto vzal tu největší, téměř tak velkou jako kočka. Příliš se nehýbala, a tak se nad ni nahnul. Pravou ruku měl stále zavrtanou do podlahy a levou ukázal přímo na krysu. Zvíře sebou trhlo a vypadalo to, že její oči se zalévají žlutým světlem.

„Johne Dee, dnes jsi udělal tu největší chybu ve tvém dlouhém životě. Já si pro tebe přijdu,“ slíbil nahlas Flamel.

Dee se odvrátil od poháru, do kterého už delší dobu upřeně hleděl a viděl, že Perenela Flamelová je vzhůru a pozorně ho sleduje.

„Ach, madam Perenelo, vzbudila jste se přesně včas, abyste viděla, jak moji miláčci porazí vašeho manžela. A jako speciální bonus nakonec zatočím i s tím škodlivým hmyzem Scathach, a také konečně dostanu ty chybějící stránky.“ Dee si nevšiml, že se Pereneliny oči rozšířily, když zmínil jméno starověké válečnice. „Nakonec to, myslím, bude úspěšný den,“ obrátil pozornost opět k poháru, aby zadal největší kryse krátký povel: „Vpřed a zabíjej.“

Dee zavřel oči, když se krysa vrhla dopředu a dostala se přes práh.

Zelené světlo proudilo z Nikolasových prstů, rozprostíralo se po podlaze a kopírovalo jednotlivé parkety. V okamžiku, kdy se krysa dostala dovnitř, začaly z podlahy růst větvičky, větve, listy a nakonec také kmeny stromů. Během mrknutí oka vyrašily z podlahy stromy a okamžitě rostly až ke stropu. Některé byly tlusté jako prst, jiné jako pěst a jeden u dveří už téměř zatarasil vchod.

Krysy se zděšeně obracely a utíkaly na všechny strany, pištěly, když se dostaly nazpět do chodby, snažily se dostat přes ostří čepelí, která se opět dala do pohybu.

Flamel se namáhavě naklonil zpátky, vstal a oprašoval si při tom ruce. „Jedno z nejstarších tajemství alchymie je,“ oznámil dvojčatům, která se ještě nevzpamatovala z údivu, „že každá živá buňka, od nesložitějších organismů až po jednotlivý lístek, v sobě nese semínko svého stvoření.“

„DNA,“ zašeptal Josh, ale nepřestal zírat na rostoucí prales za Nickovými zády.

Sofie také pozorovala, co se to stalo v dříve tak čisté a uklizené tělocvičně. Teď byla špinavá, znečištěná bahnitou vodou, dokonale vyleštěné hladké parkety byly zlámané a popraskané, protože skrze ně prorůstaly stromy. „Chcete nám říct, že alchymisté vždycky věděli o DNA?“ zeptala se.

Nikolas potěšené přikývl. „Přesně tak. Když v roce 1953 Watson a Crick oznámili, že objevili cosi, co nazvali ‚tajemstvím života‘, pouze znovuobjevili něco, co alchymisté znali již pradávno.“

„Takže mi chcete tvrdit, že jste nějak probudil DNA této dřevěné podlahy a přinutil z ní vyrůst stromy,“ řekl Josh a dalo mu práci, než vybral vhodná slova. „Jak?“ dodal ještě.

Flamel se otočil, aby se podíval na své dílo, které už ovládlo celou místnost. „Tomu se říká magie,“ řekl, „a já jsem si myslel, že to už nedokážu…, dokud mi to Scatty nepřipomněla,“ dodal s úsměvem.

KAPITOLA 10

„Počkat, to myslíte vážně, že neumíte řídit?“ nevěřícně se zeptal Josh, a zároveň se snažil, aby to vyznělo úplně klidně. „Ani jeden z vás v životě neřídil auto?“ zkusil znovu.

Josh a Sofìe si sedli na přední sedadla terénního auta, které si Scatty půjčila od jednoho svého žáka bojových umění. Josh se rozjel a jeho sestra držela mapu na klíně.

Nikolas a Scathach seděli vzadu a Nick začal: „Nikdy jsem se to nenaučil,“ a pokrčil rameny.

„Nikdy na to nebyl čas,“ přidala krátce Scatty.

„Ale Nick nám řekl, že je ti víc než dva tisíce let,“ řekla Sofìe a podívala se na mladou dívku vzadu.

„Přesně dva tisíce pět set sedmnáct v lidském počítání času,“ pronesla neochotně Scatty. „A na kolik vypadám?“ podívala se do Nickových jasných očí.

„Na sedmnáct a ani o den víc,“ pohotově vrátil Nick.

„A za tu dobu jsi nenašla čas, aby ses naučila řídit auto?“ neodbytně pokračovala Sofie, která to chtěla umět už od svých deseti let. Byl to také jeden z důvodů, proč si oba s Joshem našli na léto práci, aby našetřili na své vlastní auto. Jinak mohli strávit úžasné léto s rodiči na vykopávkách.

Scatty nervózně pokrčila rameny. „Chtěla jsem, ale měla jsem moc práce,“ vymlouvala se.

„Je vám ale jasné, že bych neměl řídit bez instruktora?“ řekl Josh, aniž od někoho očekával odpověď.

„Víte, nám je patnáct a půl, a oba umíme řídit,“ podotkla Sofie. „Teda, tak trochu,“ rychle dodala.

„A umíte jezdit na koni?“ zeptal se Flamel, „nebo řídit kočár s koňmi nebo dostavník?“

„No, to ne ale…,“ namítla Sofie, ale Scatty ji přerušila.

„A co řecký vozík tažený koněm a přitom vystřelit šíp nebo tasit meč? Nebo lítat na drakovi a přitom střílet prakem.“

„Nemám ponětí, jak to vypadá a snad to ani nechci vidět nebo o tom víc vědět,“ odpověděla Sofie.

„Tak vidíte, vy znáte a umíte určité věci,“ řekl Nikolas, „zatímco my máme jiné, z určitého pohledu starší, ale také užitečné dovednosti.“ Po straně mrknul na Scatty a dodal: „I když po pravdě řečeno, opravdu nevím, jestli se dnes ještě hodí umění jezdit na drakovi.“

Josh zastavil na křižovatce a za chvíli měl odbočit doprava na hlavní silnici, která vedla k mostu Golden Gate. „Já jenom nemůžu pochopit, jak jste mohli prožít celé dvacáté století bez auta. Jak jste cestovali z jednoho místa na druhé?“ zeptal se nechápavě.

„Autobusem, vlakem,“ pousmál se Nick, „veřejná doprava je absolutně anonymní způsob přepravy, až na letadla a lodě. Vlastnit auto znamená spoustu papírování, což může naše nepřátele, a je jedno, kolik jich je, dovést přímo k nám.“ Trochu se zarazil a tajemně dodal: „A mimo to jsou další, mnohem starší způsoby cestování.“

Josh se chtěl zeptat na dalších tisíc otázek, ale musel se pořádně soustředit na řízení velkého auta. Věděl už, jak se auto řídí, ale jediné, které zatím řídil, byl otlučený starý džíp, když doprovázeli rodiče na vykopávkách. V opravdovém provozu nikdy za volantem neseděl a bál se, že nabourá. Sofie sice namítla, ať to bere jako počítačovou hru, ale to pomohlo pramálo. Když nabouráte ve hře, prostě začnete znovu, ale tady by nehoda mohla stát životy.

Provoz na mostě byl pomalý, protože prostřední pruh zatarasila dlouhá šedá limuzína, která měla zjevně technické problémy. Když přijeli blíž, Sofie si všimla, že se uvnitř krčí na sedadlech dvě osoby v tmavých oblecích. Uvědomila si to a zatajila dech při myšlence, že by mohlo jít o golemy. Oddechla si, až když auto minuli, a zjistila, že muži vypadají spíš jako zmatení účetní. Josh mrknul na sestru a zašklebil se, ale Sofie věděla, že ho napadlo totéž.

Sofie se otočila, jak jí jen bezpečnostní pás dovolil, a podívala se dozadu na Scatty a Nicka. V tmavém klimatizovaném interiéru auta vypadali tak obyčejně. Flamel vypadal jako stárnoucí hipík a Scatty by pro spíš vojenský styl oblečení docela zapadla i do kavárny, kde pracovala Sofie. Rusovlasá dívka si podepřela rukou bradu a upřeně hleděla skrz zatemnělá okna přes záliv k Alkatrazu.

Nikolas naklonil hlavu, aby se také podíval, a tiše pronesl: „Už jsem tam také dlouho nebyl.“

„My jsme tam byli na výletě celkem nedávno,“ oznámila Sofie.

„Mně se to líbilo,“ dodal Josh rychle. „Ale Sofii moc ne.“

„Bylo to strašidelné.“

„A to by také mělo,“ uznal tiše Nick. „Je to domov neobyčejné společnosti duchů a duší, které nikdy nenašly klid. Naposledy jsem tam byl, abych pomohl mimořádně odpornému hadímu muži.“

„Já snad ani nechci vědět, kdo byl ten hadí muž,“ zabručela Sofie a pak se zarazila. „Víte co, ještě před pár hodinami bych si vůbec nepomyslela, že něco podobného řeknu.“

Nikolas Flamel se pohodlně opřel do sedačky a složil ruce na prsou. „Vy víte, že vaše životy, tvůj a tvého bratra, se navždycky změnily.“

Sofie kývla. „No, teprve si to skutečně začínám uvědomovat. Všechno se událo tak rychle, je těžké něco takového tak snadno přijmout. Hliněná monstra, čáry a kouzla, knihy kouzel, krysy…“ Pohlédla na Scatty a přidala: „Antické bojovnice.“

Scatty chápavě kývla hlavou.

„A také šest set let starý alchymista…,“ zarazila se Sofie, protože jí náhle prolétla hlavou znepokojující myšlenka. Podívala se z Nicka na Scatty a zase zpátky, a pak jí chvilku trvalo, než zformulovala otázku, na kterou se chtěla zeptat. Zadívala se opět tázavě na Nikolase a vyhrkla: „Jste vůbec lidé?“

Nikolas se zašklebil jako malý kluk a odpověděl: „Ale ano, možná o trošku víc než to. Narodil jsem se a vždycky zůstanu člověkem.“

Sofie si oddechla a podívala se na Scatty. „A ty…?“

Scathach se na ni zadívala svýma velkýma zelenýma očima a na chvíli se v její tváři objevilo něco starodávného, něco záhadného. „Ne,“ řekla velice tiše. „Nepatřím k lidské rase. Můj lid je trochu z jiného těsta, jsme starobylé rasy. Vládli jsme Zemi dávno předtím, než první předci člověka slezli se stromů. Dnes si o nás můžete číst v bájích a legendách v podstatě každého národa. Starobylé rasy jsou pohádkové bytosti jako vlkodlaci, upíři, obři, draci, netvorové všech tvarů a velikostí. V příbězích vystupujeme jako bohové nebo jednoduše ti starobylí, kteří vědí.“

„Ty jsi tedy bohyně?“ zašeptala Sofie.

Scatty se zachichotala a vysvětlila: „Ne, nikdy jsem nebyla bohyně, ale někteří mého druhu dovolili lidem, aby je uctívali jako bohy. Jiní se postupně bohy stali, když lidé o jejich dobrodružství vyprávěli.“ Trochu se zamračila a pokračovala: „Jsme jen jiný biologický druh, starší než člověk, s jinými schopnostmi a dovednostmi.“

„Co se stalo se starobylými rasami?“

„Spoustu věcí změnila potopa, mimo jiné samozřejmě,“ začala Scatty.

„Země je o moc starší, než si lidé vůbec dokážou představit,“ přidal se tiše Nikolas. „Stvoření, která kdysi kráčela po tomto světě, se stala legendami. Legendy a mýty, kterým dnes již nikdo nevěří, že vůbec kdy existovaly.“

Sofie pomalu sklonila hlavu. „Naši rodiče jsou archeologové. Vyprávějí nám občas o některých nevysvětlitelných objevech a nejasnostech, se kterými se setkali.“

„Pamatuješ na to místo v Texasu, něco jako Taylor,“ skočil Josh Sofii do řeči, přitom zpomalil, aby mohl vjet do vedlejšího pruhu dálnice. Nikdy předtím neřídil nic tak velkého a stále se obával, že do někoho nabourá. Párkrát už se mu to skoro povedlo a byl přesvědčen, že jednomu autu urazil postranní zrcátko, ale jel dál, aniž na to upozornil.

„Taylor Trail,“ upřesnila Sofie, „u řeky Paluxy v Texasu. Viděli jsme tam dinosauří stopy vedle lidských ve stejném kusu kamene; prý vznikly ve stejném období zhruba před miliónem let.“

„Ano, i já jsem je viděl,“ přidal se Nikolas, „a také další na jiných místech světa. Prozkoumal jsem podobnou stopu v Antilopím údolí v Utahu, která je asi pět miliónů let stará.“

„Táta říká, že podobné stopy často mohou být padělky, které mají zmást odborníky,“ vyhrkl Josh. Přemýšlel, co by asi táta řekl na věci, které dnes zažili.

Flamel přikývl a pokračoval: „To je sice pravda, ale pro vědu mnohdy věci, kterým nerozumí, jednoduše neexistují. Ale ne na všechno je možné tak rychle zapomenout. Můžete zapomenout na to, co jste dnes viděli, nebo tvrdit, že to byla jenom překroucená fakta?“

Sofie zavrtěla hlavou.

Josh vedle ní jen pokrčil rameny. Nelíbilo se mu, kam konverzace směřuje. Nevěřil, že by lidé a dinosauři mohli žít vedle sebe ve stejné době. Celá teorie zněla nepřesvědčivě, a hlavně byla proti všemu, co je rodiče učili, ale někde ve skrytu duše věděl, že i archeologové, jeho rodiče nevyjímaje, každý rok odkrývají neuvěřitelné objevy. Před pár lety byl v Indonésii nalezen nový druh člověka, drobnějšího a menšího než dnešní lidé, přezdívá se mu hobit. V Německu byly odkryty kosti zvláštního druhu trpasličího dinosaura, ve Wyomingu našli 165 miliónů staré dinosauří stopy a teprve nedávno byly objeveny nové prehistorické druhy živočichů v jeskyních v Izraeli. Ale to, co naznačoval Flamel, by byla revoluční informace. „Chcete říct, že lidé žili na Zemi s dinosaury ve stejné době?“ řekl Josh a sám byl překvapený, že ho to tak rozčílilo.

„Snažím se vám říct, že lidé žili pohromadě s bytostmi daleko divnějšími a staršími, než jsou dinosauři,“ řekl Flamel vážně.

„Jak to můžete vědět?“ oponovala Sofie. Tvrdil přece, že se narodil před sedmi sty lety, pak tedy nemohl zažít dinosaury… nebo mohl? Sofii se hlavou honily protichůdné myšlenky, na jednu stranu chtěla Nickovi věřit, ale na druhou jako by jí něco bránilo přijmout to, co říkal.

„Je to všechno napsané v Kodexu… a během života mě vítr zavál na taková místa, kde jsem potkal stvoření, která jsou považována za mytologická, bojoval jsem s bájnými netvory a čelil jsem monstrům, za které by se žádný moderní horor nemusel stydět.“

„Minulé pololetí jsme ve škole brali Shakespeara a tam je jedna citace,“ Sofie se mračila, jak se snažila vzpomenout: „Na zemi i nebi je více věcí,“ Nikolas potěšen přikývl „o kterých jsi ani nesnil,“ dokončil citaci. „Hamlet, dějství první, scéna pátá. Znal jsem dobře Willa Shakespeara, byl by z něj alchymista s výjimečným talentem…, ale pak upadl do spárů Johna Dee. Chudák Will, víte, že postava Prospera v Bouři je inspirována Johnem Dee?“

„Shakespeara jsem nikdy neměla ráda,“ zamumlala Scatty. „Nekoukalo z něj nic dobrého.“

„Vy jste osobně znali Shakespeara?“ žasl nevěřícně Josh a nedokázal zamaskovat jistou dávku ironie v hlase.

„Byl nakrátko mým učedníkem, ale opravdu jen krátce,“ nenucené odpověděl Flamel. „Žiju už dlouho a měl jsem hodně učedníků, někteří dosáhli velkých úspěchů a stali se slavnými, ale většina z mých žáků byla zapomenuta. Potkal jsem spoustu bytostí, lidského i jiného druhu, smrtelné i nesmrtelné nebo stvoření jako Scathach,“ dodal Nick.

„Na světě je víc bytostí jako ty… více starobylých ras?“ zeptala se Sofie, přičemž se podívala na rusovlasou dívku.

„Víc než si myslíš, ačkoliv já se snažím s nimi nestýkat,“ řekla neochotně Scatty. „Mezi starobylými jsou i tací, kteří nepřijali skutečnost, že náš čas skončil, že tento věk patří lidem. Někteří chtějí, aby se vrátil řád, který panoval za starých časů a věří, že Dee a jemu podobné loutky jim k tomu pomohou. Říká se jim „starobylí z temnot“.“

„Nevím, jestli jste si toho všimli,“ přerušil je Josh, „ale nezdá se vám, že je tu najednou okolo nezvykle velké množství ptáků?“

Sofie se otočila zpátky dopředu a dívala se předním oknem ven, zatímco Nick a Scatty pozorovali situaci zadním oknem.

Černí ptáci, především vrány, se pomalu slétali na pilony a nosná lana mostu, až zaplnili skoro veškerá volná místa. Byli jich tisíce a stále přilétali další a další.

„Přilétají od Alkatrazu,“ usoudil Josh a sklonil hlavu, aby se podíval směrem přes rozbouřené moře k ostrovu, nad kterým se objevil černý mrak.

Obrovské hejno vran se vznášelo nad opuštěnou věznicí a vypadalo jako kouř, který se klikatí nad spáleništěm, ale tento dým nemizel, naopak spíš kroužil okolo ostrova a zvětšoval se jako předzvěst něčeho neblahého.

„Vrány,“ polknul těžce Josh. „Musí jich být tisíce.“

„Desítky tisíců,“ opravila ho Sofie. Podívala se na Nicka a zeptala se: „Kde se tu vzaly?“

„To jsou Morriganiny děti,“ odpověděl záhadně.

„Budou potíže,“ dodala Scatty. „Velké potíže.“

Pak najednou, jakoby na rozkaz, se mrak zlověstně vydal od ostrova směrem přes záliv k mostu.

Josh stáhl zatemněné okno a všichni slyšeli chraplavé krákorání ptáků, které připomínalo zlověstný afektovaný smích. Doprava se zpomalovala, někteří lidé dokonce zastavili, aby si vyfotili neobvyklý jev svými telefony nebo digitálními fotoaparáty.

Nikolas Flamel se nahnul dopředu a položil levou ruku na Joshovo rameno. „Měl bys jet rychleji,“ oznámil vážně. „A nezastavuj, ať se děje cokoliv, ani když do něčeho narazíš. Prostě jeď dál tak rychle, jak jen můžeš. Musíš nás co nejrychleji dostat přes most.“

Něco v Nickově nepřirozeně škrobeném hlase vyděsilo Sofii víc, než kdyby křičel. Hledala útěchu u Scatty, ale ta byla ponořená do svého batohu. Válečnice vytáhla krátký luk a spoustu šípů, které položila vedle sebe na sedadlo. „Zavři si okno, Joshi,“ řekla klidně. „Přece nechceme, aby se něco dostalo dovnitř.“

„Hádám, že máme problém?“ skoro zašeptala Sofie, přičemž se dívala na alchymistu.

„Zatím ne, ale budeme mít, pokud nás ptáci doženou,“ řekl Flamel a snažil se o úsměv. „Můžu si půjčit tvůj telefon?“

Sofie vytáhla mobil z kapsy a otevřela ho. „Chystáte se na nějaké kouzlo?“ zeptala se s nadějí v hlase.

„Ne, jdu telefonovat. Doufejme, že ne do hlasové schránky.“

KAPITOLA 11

Bezpečnostní dveře se otevřely a černá limuzína zahnula na příjezdovou cestu. Golem, který řídil, profesionálně protáhl auto skrze úzký vjezd do podzemní garáže. Perenela Flamelová se nahnula na stranu, převážila se na téměř rozteklého golema vpravo a rozstříkla tím pohybem špinavě páchnoucí bahno.

Dr. Dee seděl přímo naproti a s odporem ve tváři se odsunul od golema, jak nejdál to jen šlo. Opět s někým mluvil po telefonu, ale tentokrát jazykem, kterým se na Zemi nemluvilo více než tři tisíce let.

Trochu bláta z golema stříklo i na Perryinu pravou ruku a pomalu stékalo a mazalo ornament, který Dee nakreslil na její kůži.

Svazující kouzlo bylo napůl zrušeno. Perry mírně sklonila hlavu, protože podobná šance by se nemusela opakovat. Aby však mohla pořádně nasměrovat svou aurickou energii, potřebovala obě ruce, a naneštěstí znak, který jí Dee nakreslil na čelo, jí znemožňoval mluvit. Ale přece jen nebyla naprosto bezmocná.

Perenela Delamerová se vždycky zajímala o magii, dokonce dříve než potkala chudého knihkupce, který se později stal jejím manželem. Byla sedmou dcerou sedmé dcery a v malé vesnici na severu Francie, kde vyrostla, ji považovali vždy za zvláštní. Její dotek léčil – nejen lidi, ale i zvířata – uměla mluvit s mrtvými a někdy trochu viděla do budoucnosti. Vyrůstala však v době, kdy se podobné schopnosti nenosily a lidé na ně nahlíželi s notnou dávkou podezíravosti, proto se své zvláštnosti naučila schovávat. Když se přestěhovala do Paříže, viděla, jak si různí šarlatáni vydělávají na živobytí předpovídáním budoucnosti na trhu za katedrálou. Rozhodla se, že to také zkusí. Usadila se v malém stánku na dohled katedrály Notre Dame a díky svým černým vlasům si zvolila jméno Chat Noir – Černá kočka. Netrvalo dlouho a uznávali ji široko daleko jako velice talentovanou. Její klientela se brzy změnila, už k ní nechodili trhovci a jejich zákazníci, ale vážení obchodníci a dokonce i šlechta.

Blízko jejího stánku seděli písaři a přepisovači, muži, kteří se živili tím, že psali dopisy pro všechny, kdo neuměli ani číst, ani psát. Někteří z nich, jako štíhlý tmavovlasý muž s neobvykle zářícíma očima, občas prodal i nějakou knihu. Od prvního setkání s tímto mužem Perenela Delamerová věděla, že si ho vezme a že spolu budou žít dlouhý a šťastný život. Nikdy by ji ale tenkrát nenapadlo, jak dlouhý vlastně může být.

Vzali se půl roku od prvního setkání a už spolu žili více než 600 let.

Nikolas, jako všichni vzdělaní muži té doby, se velice zajímal o alchymii, která v sobě skrývala kombinaci vědy a magie. Jeho zájem vzbudily knihy s různými návody a lektvary k odkoupení nebo k přepsání. Perenela, na rozdíl od většiny žen v té době, uměla číst a plynně hovořila několika jazyky. V řečtině byla dokonce lepší než její manžel, který ji často žádal, aby mu četla. Perenela rychle využívala informací, které se jí naskytly, a brzy si osvojila starodávný systém čar a kouzel. Začala procvičovat a rozvíjet svoje schopnosti. Naučila se, že je nutné soustředit a usměrnit energii, která vyplývá z aury každého člověka.

V době, kdy se k nim dostal Kodex, kniha mága Abraháma, byla Perenela již docela slušnou kouzelnicí, ačkoliv nikdy neměla dost trpělivosti na matematiku a výpočty, které byly pro alchymii nezbytné. Přesto to byla právě ona, kdo přišel jednoho zimního večera, při čtení neustále se měnícího jazyka Kodexu, na překvapující věc. Kniha nebyla pouze historií, která se kdy stala, ale především soubor tradic, kouzel, zaříkávání a vědeckých poznatků. Prohlížela si stránky knihy jednu po druhé, a když sledovala slova, která se formovala a opět mizela, na okamžik zahlédla zásadní vzorec pro kámen mudrců. Zároveň si uvědomila, že se v knize skrývá recept na věčný život.

Manželé pak strávili dalších dvacet let cestováním po všech zemích Evropy, pak na východ do Ruska, na jih do severní Afriky nebo do Arábie, aby dešifrovali a přeložili výjimečný rukopis. Seznámili se s mnoha kouzelníky, vědmami z nejrůznějších zemí, kde studovali místní magii. Nikolas se zajímal o kouzla a čáry jen povrchně, více ho uchvátila alchymie. V Kodexu, ale i v jiných knihách, byla spousta náznaků, které se týkaly přesné formule, jak vytvářet zlato z kamení a diamanty z uhlí. Perenela se naopak učila veškeré kouzelnické dovednosti. Je to však už dávno, co je naposledy zkoušela.

Seděla vzadu v limuzíně a snažila se vzpomenout na trik, který ji naučila jedna striga – čarodějnice ze Sicílie. Bylo sice původně určené na zneškodnění rytířů v brnění, ale když ho trochu přizpůsobí…

Zavřela oči a soustředila se. Zavrtala svůj malíček do sedadla a začala jím pomalu kroužit. Dee se plně věnoval svému mobilu a nevšiml si malé ledově bílé jiskry, která vystřelila do prvotřídní kůže sedačky. Výboj pokračoval přes pružiny sedačky do dalších kovových částí auta. V motoru to jemně zabzučelo, otáčející se kola zaskřípala a poklice se uvolnily, odletěly, a pak se elektrický systém auta zbláznil. Okna se samovolně otevírala a zavírala, střecha se pootevřela a následně zabouchla, stěrače skřípaly přes suché čelní sklo tak rychle, že se zlomily, a klakson začal houkat v nepravidelném rytmu. Světla uvnitř se střídavě rozsvěcela a zhasínala, malá televize v levé stěně za zapnula a samovolně projížděla všechny dostupné kanály.

Vnitřek auta byl vyplněn statickou elektřinou, která se zhmotnila do jiskřících paprsků a ty tančily všude okolo. Dee odhodil mobil a mnul si prsty, jako by dostal elektrickou ránu. Telefon spadl na koberec na podlaze auta a rozletěl se na kousíčky rozteklého plastu a rozžhaveného kovu.

„Ty…!“ spustil Dee, když se podíval na Perenelu, ale v ten moment auto zastavilo a už se ani nepohnulo. Z motoru se vyvalily plameny, které vyplnily vnitřek auta škodlivými výpary. Dee se opřel do dveří, ale ty byly zamčené. Zuřivě zavyl, sevřel ruce v pěsti a nechal se ovládnout vztekem. Zápach kouře, hořícího plastu a gumy přebil náhle pach síry a jeho ruka se přeměnila v obří zlatou kovovou rukavici. Dee vrazil do dveří, v podstatě je vyrval z pantů a vyhrnul se ven z limuzíny.

Stál v podzemních garážích Enoch Enterprises, velké firmy v San Franciscu. Ten podnik vlastnil a sám řídil. Rozčíleně pozoroval, jak jeho, na zakázku vyrobené auto, za sto padesát tisíc dolarů, rychle likviduje oheň. Intenzivní žár zkroutil předek auta do nepravidelného kovového shluku a čelní sklo se roztékalo jako z vosku. Golem, který řídil, stále seděl za volantem, žár se ho nijak nedotkl až na to, že upekl jeho tělo do železné tvrdosti.

Pak se spustil požární systém a ze stropu začala stříkat studená voda.

Dee byl promočený a svíjel se v kouři záchvatem kašle, pak se vzpamatoval, utřel si uslzené oči a oběma rukama jediným pohybem uhasil oheň. Vykouzlil lehký vánek, který odvál nepříjemný kouř a sklonil se, aby se podíval dovnitř zčernalého auta. Sám se však obával, co uvnitř najde.

Ze dvou golemů, kteří původně seděli vedle Perenely nezbylo nic víc než popel, ale po ní jako by se slehla zem.

Dee se složil k zemi, opíral se jenom o zničené auto a vztekle mlátil do špinavých zbytků spálené gumy a plastu. Nebyl schopný získat Kodex v celém znění a teď mu utekla i Perenela. Mohlo se stát něco horšího?

Najednou za sebou uslyšel kroky. Dee sledoval, jak se blíží špičaté boty s jehlovými podpatky, a už znal odpověď na svou otázku. Souhrn nešťastných událostí ještě zdaleka neskončil. Nasadil nejdokonalejší úsměv, kterého byl v danou chvíli schopen, strnule se vydrápal na nohy a otočil se na jednu z mála starobylých bytostí, které ho opravdu děsily.

„Morrigana, jaké potěšení.“

Za dávných časů ji v Irsku říkali Vraní bohyně a jako taková byla uctívána. Keltové se jí báli, protože přinášela smrt a zkázu. Kdysi byly tři sestry, Badb, Medb a Morrigana, ale na zbývající dvě se už dávno zapomnělo. Dee měl své podezření, co se jim asi mohlo stát, aby Morrigana mohla vládnout sama.

Zastavila se vedle něj, byla větší než on, vlastně většina bytostí byla vyšší, ale ona vypadala, oblečená od hlavy k patě v černém peří opravdu majestátně. Na její vestě zářilo množství stříbrných cvočků, a proto také trochu působila jako středověký oděv do boje. I na rukavicích na straně k prstům měla našité stříbrné obdélníčky, ale rukavice měly na prstech ustřižené konce, aby vynikly Morriganiny dlouhé černé nehty, ostré jako břitva. Pásek měla těžký, kožený pobitý velkými stříbrnými ozdobami a přes sebe měla dlouhý plášť, který splýval až na zem a který byl ušit z vraního peří. Kapuce ji padala do obličeje, zpola ho zakrývala, a proto její tvář vypadala ještě bledší než obvykle. Měla černé oči, dokonce i její rty byly černé, a přes dolní ret vykukovaly nezvykle dlouhé špičáky.

„Předpokládám, že tohle je tvoje,“ pronesla drsně Morrigana; její hlas byl trhaný a nepravidelný, jako vraní krákorání.

Perenela Flamelová přistoupila opatrně blíž, protože dvě obří vrány seděly na jejích ramenou a velké, ostré zobáky jí držely nebezpečně blízko očí. Stěží se dostala z hořícího auta, oslabená použitím magie, když ji napadli ptáci.

„Ukaž mi ji,“ přikázala Morrigana. Dee sáhnul do kabátu a vyndal knihu v kovové vazbě. K jeho údivu bohyně po ní nesáhla. „Otevři ji,“ řekla.

Zmatený Dee přidržoval knihu před Morriganou a s posvátnou úctou otáčel stránky.

„Kniha mága Abraháma,“ zašeptala Vraní bohyně, naklonila se, ale stránek se ani nedotkla. „Chci vidět konec, obrať ji na poslední stranu.“

Dee neochotně obrátil knihu na poslední list. Když Morrigana viděla poškozené stránky, zasyčela s odporem. „Takové zneuctění. Přežila deset tisíc let bez sebemenšího poškození, a teď tohle.“

„Ten kluk je vytrhl,“ vysvětloval Dee, když zavíral Kodex.

„Postarám se, aby za to trpěl.“ Vraní bohyně zavřela oči a naklonila hlavu na stranu, jako by naslouchala. Její rty se hýbaly a nakonec se usmála, což odhalilo celou hrůzu jejích špičatých zubů. „Bude trpět a už brzy, moje děti už je skoro mají. Všichni budou trpět,“ slíbila.

KAPITOLA 12

Josh uviděl mezeru mezi dvěma auty a mířil přímo k ní. Nohu měl až na podlaze a auto stále zrychlovalo, ale ten prostor nebyl dostatečně široký, jak se původně zdál. Velké terénní auto proto srazilo zrcátka aut po obou stranách. „Pane bože…“ Josh automaticky sundal nohu z plynu.

„Nezpomaluj,“ přikázal Flamel přísně. Držel v ruce Sofiin mobil a mluvil s někým hrdelně chraplavým jazykem, který nepřipomínal žádnou ze známých řečí.

Josh se tedy raději nedíval do zpětného zrcátka a řítil se přes most. Snažil se nevšímat si troubení a rozčíleného nadávání za sebou, soustředil se pouze na přejíždění z jednoho pruhu do druhého.

Sofie se opřela o palubní desku a pozorovala s přimhouřenýma očima další škody. Viděla odletět další zrcátko, které se chvíli točilo na kapotě jejich auta a viditelně poškrábalo černý lak, pak zmizelo daleko za nimi. „Na to vůbec nemysli!“ zasykla, když zahlédla italské sportovní auto, které očividně mířilo do stejné mezery mezi auty jako Josh. Řidič italského auta s nevkusným počtem zlatých řetězů kolem krku se rozhodl s nimi závodit a přidal plyn. Nestihl to.

Josh se mu trefil jen do pravého nárazníku, ale lehký sporťák to roztočilo a odmrštilo stranou, poničil tak čtyři další auta. Josh jel dál.

Flamel se otočil na zadní sedačce a pozoroval chaos, který za sebou nechali. „Říkal jsi, tuším, že umíš řídit,“ zabručel.

„Já ale umím řídit,“ oponoval Josh a jeho hlas zněl překvapivě klidně a vyrovnaně, „jenom jsem netvrdil, že nějak zvlášť dobře. Myslíte, že si někdo zapsal naši poznávací značku?“ zeptal se. Tohle vůbec nevypadalo jako jedna z jeho počítačových her. Dlaně se mu potily i na čele se mu objevovaly další krůpěje potu. Svaly v pravé noze chvílemi vypovídaly službu, jak neustále stál na plynu.

„Myslím, že teď máme důležitější problémy,“ zašeptala Sofie.

Vrány totiž sesedaly na zábradlí mostu. Tisíce jich přiletělo v jedné černé vlně, krákoraly a šum jejich křídel byl tak silný, že to znělo jako praskání. Vznášely se nad auty, některé klesaly více, až přistály na jejich střechách, kde zobáky klepaly do oken. Auta do sebe narážela a zastavovala po celé délce mostu.

„Zapomněly, co hledají,“ řekla Scatty, přičemž neustále pozorovala ptáky. „Bezesporu hledají nás, ale zapomněly náš popis, mají tak malé mozečky,“ dodala mimochodem.

„Něco určitě rozptýlilo pozornost jejich velitelky,“ usoudil Nikolas. „To byla určitě Perenela,“ řekl potěšené. „Docela by mě zajímalo, co udělala. Jistě něco dramatického. Vždycky měla smysl pro teatrálnost.“

Ale během jeho řeči se ptáci opět zvedli do vzduchu a jeden z nich zpozoroval ujíždějící černé auto. Tentokrát zaznělo krákorání jako vítězný řev.

„Vracejí se,“ rychle upozornila Sofie. Uvědomovala si, že jí srdce tluče v nezvykle rychlém tempu, a když se otočila na Flamela a Scatty, jejich tváře jí klidu nepřidaly.

Scathach lakonicky pronesla: „Teď teprve máme problémy.“

Velký mrak černých vran se přibližoval k terénnímu autu, které se jako jediné a poslední ještě pohybovalo.

Téměř veškerá doprava na mostě se zastavila, lidé seděli jako přimrzlí strachem ve svých autech a hleděli na nezkrotné hejno vran, které je míjelo. Josh s plynem na podlaze docílil rychlosti téměř 120 km v hodině a už si začínal být za volantem jistější, možná proto, že do ničeho alespoň minutu nevrazil, a konec mostu už byl na dohled. Radostně se zašklebil, dokážou to.

Pak ale na kapotě přistála obrovská vrána.

Sofie vyděšeně zaječela a Josh strhnul volant na stranu. Pokoušel se tím shodit zlověstně působící zvíře z auta, ale vrána se svými pařáty zahákla na kapotě. Dvěma krátkými skoky se přiblížila k oknu, nahnula hlavu a zírala na Joshe se Sofií. Její oči prapodivně zářily a najednou ťuk, zobákem začala klepat do čelního skla, na kterém se postupně objevovaly známky po jejím útoku.

„To je ale divné, zobákem by to okno neměla prorazit,“ řekl Josh a snažil se udržet auto na vozovce.

Vrána znovu zaútočila zobákem do skla a objevila se další díra. Pak se ozvala dunivá rána a hned potom další a na střeše přistáli další tři ptáci. Kovová střecha se prohýbala a klepala, když do ní vrány klovaly.

„Nemám ráda vrány,“ povzdechla si Scathach. Znovu prohrabala svůj batoh a vytáhla nunčaky – dvě dřevěné tyče, dlouhé asi 30 cm, které jsou spojeny deseticentimetrovým řetězem. Nervózně si jimi poklepávala o dlaň druhé ruky. „Škoda že nemáme sklápěcí střechu,“ řekla Scatty. „Mohla bych vylézt a zjistily by, jak chutnají nunčaky.“

Flamel ukázal na střechu, kterou pronikaly stále silněji paprsky slunce; vrány nepřestávaly klovat do střechy auta. „Možná se už brzy dočkáš, kromě toho to nejsou obyčejné vrány. Ty tři na střeše a jedna vpředu jsou Morriganiny miláčkové, průzkumné vrány.“

Jeden z velkých ptáků klovl do předního okna a tentokrát jeho zobák prošel skrz úplně. „Teď nevím, co se dá dělat…,“ začala Scatty, ale pak se Sofie nahnula dopředu a zapnula stěrače, které se pohnuly a nepřipravené zvíře smetly stranou. Rusovlasá válečnice se usmála a řekla: „No samozřejmě, tohle je také možnost.“

Situace byla vážná a další ptáci přilétali k terénnímu autu, až ho úplně obklopili. Nejdříve desítky a pak stovky černých vran seděly na střeše, kapotě a všude, kde se mohly udržet. Když jedna odpadla, další tucet ji nahradil.

Všichni uvnitř slyšeli tu podivnou směsici krákorání a klování, to jak ptáci ničili kapotu, skla, dveře. Vytrhali veškeré gumové části, dokonce rozcupovali na cáry i rezervní pneumatiku upevněnou vzadu. Na přední kapotě jich bylo tolik, že Josh už téměř neviděl, kam jede, a začal zpomalovat.

„Jeď, nezpomaluj!“ zakřičel Nick. „Jestli teď zastavíš, jsme opravdu ztraceni.“

„Ale já nic nevidím!“

Flamel se nahnul na přední sedačku a pravou ruku natáhl vpřed. Najednou si Sofie všimla, že má pod zápěstím malé tetování ve tvaru kříže protnutého kruhem. Na krátký okamžik se zdálo, že symbol zazářil a alchymista lusknul prsty. V jeho dlaních se objevila syčící ohnivá koule. „Zavřete oči,“ přikázal Nick. Ani nepočkal, jestli uposlechli, a mrštil ji na sklo. I přes zavřené oči dvojčata postřehla jasný záblesk, který ozářil vnitřek auta.

„A teď jeď,“ rozkázal Nikolas.

Když dvojčata znovu oči otevřela, většina ptáků z kapoty byla pryč a ti, co zůstali, působili zmateně a překvapeně.

„To je nezadrží na dlouho,“ řekla Scatty.

Podívala se na střechu auta právě ve chvíli, kdy jí pronikl velký ostrý zobák. Chytila nunčaky a volným koncem, který byl připevněn krátkým řetězem, vší silou praštila do ptačího zobáku. Ozvalo se překvapené zakrákorání a zobák – teď už mírně ohnutý – zmizel.

Sofìe byla zvědavá, a tak se nahnula k bočnímu zrcátku, aby se podívala, co se za nimi děje. Při Joshově zuřivé jízdě byl zázrak, že ještě nějaké zrcátko měli. Houpalo se smutně na kusu drátu, přesto Sofie zjistila, že přilétá stále více a více ptáků, kteří nahrazují místa těch, kteří byli z auta smeteni. V ten okamžik jí přepadla beznaděj: to nemůžou zvládnout, takové množství nemůžou odrazit.

„Poslouchejte,“ náhle upozornil Nick.

„Nic neslyším,“ řekl Josh nasupeně.

Sofie už chtěla reagovat stejně, ale vtom si toho zvuku všimla. Kůže se jí jako by zježila a hluboký zvuk téměř na hranici slyšitelnosti se rychle blížil. Zněl jako vítr, nejdřív jemně a klidně, a pak hlasitěji, téměř rozzlobeně, a do auta se vinula zvláštní vůně.

„Co je to za vůni?“ divil se Josh.

„Voní to trochu jako pomeranče,“ poznamenala Sofie a zhluboka se nadechla.

„Spíš jako granátová jablka,“ řekl Nikolas. A pak se zvedl vítr.

Svištěl přes celou zátoku, teplý a cizokrajný, voněl po kardamonu a růžích, limetách a lékořici, až doletěl k mostu, kde zvedal ptáky z aut a rozmetával je na všechny strany. Nakonec se granátový vítr dostal až k autu, které bylo ještě před chvílí celé obsypané černými ptáky. Najednou se po nich slehla zem a všude se rozlévala omamná vůně, která připomínala pouštní oblasti.

Sofie sáhla po tlačítku, aby stáhla poškrábané a poničené okénko, vyklonila hlavu z auta a snažila se zapamatovat tu bohatou vůni. Závan větru odnášel obrovské hejno vran vysoko do nebe, a pokud některá unikla, pravděpodobně jedna z Morriganiných speciálních mazlíčků, prudký poryv ji zachytil a zahnal zpět. Zespoda vypadalo velké hejno jako tmavý mrak… a pak se oblak rozplynul a nad nimi se objevilo čisté modré nebe.

Sofie se podívala zpět na most, který byl naprosto neprůjezdný. Auta stála ve všech směrech a pruhy zablokovaly desítky nabouraných vozidel. Nakonec to mělo i jednu výhodu, protože nikdo neměl zájem sledovat jejich jízdu po silnici. Všechna auta byla potečkovaná ptačím trusem. Sofie se podívala na Joshe a s hrůzou si uvědomila, že krvácí ze spodního rtu. Vytáhla z kapsy kapesník naslinila konec a přiložila ho na bratrovu tvář. „Teče ti krev!“

Josh odstrčil její ruku a řekl: „Nedělej to, je to odporný.“

Dotkl se malíčkem opatrně svého rtu a dodal: „Musel jsem se kousnout. Ani jsem to necítil.“ Vzal si od sestry papírový kapesník a utřel si krev. „Nic to není,“ rychle se usmál. „Viděla jsi tu spoušť, co po sobě vrány nechaly?“ Sofie přikývla. Josh ohrnul nos a řekl: „Teď to teprve bude pořádný smrad!“

Sofie se opřela do sedadla, ulevilo se jí, že je Josh v pořádku. Trochu se vyděsila, když viděla na jeho obličeji krev. Najednou ji napadlo, že to byla Nickova práce, a tak se otočila a zeptala: „To vy jste zavolal ten vítr?“

Nick se usmál a zavrtěl hlavou. „Ne, takovou moc nemám, neumím ovládat žádný z živlů. Tyto schopnosti náleží téměř výhradně starobylým bytostem, a jen velmi málo lidí mělo možnost se to naučit.“

Sofie se otočila ke Scatty, ale bojovnice také zavrtěla hlavou. „To je nad mé omezené schopnosti,“ řekla.

„Ale vy jste přece přivolal ten vítr?“ trvala na svém Sofie.

Flamel jí podal zpátky telefon a řekl: „Já jsem jen požádal o pomoc.“

KAPITOLA 13

„Tady zatoč,“ navigoval Nick.

Josh sundal nohu z plynu a zabočil s poškrábaným a téměř rozloženým terénním autem na polní cestu, která byla jen tak tak dostatečně široká. Poslední půl hodinu strávili jízdou na sever od San Francisca a poslouchali zprávy hysterických svědků ptačího útoku na mostě a některá ještě podivnější vysvětlení expertů-ornitologů. Nejcitovanější teorie byla spojena s globálním oteplováním a tvrdila, že sluneční radiace ovlivnila přirozené chování ptáků a jejich orientační smysl.

Flamel je vedl na sever k Mill Valley a hoře Tamalpais, brzy však z dálnice odbočili a jeli po menší okresní silnici. Doprava zde byla mizivá, téměř nulová, a brzy byli na silnici jediným autem na dohled. Nakonec musel Josh na úzké klikaté cestě zpomalit natolik, že se téměř vlekli. Stáhl okénko a zíral do hustého porostu, který je široko daleko obklopoval.

„Zastav, minuli jsme odbočku,“ řekl Nick. Přejeli neoznačenou cestu, Nick si toho všiml pozdě, a proto musel Josh kousek zacouvat, aby mohl zabočit.

Josh se podíval na Sofii, když zatáčel na hrubou neupravenou lesní cestu. Měla ruce klidně složené v klíně, ale – Josh poznal podle bílých kloubů, že je to jen zdání. Její nehty ještě před pár hodinami upravené byly polámané a okousané, což svědčilo o velkém napětí, které na ni působilo. Sáhl jí po ruce a zmáčkl ji, odpověděla stejným gestem. Strávili spolu spoustu času, a tak nemuseli říci jediné slovo, aby si rozuměli. Jejich rodiče trávili dlouhé týdny i měsíce na cestách za prací a dvojčata se brzy naučila, že mohou spoléhat jen na sebe navzájem. Často se stěhovala ze školy do školy, od města k městu, a někdy bylo hrozně těžké najít si nové přátele nebo si udržet ty staré, ale vždycky věděla, že ať se stane cokoliv, vždycky budou mít jeden druhého.

Stromy po obou stranách křivolaké zarostlé cesty rostly vysoko do nebe a porost na cestě stále houstl. Ostružiny a jiné pichlavé keře poškrábaly boky auta a žahavé kopřivy s jedovatým břečťanem vytvořily téměř neproniknutelnou bariéru.

„V životě jsem něco takového neviděla,“ mumlala Sofie. „To prostě není normální.“ Pak se zarazila, protože si uvědomila, co řekla a otočila se na Nicka. „Protože to prostě není normální!“

Nikolas zavrtěl hlavou a najednou vypadal staře a unaveně. Měl velké šedé kruhy pod očima a vrásky na čele a kolem úst vypadaly daleko hlubší. „Vítejte v našem světě,“ zašeptal.

„Tamhle v houští se něco hýbe,“ hlasitě oznámil Josh. „Něco velkého…, ale opravdu velkého.“ Po všem, co dnes zažil, jeho fantazie začala pracovat na plné obrátky. „A udržuje to s námi tempo.“

„Pokud zůstaneme na cestičce, budeme v bezpečí,“ pronesl Flamel nevzrušeně.

Sofie se zadívala do lesa a nejdřív neviděla vůbec nic, pak si uvědomila, že to, co považovala za stín, je vlastně nějaké stvoření. Když se pohnulo, sluneční paprsek, který si našel cestu skrze hustý porost, odhalil jeho chlupatou srst. Sofie zaregistrovala plochý čumák a velké zatočené zuby.

„Je to kanec – teda spíš divočák,“ opravila se a pak uviděla tři další napravo.

„Vidím je i tamhle vlevo,“ upozornil Josh. Čtyři mohutná zvířata se blížila z porostu vlevo. Podíval se do zpětného zrcátka a dodal: „A jsou i za námi.“

Sofie, Scatty a Nikolas se otočili, aby se podívali dozadu na dva ohromné divočáky, kteří je sledovali podél cesty za nimi. Sofie si uvědomila jejich nepřirozenou velikost, každý z nich byl velký asi jako poník. Měli vyvinuté svaly a zuby, které vykukovaly z dolní čelisti, byly mimořádně dlouhé a tlusté jako zápěstí, alespoň než se zužovaly do jehlově ostrých konců.

„Nevěděl jsem, že v Americe ještě žijí divoká prasata,“ řekl Josh, „alespoň ne v Mill Valley v Kalifornii.“

„Divočáci žijí v Americe všude,“ řekl Flamel nepřítomně. „Poprvé je sem přivezli Španělé v 16. století.“

Josh přeřadil, sundal nohu z plynu a teď se opravdu vlekli jako hlemýžď. Cesta zde končila. Keře, stromy a ostatní porost se tu rozpínaly natolik, že cestu úplně zatarasily. „Konec cesty,“ oznámil Josh, zastavil auto a zatáhl za ruční brzdu. Podíval se okolo a uvědomil si, že divočáci se také přestali pohybovat a že je zaujatě pozorují. Dokonce i ti dva vzadu. Byli v pasti. Co teď, přemýšlel. Mrkl na Sofii a věděl, že přemýšlí o tomtéž.

Nikolas se naklonil dopředu mezi sedadla a pozorně si prohlédl úplně zarostlou ztracenou cestu. „Myslím, že tohle je tu jen proto, aby to odradilo opovážlivce, kteří dojedou tak daleko. A kdyby byl někdo opravdový blázen, mohl by se tady pokusit vystoupit z auta.“

„Ale my nejsme žádní opovážlivci ani blázni,“ dodala Scatty. „Co tedy budeme dělat my?“ Pohlédla na divočáky a přemýšlela nahlas: „Tenhle druh jsem už neviděla po staletí. Vypadají jako galští váleční kanci, a pokud jsou to oni, pak jsou prakticky nezničitelní. Za každým, kterého můžeme vidět, se schovávají v houští minimálně tři další, a to nepočítám jejich pány.“

„Tohle nejsou galští kanci, a tito nepotřebují pány,“ řekl opatrně Flamel, přičemž mu do řeči lehce pronikal francouzský přízvuk. „Podívejte se na jejich zuby.“

Všichni se zadívali na obrovské zvíře stojící za jejich autem. „Mají na nich nějaké symboly,“ řekla Sofie, „něco jako ornamenty.“

„Spirály,“ vydechla překvapeně Scatty a podívala se na Flamela. „To jsou Tore Alka?“

„Ano, přesně tak,“ přitakal Nick. „Stvoření, jež vznikla spojením lidských tvorů a zvířecího rodu.“

„Něco jako vlkodlaci, myslíte?“ ptal se Josh Scatty netrpělivě zatřásla hlavou. „Ale ne, ne jako vlkodlaci.“

„To se mi ulevilo,“ poznamenal Josh, „protože na chvíli jsem si myslel, že mluvíte o lidech, kteří se přeměňují ve vlky.“

„Vlkodlaci jsou Tore Madra,“ pokračovala Scatty, jako by ho neslyšela. „Jsou to dva odlišné klany.“

Sofie se pozorně zadívala na nejbližšího kance. Pod jeho prasečími rysy začínala vidět lidskou tvář a jeho oči chladné, ale jasně modré v sobě ukrývaly oči inteligentního tvora.

Josh se otočil zpátky k volantu a pevně ho chytil. „Tore Alka… jsou samozřejmě naprosto odlišní od vlkodlaků, jak jsem to mohl jen přehlédnout,“ zamumlal.

„A co teď budeme dělat?“ zeptala se Sofie.

„Pojedeme dál,“ odpověděl klidně Nikolas.

Josh ukázal na neprůjezdnou cestu a řekl: „A co s tímhle?“

„Prostě jeď,“ požadoval Nick.

„Ale –“ začal Josh.

„Věříš mi nebo ne?“ zeptal se už podruhé za tento den Nikolas. Dvojčata se na sebe podívala, pak zpátky na Flamela a současně přikývla. „Pak tedy pokračuj,“ požádal Nick.

Josh zařadil rychlost, uvolnil ruční brzdu a vozidlo se pomalu rozjelo. Nárazník se dotkl zdánlivě neprůjezdné přírodní zábrany… a ta zmizela. V jednu chvíli to vypadalo, jako když keře spolkly přední část auta.

Terénní auto zmizelo v houští a na okamžik se ochladilo a vše potemnělo. Vzduch byl cítit po hořkosladkém zápachu karamelu… a pak se znovu objevila doprava se stáčející cesta.

„Jak…,“ začal Josh, ale Nick ho nenechal dopovědět.

„Byla to jen iluze,“ vysvětloval. „Nic víc než iluze. Trocha odraženého a ohnutého světla zobrazí okolní stromy a keře v cloně z vodní páry a každá kapka pak působí jako zrcadlo a taky trochu magie.“

„Stále jsme v Severní Americe, ale vstoupili jsme na území jedné z nejmocnějších a nejstarších představitelek starobylých ras. Myslím, že alespoň na nějakou dobu tu budeme v bezpečí.“

Scatty vydala ne příliš zdvořilý zvuk a řekla: „No, máš pravdu, ona je stará, ale tím ostatním si nejsem tak jista.“

„Scathach, chci aby ses k ní chovala slušně a zdvořile,“ řekl Flamel příkře a otočil se k mladě vypadající, ale tisíce let staré ženě, která seděla vedle něj.

„Když já ji nemám ráda, nevěřím jí.“

„Budeš muset zapomenout na vaše staré sváry.“

„Pokusila se mě zabít, Nikolasi,“ oponovala Scatty. „Nechala mě v podsvětí. Trvalo mi sto let, než jsem našla cestu ven.“

„To už je víc než tisíc pět set let, pokud se dobře pamatuji,“ připomněl jí Nick.

„Mám sloní paměť,“ zabručela Scatty a v té chvíli vypadala jako malé rozmazlené dítě.

„O kom to tu mluvíte?“ chtěla vědět Sofìe a pak Josh prudce zabrzdil.

„Není to vysoká žena s černou kůží, že ne?“ zeptal se Josh.

Sofìe se otočila, aby se podívala na cestu přes popraskané přední okno a Nick a Scatty se také nahnuli dopředu.

„Jo, to je přesně ona,“ sklíčeně přitakala Scatty.

Přímo před autem uprostřed cesty stála vysoká a mohutná žena, která vypadala jako vytesaná z masivního kusu černého kamene. Její tvář byla obdélníkového tvaru s výraznými rysy, vystouplé lícní kosti, rovný špičatý nos, vystrčená brada a rty téměř neviditelné. Vlasy měla jako lehké, jemné bílé chmýří, které vypadalo jako těsná čepice. A její oči byly žluté jako máslo. Na sobě měla jednoduchou černou róbu z třpytícího materiálu, která jemně vlála ve vánku. Zvláštní bylo, že jemný vítr zřejmě nepůsobil na nic jiného okolo, kromě jejích šatů, po kterých se po celé délce vlnily duhové barvy. Sofie si všimla, že žena nemá žádné šperky, zatímco každý nehet měla namalovaný jinou barvou.

„Nevypadá na víc než deset tisíc let,“ zamumlala Scatty.

„Chovej se slušně,“ připomněl Flamel.

„Kdo je to?“ zeptala se opět Sofie, přičemž nemohla z té ženy spustit oči. Vypadala zdánlivě jako člověk, něco v ní však působilo rušivě, jako z jiného světa. Stála tam uprostřed cesty naprosto klidně s hlavou arogantně nakloněnou na stranu.

„Toto je,“ oznamoval Nikolas se známkou upřímné úcty v hlase, „jedna ze starobylých bytostí, známá jako Hekaté.“

„Bohyně tří tváří,“ hořce dodala Scatty.

KAPITOLA 14

„Zůstaňte v autě,“ nařídil Nick. Otevřel dveře a vystoupil na posekaný trávník.

Scatty složila ruce a usadila se tak, aby viděla ven skrz popraskané přední sklo. „To mi naprosto vyhovuje,“ od –

Flamel si její uštěpačné poznámky nevšímal, a než stačila říct ještě něco jiného, zabouchl dveře. Zhluboka se nadechl a pokoušel se sebrat všechny síly, aby mohl předstoupit před vysokou elegantní ženu, která stála obklopená bezlistými stromy sekvojí.

V houští se to zatřáslo a jeden obzvláště velký Tore Allta se objevil přímo před alchymistou. Flamel se zastavil, uklonil se a pozdravil stvoření jazykem, který nebyl určen pro lidské ucho. Najednou se všude objevili další divočáci s jasnýma a inteligentníma očima. V odpoledním slunci jim srst na zádech a krku zářila jemně červeným nádechem a z jejich velkých zahnutých zubů stékaly potoky slin.

Flamel si dával pozor, aby se uklonil každému z nich. „Nevěděl jsem, že v Americe ještě existují nějací vznešení Tore Allta,“ poznamenal zdvořile tentokrát již anglicky.

Hekaté se téměř neznatelně usmála a řekla: „Nikolasi, vy byste přece měl vědět lépe než kdokoliv jiný, že až my tu nebudeme, až všichni starobylí i lidé zmizí ze Země, pak ji Allta klany získají pro sebe. Nezapomeňte, že tento svět patřil původně těmto rodům.“ Hekaté promluvila velmi hlubokým, skoro mužským hlasem s přízvukem, který v sobě spojoval zvýrazněné sykavky starých Řeků a perské hrtanové souhlásky.

Nikolas se znovu uklonil a podotkl: „Vím, že jsou tyto klany velice početné v Evropě, vlkodlaci čili Tore Madra zejména a v Indii zažívají renesanci Tore Tiogar a dokonce vím i nových rodech Tore Leon v Africe. A to vše díky Vám.“

Hekaté se pousmála a ukázala své rovné zuby. „Klany mě stále uctívají jako bohyni a já pro ně dělám, co je v mých silách.“ Neviditelný vítr rozkomíhal její šaty, že změnily barvu do zelena se zlatými pramínky. „Ale pochybuji, že jste přišel, abyste se mnou vedl konverzaci o mých dětech.“

„Máte pravdu, nepřišel.“ Flamel se rychle podíval směrem k poničenému autu. Josh a Sofie ho pozorovali celou dobu s očima dokořán, aby jim nic neuniklo. Scathach seděla na zadním sedadle a její tvář byla zvenku sotva viditelná. Měla zavřené oči a předstírala, že spí. Flamel ale věděl, že bojovnice nepotřebují spánek. „Chtěl bych vám poděkovat za vítr přízraků, který jste nám poslala.“

Teď byla Hekaté na řadě, aby se uklonila. Její pravá ruka se pohnula a odkryla malý mobilní telefon schovaný v dlani. „Taková malá užitečná věcička. Vzpomínám si na doby, kdy jsme svěřovali své vzkazy větru nebo cvičeným ptákům. Zdá se to jako včera,“ dodala. „Jsem ráda, že má lest byla úspěšná. Naneštěstí jste ale odhalili svou stávající skrýš. Morrigana a Dee uhodnou, kdo poslal vítr a jsem si jistá, že vědí, kde je mé sídlo.“

„Uvědomuji si to a velice se omlouvám, že jsem Vám způsobil potíže.“

Hekaté pokrčila rameny a ten nepatrný pohyb rozvlnil opět její róbu, kterou proběhly všechny barvy duhy. „Dee se mě bojí. Bude zuřit, vztekat se, vyhrožovat a možná i zkusí pár menších kouzel a zaříkání, ale nepůjde proti mně. Alespoň ne sám…, ale ani s Morriganou. Bude potřebovat nejméně další dvě starobylé bytosti, aby se mi postavil a ani potom si nemůže být jist úspěchem.“

„Ale je samolibý a teď má Kodex,“ namítl Nick „Ale ne celý, alespoň tak jste to říkal,“ ujistila se Hekaté.

„Ano jistě, ne celý,“ Nikolas vytáhl dvě zbývající stránky zpod svého trička a šel je předat Hekaté. Ale žena se náhle stáhla a zvedla ruce, jako by si chránila oči, přitom vydávala syčící zvuk, jako když se vaří voda. V tu chvíli divočáci obklopili Flamela ze všech stran a vycenili na něj své nebezpečně smrtící zuby.

Sofie se nadechovala k výkřiku a Josh už křičel, v tom okamžiku však vystoupila z auta Scathach a šíp měla namířený přímo na Hekaté. „Odvolej je,“ zařvala.

Tore Alka se ani nepodívali jejím směrem a Hekaté se rozvážně otočila, složila ruce na prsou, pak se podívala na Scathach, která napjala tětivu k prasknutí. „Ty si myslíš, že tohle mi ublíží?“ rozesmála se bohyně.

„Špička šípu je namočená v krvi Titána,“ odvětila tiše Scatty, ale její hlas se nesl po okolí. „Jeden z tvých rodičů, jestli si dobře vzpomínám, a toto je jedna z mála zbývajících možností jak tě zničit, jestli se nemýlím.“

Dvojčata sledovala oči bohyně, které se na chvíli změnily ve zlatá zrcadla a odrážely všechno, na co se dívala. „Schovej ty stránky,“ nařídila Hekaté alchymistovi.

Flamel okamžitě schoval stránky zpátky pod triko. Bohyně cosi zamumlala a Tore Alka zmizeli v okolním křoví, každý však věděl, že se tam stále schovávají. Hekaté se pak obrátila k Flamelovi. „Nezranili by vás bez mého přímého rozkazu.“

„Jistěže ne,“ řekl Nikolas zdvořile, ale příliš tomu nevěřil. Všiml si svých kalhot a bot, které pokryly sliny divočáků. Byl si jistý, že ty vyprat nepůjdou.

„Neukazujte Kodex – nebo jakoukoliv jeho část – v mé přítomnosti… nebo v přítomnosti jakékoliv starobylé bytosti. Máme k němu, řekněme… averzi,“ dodala, přičemž se pečlivě snažila volit správná slova.

„Já s ním žádný problém nemám,“ řekla Scathach a sklopila šíp.

„Ty také nejsi z první generace,“ připomněla jí Hekaté. „Stejně jako Morrigana jsi z druhé generace. Ale já jsem byla u toho, když mág Abrahám napsal první mocná slova své knihy. Viděla jsem ho při tvoření jednoho z nejstarších kouzel ze stránek Kodexu.“

„Velice se omlouvám,“ řekl rychle Flamel, „nevěděl jsem to.“

„Také nebyl důvod, proč byste měl,“ usmála se Hekaté, ale nebylo v tom nic směšného. „Kniha je chráněna tajemným kouzlem, které je tak silné, že většina mého druhu nesnese pouhý pohled na jednotlivé stránky. Těm, co přišli po nás, ačkoliv jsou naší krve,“ a ukázala směrem ke Scatty, „pohled na Kodex nevadí, ale dotknout se ho také nemohou. Jen ti, co pocházejí z opic – lidská stvoření – mohou. Byl to poslední Abrahámův vtípek. Oženil se s jednou z prvních žen a myslím, že si chtěl být jistý, že jen jeho potomci budou moci využívat jeho znalostí.“

„Nám říkají lidská stvoření?“ divil se tiše Josh a jeho hlas se ztrácel v šepotu.

„Lidská stvoření – lidská rasa – lidé,“ dodala Sofie, ale hned umlkla, protože Flamel pokračoval.

„Je to důvod, proč mi byla kniha svěřena?“

„Vy nejste první z lidské rasy, kdo… kdo se stará o Kodex,“ opatrně volila slova Hekaté. „V první řadě ta kniha nikdy neměla spatřit světlo světa,“ znechuceně dodala a jejími šaty projely nitky červené a zelené barvy. „Bojovala jsem za to, aby všechny stránky byly odděleny od zbytku a vrženy do nejbližší sopky i se samotným Abrahámem.“

„A proč tedy nebyla zničena?“ zeptal se Nikolas.

„Protože Abrahám měl také dar vidět budoucnost. Vlastně viděl spirálu času a předpověděl, že jednou přijde den, kdy Kodex a vše, co je v něm ukryto, bude potřeba.“

Scatty poodešla od auta a postavila se vedle Flamela, ale stále držela svůj luk a věděla, že Hekatiny máslové oči ji bedlivě sledují.

„Ke knize mága Abraháma vždycky patřil strážce,“ vysvětlila Scathach. „Někteří se stali velice známými hrdiny, jiní byli méně známí – jako ty – a ostatní byli zapomenuti.“

„Pokud byl určen člověk, aby vzácnou knihu chránil, protože bytosti vašeho druhu se na ni nemohou ani podívat, natož se jí dotknout, pak je zřejmé, že člověk byl rovněž předurčen k tomu, aby ji ukradl,“ přemýšlel Nikolas. „Dee.“

Hekaté přikývla a řekla. „Zákeřný nepřítel Dr. John Dee.“

Flamel cítil chladné suché stránky pod svým tričkem a uvědomil si, že ačkoliv měl Kodex v držení více než půl tisíciletí, jen stěží se dostal pod povrch některých tajemství. Stále ještě nepřišel na to, kdy byl vytvořen a neustále svou domněnku posouval dále a dále do minulosti. Když se k němu kniha dostala, myslel si, že je stará pět set let. Později, když ji začal hlouběji studovat, posunul dobu vzniku o tři sta let a pak o tisíc. Zhruba před sto lety ve světle nových objevů v Egyptě usoudil, že by mohla být stará pět tisíc let. A nyní zde stála Hekaté, které bylo více než deset tisíc let, a tvrdila, že byla u toho, když mág Abrahám dával knihu dohromady. Ale jestli se jí nikdo ze starobylých bytostí nemůže dotknout, pak co byl Abrahám, její autor? Patřil ke starobylým bytostem nebo lidem nebo byl nějaká jiná mýtická bytost, které kdysi žily na Zemi?

„Proč jste přišel za mnou?“ zeptala se Hekaté. „Vím, že jste přišel o knihu od okamžiku, kdy opustila vaše držení, ale nemůžu Vám pomoci získat ji zpět.“

„Přišel jsem z jiného důvodu,“ vysvětloval Flamel, udělal dalších pár kroků od auta a ztišil hlas, což donutilo Hekaté naklonit se k němu blíž. „Když na mě Dee zaútočil, ukradl Kodex a unesl Perry, na pomoc mi přišli dva lidé. Mladý muž a jeho sestra,“ a pak se Nick na chvíli odmlčel. „Dvojčata,“ dodal po dramatické pomlce.

„Dvojčata?“ hlesla Hekaté, ale její tvář zůstala absolutně bez výrazu.

„Dvojčata. Podívejte se na ně a řekněte, co vidíte.“

Hekatiny oči se podívaly směrem k autu. „Chlapec a dívka, oblečeni v tričku a džínách, což je ošuntělá uniforma tohoto věku. To je to, co vidím.“

„Podívejte se pozorněji,“ žádal Flamel. „A vzpomeňte si na věštbu,“ dodal.

„Znám to proroctví. Nepoučujte mě o mé vlastní minulosti!“ Hekatiny oči zazářily a na okamžik změnily barvu a vypadaly černě a strašidelně. „Lidé? To je nemožné.“ Minula Flamela, jako by byl vzduch, a blížila se k autu. Nejdříve si prohlížela Sofii a pak Joshe.

Dvojčata si všimla, že její panenky jsou dlouhé a úzké, jako kočičí a že za svými rty schovává špičaté zuby jako jehly.

„Stříbrná a zlatá,“ najednou vyhrkla Hekaté a podívala se na alchymistu, malým špičatým jazykem si přejela rty a znovu se otočila ke dvojčatům. „Vystupte z té věci.“

Josh a Sofìe si vyměnili pohledy s Nickem, a když kývl, oba vystoupili a postavili se vedle sebe.

Hekaté se natáhla nejdříve po dívčině ruce, ale Sofìe se zprvu ostýchala, než ji podala. Bohyně vzala její levou dlaň do své pravé ruky a obrátila ji, pak sáhla po Joshově, který podal ruku bez zaváhání. Snažil se chovat nenucené, jako když není vůbec nic divného dotknout se deset tisíc let staré bohyně, a že to vlastně dělá každý den. Docela ho překvapilo, že její kůže je poměrně hrubá a drsná.

Hekaté řekla jediné slovo v řeči, kterou se mluvilo před příchodem lidí na Zemi.

„Pomeranče,“ zašeptal Josh, který najednou cítil nejen jejich vůni, ale i chuť.

„Ne, ne je to zmrzlina,“ řekla Sofìe, „čerstvě natočená vanilková zmrzlina.“ Otočila se na bratra a… zjistila, že na ni kouká jako na zjevení.

Kolem Sofie se rozprostíral stříbrný závoj, jako druhá kůže přesně kopíroval každý záhyb a kloub. Když mrkla, její oči odrážely všechno jako malá zrcadla.

Závoj, který obklopil Joshe, měl naopak zlatavou barvu a soustřeďoval se převážně kolem hlavy a rukou a pulsoval pravidelně se srdečním rytmem. Jeho oči vypadaly jako dvě malé zlaté mince.

Dvojčata i přes tu podivnou záři, která obklopovala jejich těla, necítila vůbec žádnou změnu. Cítila pouze tu vůni ve vzduchu – vůni pomeranče a vanilkovou zmrzlinu.

Bohyně beze slova pustila jejich ruce a záře okamžitě mizela. Hekaté se vrátila k alchymistovi, chytila ho za rameno a oba odešli z doslechu.

„Scatty, máš ponětí, co to mělo znamenat?“ zeptala se Sofie. Hlas se jí ještě trochu třásl, ale stále cítila tu příjemnou vůni vanilky na jazyku i ve vzduchu.

„Hekaté zkoumala vaši auru,“ řekla jednoduše Scathach.

„To byla ta zlatá záře, která poletovala okolo Joshe?“ hádala Sofie a dívala se na bratra.

„Tvoje byla stříbrná,“ okamžitě vyhrkl Josh.

Válečnice zvedla kamínek a hodila ho do houští. Zasáhla něco tvrdého, co okamžitě uteklo hlouběji do porostu. „Většina lidí má auru smíchanou z několika barev. Jen zřídka najdete někoho s jasnou jednobarevnou aurou.“

„Jako naše?“ podotkla Sofie.

„Jako vaše,“ řekla smutně Scatty. „Poslední, koho jsem znala, kdo měl čistě stříbrnou auru, byla dívka, kterou znáte jako Johanku z Arku.“

„A co zlatá aura?“ chtěl hned vědět Josh.

„Ta je ještě vzácnější,“ řekla Scatty. „Poslední, koho si pamatuji se zlatou aurou byl…,“ zamračila se, když se snažila vzpomenout. „Ano, ten mladičký král, Tutanchamon.“

„Proto byl pochován s takovou kopou zlata?“

„Mohl to být jeden z důvodů,“ souhlasila Scatty. „Neříkej mi, že jsi znala krále Tutanchamona,“ pošťuchoval Josh.

„Nikdy jsem ho nepotkala,“ řekla Scatty, „ale trénovala jsem chudinku Johanku a bojovala jsem při ní v Orleans. Říkala jsem jí, že nemá jezdit do Paříže,“ dodala tiše s bolestí v očích.

„Moje aura je vzácnější než tvoje,“ popichoval Josh sestru, spíš aby prolomil posmutnělou náladu. Díval se na válečnici a ještě se zeptal: „A co to přesně znamená, když má někdo jednobarevnou auru?“

Když se Scathach k němu opět obrátila, její tvář se zdála klidná. „To znamená, že máte výjimečné schopnosti. Všichni velcí kouzelníci a čarodějové, hrdinní vůdcové, talentovaní umělci měli čistou nebo jednobarevnou auru.“

Dvojčata na sebe pohlédla a znejistěla. Tohle bylo trochu moc divné a ještě víc je děsila Scattyina tvář, která postrádala vůbec nějaký výraz. Sofie najednou vykulila oči a řekla: „Právě jsem si uvědomila, že oba Johanka z Arku i Tutanchamon zemřeli brzy, že?“

„Velmi brzy,“ vystřízlivěl rychle Josh, když se snažil vzpomenout na historická fakta. „Oba zemřeli, když jim bylo devatenáct.“

„Ano, přesně tak,“ přitakala Scatty a otočila se k místu, kde stál Nikolas s bohyní tří tváří.

„Lidští tvorové,“ zavrčela, „se stříbrnou a zlatou aurou.“ Její hlas zněl zároveň zmateně i rozzlobeně. „To už se několikrát stalo,“ uklidňoval ji Flamel. „Myslíte, že to nevím?“

Stáli na břehu bublajícího potůčku, který se klikatil mezi stromy a mířil k osmiúhelníkovému jezírku s lekníny, kde pod vodou plaval veliký japonský červenobílý kapr.

„Nikdy jsem dohromady neviděl dvě tak silné aury a nikdy u dvojčat. Skrývají v sobě neuvěřitelný potenciál,“ naléhavě prohlásil Flamel. „Nemusím vám připomínat Kodex, že? ‚Dva, kteří budou jedno a jeden, který bude vše‘ – jedno z prvních proroctví, která Abrahám vyslovil.“

„Znám tu věštbu,“ zasyčela Hekaté. Její šaty začaly prolínat červené a černé proužky. „Byla jsem u toho, když to ten starý blázen předpověděl.“

Flamel se chtěl na něco zeptat, ale nakonec raději mlčel.

„A bohužel se nikdy nemýlil,“ spíš pro sebe zamumlala Hekaté. „Věděl, že se Danu Talis potopí a zůstane pod vlnami, a také, že náš věk skončí.“

„Ale také předpověděl, že váš čas znovu přijde,“ připomněl Flamel. „Až přijdou dva, co jsou jeden a jeden, který je vším, a až se slunce a měsíc spojí.“

Hekaté naklonila hlavu a její úzké panenky pomrkávaly směrem k Joshovi a Sofii. „Zlatá a stříbrná, Slunce a Měsíc.“ Otočila se k Flamelovi a zeptala se: „Vy věříte tomu, že se jich ta věštba týká?“ a ukázala na dvojčata.

„Ano, myslím,“ řekl prostě Nikolas, „já musím.“

„Proč?“

„Protože, když už nemám Kodex, Dee může začít s návratem starobylých z temnot. Jestli se proroctví týká těchto dvojčat, pak s řádným výcvikem budou schopni tomu zabránit…, a navíc by mi pomohli zachránit Perenelu.“

„A co když se mýlíte?“ zeptala se nahlas Hekaté.

„Pak jsem ztratil lásku svého života a tento svět a všichni lidé na něm jsou ztraceni. Ale jestli máme mít nějakou naději na úspěch, potřebuji vaši pomoc.“

Hekaté si povzdechla. „Je to už dlouho…, velmi dlouho, co jsem naposledy někoho učila.“ Obrátila se a podívala na Scatty. „A minule se mi to moc nepovedlo.“

„Tentokrát je to jiné. Teď budete pracovat s vyloženými talenty, s ryzí a nezkaženou sílou. Ale nemáme moc času.“ Flamel se zhluboka nadechl a promluvil formálně ve starodávném jazyku potopené Danu Talis. „Dcero Titána Persa a Titánky Asterie, jsi bohyní čar a kouzel, žádám tě, abys probudila jejich magickou sílu.“

„A když to udělám, co se stane dál?“ zeptala se Hekaté.

„Pak je budu učit patero kouzelných umění. Společně znovu získáme Kodex a zachráníme Perenelu.“

Bohyně se zasmála, ale znělo to spíš naříkavě a rozčíleně. „Měj se na pozoru, Nikolasi Flamele, alchymisto, abys nevytvořil něco, co nás zničí všechny.“

„Uděláte to?“

„Musím o tom popřemýšlet, než odpovím.“

Sofie a Josh seděli na druhé straně mýtiny a oba si současně uvědomili, že na ně bohyně a Nikolas zírají. Oběma přitom projel mráz po zádech.

KAPITOLA 15

„Ten dům je nějaký divný,“ řekla Sofie a namířila si to se svým mobilem u ucha do bratrova pokoje. „Nemůžu tu nikde najít signál,“ stěžovala si. Procházela po místnosti a sledovala displej, ale nic se nedělo.

Josh se nepřítomně podíval na sestru a zopakoval: „Divný dům?“ A pak velmi pomalu vyslovil: „Sofie, my jsme uprostřed stromu! To bych řekl, že je tu něco v nepořádku.“

Když Hekaté a Flamel ukončili svůj dlouhý rozhovor, ona beze slova zmizela v lese, a tak bylo na Nickovi, aby všechny dovedl do sídla bohyně. Řekl jim, aby tu nechali auto a vedl je úzkou prošlapanou cestičkou dolů. Zaujatě pozorovali zvláštní rostliny a dřeviny všude kolem – velké barevné květy, které sledovaly každý jejich pohyb, víno, které se plazilo jako hadi a traviny, které dávno od dob oligocénu neexistovaly, až vyšli z šera na prostranství, kde stál Hekatin dům. Podívali se nahoru, a dost dlouho jim trvalo, než si uvědomili, co to vlastně vidí.

Přímo před nimi stál uprostřed široké nerovné planiny strom, obklopený nejrůznějšími druhy barevných květin, které čerstvě někdo nasekal. Výškou a obvodem by se vyrovnal mrakodrapu a nejvyšší větve s listy zasahovaly do mraků, které je obklopovaly jako bílá mlha. Kořeny stromu, které připomínaly obří prsty, vystupovaly ze země a tvořily oblouky velikosti aut. Kůra zkrouceného a sukovitého stromu byla popraskaná velkými rýhami a puklinami a přes větve visely dlouhé šlahouny vína, které jako obrovské roury obmotávaly kmen stromu a visely z jeho větví.

„Tohle je Hekatin domov,“ vysvětlil Flamel. „Jsme jediní lidé, kteří jej za poslední dva tisíce let vidí. I já jsem o něm jenom četl.“

Scatty pobavily zaražené tváře dvojčat a šťouchla do Joshe. „Kde jste si mysleli, že bydlí? V maringotce?“

„Já jsem… teda jako, já nevím…, nemyslel jsem, že…,“ začal Josh. Ten pohled byl odzbrojující a z toho mála, co věděl o botanice, tušil, že žádná žijící věc nevyroste do takových rozměrů. Žádná normální věc, opravil se.

Sofie si říkala, že strom vypadá jako nějaká stará žena, která se hrbí věkem. Pro Flamela to bylo všechno všední, mluvil o dávné minulosti a dva tisíce let staré válečnici nebo desetitisícileté bohyni, čísla pro něj nic neznamenala. Ale když tu všichni stáli a dívali se na stromový palác bohyně Hekaté, to bylo něco jiného.

Dvojčata už dřív viděla hodně staré stromy. Rodiče je vzali na místa, kde mohli vidět tři tisíce let staré obří sekvoje a dokonce s tátou týden kempovali v Bílých horách na severu Kalifornie, kde si mohli zblízka prohlédnout Metuzalémův strom, kterému je více než pět tisíc let. Říká se, že to je nejstarší strom na Zemi. Když stáli před Metuzalémovou borovicí, která byla také pokroucená a sukovitá, bylo celkem jednoduché uvěřit jejímu stáří, ale Hekatin stromový dům vypadal mnohem a mnohem starší.

Šli po hladkém téměř vyleštěném kamenném chodníčku, který je dovedl ke vchodu. Čím více se přibližovali, tím více si uvědomovali jeho velikost, v kůře viděli stovky oken, ze kterých zářilo světlo. Nakonec došli k velkým, upraveným, dvoukřídlým dveřím, které byly minimálně šest metrů vysoké, ale jednoduše se otevřely při lehkém doteku lidské ruky. Všichni čtyři vstoupili do rozlehlé kulaté haly a zarazili se.

Vnitřek stromu byl dutý, a tak přímo od vchodu měli možnost pozorovat vysoko nad nimi mraky, které se nahoře shlukovaly u vršku stromu. Vnitřkem kmene vedlo jemně zdobené vyřezávané schodiště a každý pár schodů vedl ke dveřím, ze kterých se linulo světlo. Ze zdí proudily na mnoha místech stovky vodopádů, které se dole slévaly do ohromného jezírka, jež zabíralo většinu haly. Vnitřní stěny byly hladké a nezařízené, jen ovinuté vínovými větvemi, které prorážely na povrch. Joshovi připadaly trochu jako tepny.

Dům byl navíc úplně prázdný a opuštěný.

Vůbec nikdo nešplhal po vysokém schodišti, nic lidského ani nadpřirozeného na dohled nebylo, dokonce ani žádný ptáček nebo hmyz tu nelítal.

„Vítejte v Ygdrasilu,“ řekl Nikolas a ustoupil, aby mohli vejít dál. „Vítejte ve Stromu světa.“

Josh hypnotizoval svůj mobil, ale displej zůstával prázdný. „A všimla sis,“ zeptal se Sofie, „že tu nejsou žádné zásuvky?“

„To je hloupost, musí tu být,“ řekla Sofie rozhodně. Přešla k posteli a klekla si. „Vždycky jsou někde za postelí.“

Ale tady skutečně žádné nebyly.

Dvojčata se postavila doprostřed Joshova pokoje a rozhlížela se kolem. Jeho pokoj byl zrcadlově postavený k jejímu a všechno od vyleštěné podlahy až po hladké stěny tu bylo vytvořené z medově zbarveného dřeva. V oknech nebylo žádné sklo a dveře byly z tak tenkého dřeva, že vypadalo jako lehká kůra. Jediným nábytkem v místnosti byla postel. Na vyřezávané posteli, na madraci ležely kožešinové přehozy a podobné předložky se rozprostíraly vedle postele. Vzorek však nepřipomínal žádné žijící zvíře, tedy alespoň ne takové, které by dvojčata kdy viděla.

Uprostřed pokoje samozřejmě vyrůstal další kmen. Vysoký a štíhlý elegán s dočervena zbarvenou kůrou rostl přímo z podlahy a jeho větve se vzpínaly až ke stropu, kde jej pokryly zvláštním vzorem. Na jedné straně pokoje obalovaly větve tmavě zelené listy, zatímco na druhé až popelavě šedé. Každou chvíli nějaký spadl na zem a stal se součástí jemného koberce.

„Kde to k čertu jsme?“ divila se Sofie, přitom si neuvědomila, že myšlenku vyslovila nahlas.

„V Kalifornii?“ řekl Josh, ale tón jeho hlasu napovídal, že tomu sám moc nevěří.

„Po všem, co jsme dnes viděli?“ zeptala se Sofie. „Nemyslím, že je to Kalifornie. Jsme uprostřed stromu, který je větší než celá univerzita v San Franciscu i s veškerými jejími objekty a prostorami. Uprostřed stromu, vedle kterého by Metuzalémský strom vypadal jako právě zasazený. A nesnaž se mi tvrdit, že je to budova, která jenom vypadá jako strom. Všechno je tu vyrobeno výhradně z přírodních materiálů.“ Nadechla se a podívala se okolo. „Myslíš, že je stále živý?“

Josh zavrtěl hlavou a odpověděl: „Nemůže být, celý vnitřek je dutý. Možná kdysi byl živý, ale nyní je to jenom skořápka.“

Sofii to nepřesvědčilo. „Hele, nic tu není moderní ani umělý, žádné plasty, žádné kovy, dokonce ani papír, všechno vypadá jako vyřezané ze dřeva. Nejsou tu ani svíčky nebo lucerny.“

„Také mi chvíli trvalo, než jsem přišel na to, k čemu jsou ty nádoby s olejem,“ řekl Josh. Neřekl ale, že původně uvažoval o tom, že by se z nich napil. Myslel, že je to něco voňavého a sladkého, možná nějaký ovocný džus, ale pak uvnitř uviděl knot.

„Můj pokoj je úplně stejný jako tvůj,“ pokračovala Sofie. Znovu zvedla mobil a dodala: „Není tu signál a podívej,“ ukázala na displej, „vlastně můžeš sledovat, jak rychle se vybíjí baterie.“

Josh se nahnul k Sofii tak blízko, že nebylo poznat, čí vlasy jsou čí a zíral na obdélníkový displej. Sloupec v pravém rohu klesal dílek za dílkem. „Myslíš, že proto je i můj iPod vybitý?“ zeptal se Josh a vyndal ho ze zadní kapsy. „Dneska ráno jsem ho vyndal ze zásuvky, a teď ho ani nezapnu.“ Pak se podíval na hodinky a ukázal je sestře. Měl mohutné digitálky army stylu, jejichž displej byl úplně prázdný.

Sofie se trochu zděšeně podívala na svoje hodinky a řekla: „Moje ještě jdou,“ a pak si uvědomila, jak hloupá to byla poznámka. Její hodinky nebyly digitální, ale natahovací.

„Takže něco tu vysává energii,“ zamumlal Josh. „Nějaká síla ve vzduchu?“ Nikdy o ničem, co by mohlo vytáhnout energii i z baterií, ale neslyšel.

„To je tohle místo,“ řekla Scathach. Objevila se ve dveřích jako duch, převlečená ze svého černého zřejmě bojového úboru do zelenohnědých kalhot, vysokých bot a trička bez rukávů, které odhalovalo její svalnaté paže. U nohy měla krátký meč, luk přes levé rameno a z toulce se šípy byl vidět jen konec nad její hlavou. Sofie si všimla keltsky působící spirály vytetované na Scattyině pravém rameni. Sofie vždycky toužila po tetování, ale věděla, že jí to máma nikdy nedovolí.

„Opustili jste realitu a vešli jste do říše stínů,“ řekla Scatty. „Tyto říše existují částečně ve vašem světě a částečně v jiném čase a prostoru,“ dodala a stále zůstávala stát přede dveřmi.

„Proč nejdeš dál?“ zeptala se Sofie.

„Musíte mě pozvat dovnitř,“ odpověděla se zvláštním úsměvem Scatty.

„Pozvat tě dovnitř?“ Sofie se otočila na bratra a tázavě zvedla obočí…

„Musíte mě pozvat,“ zopakovala Scatty, „jinak nemůžu přejít přes práh.“

„To je jako upíři,“ řekl Josh, kterému najednou vyschlo v krku. Po všem, co dnes zažili, byl skoro připravený věřit i na upíry, ačkoliv by se jen nerad s nějakým potkal. Podíval se na Sofii a dodal: „Upír smí vkročit do domu jen tehdy, pokud ho někdo zevnitř pozve dál. Pak ti vysají krev…“ Zadíval se na Scatty a panenky se mu rozšířily podezřením. „Ale ty nejsi.“

„Nemám ráda ten termín,“ ohradila se příkře Scatty.

„Scatty, prosím, vejdi,“ řekla Sofie, než její bratr stihl podotknout něco dalšího.

Bojovnice přeskočila práh a už byla v pokoji. „Ano, jsem ten, koho byste nazvali upírem.“

„Panebože,“ zašeptala Sofie. Josh se pokoušel postavit mezi svou sestru a Scatty, ale Sofìe ho odstrčila. I když měla svého bratra ráda, byly chvíle, kdy by ho nejraději nakopla, a přesně tak se cítila nyní. Věděla, že to myslí dobře, ale někdy byl Josh až moc ochranářsky založený.

„Nemůžete věřit všemu, co se o nás píše,“ řekla Scatty a přesunula se k oknu, odkud měla rozsáhlé zahrady jako na dlani. Kolem proletěl veliký, žlutobílý motýl. Dosahoval téměř rozměrů talíře a velice se podobal motýlům, kteří žili na Zemi před tisíci lety snad v prvohorách, v období Jury.

„Hekaté vytvořila svou říši s neuvěřitelnou dávkou magie a pro její ochranu používá velké množství kouzel,“ pokračovala, „ale na kouzla a čáry, jako na cokoliv jiného, platí určité zákony. Potřebují energii a berou ji, kdekoliv to jde, dokonce i z malých baterií vašich elektronických hraček. Když už není po ruce žádný jiný zdroj, berou životní sílu toho, kdo je stvořil. Proto každé užití kouzla oslabuje kouzelníka, který ho použil.“

„Chceš říct, že tady nefungují žádné elektronické přístroje?“ divila se nahlas Sofie, ale hned zavrtěla hlavou. „To je hloupost, Hekaté má mobil. Viděla jsem, když ho ukazovala Nickovi. Jak je možné, že se jeho baterie nevybijí?“

„Hekaté je bohyně nepředstavitelně mocná, a proto je víceméně imunní proti vlivu svých vlastních čar a kouzel. Dokážu si představit, že má mobil neustále u sebe, a proto baterie vydrží. Nebo ho jednoduše ukrývá mimo svou říši, ve vašem světě s nějakým služebníkem. Mnoho starobylých má služebníky mezi lidmi.“

„Jako jsou Flamel a Dee?“ chtěla vědět Sofie.

„Nikolas neslouží žádné starobylé bytosti,“ pomalu odpověděla Scathach. „Kodex je jeho pánem. Na druhé straně Dee… no, vlastně nikdo přesně neví, komu nebo čemu Dee slouží.“ Podívala se na dvojčata přes rameno a její pohled těkal z jednoho na druhého. „Brzy se asi budete cítit velice vyčerpaně, začnou vás bolet svaly a možná i hlava. To se magické pole krmí silou vaší aury, ale nemusíte se bát, vaše aury jsou výjimečně silné. Jen se snažte hodně pít.“ Scatty přešla k druhému oknu a nahnula se dopředu.

„Vím, že tam někde venku jsou, ale nevidím je,“ řekla po chvíli.

„Kdo?“ divila se Sofie.

„Tore Alka,“ odvětila Scathach.

„Opravdu jsou ti divočáci podobní vlkodlakům? Teda lidé, kteří se mohou přeměnit v divočáky?“ zeptala se Sofìe. Myslela na to, že její bratr nepromluvil od chvíle, kdy Scatty vešla dovnitř. Celou dobu na ni zíral, oči vykulené hrůzou a rty měl sevřené do skoro neviditelné čárky. Sofìe věděla, co ten výraz znamená, byl vyděšený a určitě myslel na všechny ty příběhy o upírech, které četl nebo viděl v televizi.

„Ne, nejsou, tedy ne tak docela,“ řekla Scatty. „Vím, že vám Nikolas již řekl, že předtím než lidé získali nadvládu nad Zemí, tento svět patřil jiným stvořením, jiným rasám. Ale i mezi starobylými rasami byly klany jako Tore klany – vlčí nebo kančí výjimečné. Mohly se proměnit ze zvířecí podoby do lidské a zpět.“ Scatty se při vyprávění posadila na kraj postele a natáhla si nohy a pak pokračovala: „Když se objevili první lidé, byly to právě tyto klany, které učily lidi pracovat se dřevem a kamenem a rozdělat oheň. Lidská stvoření je uctívala jako bohy, proto také na mnohých nálezech z té doby figurují bohové ve zvířecích formách. Vzpomeňte si na malby v jeskyních, kde jsou vyobrazeni tvorové, kteří nejsou ani zvířata, ani lidé, ale něco mezi tím. Určitě jste viděli i sochy egyptských bohů: Sobeka, Bastety nebo Anubise. Mají lidská těla, ale hlavy jsou zvířecí. Dalším důkazem jsou tance, kde lidé předstírají, že jsou různá zvířata, to jsou vzpomínky na to, kdy polozvířecí klany žily dohromady s lidmi.“

„Teriantropové,“ řekla Sofie nepřítomně.

Scatty se na ni podívala.

„Bohové s napůl lidskou a napůl zvířecí podobou,“ vysvětloval Josh. „Říkal jsem, že naši rodiče jsou archeologové.“ Pak rychle obrátil pohled na rusovlasou dívku a vyhrkl: „Vysáváš lidem krev?“

„Joshi!“ zašeptala Sofie.

„Ne, neživím se krví,“ odpověděla tiše Scathach. „Ne teď a ani nikdy předtím.“

„Ale upíři…“

Scatty se postavila a dva kroky ji dovedly přímo před Joshe. Nebyla tak vysoká jako on, ale v té chvíli vypadala obrovská. „Je mnoho druhů upírů, mnoho rodů, stejně tak jako polozvířecích klanů. A je pravda, že některé z nich se živí lidskou krví.“

„Ale ne ty,“ řekla rychle Sofie, než měl Josh možnost pokračovat dalšími, ne příliš taktními otázkami.

„Ne, nepatřím k tomu druhu. My se živíme…, řekněme, že my se živíme jinak,“ řekla se zatrpklým výrazem Scatty. „Vlastně málokdy máme potřebu jíst,“ dodala a otočila se. „Všechno, co jste se naučili, všechny mýty a legendy vašeho světa v sobě mají zrnko pravdy. Už jste dnes viděli některé divy a zázraky a ve dnech, které přijdou, uvidíte další.“

„Co tím myslíš, ve dnech, které přijdou?“ přerušil ji Josh. Jeho hlas nepřirozeně stoupal s každým slovem. „My přece jdeme domů nebo ne?“ Ale už když tu otázku vyslovil, uvědomoval si odpověď.

„Časem,“ řekla válečnice, „ale ne dnes a určitě ne zítra.“

Sofie položila ruku na bratrovu paži, aby mu zamezila v další otázce. „Co jsi to říkala o mýtech a legendách?“ zeptala se místo něho.

Někde uvnitř domu se rozezněl zvon jasným a vysokým hlasem a ten zvuk se pomalu linul celým domem.

Scathach si ho nevšímala a řekla: „Chci, abyste si pamatovali, že všechno, co znáte nebo si myslíte, že znáte o mýtech a legendách, nemusí být úplně smyšlené, ale také nemusí být celá pravda. V každé legendě je zrníčko pravdy a nedělám si iluze o tom, že většinu svých znalostí máte z televizních seriálů. Xena nebo Drákula toho měli hodně na svědomí. Všichni minotauři nejsou zlí a Medusa neproměnila každého, kdo se na ni podíval, v kámen. Ne všichni upíři pijí krev a polozvířecí klany jsou hrdé a starobylé rasy.“

Josh se pokusil o úsměv, ale stále byl otřesený odhalením, že Scatty je upírka. „A příště nám povíš, že existují duchové, že?“ dodal ironicky.

Scatty se tomu nezasmála, ba naopak zůstala naprosto vážná a řekla: „Vstoupili jste do říše stínů, to je svět duchů. Oba byste odteď měli věřit svým instinktům, zapomenout na to, co víte nebo si myslíte, že víte o bytostech a stvořeních, která potkáte. Nikomu nevěřte, kromě sebe navzájem,“ dodala.

„Snad můžeme věřit tobě a Nickovi, ne?“ řekla Sofie.

Zvon zazvonil znovu, tentokrát ploše a pichlavě jakoby z dálky.

„Nevěřte nikomu,“ zopakovala Scathach, a dvojčata si uvědomila, že na otázku vlastně neodpověděla. Obrátila se ke dveřím a dodala: „Myslím, že bychom měli jít na večeři.“

„Můžeme tu vůbec něco jíst?“ zeptal se Josh.

„To záleží na spoustě věcí,“ odvětila Scatty.

„Jako na čem?“ zděšeně vyhrkl Josh.

„To záleží na tom, co se podává, samozřejmě. Já třeba nejím maso.“

„Proč ne?“ chtěla vědět Sofie, ale spíš ji zajímalo, jestli by se neměli vyhnout nějakému zvláštnímu prehistorickému masu.

„Jsem vegetariánka,“ pronesla suše Scathach.

KAPITOLA 16

Perenela Flamelová seděla v rohu místnosti bez oken a s rukama kolem nohou si tiskla kolena k bradě. Položila bradu na kolena a poslouchala hlasy. Zněly tlumeně, ale přesto v nich poznala hořkost, zklamání a rozčílení.

Perry se soustředila na zvuky, které slyšela. Nechala volně rozprostřít svou auru a zamumlala jedno malé kouzlo, které se naučila od inuitského šamana. Původně bylo určené k tomu, aby šaman slyšel ryby plující pod arktickým ledem a medvědy, kteří se přibližovali po ledových pláních téměř neslyšně. Jednoduché kouzlo fungovalo, když jste se soustředili pouze na jeden ze smyslů a ostatní jako byste uzavřeli. Perry sledovala okolí, které se postupně pomalu propadalo do temnoty, až byla úplně slepá. Dál ztrácela čich a také hmat. Věděla, že kdyby v ústech měla cokoliv, nebyla by schopná rozeznat i chuť. Zůstal jen sluch, který se neskutečně zbystřil. Ve zdech za sebou slyšela pohyb brouků a jiného hmyzu, slyšela myší škrábání při pokusu prodrat se dřevěným obložením někde vysoko nad ní a věděla, že kolonie termitů se snaží prokousat cestu vzdálenými parketami. Také ale slyšela dva hlasy, vysoké a tenké, jako kdyby někde v dálce vycházely ze starého a špatně naladěného rádia. Perry naklonila hlavu na stranu směrem k hlasům, jako by měla naváděcí zařízení. Slyšela skučení větru, třepetání prádla a vysoký tón z křiku ptáků. Předpokládala, že hlasy přicházejí odněkud ze střechy. Pak se soustředila víc a sluch se zostřil, hlasy vyčistily, a mohla s určitostí říci, že patří Johnu Dee a Morriganě. Perry zřetelně slyšela strach v hlasu muže, který ji tu věznil, a zlost v hlase Vraní bohyně.

„Musí za to zaplatit. Musí zaplatit za všechno!“

„Ale ona patří ke starobylé rase. Je nedotknutelná, ať se vám to líbí nebo ne,“ řekl Dee, který se neúspěšně snažil uklidnit Morriganu.

„Nikdo není nedotknutelný Zasáhla tam, kde ji nikdo nechtěl. Moji miláčci téměř to auto dostali, když je její vítr doslova smetl pryč.“

„Flamel, válečnice Scathach a ti dva lidští tvorové unikli a zmizeli,“ ozvěna nesla větu a Perry se soustředěně zamračila, aby ji neuniklo jediné slovíčko. Měla radost, že Nikolas požádal o pomoc Scathach, která byla v každém případě hrozivý nepřítel. „Vypadá to, jako by zmizeli z povrchu zemského.“

„Zmizeli z povrchu zemského,“ zavrčela Morrigana. „Dovedl je do Hekatiny říše.“

Perry nevědomky kývla. Samozřejmě, kam jinam by Nikolas mohl jít. Vstup do Hekatiny říše v Mill Valley je k San Franciscu nejblíže, a přestože bohyně nepatřila mezi jejich přátele, rozhodně nebyla spojená s Johnem Dee nebo jinými zlými silami.

„Musíme jít za nimi,“ prohlásila bezvýrazně Morrigana.

„To je nemožné,“ namítl rozumně Dee. „Nemám ani schopnosti, ani moc proniknout ochrannými kouzly Hekatina království.“ Pak se odmlčel, aby nabral dech, a dodal. „A vy také ne. Patří k první generaci starobylých, a vy jste, pokud se nemýlím, z druhé generace.“

„Ale na západním pobřeží jsou i další starobylí,“ vítězoslavně pronesla Morrigana.

„Co navrhujete?“ Horký pot polil Johna Dee a jeho nepříjemné rozpoložení bylo patrné podle jeho původního britského přízvuku v hlase.

„Vím, kde teď spí Bastet,“ pyšně pronesla Morrigana.

Perenela seděla opřená o chladnou zeď a pomalu se jí navracely všechny potlačené smysly. Hmat přišel první, následoval čich a nakonec zrak. Chvíli trvalo, než si zvykla na příšeří okolo, a tak zatímco čekala, až se barevné mžitky před očima rozplynou, dávala si dohromady, co právě slyšela.

Souvislosti byly hrozivé. Morrigana byla připravená vzbudit Bastet a napadnout Hekaté, aby dostala zbývající stránky Kodexu.

Perry se při tom pomyšlení otřásla. Nikdy Bastet neviděla, ale také neznala nikoho, kdo by ji za poslední tři století potkal a setkání přežil. Věděla však moc dobře, co se o ní povídá. Bastet jedna z nejmocnějších členů starobylých ras, byla uctívána za dob starověkého Egypta a určitě ještě dříve, možná už na úsvitu lidských dějin. Měla tělo krásné mladé ženy s hlavou kočky, Perry bohužel vůbec netušila, jak rozsáhlé jsou její schopnosti a magická síla.

Události nabraly překvapivě rychlý spád. Dělo se něco velkého. Před mnoha lety, když Nick a Perry objevili tajemství nesmrtelnosti, uvědomili si, že jejich extra dlouhé životy jim umožňují vidět věci z úplně jiné perspektivy. Už neplánovali dny nebo týdny dopředu, ale velmi často vymýšleli své plány na desetiletí. Perry si uměla představit, že starobylé bytosti, jejichž životy byly nesrovnatelně delší, mohli jednoduše počítat život na staletí. To pro ně ale také znamená, že události se pro ně mění s nepředstavitelně pomalou rychlostí.

Ovšem teď byla Morrigana zpět. Naposledy ji ve světě lidí spatřili za první světové války v zákopech u Sommy a před tím slídila po krví zbrocených polích ve válce Jihu proti Severu. Vraní bohyně byla spojená se smrtí, která se kolem ní linula jako nepříjemný zápach. Byla ale také jednou z těch, kteří věřili, že lidé přišli na svět jen proto, aby jim sloužili.

Nikolas a dvojčata byli u Hekaté v bezpečí, ale na jak dlouho? Bastet patřila také ke starobylým první generace. Její moc musela být přinejmenším rovnocenná s Hekatinou…, a jestli se spojí Vraní bohyně s Kočičí bohyní a připojí se k tomu alchymistické schopnosti Johna Dee, není jisté, zda Hekaté proti takové přesile svou říši ubrání.

A co potom bude s Nikolasem, Scathach a dvojčaty?

Perenela cítila, jak se jí slzy derou do očí, ale rychle je zahnala. Nikolasovi bude 28. září 677 let a je schopný se o sebe postarat, ačkoliv co se týče kouzel, jeho moc je hodně omezená a někdy je poměrně dost zapomětlivý. Loni v létě dokonce zapomněl mluvit anglicky a vrátil se ke své rodné francouzštině. Trvalo to téměř měsíc, než ho opět přiměla, aby mluvil anglicky. Předtím také prošel obdobím, kdy podepisoval šeky v řečtině nebo aramejštině, a Perenela se při té vzpomínce musela usmát. Nikolas mluvil dobře šestnácti jazyky a dalšími deseti by se také, sice s obtížemi, ale domluvil. Psát uměl v dvaceti dvou jazycích, i když v poslední době neměl moc šancí procvičovat lineární písmo beta, klínové písmo nebo hieroglyfy.

Přemýšlela, co asi právě dělá. Samozřejmě ji bude hledat, ale také musí ochránit dvojčata a zbývající stránky, které Josh vytrhl z Kodexu. Potřebuje mu poslat zprávu a dát mu vědět, že je v pořádku, a varovat ho před nebezpečím, které přijde.

Jedna z prvních neobyčejných schopností, na které Perenela Delamerová přišla ještě jako velice mladá, byla schopnost, že dokáže mluvit s mrtvými, respektive s jejich stíny. Vlastně až ve svých sedmnácti letech zjistila, že ne každý vidí nejasné černobílé postavy, které ona potkávala denně. V předvečer jejích sedmých narozenin zemřela její milovaná babička Mamom. Perenela sledovala její zestárlé tělo, které lehce zvedli z postele, kde strávila poslední chvíle svého života, a vložili ji do rakve.

Děvčátko šlo s pohřebním procesím malým městečkem Quimperem až ke hřbitovu s výhledem na moře. Viděla, jak malá rakev klesá níž a níž do země, a pak se vrátila domů.

A Mamom seděla na posteli s očima jako vždycky zářícíma nějakou neplechou. Jediný rozdíl byl v tom, že Perenela už nikdy neviděla babičku úplně jasně, vždycky byla černobílá a její obraz se jako by třepetal nebo jemně blikal.

Tenkrát si Perenela uvědomila, že vidí duchy, a když se k ní Mamon otočila a usmála, věděla, že oni ji vidí také.

Nyní seděla v malé cele bez oken, natáhla nohy a oběma rukama se opřela o chladnou betonovou podlahu. Během let si vypěstovala určitou obranu, aby se ochránila před nechtěnými kontakty s mrtvými.

Duchové, zvláště ti velmi staří, mohou být neobyčejně nevychovaní, jak velmi brzy zjistila. Objevují se totiž v těch nejneočekávanějších a nejnevhodnějších momentech. Obzvláště milují koupelny, které jsou pro ně dokonalým místem. Jsou klidné a tiché se spoustou lesklých povrchů, ve kterých se může odrážet jejich obraz. Perenela si vzpomněla na příhodu, kdy si čistila zuby a duch jednoho amerického prezidenta se objevil v zrcadle nad umyvadlem. Tenkrát skoro spolkla zubní kartáček.

Docela rychle přišla i na to, že duchové nerozeznávají určité barvy – modrou a zelenou a některé odstíny žluté, a tak záměrně tyto barvy podporovala ve své auře. Postupně si vytvořila z těchto barev štít, díky kterému se stala neviditelnou pro říši stínů a její obyvatele.

Teď se ale soustředila na svou auru přesně s opačným cílem. Přirozená barva její aury byla ledově bledá, což na mrtvé působilo jako červená barva na býka, ale přes původní barvu ležela vrstva jasně modré, smaragdově zelené a petrklíčově žluté, a ty nyní musela jednu po druhé odstranit. Nejprve odbourala žlutou, pak zelenou a nakonec modrou.

Potom přicházeli duchové, přitahováni její jasnou aurou jako můry na světlo. Najednou bylo kolem ní plno, muži, ženy i děti, měli na sobě šaty z různých období. Perenela si je prohlížela, jako by se stále nerozhodla, co nebo koho hledá. Zamítla ženy a dívky v dlouhých sukních z 18. století, ale také muže s těžkými botami a opasky u boků, kteří vypadali na 19. století, a soustředila se na duchy oblečené podle módy 20. století. Nakonec si vybrala muže v moderní uniformě nějaké ostrahy objektu. Opatrně přinutila ostatní, aby si stoupli stranou a zavolala si muže blíž.

Perenela věděla, že lidé se vždycky báli duchů a v moderních civilizovaných společnostech ještě více, ale nebyl žádný důvod. Duch není nic víc než pozůstatek lidské aury, která je spjata s určitým místem.

„Můžu vám nějak pomoci, mladá paní?“ Jeho hlas byl zvučný s náznakem východního pobřeží, možná pocházel z Bostonu. Duch před ní stál jako voják, narovnaný a v pozoru. Vypadal asi na šedesát let, i když mohl být i starší.

„Mohl byste mi říct, kde to jsem?“ zeptala se Perenela.

„Ale jistě, jste v suterénu ředitelství Enoch Enterprises, západně od Telegraph Hill. Přímo nad námi je… věž,“ prohlásil pyšně.

„Vypadá, že to víte přesně.“

„To bych měl. Pracoval jsem tu třicet let. Nesídlila tu vždycky jenom tato firma, samozřejmě, ale místa jako toto, vždycky potřebovala ostrahu. Za mé služby se sem nikdo nikdy nevloupal,“ zahlásil.

„Na to můžete být pyšný, pane…?“

„To jsem.“ Duch se odmlčel a jeho obraz se rychle rozkmital. „Miller. To bylo mé jméno. Jefferson Miller. Už je to dávno, co se mě někdo na ně naposledy ptal. Co pro vás můžu udělat?“ zeptal se duch hlídače Millera.

„No, už jste toho hodně udělal, alespoň vím, že jsem stále v San Franciscu.“

Duch se na ní zadíval a zeptal se: „A čekala jste něco jiného?“

„Myslím, že jsem usnula a bála jsem se, že mě odvezli z města,“ vysvětlila.

„Drží vás tu někdo proti vaší vůli?“

„Ano, přesně tak.“ odpověděla Perry.

Jefferson Miller se nahnul k Perry a poznamenal: „To, není dobré.“ Pak se zarazil a jeho obraz se opět rozkmital. „Ale obávám se, že vám nemůžu pomoci – vidíte, jsem duch.“

Perenela přikývla. „Já vím,“ a usmála se. „Jen jsem si nebyla jistá, jestli to víte vy.“ Jeden z důvodů, proč duchové zůstávají v místech, se kterými byli zaživa spjati, je ten, že si neuvědomí, že jsou mrtví.

Starý hlídač se zasmál. „Víte, já jsem zkoušel mnohokrát odejít, ale něco mě sem stále táhne. Možná jsem tu strávil příliš mnoho času, když jsem byl ještě naživu.“

Perenela znovu kývla. „Mohla bych vám třeba pomoci odejít, jestli chcete. To bych pro vás mohla udělat já.“

Jefferson Miller přikývl. „To bych byl moc rád. Moje žena Ethel zemřela o deset let dříve než já a někdy se mi zdá, že ji slyším, jak mě volá.“

„Možná se vás pokouší zavolat domů. Myslím, že zvládnu přetrhat vazby, které vás tu drží.“

„A je něco, čím bych Vám to mohl oplatit, madam?“ nabídl se na oplátku duch hlídače Millera.

Perenela se usmála a řekla: „No, je tu jedna věc… Možná byste mohl předat vzkaz mému manželovi.“

KAPITOLA 17

Sofie a Josh následovali Scathach, vedla je Hekatiným domem na večeři. Všude, kudy procházeli, bylo patrné, že jsou uvnitř stromu. Podlahy zdi i strop byly ze dřeva a na mnoha místech vyrážely nové výhonky a zelené listy, jako by byl strom stále živý.

Sofie se rozhlížela a ruku lehce položila na bratrovo rameno. Prostory v domě se skládaly z mnoha pokojů, které se téměř nepostřehnutelně přelévaly jeden do druhého. Když je míjeli, všimla si, že většina místností byla nevybavená a skoro ve všech rostl uprostřed podlahy strom s hnědočervenou kůrou. Prošli kolem jednoho pokoje, většího než všechny ostatní, kde uprostřed nebyl strom, ale oválný rybníček. Na jeho hladině plavaly bílé květy leknínů, které vypadaly jako velké nehybné oči. Další z místností byla zaplněna dřevěnými zvonkohrami, které visely z větví stromu. Každá měla jinou velikost a tvar, na některých byly dokonce vyřezané různé ornamenty, jiné byly hladké bez ozdob. Tiše a klidně visely, dokud se Sofie nepodívala dovnitř, pak se rozpohybovaly a vydávaly zvláštní zvuk. Znělo to jako vzdálený šepot. Sofie zmáčkla bratrovo rameno, aby upoutala jeho pozornost, ale Josh se díval přímo před sebe se soustředěným výrazem, jako když o něčem zuřivě přemýšlí.

„Kde jsou všichni?“ zeptal se nakonec Josh.

„Jací všichni? Tady žije jenom Hekaté,“ odpověděla Scatty. „Starobylé bytosti bývají většinou dost samotářské.“

„Žije jich ještě hodně?“ podivovala se Sofie nahlas.

Scatty se zastavila před dveřmi a přes rameno se podívala zpátky na dvojčata. „Víc než si myslíte. Většina z nich nechce mít s lidmi nic společného a jen málokdy vyjde ze svých říší. Jiní, hlavně ti, co se s příchodem lidí nesmířili, chtějí vrátit řád do starých kolejí, a prostřednictvím služebníků, jako je Dee, na tom pracují.“

„A co ty?“ chtěl vědět Josh a opět položil otázku dost netaktně. „Také bys chtěla, aby se vrátily staré časy?“

„Já jsem si nikdy nemyslela, že by ta doba byla tak úžasná,“ řekla Scatty a pak dodala: „Zvláště ne pro lidskou rasu.“

Nikolas seděl venku na terase, která byla vytvořena z ohromné větve stromu. Tam ho také trojice našla. Větev byla alespoň tři metry široká a svažovala se až k jezírku ve tvaru půlměsíce, kde se zarývala do země. Sofie se podívala dolů, když se blížili k Nikolasovi, a vyděsilo ji, že skrze kroutící se vodní řasy vidí ve vodě malé téměř lidské tváře s doširoka otevřenýma očima a ústy. Na terase bylo připraveno pět vysokých dřevěných židlí okolo kulatého stolu, na kterém byly prostřeny nádherně ručně vyřezávané misky, šálky a poháry. Na talířích už měli teplý nakrájený chléb a tlusté plátky tvrdého sýra, uprostřed stolu stály dvě velké mísy s ovocem – jablka, pomeranče a obří třešně. Alchymista vzal opatrně jablko a začal okrajovat zelenou slupku, ale protože zde nebylo nic kovového, nebylo to nic lehkého. Na stole ležel kamenný černý pazourek, který Nikolas použil místo nože. Sofie si všimla, že z kousků slupek vytvořil tvary podobné písmenům.

Scatty si sedla vedle alchymisty. „Hekaté s námi nebude večeřet?“ zeptala se a natáhla se pro kousek okrájené jablečné slupky.

„Myslím, že se převléká k večeři,“ řekl Flamel a začal krájet další kousek slupky, aby nahradil ten, který Scatty právě žvýkala. Podíval se na Sofii a Joshe a řekl: „Prosím, sedněte si, naše hostitelka tu bude co nevidět, a pak se najíme. Musíte být strašně vyčerpaní,“ dodal.

„Já jsem unavená,“ přiznala Sofie. Uvědomila si, že je vyčerpaná před notnou chvílí, a teď už jen stěží držela otevřené oči. Také se trochu bála, protože únavu způsobila kouzla, která využívala její energii, jak jim před chvílí vysvětlila Scatty.

„Kdy se vrátíme domů?“ chtěl vědět Josh, který si nechtěl přiznat, že je také ubitý únavou. Dokonce i kosti ho bolely a cítil se, jako by na něj lezla chřipka.

Nikolas ukrojil kousek jablka a řekl: „Je mi to moc líto, ale teď se nějakou dobu domů nedostanete.“

„Proč ne?“ vyhrkl Josh.

Flamel si povzdechl, položil pazourek i jablko a opřel ruce o stůl. „Právě v tuto chvíli ani Morrigana ani Dee nevědí, kdo jste, a proto jste vy i vaše rodina v bezpečí.“

„Naše rodina?“ zeptala se Sofie. Necítila se dobře při zmínce, že by rodiče mohli být v nebezpečí. Josh reagoval se stejným překvapením a jeho rty se pevně sevřely do bílé čárky.

„Dee je velmi důkladný,“ řekl Flamel. „Chrání tisíce let staré tajemství a rozhodně ho nezastaví jen vaše smrt. Všichni, kdo vás znají nebo jen s vámi přišli do kontaktu, by mohli mít… nehodu. Dokonce bych se vsadil, že i kavárna vyhoří do základů jednoduše proto, že jsi tam jednou pracovala. Možná že i Bernice zahyne v plamenech.“

„Ale ona s tím přece nemá vůbec nic společného,“ zděšeně vyhrkla Sofie.

„Ano, ale to Dee neví, a je mu to jedno. Pracuje s temnými silami už příliš dlouho, a proto již pro něj lidská rasa neznamená o mnoho více než zvířata.“

„Ale my nikomu neřekneme, co jsme viděli,“ začal Josh, „a nikdo by nám stejně nevěřil…,“ a jeho věta zůstala nedokončená.

„A když to nikomu neřekneme, pak to nikdo nebude vědět,“ řekla Sofie. „Nikdy o tom nebudeme mluvit a Dee nás nikdy nenajde.“ Ale už když ta slova vypustila z úst, věděla, že je to beznadějné. Ona i Josh byli v pasti tím, co věděli o Kodexu a Nikolasovi.

„Stejně by vás našel,“ rozumně vysvětloval Nick. Podíval se na Scatty a zeptal se: „Jak dlouho by mohlo trvat, než je Morriganini špehové vyslídí?“

„Ne moc dlouho,“ řekla a stále žvýkala slupku od jablka. „Možná pár hodin, nejdříve by vás vystopovali ptáci nebo krysy a Dee by vás potom dodělal.“

„Když se vás jednou dotkne kouzlo, navždy vás to změní.“ Flamel předpažil pravou ruku a ukázal jim jemný náznak zeleného kouře, který z ní stále vycházel. „Zanecháváte stopu.“ Foukl do zeleného kouře, který se následně rozplynul a zmizel.

„Chcete říct, že jsme cítit kouzly?“ divil se Josh.

Flamel přikývl. „Jste cítit divokou magií. Když se vás předtím Hekaté dotkla, cítili jste to také.“

„Pomeranče,“ řekl Josh.

„Vanilkovou zmrzlinu,“ dodala Sofie.

„A co jste cítili, když jsem bojoval s Johnem Dee?“ zeptal se Nikolas.

„Mátu a pukavce,“ okamžitě odpověděl Josh.

„Každý kouzelník má svou vlastní vůni, řekněme magickou stopu. Musíte se naučit poslouchat své smysly. Lidé používají pouze pramalou část kapacity svých smyslů. Jen stěží něco vidí, málokdy něco slyší, nikdy nic necítí a myslí si, že jediný zdroj zkušeností je přes dotek. Jediné, co opravdu umí, je řeč, kolik toho jen namluví. Napovídají toho tolik, že to nahrazuje nedostatky smyslů. Až se vrátíte do svého světa, budete schopni rozpoznat lidi, kteří byli v kontaktu s magií v jakékoliv formě.“

Ukrojil si kousek jablka a dal ho do pusy. „Budete si všímat zvláštních vůní, možná někdy ucítíte i zvláštní chuti nebo uvidíte záři kolem jejich těla.“

„Jak dlouho ta schopnost přetrvá?“ byla zvědavá Sofie.

Natáhla se přes stůl a sebrala z misky pár třešní, které byly téměř tak velké jako rajčata. „A přestane to vůbec někdy?“

Flamel zavrtěl hlavou a řekl: „Ne, nikdy to nepřestane, ba naopak tato schopnost časem ještě zesílí. Uvědomte si, že odteď už nikdy nic nebude takové, jak jste byli zvyklí.“

Josh se hlasitě hluboce zakousl do jablka, až mu šťáva tekla po tvářích. „To neznělo moc optimisticky,“ řekl a smutně si utíral rukávem pusu.

Nikolas se chystal něco podotknout, ale všiml si přicházející postavy a okamžitě byl na nohou. Scatty se také mrštně postavila, a Sofie rychle oba následovala. Josh zůstal sedět až do té doby, než ho sestra chytla za rameno a v podstatě násilím zvedla ze židle. Pak se podívala na bohyni tří tváří.

Ale tohle nebyla Hekaté.

Žena, kterou viděli odpoledne, byla vysoká a elegantní, středního věku s vlasy střiženými do hladké přiléhavé helmy a kůží hladkou a mladistvou. Tato žena byla o hodně starší, ale opravdu o dost. Podobnost s Hekaté tu ovšem byla, a tak Sofie hádala, že to bude její matka nebo dokonce babička. Ačkoliv byla také vysoká, přibližovala se opatrně po široké větvi a opírala se o bohatě zdobenou dřevěnou hůl, která byla asi tak velká jako Sofie. Tvář měla vrásčitou, oči hluboko vpadlé se zvláštním žlutým nádechem. Neměla vůbec žádné vlasy, a tak dvojčata mohla vidět hlavu tetovanou složitými obrazci. Její šaty se podobaly těm, které viděli na Hekaté před pár hodinami, ze stejného materiálu, který působil kovovým dojmem a běhaly po něm černočervené barvy s každým pohybem.

Sofie zamrkala, pak oči úplně zavřela, aby je za chvíli zase otevřela, ale stejně viděla slabý náznak mlhy okolo přicházející osoby. Jak se žena blížila, nechávala za sebou chomáčky mlhy.

To musela být její aura, jak o tom před chvílí mluvil Nick.

Bez pozdravu nebo jen pohledu na ostatní si sedla přímo naproti Flamelovi. Teprve když se usadila, sedli si ostatní. Dvojčata se dívala střídavě na Nicka a starou ženu a divila se, kdo to jen může být a co se to vlastně děje.

Žena zvedla ze stolu dřevěný pohár, ale nenapila se. Uvnitř stromu za jejími zády se něco pohnulo a objevili se čtyři vysocí muži s podnosy plnými jídla. Přišli blíž, položili je doprostřed stolu a tiše se vzdálili. Všichni čtyři si byli podobní, že museli být příbuzní, ale dvojčata zaujaly jejich tváře. Bylo v nich něco neobvyklého, rysy jejich obličejů a tvar hlavy působily nepřirozeně. Celo se svažovalo až k očím, nosy měli krátké a spláclé, lícní kosti vystouplé a brada jim klesala až příliš ostře. Za tenkými rty se rýsovaly žluté zuby. Muži byli oblečeni jen do půl těla a chodili bosí. Na sobě měli pouze kožený kilt, který byl ozdobený obdélníkovými kovovými plíšky. Na hrudi, nohou a hlavě jim rostly hrubé červenohnědé chlupy.

Sofie si uvědomila, že na ně vyloženě zírá, a uhnula pohledem jinam. Muži vypadali jako nějací předchůdci člověka, ale Sofie uměla rozeznat neandrtálce od kromaňonce a její otec měl v pracovně sádrový odlitek lebky Australopiteka, Pekingského člověka a většiny velkých opic. Ale tito lidé nepatřili k ničemu, co kdy viděla. Potom si všimla, že mají modré oči, jasně modré, které vypadaly neskutečně inteligentně.

„To jsou Tore Allta,“ řekla a úplně ztuhla překvapením, když se na ni všichni podívali. Ve svých úvahách si totiž neuvědomila, že poslední větu vyřkla nahlas.

Josh, který si podrobně podezřívavě prohlížel cosi, co mohla být ryba, nakonec napíchnul na vidličku pořádný kus dušeného masa, podíval se za odcházejícími sluhy a ledabyle podotkl: „Já to věděl hned.“

Sofie ho pod stolem kopla do nohy a zasykla: „No, to jsi teda nevěděl. Celou dobu tady pozoruješ večeři.“

„Mám hlad, co je na tom divného,“ řekl a pak se naklonil blíž a dodal: „Ty hnědočervené chlupy a prasečí nosy je prozradily. Myslel jsem, že sis toho všimla.“

„Byla by velká chyba, kdyby vás slyšeli,“ přerušil je tiše Nikolas. „Také není správné soudit je podle zjevu nebo komentovat, jak vypadají. Na tomto místě, v tomto čase vládnou jiné standardy a jiná kritéria. Tady slova mohou zabíjet – doslova.“

„Nebo vás kvůli nim mohou zabít,“ dodala Scatty, která plnila svůj talíř různými druhy zeleniny, z nichž některé dvojčata vůbec neznala. Scatty kývla směrem ke stromu a znovu začala: „Ale máte pravdu, jsou to Tore Allta ve své lidské podobě. Jsou také pravděpodobně nejlepší bojovníci všech dob.“

„Budou vás tu provázet po celou dobu, co zde zůstanete,“ promluvila náhle žena. Její hlas zněl překvapivě pevně a jistě na to, že vycházel z tak křehce vypadajícího těla.

Flamel se uklonil a zdvořile odpověděl: „Bude nám ctí.“

„To nemusí,“ vyštěkla stařena. „Nebudou vás doprovázet pro vaši ochranu, ale abych si byla jistá, že opravdu opustíte mou říši.“ Položila ruce s dlouhými nehty na stůl a Sofie si všimla, že má každý nehet namalovaný jinou barvou a s ornamenty, které měla předtím Hekaté. „Nemůžete tu zůstat,“ oznámila najednou žena. „Musíte odejít.“

Dvojčata se na sebe podívala a v očích se jim značila jediná otázka, proč je jen ta žena tak nepřátelská?

Scathach otevřela pusu, že už něco řekne, ale Flamel ji chytil za rameno, a proto zůstala zticha. „To byl vždycky náš záměr,“ řekl klidně. Večerní slunce probleskovalo korunami stromů a Nickovy světlé oči v tom světle vypadaly jako zrcadla. „Když mě Dee napadl v mém obchodě a ukradl Kodex, zjistil jsem, že vlastně nemám kam jinam jít.“

„Měl jsi jít na jih,“ řekla stařena, její šaty teď byly úplně černé s červenými vlákny, které vypadaly jako žíly. „Tam by vás přivítali lépe. Chci, abyste odešli.“

„Neměl jsem jinou možnost než přijít k vám, zvláště když jsem zjistil, že se proroctví začíná naplňovat,“ pokračoval Flamel, jako by žena nic neřekla. Dvojčata sledovala rozhovor pozorně a neuniklo jim, že při zmínce o proroctví se Nickův pohled na kratičký okamžik stočil jejich směrem.

Stařena otočila hlavu a podívala se svýma máslově zbarvenýma očima na dvojčata. Na její svraštělé tváři se objevil úsměv, který ukázal drobné žluté zuby. „Přemýšlela jsem o tom, a jsem přesvědčená, že věštba nemluví o lidech – a zvláště ne o lidských mláďatech,“ dodala opovržlivě.

Opovržení v jejím hlase přimělo Sofii reagovat. „Byla bych ráda, kdybyste o nás nemluvila, jako bychom tu nebyli,“ řekla.

„Kromě toho,“ začal Josh, „vaše dcera nám chtěla pomoci. Proč na ni nepočkáme? Uvidíme, co nám řekne ona.“

Stařena se na něj podívala a její obočí se tázavě zvedlo. „Moje dcera?“

Sofie si všimla, že Scattyiny oči se rozšířily překvapením nebo varováním, ale Josh pokračoval.

„Ano, ta žena, kterou jsme poznali odpoledne. Mladší – vaše dcera? Nebo možná vaše vnučka? Ona nám chtěla pomoci.“

„Nemám ani dceru, ani vnučku!“ řekla žena a její šaty se blýskaly černou a červenou v různých odstínech. Rty stáhla zpět a zavrčela nějaká nesrozumitelná slova. Její ruce nyní vypadaly jako dva pařáty a vzduchem se linula svěží citrusová vůně. V pařátech ženy se objevila spousta tancujících malých kuliček zeleného světla.

A pak Scathach prudce zapíchla dýku s dvojím ostřím doprostřed stolu. Dřevo se rozpůlilo s hřmotným praskáním a množství třísek poletovalo vzduchem. Misky s jídlem skončily na zemi, stařena ustoupila a zelená svítící kapalina stékala z jejích prstů na zem, tekla syčivě dolů po větvi a nakonec se vstřebávala do kůry stromu.

Čtyři muži se najednou objevili za zády stařeny, v rukou měli vyřezávané meče, které trochu připomínaly šavle. Další tři muži tentokrát ve své prasečí podobě se vynořili z křovin okolo a šplhali po větvích nahoru, aby se dostali za záda Scatty a Flamelovi.

Dvojčata ztuhla překvapením a strachem a vůbec netušila, co se právě přihodilo. Nikolas se ani nepohnul, pouze pokračoval v okrajování jablka. Scathach klidně uložila dýku zpět do pochvy, složila ruce na prsou a začala rychle něco stařeně vykládat. Sofie i Josh viděli její pohybující se rty, ale jediné, co slyšeli, byl zvuk podobný bzučení komárů.

Stařena neodpověděla. Její tvář vypadala jako maska, nebyl v ní vůbec žádný výraz, který by naznačoval další pohyb, ale nakonec se otočila a se svými ochránci pomalu beze slova odcházela. Tentokrát Scatty i Flamel zůstali sedět.

Pak následovalo dlouhotrvající ticho, ve kterém se Scatty ohnula na zem a posbírala nějaké spadané ovoce a zeleninu. Oprášila je, hodila do jediné zbývající misky, která zůstala v celku, a začala jíst.

Josh už chtěl vyslovit otázku, která trápila i Sofii, ale protože ho sestra pod stolem umlčela, nakonec neřekl ani slovo. Sofie si byla vědoma, že se stalo něco strašně nebezpečného a že to byla víceméně Joshova chyba.

„Myslím, že to dopadlo docela dobře, co říkáte?“ ozvala se po chvíli Scatty.

Flamel dokončil okrajování a konzumování jablka, očistil pazourek o jeden z okolních listů. „To záleží na tom, jak definujeme slovo dobře,“ odvětil.

Scatty žvýkala syrovou mrkev a řekla: „Stále jsme naživu a stále v Hekatině říši, mohlo by to být horší. Slunce zapadá, naše hostitelka potřebuje spát a ráno z ní bude úplně jiná osoba. Pravděpodobně si vůbec nevzpomene, co se tu dnes stalo.“

„Co jsi jí řekla?“ zeptal se Flamel. „Nikdy jsem se nenaučil jazyk starobylých ras.“

„Jednoduše jsem ji připomněla starodávnou povinnost pohostinství a ujistila jsem ji, že ta urážka byla neúmyslná a byla vyřčena z nevědomosti, což především není žádný zločin proti nějakému zákonu.“

„Bojí se jít proti pravidlům…,“ zamumlal Flamel a podíval se směrem ke kmeni obrovského stromu. Uvnitř byli vidět Tore Alka, největší z nich stále stáli ve dveřích, a blokovali cestu dovnitř.

„Je vždycky bojácná, když se schyluje k večeru. Je to doba, kdy je nejzranitelnější,“ řekla Scathach.

„Bylo by fajn, kdyby nám někdo řekl, co se tu vlastně stalo,“ skočila jim Sofie do řeči. Nesnášela, když dospělí mluvili mezi sebou a ignorovali jejich přítomnost. A přesně to se nyní dělo.

Scatty se usmála a najednou její upíří zuby vypadaly velmi dlouhé. „Tvému bratrovi se podařilo urazit bohyni a chybělo jen málo a skončil za svůj prohřešek jako zelený sliz.“

Josh nechápavě zavrtěl hlavou. „Ale já jsem neřekl nic, co…,“ protestoval. Podíval se na Sofii, u které vždycky našel podporu, a přehrával si znovu v hlavě celou předchozí konverzaci. „Řekl jsem jen, že její dcera nebo vnučka nám slíbila pomoc.“

Scathach se nepatrně usmála. „Neexistuje žádná dcera nebo vnučka. Žena ve středním věku, kterou jste potkali odpoledne, byla Hekaté. Stařena, která přišla k večeři, byla také Hekaté a ráno uvidíte mladou dívku a bude to také Hekaté.“

„Bohyně tří tváří,“ připomněl jim Nikolas.

„Hekaté je odsouzena k tomu, aby se každý den budila jako panna, odpoledne prožila jako dospělá a večer strávila jako stařena. Každý den se musí vyrovnávat se stárnutím jako každá jiná žena, a proto je velice citlivá na svůj vek.“

Josh ztěžka polkl a řekl: „To jsem nevěděl.“

„Nebyl důvod, proč bys měl – snad kromě toho, že tě tvá nevědomost málem zabila nebo možná něco horšího.“

„Ale co jsi to provedla š tím stolem?“ ptala se Sofie a pozorovala zničený kulatý stůl, který byl rozpůlený přesně v místě, kam Scatty zabodla svou dýku. Dřevo kolem dokola vypadalo vysušeně a práchnivě.

„Železo,“ konstatovala jednoduše Scatty.

„Jeden z překvapujících vedlejších efektů kovů,“ vysvětloval Flamel, „mají schopnost zvrátit i ta nejmocnější kouzla. Objev železa kdysi opravdu znamenal konec vlády starobylých ras na Zemi.“ Zvedl a ukázal jim černý pazourek. „Proto jsem krájel jablko tím kamenem. Bytosti jako Hekaté jsou nervózní v přítomnosti železných věcí.“

„Ale ty s sebou nosíš železné nástroje a zbraně,“ obrátila se Sofìe na Scatty.

„Patřím k druhé generaci – ne jako chudáci z první generace, jako Hekaté. Železo snáším vcelku dobře.“

Josh si olízl suché rty. Vzpomněl si na to, že mohl skončit jako zelený sliz, a stále slyšel jemný bzukot, který vydávala svítící zelená kapalina v Hekatiných rukou. „Když si říkala, že mě chtěla proměnit ve sliz, to jsi nemyslela vážně, že ne?“

Scatty ale přikývla a řekla: „Myslela, lepkavý zelený sliz. Docela odporné. A myslím, že oběti zůstává dokonce nějaká míra vědomí, alespoň na nějakou dobu.“ Mrkla na Flamela a dodala: „Nepamatuji si nikoho, kdo by takto naštval někoho ze starobylých bytostí a přežil to bez újmy na zdraví, co ty Nikolasi?“

Flamel vstal a podotkl: „Doufejme, že si to ráno nebude pamatovat. Teď si běžte odpočinout a pořádně se vyspěte. Zítra nás čeká dlouhý den.“

„Proč?“ zeptala se dvojčata dvojhlasně.

„Protože zítra, jak doufám, přesvědčím Hekaté, aby probudila vaše magické schopnosti. Jestliže máte mít nějakou šanci na přežití nadcházejících dnů, musím vás naučit, jak se o sebe postarat. Musíte ovládnout základy magie.“

KAPITOLA 18

Nikolas sledoval Scatty, která vedla dvojčata do nitra stromu. A když se dveře za nimi zavřely, jeho bezbarvé oči prozradily, jak velké starosti se mu honily hlavou. Josh měl opravdu namále, stačila kratičká chvíle a Hekaté by ho proměnila v bublavou kapalinu. Vůbec netušil, jestli by to pak ráno ve své mladé podobě napravila. Přemýšlel, že musí dostat dvojčata z jejího dosahu ještě předtím, než je jejich nevědomost a nezkušenost dostane do velkých problémů.

Flamel opustil rozbitý stůl, ale nevracel se zpět do dutin stromu. Zvolil cestu po klesajících větvích dolů k jezírku. Sestoupil ze stromu a pokračoval po úzké neupravené cestičce. Na zemi viděl nespočet stop, některé patřily Hekatiným strážcům v jejich zvířecí podobě a jiné připomínaly spíš stopy lidské, a některé dokonce byly prapodivnou směsicí obojího. Věděl, že ho neustále někdo sleduje, každý jeho pohyb byl pod dozorem stvoření, která neviděl, a předpokládal, že Tore Allta nejsou jediní Hekatini služebníci.

Pomalu se procházel okolo vodní hladiny a dýchal zhluboka, aby se uklidnil a trochu si odpočinul. Dalo by se říci, že dnešek byl výjimečně rušný a během svého dlouhého života opravdu mnoho takových dní nezažil. Byl právem vyčerpaný.

Od chvíle, kdy Dee unesl Perry, ukradl Kodex a objevila se dvojčata, věděl, že jedno z prvních proroctví, které v knize četl před více než půl tisíciletím, se začíná naplňovat.

„Dva, kteří jedno jsou, a jeden, který je vše,“ opakoval si pro sebe.

V Kodexu byla spousta nejasných a záhadných sdělení a nesrozumitelných formulací, většina z nich se zabývala zničením Danu Talis, pradávného domova starobylých ras, ale byla tam i série proroctví, která se týkala návratu starobylých bytostí z temnot, zničení a zotročení lidí.

„Přijde čas, kdy knihu seberou.“

No, to byl spíš vlastní výklad toho, co bylo v knize uvedeno.

„… královnin služebník s pomocí vrány.“

To určitě mluví o Dr. Johnu Dee. Byl osobním kouzelníkem královny Alžběty. Vrána je určitě Vraní bohyně Morrigana.

„Pak starobylí vystoupí z temnot…“

Nikolas věděl, že Dee spolupracoval s temnými silami, aby pomohl starobylým bytostem z temnot k jejich návratu. Slyšel nepotvrzené zprávy, že stále více a více z nich opouští své stinné říše za hranicemi světa a opět prozkoumávají svět lidí.

„…a nesmrtelný musí trénovat smrtelné, protože dva, kteří jsou jedno, se musí stát jedním, který je vše.“

Nikolas Flamel byl ten nesmrtelný z věštby. O tom nebylo pochyb. Dvojčata – „dva, kteří jsou jedno“ – musí být ti smrtelní, které má učit. Ale neměl ponětí, co znamená část: „Jeden, který je vším.“

Náhodou a vlivem okolností se k němu dvojčata dostala a byl přesvědčen, že je musí ochránit, zvlášť nyní, když jim bylo souzeno hrát zásadní roli ve válce proti silám zla. Nikolas si uvědomoval, jak neskutečně riskoval, když dvojčata přivedl k bohyni tří tváří, navíc za doprovodu Scathach. Odvěký spor bojovnice s bohyní byl starší než většina známých civilizací. Hekaté však byla jednou z nejmocnějších a nejnebezpečnějších starobylých bytostí, a proto byla schopná probudit magickou sílu, která se skrývala v každém živém stvoření. Naneštěstí její metabolismus, jako u většiny starobylých, je ovlivněn slunečním a měsíčním cyklem. Během dne stárla a fakticky umírala, když slunce zapadlo, aby se ráno znovu narodila s krásou a elánem mladé dívky. Tento typický rys ovlivňoval její myšlení a náladu, a někdy se stalo, že starší Hekaté zapomněla, co mladší předtím slíbila. Alchymista doufal, že ráno bude schopen přesvědčit mladou bohyni, aby probudila výjimečné magické schopnosti dvojčat.

Nikolas věděl už dávno, že každý má v sobě magickou sílu, která až jednou pronikne na povrch, sama od sebe se vynasnaží zdokonalovat a stává se mocnější.

Děti například – i když velmi zřídka – demonstrují své neobvyklé schopnosti, většinou telepatii nebo telekinezi nebo kombinaci obojího. Některé si uvědomí, co se děje, a pokoušejí se své schopnosti kontrolovat a cvičit, zatímco jiné jim nikdy neporozumí. Magická energie nekontrolovaná a netrénovaná prýští z člověka ve vlnách a pohybuje nábytkem, klepe na cizí dveře, vyrývá různé ornamenty do zdí a stropů. Pak lidé obvykle mluví o přítomnosti „poltergeista“ v domě. Byl přesvědčený, že pokud Hekaté probudí magii ve dvojčatech, pak on určitě použije své vědomosti nabité za více jak 600 let studia, aby je naučil jejich schopnosti kontrolovat a rozvíjet. Samozřejmě že je nenaučí jen se bránit, ale připraví je na všechno, co je může potkat v příštích nejistých dnech.

Stále se procházel okolo jezírka, hleděl do zelených vod, kde červení a bílí koi kapříci plavali sem a tam a pod nimi se objevovaly tváře podobné lidským s očima velkýma, ale prázdnýma a s ústy plnými malých špičatých zubů. Původně chtěl téměř mimoděk ponořit do vody pár prstů, ale když si všiml těch tváří, raději od toho upustil.

Všechny kouzelné knihy zaznamenaly čtyři základní elementy: vzduch, vodu, zemi a oheň. Ale Nikolas za dlouhá léta svého života přišel na to, že magických elementů je v podstatě pět. Pátou silou je čas, největší ze všech kouzel. Starobylí totiž mohou kontrolovat všechny předchozí živly, ale pátá síla byla obsažena pouze v Kodexu…, a to byl také jeden z důvodů, proč Dee a ti, se kterými se spojil, jej chtěli získat. Chtějí s jeho pomocí získat kontrolu i nad časem.

Nikolas strávil spolu s Perenelou většinu života studováním základních živlů. Perenela se učila rozličné druhy kouzel, zatímco on se zaměřil na různé formule a poučky, které spíše spadaly do vědeckého bádání. Naučil se vyrobit zlato z obyčejných kovů nebo diamanty z uhlí, ale v tom bylo pramálo kouzel. Byl to spíš komplex různých receptů, jejichž příprava vyžadovala měsíce, ale proces výroby byl až neuvěřitelně jednoduchý. Jeden den byl chudý a druhý bohatý, že se mu o tom nikdy ani nezdálo. Perry mu radila, aby zakládal nemocnice, podporoval sirotčince a školy v jejich rodné Paříži. To byly dobré časy… ne, více než to – byla to úžasná doba. Život byl o tolik jednodušší než nyní. Nevěděli nic o starobylých rasách nebo o černé magii, která však byla také mimo jiné ukryta v Kodexu.

V posledních letech se Nikolas budil v noci s myšlenkou, která mu nedala znovu usnout. Kdyby tenkrát věděl o knize, co ví dnes, byl by pokračoval v objevování tajemství, která ho zavedla až ke kameni mudrců? Tato cesta ho definitivně přivedla do kontaktu se starobylými – zejména těmi, co se snaží o návrat na Zem – a přivedla mu do cesty Dr. Johna Dee. Donutila je zfalšovat vlastní smrt a utéci z Paříže, a v podstatě strávit skrýváním půl tisíciletí. Studium Kodexu je ale také oba učinilo nesmrtelnými, a proto si většinu nocí, kdy se touto otázkou trápil, odpověděl, že by to udělal znovu. Věděl, že i kdyby měl informace, které má dnes, že by přesto pokračoval ve studiu a bádání, aby se z něj stal alchymista.

Ale byly i okamžiky – jako právě teď – kdy by odpověď zněla ne. Uvědomoval si tíhu situace, možná ztratí Perenelu, pravděpodobně i životy nevinných dvojčat a ne tak úplně nevinné Scathach – i když jí by nebylo lehké zabít – a také tu byla možnost, že uvrhne zkázu na celé lidstvo, pokud se mýlí nebo pokud selže.

Nikolas se otřásl chladem při této myšlence. V knize mága Abraháma našel mnoho příběhů, které zprvu vypadaly jako pohádky, mýty a legendy, ale během století výzkumu přišel na to, že jsou pravdivé. Všechny ty příběhy byly založené na faktech a všechny, o kterých se domníval, že jsou smyšlené pohádky, popisovaly skutečné dění a aktuální události.

Starobylé rasy existují. Stvoření, která vypadají jako lidé – ale mají sílu bohů. Vládla o tisíce let dříve, než se první lidští tvorové na světě objevili. Původní lidé je uctívali jako bohy a démony a během času vznikly civilizace, které stály na systému uctívání starobylých ras, ať už jednotlivců nebo celých skupin. Bohové a bohyně starého Egypta, Řecka, sumerská, toltécká nebo keltská kultura existovala. Modlili se ke stejným bohům s jinými jmény, kteří byli jednoduše zástupci starobylé rasy.

Pokolení těchto bytostí se později rozdělilo na dvě části. Jedni, kteří se s lidmi naučili žít a spolupracovali s nimi a druzí, pro které byli lidé jen nižší nedokonalý článek, dobrý pouze k tomu, aby jim sloužil nebo v některých případech určený jako potrava. Trvalo celá století, než válka mezi těmito dvěma skupinami starobylých bytostí skončila. Zástupci lidí příležitostně bojovali na jedné nebo druhé straně a jejich oběti jsou zaznamenány ve slavných eposech a legendách jako O Gilgamešovi, legendárním CuChulainovi, O Hippolitovi, O Beowulfovi nebo O Iljovi Muromci.

Nakonec se ukázalo, že válka může zničit celou planetu, a v tom se objevil záhadný mág Abrahám, který pomocí mocných kouzel donutil všechny starobylé i ty, kteří podporovali lidské plémě, aby zmizeli z povrchu zemského. Většina z nich jako Hekaté odešli dobrovolně, uchýlili se do vlastnoručně vytvořených říší a od té doby se s lidmi stýkali pramálo nebo vůbec. Jiní, jako Morrigana, ačkoliv byli neuvěřitelně oslabeni, pokračovali ve svých výpadech do světa lidí a pracovali na znovuobnovení starého řádu. Další, jako Scathach, začali anonymně žít mezi lidmi. Alchymista postupně zjišťoval, že Kodex, který obsahoval kouzla, jež ukončila vládu starobylých, také obsahuje kouzla, která dokážou vše zvrátit a pomoci jim k návratu.

Pokud se obnoví na Zemi vláda starobylých ras, pak bude lidská civilizace 21. století smetena během několika hodin, protože opět propukne válka. Už se to kdysi stalo a lidé to zaznamenali jako biblickou potopu.

Dee teď má Kodex a jediné, co mu chybí, jsou zbývající dvě stránky, které má Nikolas schované pod tričkem. Věděl, že Dee a Morrigana se nezastaví před ničím, jen aby ty stránky získali.

„Kéž bych věděl, co mám dělat, Perry by to určitě věděla,“ vyslovil polohlasně své přání.

Najednou to začalo v jezírku bublat a Nikolas slyšel: „Madam mě požádala, abych Vám vyřídil…“ a další bubliny se prodíraly na povrch, „… že je v pořádku.“

Flamel couvnul od břehu, protože z vody vycházely chomáčky bílé mlhy, bublinky praskaly a v mlze se začal objevovat překvapující tvar starého muže v hlídačské uniformě. Obraz se vznášel a otáčel nad rybníčkem a zbytky večerního slunce způsobovaly, že každá kapka vody a bublina vypadala jako duhová kulička.

„Vy jste duch?“ zeptal se Nikolas.

„Ano pane, to jsem. Nebo alespoň byl jsem, dokud mě paní Flamelová neosvobodila.“

„Vy mě znáte?“ zeptal se znovu Nick. Napadlo ho, že by to mohl být jeden z triků, který na něj Dee přichystal, ale hned to zavrhl. Dee byl sice mocný, ale ne natolik, aby se dostal přes Hekatin obranný systém.

Mlha se rozšiřovala a houstla. „Ano pane, já vás znám, jste Nikolas Flamel, alchymista. Paní Flamelová mě požádala, abych vás našel. Řekla, že bych Vás mohl najít právě tady. Zjistila to od Johna Dee.“

„Nestalo se jí nic?“ chtěl rychle vědět Nick.

„Ne, je v pořádku. Ten malý mužík, kterému říkají John Dee, se jí bojí, ale ta druhá žena ne.“

„Jaká žena?“

„Vysoká, nosí plášť z černého peří.“

„Morrigana,“ řekl smutně Flamel.

„Ano, a vzkaz…?“ Z rybníčku vyskočila ryba a postava se rozdělila na tisíc kapiček, které visely ve vzduchu a každá z nich v sobě měla kousek ducha, což vytvořilo obrovské puzzle. „Paní Flamelová říkala, že musíte odejít… a odejít hned. Vraní bohyně shromažďuje své síly, aby zaútočila na tuto říši.“

„Ale ona neuspěje. Je z druhé generace, nemá tolik magické síly,“ oponoval Nick.

Další ryba vyskočila a rozházela zamrzlé kapky. Duchův hlas slábl a dozníval s každou další bublinou. „Paní Flamelová chtěla, abych Vám také vyřídil, že Vraní bohyně zamýšlí vzbudit Bastet.“

KAPITOLA 19

Scathach stála u dveří Sofiina pokoje a dívala se na dvojčata svýma zelenýma očima. „Teď si pořádně odpočiňte,“ zopakovala Nickovu radu. „Zůstaňte v pokojích,“ dodala. „Možná zvenku uslyšíte divné zvuky, ale nevšímejte si jich. Nic se vám nemůže stát, pokud zůstanete ve svých pokojích.“

„O jakých zvucích to mluvíš?“ opět se vyptával Josh. Jeho představivost pracovala na plné obrátky a litoval všech těch hodin, které strávil hraním her jako Doom a Quake, díky nimž byl teď hloupě vyděšený.

Scatty chvíli trvalo, než odpověděla. „Výkřiky, možná zvířecí vytí nebo smích.“ Usmála se. „A opravdu věřte mi, nechtějte vědět, co se to venku děje,“ řekla. „Dobrou noc,“ řekla naprosto vážně bez sebemenší stopy vtipkování.

Josh počkal, až Scathach zajde za roh na konci chodby, a hned se otočil k Sofii. „Musíme odtud pryč!“ vyhrkl.

Sofie skousla rty tak silně, že se jí na dolní ret obtiskly oba přední zuby a přikývla: „Myslela jsem na to samé.“

„Myslím, že jsme se dostali do pěkně nebezpečné situace,“ rychle dodal Josh.

Sofie opět přikývla. Události dostaly takový spád, že během odpoledne téměř nestačila popadnout dech. V jednu chvíli pracovala v kavárně a v druhou utíkají přes San Francisco s mužem, který tvrdí, že je šest set let starý alchymista a s dívkou, která vypadá stejně stará jako ona, a přesto Flamel přísahal, že je to dvatisícepětsetletá bojovnice. A také upírka. „Stále se dívám po skrytých kamerách,“ zamumlala a rozhlédla se po pokoji.

„Kamery?“ překvapeně vyhrkl Josh, ale hned pochopil, co měla sestra na mysli. „Myslíš jako pořad pro televizi?“ Necítil se při tomto nápadu moc dobře a okamžitě začal červenat. Co když se zesměšnil před celým národem? To by se pak už nikdy nemohl ukázat ve škole. Zadíval se do rohů místnosti, ale žádné neviděl. Většinou byly za zrcadly, ale tady žádná zrcadla nebyla, ale to nemuselo nic znamenat, jelikož nové druhy jsou již tak malé, že jsou prakticky neviditelné. A najednou ho napadlo: „Ale co ti ptáci?“

Sofie souhlasila. „Stále se k nim vracím. Všechno ostatní mohou být jen speciální efekty. Tore Alka mohou být cvičená zvířata a namaskovaní muži, co se stalo ve Scattyině bytě mohly být také triky a cvičené krysy. Ale ptáci? Na to jich bylo příliš mnoho a rozcupovali auto na cáry.“ Nakonec ptáci ji utvrdili v tom, že jsou opravdu ve vážném nebezpečí…, protože ptáci byli skuteční, pak i všechno ostatní muselo být skutečné.

Josh zavrtal ruce do zadních kapes u džínů a stoupl si k otevřenému oknu. Hustý porost dosahoval až do výše oken. Nebylo v nich žádné sklo, a přesto do pokoje nelítaly žádné můry, kterých bylo venku za vlahého večera plno. Josh odskočil od okna, to když se na větvi poblíž okna objevil zářivě modrý had tlustý jako jeho zápěstí. Měl jazyk dlouhý skoro dvacet centimetrů a vystrkoval ho přesně jeho směrem. Had za chvíli zmizel, když tu se objevila zvláštní blikající záře, která se stále přibližovala. Ve chvíli, kdy prolétla okolo okna, by Josh přísahal, že v ní viděl zhruba tucet malinkatých okřídlených vil velkých asi jako ukazováček. A světlo vycházelo z nich. Vyschlo mu v krku. „Tak dobře, předpokládejme, že tohle všechno je skutečné… Všechno – kouzla, starobylé rasy, kouzelníci a pohádková stvoření – pak se ale musím vrátit k původní myšlence, že se odsud musíme co nejrychleji dostat.“

Sofie přistoupila k oknu, postavila se po boku bratra a položila mu ruku na rameno. Přece jenom byla jeho starší sestra, i když jen o dvacetosm sekund – méně než půl minuty, jak Josh vždycky nezapomněl připomenout – ale jejich rodiče trávili příliš mnoho času pryč z domova, že se Sofie dokonale vžila do role o hodně starší sestry. Josh byl sice už teď asi o pět centimetrů vyšší než ona, ale vždycky pro ni bude její mladší bratr. „Souhlasím, alespoň bychom to měli zkusit,“ řekla unaveně.

Něco v Sofiině hlasu donutilo Joshe, aby se na ní podíval. „Ty tomu nevěříš, že se odsud dostaneme?“ podivil se Josh.

„Zkusíme to a uvidíme,“ řekla Sofie. „Určitě nás ale budou hledat.“

„Flamel říkal, že Dee je schopný vystopovat nás velice rychle, a myslím, že to platí i o Flamelovi a Scathach.“

„Flamel nemá důvod, proč by nás sledoval,“ upozornila Sofie.

„Ale Dee má,“ řekl Josh. „Co by se asi stalo, kdybychom šli domů a Dee by nás tam se svými lidmi našel?“ přemýšlel nahlas Josh.

Sofie se zamračila a řekla: „Taky mě to napadlo. Flamel říkal, že dokážeme vidět magickou auru, která obklopuje lidi.“

Josh přikývl.

„Ale Hekaté ještě neprobudila naše schopnosti,“ zamračila se znovu a zkoušela si přesně vzpomenout na Nikolasova slova. „Flamel řekl, že je z nás cítit divoká magie.“

Josh se nadechl a snažil se ucítit alespoň něco. „Nic necítím. Žádné ovoce, ani pomeranče, ani vanilkovou zmrzlinu. Možná to z nás není cítit, ale bude, jestli Hekaté probudí naše schopnosti.“

„Když se nám podaří dostat domů, můžeme okamžitě odjet za našima do Utahu. Mohli bychom tam zůstat až do konce prázdnin, než se všechen ten zmatek přežene.“

„To není špatný nápad,“ souhlasil Josh. „Nikdo nás uprostřed pouště nenajde. To jsem si nikdy nepomyslel, že se mi bude nakonec líbit představa, že strávíme léto v poušti, kde je horko, nuda a písek.“

Sofie se podívala ke dveřím a řekla: „Je tu ale jeden problém. Tohle místo je hotové bludiště. Myslíš, že bys našel cestu zpátky k autu?“

„No, myslím, že ano,“ přikývl Josh. „Vlastně určitě k němu trefím.“

„Tak v tom případě můžeme vyrazit.“ Sofie ještě zkontrolovala, jestli má v kapse svůj vybitý mobil a řekla: „Jdeme sbalit tvé věci a mizíme.“

Dvojčata se zastavila u dveří a chvíli sledovala chodbu, ve které se vůbec nic nedělo. Byla temná až na pár nepravidelně rozmístěných shluků dlouhých krystalů, které vydávaly mléčně bílé světlo.

Někde z dálky se ozýval zvuk, který připomínal něco mezi smíchem a jekotem, jejich kroky do Joshova pokoje byly díky gumovým podrážkám tenisek téměř neslyšné.

„Jak jsme se do tohohle namočili?“ divil se nahlas Josh.

Sofie zůstala u dveří a sledovala chodbu, zatímco Josh sbíral všechny své věci. „Myslím, že jsme jen byli ve špatnou chvíli na špatném místě,“ řekla, ale už v momentě, kdy to vyřkla, začínala mít pocit, že je to určitě nějak jinak. Něco se dělo a mělo to něco společného s věštbou, o které se Nikolas předtím zmínil, a oba do toho byli nějak zapletení.

Dvojčata vyklouzla z pokoje na chodbu a procházela kulatými místnostmi, dávala si na čas, aby pořádně prozkoumala, jestli někdo není na obzoru. Oba se neustále zastavovali a poslouchali hlasy, které mluvily neznámými řečmi nebo hudbu, kterou hrály neznámé nástroje. Výrazné a vysoké zavytí bláznivého smíchu je na chvíli donutilo zmizet v nejbližší možné místnosti, ale za chvíli zase pokračovali dál. Když vylezli z místnosti, všimli si, že krystaly už nezáří bílým světlem, ale krvavě červeným.

„Jsem moc rád, že jsme se vyhnuli tomu, co tu teď proběhlo,“ řekl třaslavým hlasem Josh.

Sofie jen zabručela na souhlas. Josh ji vedl, šel dva kroky před ní, ale držel ji za ruku. „Jak víš, kudy máme jít?“ zašeptala a přiblížila se k jeho uchu. Všechny místnosti se jí zdály úplně stejné.

„Když jsme poprvé přišli do domu, všiml jsem si, že podlahy a zdi jsou tmavé, ale pak jsme šli dál chodbami, a ty byly stále světlejší a světlejší. Uvědomil jsem si, že procházíme různými odstíny dřeva, jako letokruhy. Jediné, co musíme, je najít chodbu, která vede do tmavého konce.“

„Chytré,“ řekla ohromeně Sofie.

Josh se na ní podíval přes rameno a zakřenil se. „Říkal jsem ti, že všechny ty video hry nebyly jen ztráta času. Jediná možnost, jak se neztratit v bludišti, je dávat pozor na detaily, třeba vzorek na stropě nebo na zdech, ale také si dělat poznámky, kudy jsi prošla, aby ses v případě potřeby mohla vrátit.“ Vyšli na chodbu a Josh pokračoval: „A jestli se nemýlím, tak hlavní brána by měla být… tady!“ ukázal vítězoslavně.

Dvojčata utíkala pryč přes otevřený prostor před velkým stromovým domem a směřovala k cestičce, která vedla zpátky k autu. I přes tmu neměli naštěstí žádné problémy a cestu našli. Na obloze svítil velký měsíc, zaléval okolní krajinu svým jasným bílým světlem. Sofie mohla na nebi napočítat milióny jasných hvězd, které zkombinované se stříbrným prachem vysoko nad nimi dávaly noci zvláštní šedý nádech.

Nebyla zima, přesto se Sofie otřásla. Něco s touto nocí nebylo v pořádku. Josh si sundal mikinu s kapucí a hodil ji Sofii přes ramena. „Hvězdy vypadají jinak,“ zašeptala Sofie. „Svítí tak jasně.“ Zaklonila hlavu a dívala se na nebe skrz ohromné větve Ygdrasilu. „Nevidím Velký vůz, ani Polárku nemůžu najít.“

„A včera byl měsíc v novu,“ řekl Josh a kývnul k místu, kde vylézal nad vršky stromů měsíc v úplňku. „Včera nebyl vidět, alespoň v našem světě,“ dodal vážně.

Sofie pozorovala měsíc a přemýšlela, co je na něm tak divného. Pokusila se rozpoznat nejznámější krátery, ale pak na to přišla a srdce se jí skoro zastavilo. Třesoucí rukou ukázala na měsíc a řekla: „Tohle totiž není náš měsíc!“

Josh zvednul hlavu k měsíci a mžoural do jeho oslnivé záře. Pak konečně uviděl, o čem jeho sestra mluví. „No, ano povrch je… jiný, hladší,“ rychle usoudil. „Nejsou tam krátery. Nevidím ani Keplerův, ani Koperníkův, dokonce ani kráter Tycha de Brahe.“

„Joshi,“ začala Sofie, „myslím, že tohle je nebe, jak vypadalo před tisíci lety a možná před stovkami tisíc let.“ Znovu zaklonila hlavu a zadívala se na nebe. Joshe vylekalo, že její tvář za měsíčního světla vypadala tak bledě, skoro strašidelně mrtvolně, a tak se s notnou dávkou znepokojení rychle odvrátil. Vždycky si byli se sestrou velmi blízcí, ale za posledních pár hodin si teprve uvědomil, jak je pro něj opravdu důležitá.

„Neříkala Scathach, že Hekaté tuto říši vytvořila?“ zeptal se Josh. „Vsadím se, že předlohou jí byl náš svět, jak si ho pamatovala.“

„Takže je to noční obloha a měsíc v podobě, kterou znala před tisíci lety,“ řekla s obdivem. Přála si, aby s sebou měla svůj foťák a mohla tak udělat pár snímků toho hladkého a neporušeného povrchu měsíce.

Dvojčata pozorovala nebe, když se přes měsíc mihnul stín, černý obrys, který mohl způsobit nějaký pták. Ale rozpětí jeho křídel bylo příliš velké a spíš vypadal jako létající had s křídly.

Josh chytil Sofii za ruku a táhnul ji směrem k autu. „Opravdu nemám z tohohle místa dobrý pocit,“ zabručel.

Auto našli přesně tam, kde ho nechali, tedy uprostřed cesty. Měsíční svit osvítil celou zkázu, kterou auto utrpělo při ptačím náletu. Popraskané přední sklo, nenapravitelné jizvy na kapotě, škrábance a díry po celém povrchu, střecha posetá stovkami malých děr na místech, kde ji ptáci prorazili svými zobáky. Jeden stěrač visel na kousku gumy, o druhý museli někde přijít a obě postranní zrcátka také chyběla.

Dvojčata si pozorně prohlédla škody a začala na ně doléhat celá tíha situace. Sofie přejela prsty pár škrábanců na okně, na straně spolujezdce a myslela na to, že pár milimetrů skla ji ochránilo před útokem vraních zobáků.

„Tak jedeme,“ řekl Josh, otevřel dveře a vklouzl za volant. Klíčky zůstaly v zapalování, tam kde je nechal.

„Cítím se trochu provinile, že beze slova utíkáme od Nikolase a Scatty,“ řekla Sofie, když otevřela dveře a nastoupila. Přemýšlela a dospěla k názoru, že se stejně nesmrtelnému alchymistovi a bojovnici bude lépe dařit bez nich. Byli více než schopni postarat se sami o sebe a poslední věc, kterou potřebovali, byli dva puberťáci, kteří by jim překáželi.

„Omluvíme se jim, jestli je ještě někdy uvidíme,“ řekl Josh. Ale osobně by byl raději, kdyby k tomu nikdy nedošlo. Video hry byly moc fajn, ale když tě někdo zabije ve hře, jednoduše začneš znovu, ale tady nebyly žádné druhé šance a příliš mnoho možností, jak přijít k úhoně, a to Joshovi nedělalo dobře.

„Víš, jak se odsud dostaneme?“ zeptala se Sofie.

„Jistě.“ Josh se usmál a zuby se mu zableskly v měsíčním svitu. „Dám zpátečku, a nic na světě nás nezastaví.“

Otočil klíč v zapalování. Ozvalo se kovové kliknutí následované ukňouraným zvukem, který rychle utichl. Josh otočil klíčem znovu, ale tentokrát se ozvalo pouze kliknutí.

„Joshi…,“ začala Sofie.

Trvalo mu chvilku, než si uvědomil, co se stalo. „Baterie je vybitá. Asi ze stejného důvodu jako naše telefony. Něco z ní vytáhlo veškerou energii,“ zabručel Josh. Opřel se do sedačky a hleděl přes popraskané přední okno. „Podívej, přijeli jsme tou cestou za námi, nezahnuli jsme ani doprava ani doleva. Měli bychom to zkusit pěšky, co myslíš?“ Obrátil se na sestru, ale ona se na něj nedívala. Sofie totiž sledovala něco, co se dělo před nimi. „Ty mě neposloucháš.“

Sofie mu vzala hlavu do dlaní a otočila ji k přednímu sklu. Josh se podíval, zamrkal a ztěžka polkl. Zamkl dveře a zeptal se: „Co budeme dělat?“

Před nimi se totiž objevilo stvoření, které nevypadalo ani jako had, ani jako pták, ale jako něco mezi tím. Zvíře bylo velké jako větší dítě. V měsíčním světle se zdála jeho hadí kůže jako kropenatá a jeho roztaženými netopýřími křídly pronikala měsíční záře tak, že viděli kosti i žíly. Na nohou mělo dlouhé drápy, kterými rylo v zemi a vzadu dlouhý ocas. Zvlášť je upoutala hlava, která byla dlouhá a úzká s velkýma kulatýma očima, a v pootevřené tlamě se blýskala asi stovka malých bílých zubů. Natočilo hlavu na jednu stranu, pak na druhou a několikrát cvaknulo zuby. Přiskočilo blíž k autu.

Dvojčata zaregistrovala pohyb kousek za příšerou a tam se postupně z nebe snášela další, dokonce větší než ta první. Složila křídla a chvíli nehnuté stála, ale pak se otočila čelem k autu.

„Třeba jsou také vegetariáni,“ zlehčoval situaci Josh, ale už se nakláněl přes sedadlo dozadu a hledal něco, co by mohl použít jako zbraň.

„Nevypadají, koukni na ty zuby,“ neblaze odtušila Sofie. „Myslím, že jsou to pterosauři,“ dodala, když si vzpomněla na velkou zavěšenou kostru, kterou viděla v Texaském centru přírodních věd.

„Jako pterodaktylové?“ zeptal se Josh, když se vrátil na svou sedačku. Bohužel našel jenom malý hasicí přístroj.

„Pterosauři jsou daleko starší,“ vysvětlila Sofie.

A třetí příšera přistála vedle a jako tři shrbení staříci se začali přibližovat k přední části auta.

„Asi jsme měli zůstat v pokojích,“ povzdechla Sofie. Všichni je varovali, že budou v bezpečí, pokud zůstanou ve svých pokojích. A po všem, co viděli, mohli vědět, že v noci je tato říše nebezpečné a smrtící místo. Nyní měli před sebou něco, co se po světě pohybovalo v období Křídy.

Josh už otevíral pusu, aby něco poznamenal, ale pak si to rozmyslel, raději vytáhl pojistku z hasicího přístroje a připravil se na útok. Vůbec nevěděl, co se stane, když na ně vystříká obsah přístroje, ale doufal, že jim to dá dostatek času, aby odtud zmizeli.

Tři příšery se rozdělily. Jedna stála před autem a další dvě obsadily pozice po obou stranách u dveří.

„Teď by se hodilo pár kouzel,“ řekla nervózně Sofie. Cítila, jak jí srdce bije jako o závod, a také jí pěkně vyschlo v krku. Seděla tam téměř bez dechu a hlava se jí točila kolem.

Největší pterosaurus se nahnul přes kapotu a opíral se o ni svými velkými křídly. Jeho dlouhá hadí hlava se zadívala přímo dovnitř a pomalu přecházela pohledem ze Sofìe na Joshe a zpátky. Když dvojčata uviděla jeho hlavu zblízka, uvědomila si, že jeho tlama vypadá obrovská a zuby nekonečné.

Josh si připravil hubici přístroje k jedné větší díře ve skle a zamířil na pterosaura. Jeho oči těkaly zleva doprava, aby viděl, co dělají další dva ptakoještěři a ruce se mu neskutečně potily, až skoro nemohl hasicí přístroj udržet.

„Joshi,“ šeptala Sofìe, „udělej něco, prosím tě, a hned!“

„Třeba je pěna z přístroje vyděsí a oni utečou,“ odpověděl Josh, automaticky ztišil hlas téměř do šepotu, „nebo je otráví nebo něco jiného…“

„A proč byste to dělali?“ pterosaurus naklonil hlavu a podíval se na Joshe. Jeho tlama se hýbala a zuby cinkaly. Slova doplňovaly různé netypické zvuky a pomlky, ale dvojčata tomu rozuměla. „My přece nejsme vaši nepřátelé,“ dodal ptakoještěr.

KAPITOLA 20

I na Bel Air, část Los Angeles, která je známá svou extravagancí, byl tento dům přece jenom výjimečný. Velký a rozlehlý, postavený z bílého mramoru, s jedinou příjezdovou, soukromou cestou. Pozemek zabíral kolem šedesáti akrů a byl obklopený čtyřmetrovou zdí s elektrickým plotem. Dr. John Dee čekal deset minut před zavřenou branou, zatímco ozbrojený hlídač kontroloval jeho doklady a další prozkoumával každý kousek jeho auta, dokonce i zespodu pomocí malé kamery. Dee byl rád, že si limuzínu vypůjčil i se šoférem, jelikož si nebyl jistý, co by hlídači provedli golemovi z hlíny.

Dee odletěl ze San Francisca svým soukromým letadlem pozdě odpoledne. Limuzína, kterou mu zařídili z kanceláře, ho vyzvedla na letišti Burbank, nedávno přejmenovaném na letiště Boba Hopa. Pak ho řidič vezl na danou adresu přes Sunset Boulevard, kde zažil nejstrašnější dopravu od dob, kdy žil ve viktoriánském Londýně.

Poprvé ve svém dlouhém životě měl pocit, že se události vymykají jeho kontrole. Všechno se dělo příliš rychle a podle jeho zkušeností, to byla přesně ta situace, kdy může docházet k chybám. Tlačili na něj určití lidé – no vlastně ne tak úplně lidé, řekněme bytosti, které přímo dychtily po výsledcích. Dnes ho donutily zaútočit na Flamela, přestože jim vysvětloval, že potřebuje ještě pár dní na přípravu. A měl pravdu. Jediný den plánování navíc by mu umožnil zajmout nejen Perenelu, ale i Nikolase a měl by celý Kodex. Dee varoval své nadřízené, že Nikolas Flamel je všemi mastmi mazaný, ale nikdo ho neposlouchal. Dee ho znal lépe než kdokoliv jiný. Během stovky let se mu několikrát přiblížil na dosah, ale pokaždé se Nikolasovi a Perenele podařilo uprchnout.

Seděl v klimatizované limuzíně, pohodlně opřený do sedadla, a vzpomínal na dobu, kdy poprvé spatřil slavného alchymistu Nikolase Flamela.

John Dee se narodil v roce 1527. Žil za vlády Alžběty I., sloužil jí v mnoha ohledech, jako poradce, překladatel, matematik, astronom a osobní astrolog. To on jí vybral datum korunovace a zvolil poledne 15. ledna 1559. Předpověděl mladé princezně, že bude vládnout dlouho a nakonec její vláda trvala 45 let.

Dee byl ale i její korunní vyzvědač. Sbíral informace pro královnu po celé Evropě a stal se nejvlivnějším a nejmocnějším agentem na celém starém kontinentě. Jako nejproslulejší učenec a vědec, kouzelník a alchymista byl vítán na dvorech králů a v sídlech šlechty. Otevřeně přiznával, že mluví jen anglicky, latinsky a řecky, ačkoliv ve skutečnosti ovládal dobře dalších dvanáct jazyků a rozuměl nejméně dalším dvanácti, dokonce arabštině a trochu staré čínštině. Brzy pochopil, že lidé jsou často velmi sdílní, když nevědí, že jim rozumíte každé slovo a toho dokázal bravurně využít. Dee podepisoval své zprávy a depeše důvěrně kódem 007, a připadalo mu nádherně komické, že po stovkách let vytvořil lan Fleming postavu Jamese Bonda a dal mu stejné krycí jméno.

John Dee byl jedním z nejmocnějších kouzelníků své doby. Ovládal umění probouzet mrtvé, umění čarodějné, matematiku a astrologii, jasnovidectví a čtení budoucnosti. Jeho cesty po Evropě ho dovedly téměř ke všem velkým kouzelníkům té doby, což zahrnovalo i legendárního Nikolase Flamela, který byl známý alchymista.

Dee se o Nikolasovi, o kterém si všichni mysleli, že zemřel v roce 1418, dozvěděl úplnou náhodou. Ovlivnilo to celý jeho další život a mnoha způsoby se to projevilo v historii světa.

Nikolas a Perenela se vrátili do Paříže na začátku 16. století a pomáhali chudým a nemocným v nemocnicích, které před více než sto lety sami založili. Žili a pracovali prakticky ve stínu velké katedrály Notre Dam. Dee byl v Paříži na tajné misi pro královnu. Když spatřil hubeného tmavovlasého muže a jeho ženu se zelenýma očima, kteří spolu pracovali v nemocnici, okamžitě je poznal. Dee byl jedním z mála lidí, kteří získali kopii Flamelova mistrovského díla Soubor filozofie, které obsahovalo rytinu s jeho podobou. Dee se doktorovi a jeho ženě představil a nazval je pravými jmény a ani jeden z nich to nepopřel. Samozřejmě že už také slyšeli o slavném Dr. Johnu Dee. Perenela byla odměřená, ale Nikolas byl rád, že se mu naskytla příležitost vzít anglického kouzelníka do učení. Dee okamžitě opustil Anglii a strávil další čtyři roky v Paříži s Nikolasem a Perenelou.

V Paříži v roce 1575 se také poprvé dozvěděl o existenci starobylých ras.

Byl pohroužen do studia ve svém malém podkrovním pokoji Flamelova domu, když tu se z komína najednou spustila příšera, která vypadala jako ze zlého snu. Na koberec před krbem se sypaly saze i ohořelé kusy dřeva, jak se stvoření prodíralo dovnitř. Byl to gargoyl, starodávný druh draka, obývající stoky a hřbitovy většiny evropských měst. S černýma oválnýma očima a mramorovou kůží se podobal sochám a bustám, které zdobily katedrálu přímo naproti domu, jen tento byl živý a opravdový. Promluvil archaickou formou řečtiny a pozval ho na schůzku nahoře na střeše Notre Dame. Dee okamžitě poznal, že se takové pozvání neodmítá a následoval příšeru do noci. Gargoyl dlouhými kroky zamířil ke zdem katedrály. Někdy šel po dvou, většinou po čtyřech, úzkými průchody, skrytými pasážemi a nakonec i kanály ho dovedl dovnitř. Gargoyl ho vedl po tisíci a jednom kamenném schodu, až konečně stanuli na střeše gotického chrámu.

„Čekej zde,“ přikázal a pak už neřekl vůbec nic. Splnil svou misi a usadil se na okraji střechy, naklonil se přes okraj a úplně přítomnost Johna Dee ignoroval. Křídla pohodlně složil přes ramena, ocas trochu stočil dozadu a na čele se mu objevily malé rohy. Sledoval náměstí dole a hledal příhodnou kořist mezi lidmi, kteří se toulali nocí a neměli kam jít. Kdyby se někdo podíval nahoru, nerozpoznal by živoucí příšeru od nespočetných kamenných chrličů, které zdobily budovu.

Dee se odvážil na kraj střechy a shlédl celé město jako na dlani. Celá noční Paříž teď ležela pod ním, tisíce mihotavých světel krbů, lamp a svíček, jejichž kouř se zvedal přímo k nebi. Nespočetné množství světýlek, která dělila pouze černá křivka Seiny. Z výšky Dee slyšel všechen ruch města – to nízké bzučení, které připomínalo včelí úl. Cítil zápach, který visel nad ulicemi – kanály, hnijící ovoce, zkažené maso a lidský i zvířecí pot, a dokonce zápach samotné řeky.

Stál a trpělivě čekal za slavným růžovým oknem, protože jedna z nejdůležitějších věcí, které se studiem magie naučil, byla trpělivost. Jako učenec využíval příležitost stát na střeše nejvyšší budovy v Paříži a litoval, že si s sebou nevzal svůj skicák. Cítil se spokojeně, když se díval okolo, a snažil se vrýt si do své výjimečné paměti každý detail. Vzpomněl si na svou nedávnou návštěvu Florencie, kam přijel prozkoumat zápisníky Leonarda da Vinciho. Byly napsány zvláštní šifrou, kterou se nikomu nepodařilo rozluštit. Jemu trvalo méně než hodinu, než kód prolomil. Nikoho totiž předtím nenapadlo, že Leonardo nepoužil jen šifru, ale že navíc poznámky napsal zrcadlově. Zápisky byly plné úžasných kreseb budoucích objevů a vynálezů: zbraně, které střílejí mnohokrát za sebou, obrněný dostavník, který se pohybuje bez koňského spřežení, prostředek, který se umí pohybovat pod hladinou moře. Ale jeden vynález zastínil ty ostatní, alespoň z pohledu Johna Dee. Postroj, který podle da Vinciho umožní člověku létat jako pták. Dee úplně nevěřil, že by to mohlo fungovat, ale nic si nepřál víc než létat. Nyní, když se díval na Paříž z takové výšky, si představoval, jaké by to bylo nasadit si da Vinciho křídla a letět nad střechami města.

Náhlý pohyb přerušil jeho snění. Otočil se na sever, kde se na noční obloze pohyboval stín, obklopený malými tečkami. Tečky mohly být ptáci, ale ptáci přece nelétají v noci. Dee věděl, že toto je důvod, proč sem měl přijít. Soustředil se tedy na velký stín, který se přibližoval, a snažil se přijít na to, co to může být. Když se postava dotkla střechy, uviděl ženu s popelavou tváří, oblečenou v černém, dlouhém plášti z vraního peří.

Tu noc John Dee poprvé potkal Morriganu. Tenkrát se dozvěděl o starobylé rase a o tom, jak byli vyhnáni z tohoto světa kouzlem z knihy mága Abraháma a také, že kniha je v držení Nikolase Flamela. Té noci se ještě dozvěděl, že mezi starobylými bytostmi jsou tací, kteří se chtějí vrátit na svět a znovu zaujmout místo, které jim po právu náleží – jako vládci a páni lidstva. Vraní bohyně mu tehdy slíbila, že jednoho dne získá kontrolu nad celým světem, bude pánem impéria od pólu až k pólu, od východu slunce do jeho západu. Jediné, co pro to musí udělat, je ukrást Nikolasi Flamelovi knihu a předat ji starobylým bytostem.

Tenkrát se stal Dr. John Dee nástrojem starobylých ras z temnot.

Pověřili ho úkolem, který ho zavedl do nejodlehlejších koutů světa a dokonce i říší, které s ním sousedí. Musel bojovat s nejrůznějšími stvořeními, duchy, příšerami a upíry, kteří měli právo na existenci pouze v nočních můrách a snech nebo s těmi, kteří byli pozůstatkem dávných časů, než se objevili na Zemi lidé. Vedl armádu příšer do bitev, které si ani neumíme představit, a strávil nejméně desetiletí, aby se dostal ze zapomenuté ledové země. Mnohokrát ho napadlo, že tento způsob života není zrovna bezpečný, ale nikdy se vlastně opravdu nebál. Až nyní.

Seděl před vchodem rozlehlého domu v Bel Air, v Los Angeles, ve dvacátém prvním století a cítil, jak k němu přichází strach, který nikdy nepoznal. Zamlada přesně netušil, jakou moc mají bytosti, kterým slouží, ale po čtyřech a půl století v jejich službách se dozvěděl a naučil mnohé. Nyní už věděl, že smrt je zřejmě to nejmenší zlo, které ho může potkat.

Ozbrojený hlídač ustoupil a vysoká kovová vrata se pohnula a uvolnila vjezd autu, které pokračovalo po dlouhé bílé kamenné příjezdové cestě. Postupně se před ním skrz stromy objevoval velký dům obložený mramorem. Byla už noc, přesto nikde nebylo vidět jediné světlo a Dee si na chvíli pomyslel: třeba nikdo není doma. Pak si uvědomil, že ta osoba – to stvoření – za kterým přijel, nepotřebuje světlo a dává přednost temnotě.

Auto zatočilo k hlavnímu vchodu, kde světla osvítila trojici lidí, která stála u vstupních schodů. Když auto na štěrkové cestě konečně zastavilo, jeden z trojice přistoupil ke dveřím auta a otevřel je. Ve tmě bylo téměř nemožné všímat si jakýchkoliv detailů, ale hlas sluhy byl mužský a mluvil s těžkým přízvukem. „Dr. Dee, předpokládám. Já jsem Sinuhet. Prosím, pojďte dál. Už vás očekáváme.“ Potom se otočil a začal stoupat po schodech.

Dee vylezl z auta, oprášil si svůj velmi drahý oblek a následoval Sinuheta do domu. Uvědomoval si, že mu srdce bije na poplach, ale věděl, že to prostě musí podstoupit. Další dvě postavy kráčely dva kroky za ním, každá z jedné strany. Nikdo z nich nic neřekl, ale Dee věděl, že jsou to strážci a nepřísahal by na to, jestli jsou to vůbec lidé.

Jako zkušený kouzelník, Dee ihned poznal těžkou, příliš sladkou vůni, která se linula domem. Kadidlo, vzácná a velmi drahá aromatická látka z Blízkého východu, která se používala ve starověku v Egyptě, Řecku, a dokonce i v Číně. Dee cítil, jak se mu hrnou slzy do očí a nos ho začíná svědit. Starobylé bytosti měly vůni kadidla obzvlášť v oblibě, ale jeho z ní bolela hlava.

Tři tmavé postavy vedly Johna Dee do velké haly, a John si přitom stihl všimnout Sinuheta, malého štíhlého muže bez vlasů s olivovou pletí. Vypadal, že pochází z Blízkého východu, možná z Egypta nebo Jemenu. Zavřel velké vchodové dveře a řekl pouze dvě slova: „Počkejte zde.“ Pak zmizel ve tmě a nechal Johna Dee ve společnosti zbylých dvou strážců, kteří však nemluvili vůbec.

Dee se rozhlédl a v pološeru viděl, že hala je zařízena velmi prostě. Nebyl tu nábytek, ani obrazy nebo zrcadla, a dokonce ani závěsy v oknech. Věděl, že starobylé bytosti, které se rády objevují ve světě lidí a většinou tam nezpůsobují nic dobrého, žijí v podobných domech po celém světě. I když mají obvykle neobyčejné schopnosti, jejich moc je na Zemi velmi omezená kvůli častému výskytu železných předmětů, které snižují jejich kouzelnou energii. Tak jako je olovo jedovaté pro lidi, tak železo bylo smrtelné pro starobylé bytosti. Dee věděl, že se nemusí namáhat hledáním náznaku železných předmětů uvnitř domu. Vše tu pravděpodobně bude vyrobené ze zlata nebo stříbra, od klik u dveří po kohoutky v koupelnách.

Starobylé rasy si cení soukromí, mají rády tichá a odlehlá místa – malé ostrůvky, pouště, země jako Švýcarsko, některé části bývalého Sovětského svazu, severní části Kanady, himalájské chrámy nebo brazilskou džungli. Pokud žijí ve městě, jejich dům je pevnost obehnaná vysokými zdmi a plotem, hlídaná ozbrojenými hlídači a psy.

Kdyby náhodou měl někdo dost štěstí nebo by byl dost velký blázen, aby se dostal až k domu, potká mnohem starší a strašidelnější strážce, a kontakt s nimi může být i smrtelný.

„Tudy, prosím.“

Dee byl rád, že dokázal ukrýt úlek, když na něj Sinuhet promluvil, vůbec totiž neslyšel, že se malý muž vrátil. V duchu se ptal, jestli půjdou nahoru, nebo dolů, protože ze svých zkušeností dělil příslušníky starobylých ras do dvou skupin. Jedni dávali přednost výškám tedy střechám a půdám, a druzí naopak sklepením. Morrigana patřila do první skupiny, proto ji poprvé potkal na střeše chrámu.

Sinuhet se postavil ke světlu a Dee uviděl jeho oči, které byly namalované černou barvou. Horní víčka měl úplně černá a od koutků se táhly dvě rovnoběžné čáry až k uším a na bradě měl namalované tři svislé čáry Vedl Johna Dee ke skrytým dveřím přímo pod širokým schodištěm, které otevřel pomocí klíče a hesla v jazyku krále Tutanchamona. Pokračovali chodbou a po chvíli, když dveře úplně zaklaply, tu byla tma, že by se dala krájet. Dee se zastavil a slyšel vzdalující se kroky, které určitě vedly ke schodům dolů.

Dolů. Dee si uvědomil, že ho Morrigana poslala ke stvoření, které žije ve sklepeních a tunelech. „Potřebuji světlo,“ řekl zřetelně a nahlas. „Nerad bych spadl dolů ze schodů a polámal si kosti.“ Jeho hlas se v těsném prostoru odrážel ode zdí.

„V celém domě není elektřina, Johne Dee. Ale slyšel jsem, že jste schopný kouzelník. Pokud si přejete vytvořit světlo, máte povolení tak učinit.“

Dee natáhl mlčky ruku, z té vyskočila modrá jiskra a vytvořila malou svítící kouli. Koule bzučela a syčela, pak se roztočila a vyrostla do rozměrů hroznového vína a vydávala studené modré světlo. Dee sestupoval po schodech dolů s rukou nataženou před sebe, aby viděl, kam šlape.

Počítal schody, ale rychle to vzdal, protože ho rozptýlily malby na stěnách, na stropu a dokonce i na zemi. Chodba připomínala egyptské hrobky, ale na rozdíl od všech, které Dee za svůj život viděl, tady nebyly kresby a malby vybledlé, odřené nebo jinak zničené a pokryté vrstvou jemného písku, ale vypadaly jako nové. Barvy trochu zkreslovalo modré světlo, kterým si svítil na cestu, ale i tak byly jasné, dobře zřetelné a veškeré tvary dokončené. Obrázky a hieroglyfy se ostře rýsovaly na podkladu a jména bohů byla zvýrazněná zlatem.

Náhlý závan vzduchu způsobil, že se modrá světelná koule v rukou Johna Dee roztančila, a tím se rozkomíhaly i stíny okolo. Jeho nos zachytil nepříjemný zápach něčeho zatuchlého, téměř mrtvolného.

Schody ústily v rozlehlém klenutém sklepení. Dee cítil, jak mu pod nohama něco křupe, a tak sklonil hlavu, aby se podíval. Bledé modré světlo ozářilo podlahu, která byla pokrytá spoustou malých bílých kostiček, jež vytvořily koberec jak ze slonoviny. Dlouhou chvíli trvalo, než si Dee uvědomil, že jsou to kosti myší a krys. Některé byly tak staré, že se při došlapu rozpadly na bílý prášek, ale jiné byly docela čerstvé. Dee pokračoval v cestě za svým tichým průvodcem a v hlavě se mu honila otázka, na kterou raději nechtěl slyšet odpověď, a tak neochotně snášel s každým dalším krokem praskání kostiček. Zvedl ruku výš, aby si místnost prohlédl. Na rozdíl od chodby bylo sklepení nezdobené, na zdech prorážela vlhkost, u země zas zelená plíseň a strop byl potečkovaný něčím, co vypadalo jako houby.

„Vypadá to, že tu máte problém s vlhkem,“ řekl Dee jen proto, aby prolomil rostoucí ticho.

„Nikomu tu nevadí,“ odpověděl tiše Sinuhet.

„Sídlíte tu už dlouho?“ divil se Dee a rozhlížel se okolo.

„Tady?“ muž se zastavil, jako by přemýšlel. „Nejsme tu moc dlouho. Méně než sto let.“

V tmavém koutě se něco pohnulo. „A zřejmě tu nebudeme o moc déle. Proto jste přišel, Johne Dee, že ano?“ Hlas zněl jako něco mezi kočičím vrněním a vzrušeným vrčením, ale bylo patrné, že vybírá s velkými obtížemi slova, kterým by Dee rozuměl. Téměř proti své vůli Dee zvedl ruku, aby osvítil vysoké štíhlé stvoření, které se ve tmě blížilo. Postupně objevoval celou hrůznou postavu, která byla bosá s černými špičatými nehty připomínající drápy, potom výše viděl těžký bílý kilt, ozdobený drahými kameny a šperky a na prsou široké pruhy s egyptskými znaky, až se nakonec dostal až k hlavě. Věděl, co uvidí, přesto se neubránil vzdechu, který v šoku z pohledu na Bastet vyrazil z jeho úst. Tělo bylo ženské, ale hlava, která dosahovala ke stropu, byla kočičí. Měla hladkou lesklou srst, velké žluté oči, dlouhé vousky a trojúhelníkové uši. Když otevřela tlamu, ukázala ve světle dlouhé žluté zuby. Toto byla bytost, kterou uctívaly celé generace starověkého Egypta.

Dee ztěžka polkl a hluboce se uklonil. „Vaše neteř Morrigana posílá pozdravy a požádala mě, abych Vám předal vzkaz, že nadešel čas pomsty na té, co má tři tváře.“

Bastet přistoupila blíž a položila ostré drápy na jeho exkluzivní oblek, jemná látka tím utrpěla nenávratné škody. „Přesně…, řekni mi přesně, co vzkazuje má neteř,“ požadovala.

„Jak jsem řekl,“ zvedl hlavu a díval se do hrůzostrašné tváře. Její dech páchnul po rozkládajícím se mase. Dee vyhodil modrou světelnou kouli do vzduchu, kde visela a točila se jako malá hvězda. Potom pomalu odsunul Bastetinu tlapu ze svého saka, ale oblek už byl stejně na cáry.

„Morrigana chce, abyste se k ní připojila v útoku na Hekatinu říši,“ řekl jednoduše Dee.

„Pak je tedy čas,“ vítězoslavně oznámila Bastet.

Dee přikývl a stíny se při tom pohybu roztančily po stěnách. „Je čas,“ souhlasil „čas, kdy se starobylé bytosti vrátí na Zemi a znovu jí ovládnou.“

Bastet vydala vysoký a děsivý zvuk, nato se z temnot za jejími zády zformovala armáda koček různých druhů a velikostí. Kočky se shromažďovaly kolem své paní v neustále se zvětšujícím kruhu. „Nastal čas lovu,“ oznámila, „je čas krmení.“

Kočky natáhly hlavy a radostně zamňoukaly. Mňoukání se zdálo i Johnovi Dee hrozivé a děsivé, protože znělo jako pláč ztracených dětí.

KAPITOLA 21

Když se Josh a Sofie vrátili ke stromu, čekala Scathach u otevřených velkých dveří. Jeden pterosaurus poskakoval za nimi a další dva kroužili nad jejich hlavami a vířili okolo prach. Nikdo nic neřekl, ale dvojčata věděla, že byla slušně a nenásilně, přesto nekompromisně dovedena zpátky do domu.

V noci vypadala Scattyina tvář daleko bledší a její vlasy daleko tmavší. Její ústa ukazovala náznak pobaveného úsměvu, ale když promluvila, zněl její hlas naprosto neutrálně. „Chcete vážně slyšet, jak to bylo od vás nezodpovědné a nebezpečné?“

Josh se nadechl a chtěl odpovědět, ale Sofìe ho chytla za ruku a umlčela. „Chtěli jsme jen domů,“ řekla bez okolků unaveně. Věděla, co jim na to bojovnice odpoví.

„To ale nemůžete,“ řekla Scathach a otočila se.

Dvojčata se u dveří zarazila a pak se podívala na pterosaura, který naklonil hlavu na stranu a podíval se na ně svýma velkýma úzkýma očima. Slyšeli v hlavách uklidňující slova: „Nebojte se, Scathach víc štěká, než kouše.“ Ptakoještěr otevřel tlamu a ukázal stovky trojúhelníkových zoubků, což měl být pravděpodobně úsměv. „Myslím, že se o vás bála,“ ozval se opět hlas v jejich hlavách. Pak se pterosaurus otočil, udělal pár poskoků a s mohutným mávnutím křídel se vznesl do vzduchu.

„Nic už neříkej,“ varovala Sofie bratra. Joshovy komentáře a poznámky je vždycky dostaly do problémů. Sofie měla schopnost poznat situace, ve kterých bylo záhodno mlčet, ale její bratr se nikdy neudržel, a svými neuváženými postřehy se dostával do nepříjemných situací.

„Nejsi moje máma, nemusím tě poslouchat,“ odfrkl Josh, ale jeho hlas se třásl. Neměl rád hady od doby, kdy byli s tátou kempovat a potkal chřestýše. Naštěstí byl smrtící had nažraný, a tak Joshe nechal na pokoji. Potom měl noční můry s hady ještě několik týdnů, i dnes se mu o nich někdy zdá, to když je pod tlakem, třeba před zkouškami. Velký pterosaurus s hadí hlavou patřil do jeho nejhorších snů, a když se skutečně vynořil ze tmy, cítil, že mu srdce tluče tak rychle, že mu až pulzuje kůže na prsou. Když se k němu dlouhá úzká hlava přiblížila, zdálo se mu, že určitě omdlí. I teď mu ještě stékal studený pot po zádech.

Dvojčata následovala Scatty do domu, nyní si byla vědoma pohybů v temných zákoutích a stinných místech. Podlaha jim pod nohama vrzala, dřevěné zdi pracovaly a praskaly, jako by se dům pohyboval, rostl, měnil se. Hlasy a křiky, které předtím slyšela, zcela jistě umlkly.

Scathach je dovedla do prázdné kulaté místnosti, kde na ně čekal Nikolas. Stál z tváří odvrácenou, s rukama za zády a díval se ven do tmavé noci. Jediné světlo v místnosti pocházelo ze svitu obrovského měsíce, který začal zapadat za obzor. Jedna strana místnosti byla zalitá jeho bledým stříbrným svitem, a druhá se topila v tmách. Scatty přešla na druhou stranu a postavila se po boku alchymisty. Složila ruce na prsou a otočila se k dvojčatům. V její tváři už opět nebyl vůbec žádný náznak emocí.

„Něco vás mohlo zabít,“ řekl pomalu Nikolas, aniž se otočil. „Nebo něco horšího.“

„Nemůžete nás tu držet,“ řekl Josh rychle a jeho hlas zněl až příliš hlasitě v tichu, které je obklopovalo. „Nejsme vaši zajatci.“

Alchymista se na něj podíval přes rameno. Na očích měl své drobné kulaté brýle, které v přítmí skrývaly jeho oči za stříbrnými skly. „Ne, to nejste,“ řekl tiše s notnou dávkou francouzského přízvuku. „Jste zajatci situace, okolností nebo náhody, jestli věříte v něco takového.“

„Já tedy ne,“ zamumlala Scatty.

„Já také ne,“ řekl Nikolas a otočil se. Sundal si brýle a zmáčkl si kořen nosu. Pod jeho bledýma očima se objevily tmavé kruhy a rty měl stažené do tenké čárky. „My všichni jsme svým způsobem zajatci – zajatci osudu a okolností. Před téměř sedmi sty lety jsem si koupil odřenou knihu z druhé ruky, napsanou v nesrozumitelném jazyce. Toho dne jsem se také stal zajatcem, uvězněným stejně jako za mřížemi neproniknutelného vězení. Josh mě neměl před dvěma měsíci požádat o práci a Sofie nikdy neměla začít pracovat v kavárně naproti. Ale oba jste to udělali, a protože jste učinili taková rozhodnutí, stojíte tu dnes se mnou.“ Zarazil se a podíval se na Scatty. „Samozřejmě, že existuje celá teorie o předurčenosti, o tom, že vám bylo souzeno potkat mě a Perenelu, a tím se zapojit do našeho dobrodružství.“

Scathach přikývla a dodala: „Váš osud.“

„Říkáte, že neexistuje něco jako svobodná vůle,“ zeptala se Sofie. „Že to, co se nám stalo, bylo naplánováno?“ a zavrtěla nevěřícně hlavou. „Tomu nevěřím ani na minutu.“ Ta myšlenka ji děsila, protože popírala všechno, čemu až doteď věřila. Možnost, že by budoucnost byla předurčená, se jí prostě zdála příliš absurdní.

„Já také ne,“ řekl vzdorovitě Josh.

„A přece,“ začal znovu velmi obezřetně Nikolas, „co když vám řeknu, že kniha mága Abraháma – napsaná před více než deseti tisíci lety – mluví o vás?“

„To není možné,“ vyhrkl vyděšeně Josh.

„Nu!“ roztáhl Nikolas doširoka ruce a pokračoval: „Tohle všechno je možné? Nepotkali jste dnes v noci draky, okřídlené strážce Hekatiny říše? Neslyšeli jste jejich hlasy v hlavě? Nejsou také oni neskuteční? A co Tore Alka, nejsou také oni neskuteční? To všechno jsou stvoření, která existují jen v pohádkách a mýtech.“

„A co my?“ zeptala se Scathach. „Nikolasovi je téměř sedm set let a já jsem tak stará, že jsem zažila zrody i pády celých civilizací. Podle vás také neexistujeme?“

Josh ani Sofie nevěděli, co říci, protože jejich existenci popřít nešlo.

Nikolas přistoupil k dvojčatům a položil jim ruce na ramena. Nebyl o mnoho vyšší, přímo se jim díval do očí. „Musíte se konečně smířit s tím, že jste uvězněni v tomto neskutečném světě, ze kterého není úniku. Pokud teď odejdete, přinesete pouze zkázu vaší rodině a přátelům, a je velmi pravděpodobné, že to ani sami nepřežijete.“

„Mimoto,“ dodala hořce Scathach „jestli se věštba týká opravdu vás dvou, pak byste tu měli zůstat.“

Dvojčata se dívala střídavě na Scatty a Flamela, který přikyvoval. „To je pravda. V Kodexu jsou uvedena mnohá proroctví, o některých už nyní vím, že jsou pravdivá, jiná se týkají událostí, které se teprve stanou. Ale jedna věštba mluví konkrétně ‚o dvou, kteří jedno jsou.“

„A vy myslíte, že ti dva jsme…?“ nedokončila svou otázku Sofie.

„Přesně tak, věřím, že věštba mluví o vás dvou, vlastně jsem o tom přesvědčen.“

„Ale to také znamená, že vás Dee a jeho spojenci nepřestanou hledat, budou se vás snažit zabít nebo dostat na svou stranu,“ dodala Scatty.

„Proč?“ Joshovi najednou vyschlo v ústech. „Proč bychom pro ně byli tak důležití?“

Alchymista se obrátil na Scatty, aby mu pomohla, a ona přikývla a povzbudila ho: „Řekni jim to. Měli by to vědět.“

Dvojčata zmateně těkala pohledy z jednoho na druhého a nervózně čekala, až jim někdo vysvětlí, co by měla vědět. Šestý smysl jim říkal, že se konečně dozví něco zásadního, co jim možná pomůže pochopit celou situaci. Sofie sáhla po bratrově ruce a stiskla ji.

„Proroctví říká, že ti dva, co jednou jsou, mohou bud pomoci zachránit svět, nebo ho naopak zničit.“

„Co to znamená, zachránit, nebo zničit?“ dožadoval se Josh jasné odpovědi. „To jsou přece naprosté protiklady.“

„V Kodexu jsou použitá slova podobná babylonskému symbolu, který lze vyložit oběma způsoby,“ vysvětloval Nikolas. „Vlastně jsem si vždycky myslel, že to značí, že jeden z vás má moc svět zachránit, zatímco druhý ho může zničit.“

Sofie dloubla bratra do žeber a s úsměvem poznamenala: „To bys byl určitě ty.“

Flamel udělal pár kroků stranou a pokračoval: „V příštích hodinách, až se Hekaté probudí, ji znovu požádám, aby probudila vaše magické schopnosti, a doufám, že tak učiní.“ Potom se odmlčel a dodal: „Pak odtud budeme muset odejít.“

„Ale kam půjdeme?“ vyhrkl Josh téměř současně se Sofií. „Myslíte, že nám Hekaté nedovolí, abychom tu zůstali?“

„Já upřímně doufám, že se najdou další z řad starobylých bytostí nebo nesmrtelní z lidského rodu, kteří mi pomohou rozvíjet a trénovat vaše schopnosti. Ale teď zpátky k vaší otázce, ne, nemůžeme se tu dlouho zdržovat. Dee a Morrigana se setkali s jednou z nejstrašnějších bohyní, která se k nim připojila. Probudili Bastet.“

„Egyptskou bohyni s kočičí hlavou?“ ujišťovala se Sofie.

Flamel několikrát překvapeně zamrkal, než odpověděl: „Přesně tak, jak to víš?“

„Vždyť víte, že naši rodiče jsou archeologové. Když jsme byli malí, vyprávěli nám místo pohádek na dobrou noc starověké mýty a legendy.“

Alchymista pokyvoval hlavou a pokračoval: „Právě teď, když tu mluvíme, Bastet a Morrigana shromažďují veškeré své síly, aby napadly Hekatinu říši. Řekl bych, že se pokusí zaútočit během noci, kdy Hekaté spí a je nejzranitelnější, ale zatím tu po nich není ani vidu, ani slechu, a brzy bude svítat. Budou mít jen jeden pokus, proto se musí pečlivě připravit. V tuto chvíli nevědí, že jsme s jejich plánem obeznámeni, a co je důležitější, ani netuší, že víme o Bastet. Proto také budeme ve výhodě.“

„Ale jak to všechno víte?“ divila se Sofie.

„Perenela mi to vzkázala,“ vysvětloval Nick a aby zamezil další otázce, která se nabízela, hned pokračoval: „Je to mocná kouzelnice a pověřila nehmotnou duši, aby mi předala vzkaz.“

„Nehmotnou duši?“ upřesňovala Sofie, „tím myslíte jako ducha?“ Přitom si uvědomila, jak je najednou jednoduché tomu uvěřit, přestože před krátkou dobou by se podobné myšlence pouze zasmála.

„Ano,“ přikývl Flamel.

„Co se stane, až dojde k útoku? Víte, jak by ten útok měl vlastně vypadat?“ zajímalo Joshe.

Flamel se otočil na Scatty a řekl: „Když naposledy starobylé rasy mezi sebou válčily, nebyl jsem ještě na světě, ale ty víš, co to obnáší.“

„Ano, já jsem to zažila,“ začala zasmušile Scatty. „Většina lidí ani nevěděla, že se něco děje.“ Pokrčila rameny a pak pokračovala: „Množství energie, která se kouzly uvolnila, způsobilo klimatické a geologické změny: zemětřesení, tornáda a hurikány, a také déšť. Tenkrát hodně pršelo – a já nesnáším déšť, proto jsem se taky odstěhovala z Hibernie.“

„Musíme něco udělat,“ řekla rozrušeně Sofie. „Musíme lidi varovat.“

„A co bychom jim měli sdělit?“ zeptal se Flamel. „Že se schyluje ke kouzelnické bitvě, která může způsobit zemětřesení a záplavy? To asi není informace, kterou bys mohla zavolat do novin nebo na meteorologickou stanici.“

„Musíme…“ přemýšlela Sofie.

„Ne, musíme vás a zbývající stránky Kodexu odtud dostat,“ důrazně uzavřel alchymista.

„A co Hekaté?“ napadlo Joshe. „Bude schopná se sama ubránit?“

„Proti Johnovi Dee a Morriganě ano, ale s Bastet na jejich straně to tak jisté není,“ odpověděla Scatty. „Nevím, jak mocná je Hekaté,“ dodala.

„Víc, než si myslíš.“

Všichni se obrátili ke dveřím, kde stála mladá dívka, ne starší než jedenáct let, která ospale zamrkala a široce zívala. Promnula si své jasně žluté oči a podívala se na své hosty. Pak se usmála a ukázala své zářící bílé zuby, které ještě zvýrazňovaly kontrast s její černou pokožkou. Měla na sobě krátké šaty, které vzdáleně připomínaly antickou tógu, ze stejného lesklého materiálu, který večer měla stařena, ale tentokrát byla tkanina propletená zlatými a zelenými proužky. Vlasy měla stejně bílé jako den předtím, jemně zvlněné na ramena.

Alchymista se uklonil a pozdravil: „Dobré ráno. Nemyslel jsem si, že vstáváte před svítáním.“

„Jak bych mohla spát, když se tu děje tolik věcí?“ ptala se bohyně. „Dům mě probudil.“

„Dům…?“ začal Josh

„Dům je…,“ řekla Hekaté prostě, „živý.“

Joshe zase napadlo asi tucet poznámek, které mohl v tu chvíli pronést, ale vzpomněl si na zelený sliz a velice chytře usoudil, že bude lepší protentokrát mlčet.

„Dozvěděla jsem se, že Morrigana a moje sestra Bastet se chystají napadnout můj dům,“ ušklíbla se dívka.

Nikolas mrknul na Scatty, která udělala téměř nepozorovatelné gesto, z kterého Nick pochopil, že také neví, jak se to Hekaté dozvěděla.

„Už jste určitě pochopili, že vše, co se děje v domě, každé slovo řečené nebo zašeptané nebo dokonce každou myšlenku,“ dodala Hekaté a po straně mrkla na Joshe, „jednoduše slyším.“ Dívka se zasmála a na chvíli vypadala jako její starší verze, protože rty se usmály, ale oči zůstaly chladné a bez emocí. Vešla do místnosti a Softe si všimla, že pokoj reaguje na její přítomnost. Ve dveřích, kde stála, vyrazily zelené větvičky a pupeny a na prahu se objevily malé zelené kytičky. Bohyně tří tváří se zastavila před Nikolasem a podívala se do jeho ustaraných očí. „Dala bych přednost tomu, kdybyste mi nezpůsobil žádné problémy. Dala bych přednost možnosti, kdybych nemusela bojovat se svou sestrou a neteří. A určitě by se mi líbilo víc, kdybych si nemusela vybírat, na které straně stát.“

Scathach složila své ruce na prsou a jízlivě bohyni řekla: „Vždycky ses nerada rozhodovala a vybírala stranu, Hekaté, není divu, že máš tři tváře.“

Sofie sledovala Hekaté, když Scathach mluvila, a na chvíli uviděla něco tmavého a neskutečně starého v očích mladé bohyně.

„Přežila jsem tisíciletí, protože jsem se řídila svým vlastním názorem,“ vyštěkla Hekaté. „Když se pak jednalo o důležitou věc, vybrala jsem si stranu, na které jsem bojovala.“

„A teď?“ zeptal se velice opatrně Nikolas. „Myslím, že je čas vybírat opět. Ale jen vy můžete posoudit, jestli tato bitva za to stojí.“

Hekaté si nevšímala položené otázky a obrátila se k dvojčatům. Její malá ruka protnula vzduch a odhalila jejich svítící aury. Bohyně naklonila hlavu na stranu a dívala se a pozorovala stříbrné bublinky, které obklopovaly Sofii, a zlaté paprsky, které běhaly nahoru a dolů kolem Joshe. „Možná máte pravdu,“ řekla posléze, „tito dva můžou být z proroctví uvedeném v tom proklatém Kodexu. Je to už strašně dávno, co jsem viděla tak čisté aury. Skrývají úžasné, nevyužité možnosti.“

Flamel přikývl. „Kdybych měl čas, náležitě bych je připravoval a trénoval a postupně probouzel jejich přirozené síly…, ale okolnosti stojí proti mně a čas je to jediné, co nemám. Je ve vašich silách uvolnit jejich potenciál. Můžete udělat to, co normálně trvá léta, během okamžiku.“

Hekaté se přes rameno podívala na alchymistu. „A také to má dobré důvody, proč to trvá léta,“ řekla pohrdavě. „Lidé používají své smysly jen málo. A vy navrhujete probudit jejich smysly k absolutním možnostem. To neudělám. Neunesli by množství vjemů, které by se na ně sneslo. Zbláznili by se z toho, pokud by je to rovnou nezabilo.“

„Ale –“ začal Flamel.

„Neudělám to!“ Otočila se k němu zády a řekla dvojčatům: „To co žádá, by vás mohlo zabít – pokud byste měli štěstí,“ otočila se a odešla. Na zemi po ní zůstávaly stopy, ve kterých se zelenaly čerstvé mladé výhonky.

KAPITOLA 22

Dvojčata jako by ztratila řeč a až po chvíli začal Josh: „Co tím myslela, že by nás to mohlo zabít?“

Ale Nikolas kolem něj spěchal za Hekaté a jen přes rameno vysvětloval: „To přehání, snaží se vás vyděsit.“

„No dobře, to se jí teda povedlo,“ spíš pro sebe zahuhlal Josh. Podíval se na Scatty, ta se ale otočila a vešla do zahrady. „Hej,“ zavolal a pospíchal za ní: „Vrať se, chci se na něco zeptat!“ Rozčílilo ho, jak ho ignoruje a už byl unavený tím, že s ním každý jednal jako s dítětem. On a jeho sestra si přece zasloužili alespoň nějaká vysvětlení. „Joshi,“ varovala ho Sofie.

Ale její bratr už mířil ven do zahrady, a když Scatty dohnal, chytil ji za rameno. Bylo to poprvé, co se jí vůbec dotkl. Scatty ve vteřině chytila jeho ruku, otočila ji a zkroutila, že narazil na zem, aniž si stačil všimnout, co se děje. Ležel na trávě a téměř bez dechu zíral na Scattyin dlouhý meč, který pevně držela namířený mezi jeho oči. Když promluvila, byl její hlas o něco málo silnější než šepot: „Minulou noc se ti povedlo urazit bohyni a dnes se ti podařilo rozčílit jednu bytost z druhé generace – a to ještě nezačalo svítat.“ Válečnice sklonila meč a vložila ho zpět do pochvy, pak se podívala na překvapenou Sofii, která ani nezaregistrovala, že by se Scatty vůbec pohnula. „Vždycky se chová takto?“ zeptala se Scatty

„Co tím myslíš?“ nerozuměla Sofie.

„Tak nerozvážně, bláznivě a neopatrně…? Mám pokračovat?“

„Není potřeba. Ano, většinou se chová přesně tak. Někdy dokonce i hůř.“ Když byli menší, vždycky si z Joshe utahovala, že dřív jedná, než myslí, zatímco ona naopak. Její bratr byl impulzivní a lehkovážný, ale aby k němu byla spravedlivá, také byl důvěryhodný a loajální.

Scathach postavila Joshe na nohy a poradila mu: „Jestli míníš pokračovat v tomto duchu, tak v našem světě moc dlouho nepřežiješ.“

„Já jsem se jen chtěl zeptat na pár věcí,“ vysvětloval Josh.

„Máš štěstí, protože ještě před pár stoletími bych tě pravděpodobně zabila. Bývala jsem docela vznětlivá,“ připustila Scatty, „ale cvičím svou trpělivost a sebekontrolu.“

Josh si projížděl rukou přes kříž a docházelo mu, že pokud by ho Scatty složila na kamenný chodník, opravdu se mu mohlo něco stát. Pak si uvědomil, že to byl zřejmě důvod, proč s ním praštila do trávy, a aby změnil téma rozhovoru, ještě trochu otřeseně řekl: „To vypadalo jako judo.“

„Nebo něco podobného…“

„Kde ses naučila judo?“ zajímalo Joshe.

„Já jsem se ho neučila. Vytvořila jsem vzdáleného předchůdce většiny bojových umění, která se dnes trénují,“ řekla rusovlasá bojovnice se zelenýma očima. „Vlastně by vám neuškodilo, kdybych vám ukázala pár jednoduchých chvatů.“

„Myslím, že bychom mohli zvládnout víc než jen jednoduché chvaty,“ namítl Josh. „Chodili jsme dva roky na taek-won-do, když jsme bydleli v Chicagu a taky máme za sebou rok karate v New Yorku… nebo to bylo v Bostonu?“

„Ty jsi vytvořila judo?“ zeptala se Sofie, která se také snažila, aby z jejího hlasu nebylo znát vzrušení.

„Ne, Kano Jigoro založil moderní školu juda, ale je vytvořená na systému jujitsu, které je podobné aikidu, které se vyvinulo zhruba ve 14. století. V té době jsem žila v Japonsku. Veškerá bojová umění mají stejné kořeny, a to jsem já,“ řekla skromně Scatty. „Tak pojďte, zkusíme, co ve vás je, trocha taek-won-da a karate se vždycky hodí. Alespoň si ukrátíme čas, než se vrátí Nikolas.“

„A kam šel?“ ptala se Sofie a otočila se ke dveřím do domu. Co tam asi dělá? „Myslíš, že se snaží přesvědčit Hekáte, aby probudila naše schopnosti?“

„Ano, přesně,“ potvrdila Scatty.

„Ale Hekaté říkala, že nás to může zabít!“ vyděšeně připomněl Josh. Začal podezírat Flamela, že má své vlastní plány a že ty vůbec nesouvisí s jejich ochranou. Flamel určitě něco chystá.

„Bohyně jenom hádala,“ řekla Scatty. „Vždycky měla tendenci přehánět a zveličovat.“

„A Nikolas si myslí, že nám žádné nebezpečí nehrozí?“ chtěl vědět Josh.

„Ne, jistě to úplně neví,“ usmála se Scatty. „Ale věřte mi, vám už nebezpečí hrozí dávno, jediný rozdíl je v tom, že budete ve smrtelném nebezpečí, až Hekaté vaše schopnosti probudí.“

Nikolas následoval Hekaté, která za sebou nechávala stopy ve formě rostoucích mladých výhonků, větviček a lístků, které rostly všude, kde se dotkla zdí nebo kudy prošla. Nikolas za ní volal: „Potřebuji vaši pomoc, tohle nemůžu udělat sám.“

Bohyně si ho nevšímala. Zatočila do dlouhé přímé chodby a pospíchala kupředu. Na místech, kde se dotkla podlahy, rostly chomáčky nové trávy, rostly rychle, a když Flamel dorazil na jejich místo, už dosahovaly výšky kolen. Jak postupoval dál chodbou, prodíral se trávou, která postupně dosahovala až k pasu a náhle byl celý prostor plný vysokých ostrých travin. Svazky jemně ševelily a vydávaly zvuky, jako by mluvily.

Nikolas dal průchod svému rostoucímu vzteku a jeho aura začala jasně zářit. Sevřel pravou pěst a následně roztáhl prsty, které uvolnily do vzduchu těžkou vůni máty. Tráva se před ním položila a vytvořila průchod, jako by ji zasáhl nějaký poryv větru. Právě včas, aby mohl zahlédnout, jak mladá bohyně mizí do postranních dveří. Kdyby se o chvíli opozdil, téměř určitě by místnost minul. Byla naprosto stranou, odlehlá od ostatních.

„Tak už toho mám dost,“ křikl za ní Nikolas a vešel do dveří.

Hekaté se k němu obrátila. Za posledních pár minut, co utíkala chodbou, viditelně zestárla a vypadala jako patnáctiletá dívka. Ve tváři se jí značilo znechucení a ve žlutých očích zloba. „Jak se opovažuješ se mnou takhle mluvit!“ Zvedla ruce a pohrozila: „Víš, co bych ti mohla udělat.“

„To byste si nedovolila,“ řekl Flamel s překvapujícím klidem, i když se tak vůbec necítil.

„A proč ne?“ zeptala se udiveně Hekaté. Nebyla zvyklá, že by ji někdo odporoval.

„Protože já jsem strážce knihy.“

„Té knihy, o kterou jsi přišel?“ opáčila ironicky.

„Jsem také průvodce a ochránce, který se objevuje v proroctvích, uvedených v knize,“ dodal Flamel. „Jsem předposlední strážce. O dvojčatech se také mluví v Kodexu a vy jste znala mága Abraháma – pak tedy víte, jak spolehlivá jsou jeho proroctví a věštby.“

„Také se mýlil,“ zabručela bohyně.

„Jako strážce a ochránce vás žádám, abyste udělala to, co podle mého pomůže zachránit nejen starobylé rasy, ale i lidské pokolení. Chci, abyste probudila magickou sílu dvojčat.“

„Může je to zabít,“ bránila se nevýrazně Hekaté. Ve skutečnosti jí bylo jedno, jestli ta lidská mláďata přežijí či nikoliv.

„To je možné,“ připustil neochotně Nikolas a přitom se mu po těle rozléval nepříjemný pocit, „ale pokud nám nepomůžete, pak nemají žádnou šanci.“

Bohyně se otočila a přešla k oknu. Na druhé straně svažujícího se trávníku Scatty ukazovala dvojčatům sérii úderů a Softe a Josh se snažili napodobovat její pohyby. Flamel se připojil k Hekaté u okna a oba pozorovali jejich snažení.

„V jakém to žijeme světě,“ povzdechla si Hekaté, „když všechno – včetně budoucnosti lidské rasy – leží na bedrech dvou lidských mláďat.“

„Víte, jak lidé vytlačili starobylé rasy a obhájili tak své místo na Zemi?“ zeptala se.

„Kvůli objevu železa, jestli se nepletu,“ odpověděl opatrně Nikolas.

„Ano, kvůli železu. Přežili jsme pád Danu Talis, potopu a dokonce i dobu ledovou a pak před zhruba třemi tisíci lety jeden jediný člověk, který do té doby pracoval pouze s bronzem, začal experimentovat s novým kovem. Jeden muž a podařilo se mu smést celé rasy a od základu změnit způsob života. Za velkými změnami vždycky stojí jedna jediná osoba.“ Hekaté dokončila myšlenku a dál sledovala dění na trávníku. „Stříbrná a zlatá, nejvzácnější aury,“ mumlala si pro sebe. „Pokud to udělám a oni to nepřežijí, budete je mít na svědomí. Dokážete s tím žít, Nikolasi Flamele?“

„Už jsem starý, velmi starý,“ odpověděl Nikolas. „Máte představu, kolik přátel jsem pochoval za ta století?“

„A pocítil jste jejich ztrátu?“ ptala se Hekaté s notnou dávkou opravdové zvědavosti v hlasu.

„Každého z nich.“

„A cítíte to ještě?“

„Ano, každý den.“

Bohyně natáhla ruku a položila ji na Nikolasovo rameno. „Pak jste stále člověk, Nikolasi Flamele. Den, kdy vám to bude jedno, ve vás zemře poslední kousek lidství, a stanete se tím, čím je Dee.“ Obrátila svůj pohled zpět do zahrady a dívala se, jak dvojčata zkouší útočit na Scatty, ta s lehkostí odvracela veškeré pokusy, aniž se téměř pohnula z místa. Z dálky vypadali jako obyčejná trojice mladých lidí, která nacvičuje nějaký nový druh tance, ale Hekaté věděla, že na těchto třech není nic obyčejného.

„Udělám to,“ souhlasila nakonec, „probudím jejich schopnosti, ale zbytek je na vás. Musíte je trénovat a učit, jak s nimi zacházet.“

Flamel sklonil hlavu, aby bohyně neviděla, že se mu oči zalily slzami. Jestliže dvojčata přežijí, a Nikolas byl přesvědčen, že ano, pak bude mít šanci, i když stále velmi malou, že ještě uvidí Perenelu. „Řekněte mi,“ odkašlal si a pokračoval, „co se stalo tomu kováři – tomu, který přišel na výrobu železa před třemi tisíci lety?“

„Zabila jsem ho,“ stručně pronesla Hekaté. Její žluté oči byly upřímné a nevinné. „Jeho objev nás zničil. Co jiného jsem mohla dělat? Ale stejně už bylo příliš pozdě. Tajemství výroby železa se už začalo šířit světem.“

Flamel se podíval na Joshe, který chytil sestru za nohu a ona se mu zahákla za nohy a během chvilky ho složila na zem. Jejich jasný a veselý smích se nesl ranním vzduchem. Nikolas si z celého srdce přál, aby tentokrát nebylo příliš pozdě.

KAPITOLA 23

Sanfranciské kočky opustily město ještě za tmy.

Samotářky, páry, domácí mazlíčci i divoké pouliční kočky, dobře krmené i vyhublé, zkrátka kočky všech tvarů a velikostí, čistokrevné i křížené, dlouhosrsté i krátkosrsté se pohybovaly jako stíny v tichém zástupu. Zaplavily mosty, třídy, tunely a střechy a všechny mířily na sever.

Míjely bez povšimnutí šokované a vyděšené noční flamendry, obcházely krysy a myši nebo ptačí hnízda, aniž by se zastavily a něco ulovily. Nakonec i přes jejich tichý pohyb, neobyčejný průvod způsoboval neobvyklý zvuk.

Tu noc totiž San Francisco znělo štěkáním a vytím stovek psů.

* * *

Dr. John Dee nebyl spokojený.

A dokonce se trochu bál. Bylo jednoduché mluvit o útoku na Hekatinu říši, ale něco úplně jiného bylo sedět u vchodu jejího neviditelného království a pozorovat tisíce koček a ptáků, kteří přicházeli na příkaz svých paní Bastet a Morrigany. Co zmůžou tato malá stvoření proti mocným starodávným kouzlům Hekaté?

Dee seděl ve velkém černém autě po boku Sinuheta, muže který vystupoval jako Bastetin služebník. Ani jeden z nich nepromluvil během krátkého letu soukromým letadlem Johna Dee z L. A. do San Francisca. Dee by se rád starého muže vyptal na hodně věcí. Za svůj život však získal dost zkušeností se sluhy starobylých ras, aby věděl, že nemají – stejně tak jako on sám – rádi jakékoli otázky.

Zhruba ve dvě hodiny dorazili ke vstupu do Hekatina království a přesně včas, aby viděli přilétat první Morriganiny miláčky. Ptáci přistávali ze severu a východu v dlouhých a širokých tmavých hejnech za zvuku šumění křídel. Posedali si na okolní stromy Mill Valley, až některé větve pod jejich tíhou praskaly a padaly na zem.

Kočky dorazily na místo až po pár hodinách, vylézaly ze stínů v nekončícím proudu různobarevných kožešin a zastavily se před skrytým vchodem do Hekatiny říše. Dee se podíval z okna auta, ale neviděl na zem, protože široko daleko seděly kočky.

Když konečně východní horizont začínal blednout a barvit se červánky, Sinuhet vytáhl malou černou sošku, kterou nosil v sáčku na krku, a položil ji na přední desku.

Byla to nádherně ztvárněná egyptská kočka, ne o moc větší než malíček. „Je čas,“ řekl klidně.

Oči malé černé kočky se červeně rozzářily.

„Už přichází,“ řekl Sinuhet.

„Proč jsme nezaútočili dřív, když Hekaté ještě spala?“ zeptal se Dee. Navzdory stovkám let, které strávil studiem starobylých ras, si uvědomil, že ve skutečnosti o nich ví velmi málo. Ale měl dobrý pocit z toho, že oni toho věděli srovnatelně málo o lidech.

Sinuhet ukázal rukou nahoru na shromažďující se ptáky a dolů na kočky. „Potřebovali jsme počkat na naše spojence,“ vysvětlil krátce.

Dee přikývl. Předpokládal, že Bastet se právě teď blíží skrz různé říše hraničící s lidským světem. Bohužel averze, kterou většina starobylých ras chovala k železu, jim neumožňovala využívat moderních vymožeností. Letadla nebo auta byla zkrátka mimo jejich dosah. Na jeho rtech se objevil lehký cynický úsměv, proto potřebovali lidi, jako je on nebo Sinuhet, aby pro ně pracovali.

Spíš cítil, než viděl obrovské množství ptáků. Všichni otočili hlavy na západ. Dee se podíval tím samým směrem, ale zprvu viděl pouze černočernou noc. Potom se vysoko na obloze objevila prapodivná tečka, která se pomalu zvětšovala a zakrývala nejdříve jednotlivé hvězdy a posléze celá souhvězdí. Přicházela Morrigana.

Dee věděl, že v každé legendě je zrnko pravdy, a když pozoroval přilétat ze západu postavu s nepřirozeně bílým obličejem v plášti z vraního peří, který se okolo ní rozprostíral jako velká křídla, hádal, že přesně tak vznikly legendy o upírech. Za svůj život totiž potkal hodně upírů – těch opravdových – ale žádný z nich nebyl tak děsivý jako Vraní bohyně.

Morrigana přistála přesně před černým autem, kde se kočky rozutekly na poslední chvíli, aby jim neskončila na zádech. V šeru byla viditelná jen její bílá oválná tvář, zatímco její oči černé jako uhel vypadaly jako díry vypálené do papíru.

Potom kočky zamňoukaly a zvuk se nesl dlouze nočním vzduchem a ze stínů vystoupila Bastet. Kočičí bohyně na sobě měla bílé bavlněné šaty v egyptském stylu a držela oštěp, který byl stejně tak dlouhý jako ona sama. Kráčela skrz záplavu koček, které se před ní rozestupovaly a za ní opět shlukovaly. Z výšky se dívala na Morriganu, které se uklonila a řekla: „Má neteři, nadešel čas, že ano?“

„Ano, nastal čas,“ odpověděla Morrigana a rovněž se zdvořile uklonila. Vyhrnula si plášť a odhalila dlouhý luk, který ji visel přes rameno. Sundala luk a vyndala šíp z toulce u boku.

Pak se obě bohyně jako jedna otočily a pustily se směrem ke zdánlivě neprůchodnému porostu, následovány jejich ptáky a kočkami.

„Teď to teprve začíná,“ řekl s radostí Sinuhet, který už sbíral své zbraně – dva bohatě zdobené egyptské bronzové meče – a vystoupil z auta.

Nebo končí, pomyslel si Dee, ale své obavy si prozřetelně raději nechal pro sebe.

PÁTEK

4. června

KAPITOLA 24

Josh a Sofìe stáli na okraji lesa a pozorovali trojici malých okřídlených stvoření, která kupodivu vypadala jako draci otáčející se ve víru tance při prvních paprscích úsvitu. Josh se podíval na Sofii a hned se zase odvrátil. „Nechci, abys to podstupovala,“ řekl rychle.

Sofìe ho chytila za ruku a zeptala se: „Proč ne?“ Přesunula se přímo před něj, aby se jí musel dívat přímo do očí. Přes jeho levé rameno viděla Flamela, Scatty a Hekaté, kteří stáli před neuvěřitelným Ygdrasilem a sledovali je. Všude okolo pobíhaly tisíce Tore Alita ve svých lidských i zvířecích podobách a připravovaly se na bitvu. Divočáci měli záda a boky chráněny tvrdou kůží místo brnění a v lidské podobě měl každý bronzovou dýku nebo meč. Na nebi kroužila velká hejna různých druhů draků a létajících ještěrů a ve vysoké trávě okolo se něco neviditelného neustále hýbalo a proplétalo. Ochránci zaujímali své pozice okolo stromu, šplhali do širokých větví, jiní stáli v oknech s luky a šípy.

Sofie pohlédla do bratrových jasně modrých očí. Viděla v nich svůj obraz a náhle si uvědomila, že se mu hrnou slzy do očí. Chtěla ho pohladit po tváři, ale rychle ji chytil ruku a zlehka zmáčkl. „Nechci, aby se ti něco stalo,“ řekl prostě.

Sofie jen přikývla, protože nevěděla, co by v tu chvíli měla říci. Cítila úplně to samé k bratrovi, jen to neuměla vyjádřit.

Nad jejich hlavami proletěli tři obrovští pterosauři, kteří svými křídly všude kolem rozvířili prach. Ani Josh, ani Sofie se nad sebe nepodívali a dál stáli proti sobě.

„Nikolas říkal, že to není úplně bezpečné,“ pokračoval Josh, „a Hekaté tvrdila, že je to nebezpečné a že můžeme umřít. Nechci, abys riskovala tohle probuzení, nechci o tebe přijít,“ rychle dokončil.

„Musíme to udělat. Nikolas říkal, že –“

„Nevím, jestli mu můžeme úplně věřit,“ přerušil ji Josh. „Mám pocit, že něco chystá. Až příliš ochotně přemlouval Hekaté, aby probudila naše síly navzdory všem rizikům.“

„Ale říkal, že je to naše jediná šance,“ trvala na svém Sofie.

„Včera tvrdil, že se musíme dostat z knihkupectví, abychom byli v bezpečí…, a teď najednou nás musí trénovat, abychom se byli schopni ubránit Johnovi Dee a silám zla. Věř mi Sofie, Nikolas Flamel má svůj vlastní cíl.“

Sofiin pohled sklouzl k alchymistovi. Znala ho už pár měsíců a vzpomínala na první zápis ve svém deníčku, který o něm tvrdil, že je v pohodě. Samozřejmě si teprve teď uvědomovala, že ho vůbec nezná. Člověk, kterého považovala za Nicka Fleminga, byl podvodník. Lhář. Flamel jako by věděl, že ho pozoruje, záměrně opětoval její pohled a neuhnul. Sofie měla pocit, jako by slyšel každičké jejich slovo a možná i myšlenku.

„Každopádně nemusíme tím probuzením projít oba dva,“ pokračoval Josh. „Podstoupím to já.“

Sofie se znovu podívala do jeho očí a řekla: „A jak si myslíš, že se budu cítit já, když se ti něco stane?“

Tentokrát bylo těžké pro Joshe najít uspokojivou odpověď. Myšlenka, že by se něco mohlo stát Sofii, se tu vynořila před malou chvílí, ale naprosto ho vyděsila.

Sofie vzala bratrovy ruce do svých a rozhodla: „Od chvíle, kdy jsme se narodili, děláme všechno společně,“ řekla vážně. „A protože naši byli tak často pryč, vždycky jsme se mohli spoléhat jen na sebe navzájem. Ty jsi se vždycky staral o mě a já o tebe. Nedovolím, abys tím probuzením prošel beze mě. Uděláme to, jako všechno ostatní, společně.“

Josh se dlouze a pevně podíval na Sofii a zeptal se: „Jsi si jistá?“

„Nikdy jsem si nebyla jistější,“ odpověděla klidně Sofie.

Oba dva věděli, že mezi nimi zůstalo něco nevyřčeného, ale ani jeden z nich nechtěl zůstat pozadu, kdyby se během rituálu něco pokazilo.

Josh nakonec souhlasil, pak stiskl Sofiinu ruku a oba se obrátili a přesunuli se k nedaleko stojící trojici.

„Jsme připraveni,“ řekli současně.

„Morrigana už je tu,“ informovala oba Scatty, když následovali Nikolase a Hekaté skrz obrovské dveře do stromového domu. Převlékla se do černých kalhot, černého trička bez rukávů a těžkých vojenských bot. Na zádech měla připevněné dva krátké meče, jejichž rukojeti lehce vystupovaly nad jejími rameny. Tváře a oči měla pomalované černým uhlem a její hlava tak vypadala jako lebka. „Přivedla s sebou Bastet a se svou armádou už překročily hranice Hekatiny říše.“

„Ale Hekaté je může zadržet, ne?“ zeptala se Sofìe. Měla jen matné tušení o jejích schopnostech, ale pouhá myšlenka, že by mohlo existovat něco ještě mocnějšího než ona, byla děsivá.

Scatty pokrčila rameny a řekla: „To netuším. Mají několikanásobnou převahu, jejich armáda je obrovská.“

„Armáda?“ ozval se Josh. „O jaké armádě je řeč? Další golemové?“

„Tentokrát to nejsou golemové, ale ve vzduchu ptáci a na zemi kočky.“

Sofie se nejistě zasmála. „Ptáci a kočky… co ti zmůžou?“

Scatty mrkla po Sofii a bělmo v jejích očích se zablesklo v kontrastu s černým maskováním. „Vždyť jsi viděla, co udělali ptáci s autem, než jsme sem přijeli.“

Sofie vyděšeně kývla a cítila, jak se jí dělá špatně od žaludku. Hejno černých špinavých vran, které zničilo přední sklo a pro klovalo díry do kovové kapoty, jí bude ve snech pronásledovat až do konce života.

„Tak tedy, představte si, když se shromáždí desetitisíce ptáků…“

„Desetitisíce ptáků?“ zašeptala Sofie.

„No, možná spíš statisíce,“ pokračovala Scatty a zahnula do úzké chodby. „Draci odhadují množství na půl miliónu.“

„A co jsi to říkala o kočkách?“ zeptal se Josh.

„Ano, těch je víc, než bychom mohli spočítat.“

Josh se podíval na sestru a začalo mu docházet, do jakého nebezpečí se dostali. Můžou v tomto podivném světě zemřít a nikdo se to nikdy nedozví. Cítil, jak se mu hrnou slzy do očí, a rychle je zahnal. Jejich rodiče stráví zbytek života pátráním, co se jim vlastně přihodilo.

Chodba, kterou šli, se ještě zúžila a strop byl tak nízko, že všichni museli jít se skloněnými hlavami. Nebyly tu žádné schody nebo nerovnosti, ale chodba se ve spirále stáčela a klesala. Dvojčata si uvědomila, že musejí směřovat hluboko pod stromový dům. Zdi ztmavly a už nebyly tak hladké, objevovaly se v nich různé kořeny a kořínky, které zasahovaly do prostoru a pletly se jim do vlasů. Vzduch tu byl těžký a vlhký, načichlý zeminou, rozkládajícími se listy i novými výhonky.

„Ten dům žije,“ podivovala se Sofie, když opět zahnuli do další zatáčky a pokračovali kolem zkroucených a sukovitých kořenů velkého stromu nad nimi. „Žije, i když se pohybujeme uvnitř, se všemi místnostmi a okny a jezírky – stále je to živý strom!“ Ta myšlenka byla zároveň udivující i strašidelná.

„Tento strom vyrostl ze semínka Ygdrasilu, Stromu života,“ řekla s úctou tiše Scatty a proplétala se mezi vyčnívajícími kořeny. Zhluboka se nadechla, aby nasála vůni, a začala vysvětlovat: „Před tisíci lety, než byla potopena Danu Talis, jen několik starobylých bytostí mohlo zachránit alespoň něco málo z flóry a fauny. A jenom Hekaté a Odinovi se podařilo vzkřísit semínko Ygdrasilu. Odin stejně tak jako Hekaté měl moc nad kouzly.“

Josh se zamračil a pokoušel se vzpomenout, co všechno ví o Odinovi. Nebyl to ten jednooký severský bůh? Ale než měl čas se zeptat, Hekaté zmizela do prostoru za směsicí provázaných kořenů. Nikolas se zastavil a čekal, až ho zbývající trojice dojde. Pod jeho očima se objevily velké tmavé kruhy a na čele se prohlubovala hluboká vráska. Když konečně promluvil, vypadalo to, že svá slova volí velice obezřetně. Byl nervózní, protože se do jeho jinak bezchybné angličtiny prodíral silný francouzský přízvuk. „Přál bych si, abyste to nemuseli podstoupit,“ řekl, „ale musíte mi věřit, že žádná jiná možnost bohužel neexistuje.“ Pak položil jednu ruku na Sofiino rameno a druhou na Joshovo a jejich aury se na chvíli rozsvítily zlatou a stříbrnou barvou a ve vzduchu to zavonělo vanilkovou zmrzlinou a pomeranči. „Obávám se, že už tím, když jste pomohli mně a Perenele, jste se dostali do strašného nebezpečí. Když nebo spíš až Hekaté probudí vaše magické schopnosti, naučím vás obranná kouzla a jsou tu i další bytosti, ke kterým vás chci vzít, aby vás školily v pateru elementární magie, a tak dokončily vaši přípravu.“

„Budou z nás kouzelníci?“ zeptala se Sofie. Měla pocit, že by měla být nadšená, ale neustále měla na paměti Scattyina slova, že až Hekaté probudí jejich schopnosti, budou v nebezpečí ještě větším.

„Kouzelníci, čarodějové, šamani, bojovníci, válečníci a zaříkávači,“ usmál se Flamel. Podíval se zběžně přes rameno a otočil se zpět k dvojčatům. „Teď běžte dovnitř a udělejte přesně to, co vám řekne. Vím, že máte strach, ale zkuste být klidní. Řeknu vám, že mít strach není žádná ostuda,“ a znovu se přátelsky usmál, ale usmívala se jen ústa, nedokázal rozzářit ustarané oči. „Až vyjdete z této místnosti, budete úplně jiní lidé.“

„Nechci být jiná,“ zašeptala Sofie. Jediné, co opravdu chtěla, bylo, aby se vše vrátilo do stavu před pár hodinami. Do stavu, kdy bylo všechno úplně obyčejné a nudné. Dala by za to nevím co!

Flamel odstoupil od vchodu a postrčil dvojčata dovnitř. „Naneštěstí od chvíle, kdy jste zavadili pohledem o Johna Dee, jste se začali měnit, a to už zvrátit nejde.“

* * *

Uvnitř byla tma a zdi tvořily shluky provázaných kořenů. Sofie cítila, že Joshova ruka našla její a vzájemně si tak dodávali odvahu.

Dvojčata pokračovala do hloubi místnosti, která byla zřejmě větší, než se původně zdálo, jejich oči se postupně přizpůsobovaly šeru a tmě uvnitř. Prostor měl nádech do zelena. Kořeny všude pokryl bohatý mech, který lehce světle zeleně světélkoval a vyvolával dojem, že jsou pod vodou. Bylo tu vlhko jako v tropech, dokonce se jim na těle a ve vlasech objevily kapky vody, které vypadaly jako pot. Oba se zachvěli, přestože tu nebyla zima.

„Měli byste to považovat za čest.“ Hekaté stála v zeleném rohu před nimi. „Neprobudila jsem schopnosti nikoho z lidí po mnoho generací.“

„Kdo byl…“ začal Josh, ale pak mu selhal hlas. Trochu zakašlal a začal znovu. „Kdo byl poslední člověk, který podstoupil probuzení?“ Snažil se, aby to znělo přirozeně, protože nechtěl ukázat bohyni, že se bojí.

„To už je nějaký čas – ve dvanáctém století, podle vašeho měření času – muž, který pocházel ze Skotska. Ale už si nepamatuji jeho jméno.“

Oba dva sourozenci instinktivně věděli, že Hekaté nemluví pravdu.

„Co se mu stalo?“ neubránila se Sofie otázce.

„Zemřel.“ Sklepením se ozvalo zvláštní vysoké zachichotání. „Spadla na něj ledová kroupa a ta ho zabila.“

„To ale musela být velká kroupa,“ zašeptal Josh.

„Ano, to byla,“ zamumlala Hekaté. V ten moment si dvojčata uvědomila, že ve smrti toho muže měla určitě prsty bohyně. V Joshových očích najednou vypadala Hekaté jako mstivé rozmazlené dítě.

„Tak, co se teď bude dít?“ zeptal se Josh. „Máme si sednout nebo lehnout?“

„Vy nebudete dělat nic,“ vyhrkla bohyně, „a to, co se tu bude dít, není zrovna legrace. Po tisíc generací jste se vy lidé snažili dobrovolně vzdálit od všeho, co s výsměchem nazýváte kouzly. Ale kouzla jsou pouze využíváním celého spektra vašich smyslů. Lidé se odstřihli od smyslů a nyní jsou schopni vidět jen velmi malou část viditelného spektra, slyšet jen nejhlasitější zvuky, jejich čich je překvapivě ubohý a chuť dokážou opravdu rozlišovat snad jen sladkou a kyselou.“

Josh i Sofie si uvědomovali, že se Hekaté pohybuje okolo nich. Neslyšeli ji přecházet, ale rozeznávali z jakého směru na ně mluví, ale když se ozvala zezadu, oba dva téměř nadskočili.

„Kdysi lidé potřebovali všechny své smysly, aby přežili.“ Pak se Hekaté odmlčela a když znovu promluvila, byla tak blízko, že Sofie cítila, jak jí její dech čepýří vlasy. „Pak se svět změnil. Danu Talis zmizela pod vlnami, věk veleještěrů skončil a přišla doba ledová a lidé rostli a vyvíjeli se, až se stali civilizovanými a kultivovanými jedinci.“ Z jejích úst to ale vyznělo jako kletba. „Lidské pokolení zlenivělo a arogance převládla v jejich chování. Zjistili, že již nepotřebují všechny své smysly a postupně je ztráceli.“

„Chcete říct, že jsme ztratili magické schopnosti, protože jsme zlenivěli?“ ozval se nevěřícně Josh.

Sofie potlačila chuť bratra kopnout, protože v posledních dnech se choval příliš neopatrně, netaktně a vypadalo to, že je brzy skutečně dostane do velkých problémů. Nervózně čekala na reakci bohyně, která klidně a nevzrušeně odpověděla, jako by se nic nestalo.

„Kouzla, jak tomu říkáte, nejsou nic jiného než smysly podepřená představivost, které dává určitý tvar aurická síla. Vy dva máte výjimečný potenciál a alchymista má pravdu, mohli by z vás být největší kouzelníci všech dob. Ale je tu problém,“ pokračovala Hekaté a místnost se trochu prosvítila. Dvojčata viděla uprostřed místnosti stojící ženu, přesně pod chuchvalcem kořenů, stočených ve tvaru sevřené ruky, které visely ze stropu. „Lidé se naučili žít bez svých smyslů. Mozek odděluje takové množství informací, o kterých se vůbec nedovíte, a proto si neuvědomíte, že žijete jakoby v mlze. Já sice můžu probudit váš spící potenciál, ale je tu riziko – velké a reálné riziko – že vás to v důsledku zahltí.“ Pak se zastavila a po chvíli se zeptala: „Jste připraveni to riskovat?“

„Já jsem,“ okamžitě řekla Sofie ještě předtím, než mohl její bratr zaprotestovat. Bála se, že kdyby udělal nějakou ze svých obvyklých ironických poznámek, bohyně by mu to tentokrát neodpustila, a provedla mu něco odporného a možná i smrtícího.

Bohyně se otočila k Joshovi, který se v šeru snažil pohlédnout Sofii do tváře. V zeleném světle vypadala nezdravě sinale. Probuzení bude nebezpečné, možná i smrtelné, ale nemohl tím nechat Sofii projít samotnou, a tak vzdorovitě odpověděl: „Jsem připravený.“

„Pak můžeme začít,“ oznámila bohyně.

KAPITOLA 25

Dee počkal, až i ten poslední pták a poslední kočka zmizeli za branami Hekatiny říše, potom teprve vystoupil z auta a pomalu je následoval. Sinuhet, Bastetin věrný služebník, už šel dávno napřed. Oddaně následoval svou paní, ale Dee ani zdaleka nevěřil úspěchu celé akce, a bylo mu to pěkně proti srsti. Věděl, že hnát se do boje mezi prvními nikdy nebyl dobrý nápad, protože ti, co většinou přežili, bojovali až v zadních řadách. John Dee předpokládal, že Hekatini strážci se shromáždili přímo za neviditelnou hranicí, a také proto nijak dopředu nepospíchal. Jednoduše nemusel být první, kdo se s nimi utká. Není ani trochu zbabělý, je pouze opatrný, v duchu omlouval svůj postoj. Právě opatrnost byla vlastnost, díky které přežil bez úhony celá staletí. Bohužel nemohl strávit v pozadí celou bitvu, jeho nadpřirozené velitelky ho jistě očekávají na bitevním poli. Malý mužík si tedy přitáhl k sobě svůj hříšně drahý kabát, který ho chránil před chladným ranním vzduchem, a překročil hranici.

Všude ležela mrtvá těla, a ani jedno z nich nebylo lidské.

Morriganini miláčci se sice mimo lidský svět proměnili v něco velmi podobného lidským tvorům, ale ne tak úplně. Nyní vypadali tak trochu jako jejich velitelka. Vysocí a štíhlí s křídly podobnými netopýřím, která navazovala na téměř lidské tělo průhlednou blánou. Na jejich koncích ovšem měli smrtící drápy a hlavy zůstaly ptačí.

Pokračoval dál v cestě a viděl několik kočičích těl, která zůstala ležet ve všudypřítomném koberci z peří, zřejmě po útoku něčeho strašlivého. Také kočky změnily podobu. Po vzoru své paní Bastet, měly tělo téměř lidské s kočičí hlavou. Jejich ruce byly kombinací lidských a kočičích, i na jejich koncích se místo nehtů špičatěly drápy ostré jako břitva.

Dee se rozhlédl kolem a zjistil, že nikde není ani náznak, že by při útoku padl některý z Hekatiných obránců a dostal strach. Co nebo kdo může chránit Hekatino království? Sáhl pod svůj kabát a vytáhl obrovský meč, který byl za dávných časů nazýván Exkalibr. Cítil se o něco bezpečněji a vydal se na cestu k velkému stromu, který už nedaleko vystupoval z ranní mlhy. Sluneční paprsky přitom dodaly starodávnému černému ostří meče téměř krvavou barvu.

„Ptačí muži,“ zamumlala Scatty, a zaklela v dávnověké formě keltštiny z dob svého mládí. Nesnášela ptačí muže, naskakovala jí z nich kopřivka. Stála u vchodu do Ygdrasilu a pozorovala z lesa vystupující armádu. V mytologii každého národa se objevují příběhy, kde se lidé mohou měnit v ptáky a ptáci na sebe berou lidskou podobu. Za svůj dlouhý život se Scatty setkala s mnoha bytostmi a jednou už jí smrt dýchala na záda, když bojovala se Sirénou, ptákem, který měl hlavu nádherné ženy. Od té doby byla alergická na ptačí peří. Už teď cítila, jak ji svědí kůže a šimralo ji v nose, každou chvíli mohla kýchnout. Morriganini bojovníci se těžce pohybovali dopředu, vypadali strašně, jako zástup hrbáčů, který šourá nohama. Jako válečníci nestáli za nic, ale velmi často v bitvách uspěli díky své početní převaze.

Pak se objevili Bastetini kočičí lidé. Na rozdíl od shrbených Morriganiných služebníků se pohybovali pomalu a ladně, neslyšně se přikrádali blíž a blíž. Někteří stáli na dvou nohách, ale většina z nich chodila po čtyřech. Přesně odtud, jak Scatty věděla, pramenily všechny velké kočičí legendy, se kterými se můžeme setkat v Africe nebo Indii. Bohužel na rozdíl od ptačích lidí, byli Bastetini bojovníci neústupní, neuvěřitelně rychlí a mrštní a jejich drápy způsobovaly strašné škody. „Hepčí,“ Scathach kýchla, na kočky měla také alergii.

Prapodivná armáda se najednou zastavila, možná se s respektem zarazila před mohutným stromem nebo jen byla zmatená, když viděla jediného obránce v otevřených dveřích. Všichni chvíli zaraženě přešlapovali a pak se jakoby na jeden povel zformovali do dlouhé řady a vyrazili na Scatty.

Válečnice si protáhla krk a ramena a v rukou se jí jakoby mávnutím proutku objevily dva krátké meče. Zvedla je nad hlavu a zkřížila je do písmene X.

To bylo znamení, na které čekali Tore Alka, létající draci a ještěři. Z nebe se snášely stovky strašných příšer, které se sluncem v zádech kroužily nad přicházející armádou. Jejich křídla zvedala obrovské víry prachu, který oslepoval ptačí i kočičí lidi. Všichni zmateně pobíhali okolo. Pak Tore Allta, kteří se skrývali ve vysoké trávě a za zkroucenými kořeny stromu, zaútočili na nepřítele. Scatty pospíchala do hlubin stromového domu, zvuky bitvy, která venku zuřila, ji připomněly čas krmení divoké zvěře v sanfranciské zoo.

„Už nemáme moc času,“ zakřičela Scatty na Flamela z konce chodby.

„Kolik jich je?“ zeptal se Nikolas smutně.

„Strašně moc,“ odpověděla, zarazila se a dodala: „Tore Allta a ještěři je nezadrží příliš dlouho.“

„A Morrigana a Bastet?“

„Ty jsem ještě neviděla, ale určitě jsou na cestě, a až dorazí, pak…“ Větu nedopověděla, ale věděla, že když Hekáte probouzí schopnosti dvojčat, nemůže se soustředit na to, co se děje venku a nikdo tak nebude schopný postavit se dvěma mocným starobylým bytostem.

„Ony přijdou, já vím,“ odevzdaně pronesl alchymista.

Scatty se postavila vedle Flamela. Znali se již přes tři sta let, a přestože byla téměř o dva tisíce let starší než on, brala ho jako svého otce, jelikož toho pravého si už dávno nepamatovala. „Seber dvojčata a utečte. Zdržím je tady. Zkusím vám získat tolik času, kolik to jen půjde.“

Alchymista položil ruku na její rameno a jemně ho stiskl. Mezi nimi na chvíli zajiskřila energie a kolem obou se na chvíli objevily a zazářily aury. Flamel pak promluvil nevědomky ve své rodné francouzštině. „Ne, to neuděláme. Když odejdeme, tak všichni společně. Potřebujeme dvojčata, Scatty – nejen ty a já, ale celý svět je potřebuje. Věřím, že jen ona jsou schopna postavit se temným silám a zabránit jim, aby uchvátily svět a dosáhly svého vysněného cíle.“

Scatty se podívala do přítmí komnaty, kde před chvílí zmizeli Josh a Sofie. „Nežádáš od nich zrovna málo. Kdy jim řekneš celou pravdu?“ zeptala se.

„V pravý čas,“ začal Nick.

„Ale čas je něco, co zrovna moc nemáš,“ zamumlala Scatty. „Začal jsi stárnout. Vidím ti to ve tváři, okolo očí a vlasy máš také šedivější.“

Flamel přikývl. „Já vím, elixír nesmrtelnosti přestává fungovat. Perenela a já budeme bez elixíru života s každým dnem starší o jeden rok. A na konci měsíce zemřeme. Ale pak to bude stejně jedno. Pokud temné síly uspějí, svět lidí přestane existovat.“

„Tak se musíme postarat o to, aby se to nestalo,“ řekla Scatty a otočila se k Flamelovi zády, klekla si, napřímila záda, ruce vystrčila do prostoru a dlaněmi svírala rukojeti mečů, které měla položené na klíně v pozici lotos. Jestli se kočičí nebo ptačí lidé dostanou až sem, budou se muset utkat s ní, než najdou Hekaté – a válečnice se rozhodla, že každý za takovou opovážlivost draze zaplatí.

Hekaté dala Flamelovi malou věcičku vyrobenou z větví Ygdrasilu, kterou teď držel v obou rukách. Zaujal místo přímo před vchodem do místnosti, kde bohyně vykonávala starodávný rituál. Pokud by některý z útočníků prošel přes Scatty, musel by porazit i Flamela, než by se dostal dovnitř. Scatty bude bojovat svými meči, rukama a nohama, ale jeho zbraně byly pravděpodobně daleko ničivější. Zvedl ruce a v úzké chodbě zavoněla máta právě v okamžiku, kdy se rozsvítila jeho aura a obklopila ho zeleným světlem. Byl stále velmi mocný, ale každé kouzlo ho oslabovalo a ubíralo mu životní sílu a čas. Scatty měla pravdu, začal stárnout. Cítil, že ho bolí tu a tamhle a jinde zas píchá, včera ještě žádné obtíže nepociťoval. Dokonce se mu zhoršoval zrak, jeho oči neviděly tak dobře, jak býval zvyklý. Pokud bude nucen použít kouzelnou moc, zrychlí to proces stárnutí, ale byl odhodlán dát Hekaté tolik času, kolik bude potřebovat. Podíval se přes rameno a snažil se proniknout tmou, která v místnosti panovala. Co se tam může dít?

„Začneme se starším z vás,“ oznámila Hekaté.

Sofie věděla, že Josh se zhluboka nadechuje, aby protestoval, ale rychle mu sevřela prsty dokonce tak silně, že ucítila drobné kůstky prstů jemně křupat. Josh ji na oplátku kopl do kotníku.

„Je to tradice,“ pokračovala bohyně. „Sofie.“

Odmlčela se a za chvíli dodala: „Jaké je vaše rodinné jméno, jméno vašich rodičů?“

„Newman… a moje maminka je Sára a táta Richard.“ Bylo tak divné jmenovat rodiče jmény.

Komnatu rozjasnilo zelené světlo a oba dva viděli obrys Hekaté před svítícími zdmi. Její tvář byla ve stínu, přesto se v jejích očích odráželo zelené světlo jako v kouscích skla. Natáhla ruku a položila ji na Sofiino čelo. „Sofie, dcero Sáry a Richarda, z rodu Newmanů, lidské rasy.“

Začala anglicky, ale postupně přecházela do zpěvného jazyka, který předcházel příchodu lidí na Zemi. Když začala, Sofiina aura začala zářit, mlhavé stříbrné světlo obklopilo její tělo. Sofie cítila studený vánek a uvědomila si, že už neslyší Hekatin hlas. Viděla, že bohyně hýbe ústy, ale nebyla schopná rozpoznat slova přes zvuky svého vlastního těla. Slyšela svůj dech, nádech i výdech, slyšela tlukot srdce a dokonce krev proudící v žilách. Na spáncích cítila nepříjemný tlak, jako by jí rostl mozek do stran, a bolest projížděla po celé délce páteře a postupovala do všech kostí.

Pak se místnost začala prosvětlovat. Hekaté – nyní vypadala starší – stála ve stínu se zářícím a jiskřícím světlem za sebou. Sofii poté napadlo, že vlastně vidí Hekatinu auru. Pozorovala světlo, které se točilo a ohýbalo okolo Hekatiných rukou a protékalo dál do prstů a pak se zděsila, protože ucítila, jak jí proniká světlo do hlavy. Zatočila se jí hlava a cítila se dezorientovaná, ale pak uslyšela bzučení v uších, a Hekatina slova najednou začala dávat smysl, „…probouzím v tobě tvou ohromnou moc…“ Bohyně vzala Sofiinu hlavu do dlaní, její dotek zároveň studil i pálil, a pokračovala: „Toto jsou smysly, které lidé zavrhli,“ položila zlehka palce na Sofiiny oči.

„Ostrý zrak.“

Sofiin pohled se rozjasnil, potemnělá komnata se rozsvítila, každý stín detailně vystupoval. Viděla každé vlákno a steh na Hekatině hábitu, dovedla rozpoznat jednotlivé vlasy a sledovat malé vrásky, které se na jejím obličeji prohlubovaly a prodlužovaly.

„Čistý sluch.“

To bylo jako by si Sofie vyndala vatu z uší. Najednou opravdu slyšela. Připomnělo jí to rozdíl mezi posloucháním hudby z jejího mobilu a na věži, kterou měla v pokoji. Každý zvuk se mnohonásobně zintenzívnil a zesílil, slyšela bratrův dech, který pronikal jeho nosními dírkami, praskání živoucího stromu nad nimi nebo škrábání neviditelných stvoření, která se prodírala mezi kořeny v hlíně. Nahnula hlavu mírně na stranu a vnímala zvuky vzdálené bitvy, křik ptáků, vrčení koček i zvuky divočáků.

„Jasnou chuť.“

Hekatiny prsty se dotkly Sofiiných rtů, ta si po nich přejela jazykem a uvědomila si, že jí brní jazyk. Cítila zbytky ovoce, které předtím snědla a zjistila, že i vzduch tu má určitou chuť – bohatou a zemitou – a nakonec v něm rozpoznávala i drobné kapičky vody.

„Citlivý hmat.“

Sofiina kůže se probudila k životu. Začala vnímat materiál, ze kterého měla oděv, bavlněné tričko, tvrdou džínovinu kalhot, zlatý řetízek se znamením zvěrokruhu na krku, teplé bavlněné ponožky – všechno zanechávalo na pokožce jiný dojem.

„Jemný čich.“

Sofie se napřímila pod náhlým náporem různých vůní a pachů, které ji zaplavily. Kořeněná mystická vůně Hekáte, jílovitá země okolo, Joshův čtyřiadvacetihodinový deodorant, který už přestával účinkovat, jeho údajně neutrální gel do vlasů, a dokonce i vůni mátové pasty, kterou si před nějakou dobou čistila zuby.

Sofiina aura se rozzářila a stříbrná mlha vystupovala z každičkého kousku jejího těla jako ranní opar nad vodní hladinou. Zahalila její tělo jako velký stříbrný mrak. Sofie zavřela oči a zaklonila hlavu. Barvy, pachy, a zvuky k ní doléhaly ze všech stran a byly čím dál tím silnější, jasnější a hlasitější. Zbystřené smysly způsobily, že většina vjemů byla téměř bolestivá, ale to nebyla ani bolest. Hlava ji třeštila, kosti tlačily, kůže svědila, všechno bylo až příliš intenzivní. V záplavě nezvladatelných vjemů Sofie bezděčně vystřelila ruce do obou stran…, a vznesla se asi deset centimetrů nad špinavou podlahu.

„Sofie?“ zašeptal Josh a v jeho hlase zřetelně zaznělo zděšení, které tentokrát nebyl schopen zamaskovat. „Sofie…“ Jeho sestra zahalená ve vlnícím se stříbrném oparu se mu vznášela přímo před očima. Světlo, které zářilo z jejího těla, bylo tak silné, že na zdech kruhové místnosti vytvořilo ze stínů černé plochy, zatímco zbytek zaplavila stříbrná vlna Sofiiny aury. Celé to působilo jako scéna ze strašného hororu.

„Nedotýkej se jí,“ zakázala přísně Hekaté. „Její tělo se nyní snaží přizpůsobit náporu vjemů. To je nejnebezpečnější část rituálu.“

Joshovi vyschlo v ústech a nebyl téměř schopen slova. „Nebezpečná část… co tím chcete říct?“ Něco v hlavě mu říkalo, že jeho nejhorší noční můra by se mohla vyplnit.

„Ve většině případů si lidský mozek po probuzení smyslů nedokáže poradit s takovým množstvím vjemů.“

„Ve většině případů?“ zašeptal šokovaný Josh.

„No, skoro v každém případě,“ řekla Hekaté a v jejím hlase se objevil náznak lítosti. „Proto jsem to nechtěla udělat.“

Josh se chystal na otázku, u které předem věděl, že se bojí odpovědi. „Co se stane pak?“

„Mozek se úplně uzavře a osoba upadne do komatu, ze kterého se nikdy neprobudí.“

„A Flamel tohle všechno věděl?“ chtěl vědět Josh. Cítil obrovský nával vzteku, který v něm neuvěřitelně rychle narůstal. Alchymista věděl, že rituál probuzení je s největší pravděpodobností zanechá v komatu, a stejně chtěl, aby tím prošli. Vztek ho úplně zevnitř spaloval, přiživován rovnoměrně strachem a pocitem zrady od někoho, koho považoval za přítele. Ale mýlil se.

„Předpokládám,“ začala Hekaté, „že vám řekl, že je to nebezpečné.“

„Ale neřekl nám všechno,“ vyhrkl Josh.

„Nikolas Flamel nikdy nikomu neříká všechno,“ dodala bohyně. Jedna strana její tváře byla ozářena stříbrným světlem Sofiiny aury a druhá zůstávala ve stínu. Najednou se Hekatin nos zachvěl a oči nepřirozeně vytřeštily.

Podívala se na strop, odkud visely kořeny, a vzdychla: „Ne, to ne“

Sofiiny oči se také otevřely a pak otevřela i ústa a zakřičela: „Hoří!“

„Oni zapálili Strom života!“ zanaříkala nevěřícně Hekaté a její obličej se měnil do kruté pomstychtivé masky. Odstrčila Joshe na stranu a vyběhla ven na chodbu. Josh zůstal o samotě s dívkou, která bývávala jeho dvojče. Díval se, jak se vznáší v prostoru, a nevěděl, co má dělat. Bál se jí i dotknout, aby nezpůsobil nějakou strašnou katastrofu. Jediné věděl zcela jistě: poprvé za celý jejich život jsou odlišní, a to způsobem, který ani trochu nedokázal pochopit.

KAPITOLA 26

„Musíme jít,“ Nikolas chytil Joshe za rameno, zatřásl s ním, což pomohlo, aby se vrátil do reality, Josh se podíval na Nikolase a po tvářích se mu linuly slzy, které si předtím neuvědomoval. „Sofie…“ zašeptal.

„… bude v pořádku,“ řekl pevně Nikolas. Z chodby zněly výkřiky lidí i zvířat a nárazy mečů a nad vším zněl‘ Scattyin pobavený smích. Flamel sáhl po Sofii, která se stále vznášela, a jeho aura zazářila bílo zelenou barvou v momentě, kdy se dotkl její ruky. Jemně ji stáhl zpátky na zem, a jakmile se dotkla podlahy, vypadalo to, že ji opustila veškerá síla a Nikolas ji chytil, ještě předtím než upadla do bezvědomí.

Josh stál okamžitě u své sestry, chytil sestru za obě ruce a odstrkoval Flamela. Jiskry a elektrické výboje ze Sofiiny blednoucí aury zajížděly do jeho rukou jako malé jehličky, ale jemu to nevadilo. Když zvedl hlavu a podíval se na Flamela v jeho tváři se značila neskutečná zlost. „Vy jste to věděl,“ obvinil Nicka, „vy jste věděl, jak je to nebezpečné a že má sestra může navždy zůstat v komatu.“

„Věděl jsem, že se to nestane,“ řekl klidně Nikolas a sklonil se k Joshovi. „Její aura – a tvá – jsou prostě neobyčejně silné. Věděl jsem, že to oba dva přežijete. Nikdy bych vás záměrně neohrozil ani nepostavil do situace, která by vám ublížila. To přísahám.“ Nikolas chtěl zkontrolovat Sofiin pulz a sáhl po jejím zápěstí, ale Josh ho odstrčil. Nevěřil mu, chtěl, ale jeho slova mu zněla poněkud falešně.

Oba vyskočili, jako by je opařil, protože se z chodby ozvalo kočičí zakvílení, které následoval Scattyin hlas: „Už bychom odtud opravdu měli vypadnout. A hned teď!“

Vzduchem se šířil zápach kouře a dokonce i do komnaty se začaly valit obláčky dýmu.

„Musíme jít. Promluvíme si o tom později,“ řekl autoritativně Flamel.

„To bychom měli,“ odpověděl Josh.

„Pomůžu ti ji nést,“ nabídl alchymista.

„Ne, ponesu ji sám,“ odmítl Josh a vzal sestru do náruče. Neměl v úmyslu svěřit Sofii nikomu jinému. Sám byl překvapený, jak je lehká, ale stejně byl rád za všechny ty měsíce poctivého tréninku amerického fotbalu, který mu zlepšil kondici.

Alchymista sebral krátkou věc, kterou nechal opřenou o zeď u vchodu, a roztočil ji ve vzduchu před nimi. Konce začaly svítit zeleně a nechávaly za sebou ve vzduchu zelenou kouřovou stopu. „Připraven?“ zeptal se Nikolas.

Josh se Sofií v náručí přikývl.

„Ať se stane cokoliv, ať uvidíš cokoliv, hlavně se nezastavuj a neotáčej. Téměř všechno, co potkáš, až vyjdeme ven, tě bez ostychu zabije.“

A oba vyšli na chodbu.

Josh se zastavil hned po pár krocích, jelikož uviděl Scatty s jejími krátkými meči, jak stojí uprostřed úzké chodby. Před ní se shromáždil zástup těch nejstrašnějších stvoření, která Josh kdy viděl. Stvoření, která nebyla ani lidská, ani zvířecí, ale někde uprostřed prazvláštní přeměny. Lidé s hlavami koček se vrhali na Scatty a další s vraními hlavami na ni útočili svými zobáky.

„Scatty – dolů!“ zakřičel Flamel. Aniž počkal, jestli ho vůbec slyšela, vystrčil ruku a vypustil krátkou točící se věc na nepřítele. Jeho aura zářila zeleně a všude byla cítit máta. Na konci hůlky se objevila do smaragdová zbarvená svítící koule, která vystřelila dopředu s nepřeslechnutelným prásknutím. Scatty se jen tak tak stihla přikrčit, aby se vyhnula zásahu, koule kolem ní proletěla a zasáhla strop téměř nad její hlavou. Koule zanechala na stropě světlou skvrnu, ze které začala kapat zářivá zelená lepkavá kapalina. Před Scatty se objevila zjizvená hlava mourovaté kočky, která se snažila přiblížit. Střídavě otevírala tlamu, ze které vystupovaly blýskající se špičáky, a ve chvíli, kdy se chtěla vrhnout na Scatty, kapka lepkavé a mazlavé látky ze stropu spadla na její hlavu. Stvoření jako by se zbláznilo, mrsklo sebou zpátky do chodby, kde napadalo vše, co se mu dostalo do cesty. Přiblížil se ptačí muž a byl také zasažen zářivou svítící směsí. Jeho křídla během chvíle vypadala jako cedník. Objevily se na nich díry a trhliny a stvoření se vrhlo zpět se strašným krákoráním. Josh si v tom shonu všiml, že zelené mazlavé světlo kapající ze stropu pálí všechno a každého, kdo se přes ně snaží projít, ale nijak neporušuje strukturu dřeva nebo kořenů. Uvědomoval si, že by měl zřejmě dávat větší pozor na to, co vidí okolo, ale veškerý jeho zájem nyní směřoval k sestře. Sofie zprudka a rychle dýchala a za jejími zavřenými víčky bylo vidět, že jí oči rychle kmitají sem a tam.

Scatty se narovnala a přesunula se směrem k Flamelovi a Joshovi. „Velmi zajímavé,“ zamumlala, „nevěděla jsem, že tohle umíš.“

Flamel jí ukázal hůlku, kterou dostal od Hekaté a vysvětlil: „Tohle usměrnilo mou sílu.“

Scatty kývla a rozhlédla se: „Vypadá to, že jsme v pasti.“

„Hekaté odešla tudy,“ ukázal Nikolas směrem ke zdánlivě neproniknutelně zarostlé bariéře, vytvořené z kořenů. „Viděl jsem ji, když pospíchala z komnaty a prošla přímo tudy.“ Přistoupil k zátarasu a strčil do něj ruku, která zmizela až po loket.

„Půjdu první,“ oznámila Scatty. Josh si přitom všiml, že i když před chvílí zuřivě bojovala se smrtícími zobáky ptáků a ne o moc bezpečnějšími drápy koček, neměla na sobě jediný škrábanec, dokonce ani jediný vlas na její hlavě nebyl rozcuchaný. Ani nebyla nijak udýchaná – ačkoliv pokud je opravdu upírka, pak možná ani dýchat nepotřebuje, pomyslel si. Scatty vytasila své meče připravené na všechno, co mohlo čekat na druhé straně, a když se dotkla zdi, zmizela za množstvím spletených kořenů.

Flamel a Josh si sotva vyměnili pohledy a hned se znovu objevila Scattyina hlava. „Vzduch je čistý.“

„Budu ti krýt záda, běž!“ řekl Flamel a ustoupil, aby nechal Joshovi dostatek místa. „Dám pozor, aby nás nikdo nesledoval.“

Josh jen přikývl, stále nevěřil Flamelovi natolik, aby mu něco řekl. Pořád se na něj velice zlobil, že ohrozil život jeho sestry, ale také poznal, že nyní bojuje, aby je ochránil, a přitom se dostává do velmi nebezpečných situací. Josh přistoupil ke zdi ze spletených kořenů, zavřel oči…, a prošel na druhou stranu. Ucítil zatuchlinu a chlad, pak otevřel oči a uviděl Scatty, která stála přímo před ním. Objevili se v nízké úzké místnosti, která byla tvořena výhradně spletenými kořeny Ygdrasilu. Prostor osvětloval zelený mech, který tlumeně svítil, takže Josh viděl, že Scatty stojí u úzkého schodiště s nepravidelnými schody vedoucími nahoru do tmy. Scatty naklonila hlavu na stranu, jako by něco poslouchala, ale než se Josh stačil zeptat, co to je, Flamel prošel zdí. Usmíval se a z hůlky se ještě nepatrně zeleně kouřilo. „To by je mělo na chvíli zabavit.“

„Takže už pojďme,“ zavelela Scatty, hned jak se alchymista objevil.

Schodiště bylo velmi úzké a Josh musel jít po straně se skloněnou hlavou. Tisknul k sobě Sofii, aby jí neotloukal nohy nebo hlavu o drsnou dřevěnou zeď. Dvakrát prověřoval každičký krok, protože nechtěl riskovat, že by upadl nebo sestru upustil. Všiml si, že schody byly vytesány z kůry velkého stromu, a přemýšlel, kolik tajných chodeb, místností nebo zapomenutých komnat v sobě tak velký strom, jako je Ygdrasil, skrývá. Asi hodně, usoudil. Jestlipak Hekaté ví o všech? Ale pak mu myšlenky sklouzly k praktičtějším věcem, jako kdo vyrobil toto schodiště. Nějak si nedovedl představit, že by ho vytesala do živoucího stromu sama bohyně.

Čím více stoupali, tím více cítili hořký pach hořícího dřeva a zvuky venku zuřící bitvy byly stále hlasitější. Kočičí výkřiky se podobaly více lidským hlasům, ale ptačí krákání znělo děsivěji. To všechno se mísilo s hlubokými tóny, které vydávali divočáci a k tomu všemu se přidal sykot ještěrů. Nyní se čtveřice dostala nad zem a žár a kouř zesílil. Ke všem zvukům z venku přibyl další, hluboký basový zvuk, který připomínal nářek.

„Musíme si pospíšit,“ pronikl Scattyin pokyn příšeřím. „Opravdu, musíme si hodně pospíšit…“ A Joshe pěkně vyděsil tón, kterým to řekla. Nucené klidný hlas bojovnice působil hůř, než kdyby panicky křičela. „Teď musíme být opatrní, dosáhli jsme východu. Jsme na konci jednoho z nejtlustších kořenů asi třicet metrů od kmene stromu,“ dodala.

Josh zabočil za poslední roh a našel Scatty ve svitu ranního slunce, které sem pronikalo skrz závěs psího vína. Otočila se k němu, její vlasy dostaly ve svitu slunečních paprsků zlatavou barvu, a v ten okamžik si Josh uvědomil, že tam stojí s krátkými meči opravdová, děsivá starověká válečnice. Bezesporu jí skutečně byla. Všude okolo sílila vřava boje, ale zřetelněji než všechno ostatní sem doléhalo naříkavé praskání a chrčení, které vypadalo, že souvisí s chvěním hluboko pod nimi. „Co je to za zvuk?“ zeptal se Josh.

„Nářek Ygdrasilu,“ odpověděla smutně Scatty. „Hekatini nepřátelé zapálili Strom života.“

„Ale proč?“ Joshovi připadala celá myšlenka strašlivá a nedokázal pochopit, proč by někdo chtěl zničit starodávný strom, který nikdy nikomu neublížil. A tento skutek v něm vzbudil pohrdání ke všem, kteří se řadili k temným silám a jejich přisluhovačům.

„Hekatina moc je neoddělitelně spjatá s Ygdrasilem, její kouzlo ho vzkřísilo a podporovalo v růstu. Oni věří, že pokud ho zničí, padne s ním i ona.“

Flamel vylezl na poslední schod a připojil se k nim. Jeho vyhublá tvář zčervenala námahou a po skráních mu stékaly čůrky potu. „Stárnu,“ řekl se smutným úsměvem. Podíval se na Scatty a zeptal se: „Jaký je plán?“

„Jednoduchý, musíme se odtud dostat, jak nejrychleji to půjde.“ Roztočila meč v levé ruce a namířila jeho ostří ven. Flamel a Josh se podívali skrz psí víno a na protější straně bitevního pole uviděli Johna Dee, který se opatrně prodíral vysokým porostem. V ruce držel meč s černou čepelí, která zářila a jiskřila studeným modrým světlem.

„Dee,“ vydechl Nikolas, „nikdy jsem si za celý život nemyslel, že jednou budu tak rád, že ho vidím. To je dobrá zpráva.“

Oba dva, Josh i Scatty se na něj překvapeně podívali.

„Dee je člověk…, což znamená, že se sem musel dostat, jak to dokážou jen lidé,“ vysvětloval alchymista.

„Auto,“ přikývla Scatty, „zřejmě ho nechal přímo před branami říše.“

Josh se chtěl zeptat, jak ví, kde ho nechal, ale pak si uvědomil, že odpověď už zná. Kdyby ho zaparkoval uvnitř, vybila by se mu autobaterie.

„Podívejte,“ upozornila je Scatty.

Pozorovali jednoho z obřích Tore Allta, jak se zezadu plížil vysokou trávou k Johnovi Dee. Přestože byl stále ve své zvířecí podobě, už se postavil na zadní nohy a dosahoval trojnásobné výšky než normální dospělý člověk.

„On ho zabije,“ zamumlal Josh.

Meč, který držel Dee v obou rukách, se rozzářil zářivě modrou barvou, pak Dee stvoření překvapil úkrokem dozadu, rychle se otočil a zamával mečem. Náhlý pohyb zřejmě divočáka překvapil, a tak utržil ne příliš nebezpečnou ránu. Ale když se čepel dotkla jeho kůže, místo zmrzlo a zledovatělo a brzy se celá jeho horní končetina v ranním slunci leskla ledovými krystalky. Led pohltil zanedlouho jeho hrudník a pokračoval dolů k masivním nohám a nahoru k hlavě. Během mrknutí oka se z obávaného bojovníka stal kus ledu, který prolínaly modré žilky. Dee se zvedl ze země, oprášil svůj drahý plášť a pak bez varování ledový kvádr rozmlátil mečem. Roztříštil nepřítele na milión blýskajících se kousků.

„Jeden z mečů, které vládnou živlům,“ poznamenala smutně Scatty, „Exkalibr, ledový meč. Myslela jsem, že je navěky ztracen. Byl vhozen do jezera, když Artuš zemřel.“

„Vypadá to, že ho Dee našel,“ zabručel Flamel.

Josh už nebyl ani překvapený, když uslyšel, že král Artuš ve skutečnosti existoval, a začínal v duchu uvažovat o tom, které další legendární postavy opravdu žily.

Sledovali, jak Dee spěchá zpět do úkrytu houští a směřuje k protilehlé straně stromového domu, kde byla bitva nejživější. Kouř byl čím dál silnější. Ostrý a hustý dým stoupal krouživě kolem stromu a nesl s sebou pach starých, dávno zapomenutých míst a koření. Dřevo praskalo a rupalo, míza se vařila a prskala a hluboký naříkavý zvuk byl nyní tak silný, že otřásal celým stromem.

„Vyčistím nám cestu,“ řekla Scatty a vylezla z úkrytu. Téměř v ten samý okamžik si jí však všimla trojice ptačích mužů a dvojice kočičáků, kteří běželi po všech čtyřech.

„Musíme jí nějak pomoci!“ zvolal zoufale Josh, ale vůbec ho nenapadalo, co by mohli udělat.

„To je Scathach, vůbec nepotřebuje naši pomoc,“ vysvětloval Flamel. „Odvede je od nás pryč…“

Scathach zamířila do trávy, běžela lehce jako vánek a ani její těžké boty nevydávaly na měkkém podkladu žádný zvuk. Pětice útočníků se vydala za ní.

„Najde místo, kde bude mít krytá záda, aby ji nemohli zezadu překvapit a dostali se k ní pouze z jedné strany, a pak se s nimi utká,“ dodal Nikolas.

Josh pozoroval Scatty, která se již otočila a bojovala s pěticí tvorů. Za zády měla mohutný zkroucený dub. Kočičáci ji dohonili rychle a vrhli se na ni se svými smrtícími drápy, ale její meče byly rychlejší. Ptačí lidé byli o hodně menší, i když vypadali také zlověstně se svými pařáty a roztaženými křídly, kterými zmateně mávali jako rozzuření krocani. Scatty zabodla levou rukou meč do země, chytla roztažené křídlo jednoho z nich a obratně jím mrskla do hloučku kočičáků. Vrána se instinktivně snažila dostat z dosahu koček, mlátila do nich křídly, a tak netrvalo dlouho a zvířata začala bojovat mezi sebou. Další dva ptačí lidé okamžitě přispěchali na pomoc prvnímu a hrozivě krákorali. Scatty vytáhla meč ze země a pokynula Flamelovi a Joshovi.

Flamel poklepal Joshovi na rameno, aby ho upozornil, že teď je jeho čas. „Běž co nejrychleji ke Scatty!“

Josh se k němu obrátil a řekl: „A co vy?“

„Chvíli počkám a pak půjdu za tebou, kdyby si tě někdo všiml, zastavím ho.“

Přestože je Flamel dostal do takového nebezpečí, Josh už ani trochu nepochyboval, že mu bude opravdu krýt záda. Přikývl a prolezl zástěnou z plazivých rostlin ze skrýše. Sofii mačkal na svou hruď a soustředil se na každý krok, aby nezakopl o kořeny nebo jinou nepravidelnost v terénu. Venku zněla vřava boje ještě pronikavěji a Sofie se mu začala vrtět v náruči. Její oči pod víčky kmitaly a Josh se musel hodně snažit, aby se mu nevysmekla. „Zůstaň v klidu, nehýbej se,“ uklidňoval ji naléhavě, ačkoliv mu blesklo hlavou, jestli ho vůbec slyší nebo vnímá. Uhnul mírně doprava, aby obešel hlouček zápasících pololidí, ale nemohl si nevšimnout, že v případě vážného zranění se vraceli do svých původních ptačích a kočičích podob. Jedna zmatená kočka a dva potrhaní havrani se sbírali ze země a pozorovali, jak je pomalu míjí. Josh slyšel těžké kroky za sebou a věděl, že alchymista běží za ním. Cítil ve vzduchu vůni máty, která pramenila z Nikolasových kouzel. Ještě dalších deset nebo patnáct kroků a bude v bezpečí u Scatty. Ale v okamžiku, kdy k ní dorazil, viděl její vytřeštěné oči a věděl, že se muselo stát něco strašného. Otočil se a spatřil vysokou ženu s kočičí hlavou, která měla na sobě staroegyptský oděv. Přeskočila nejméně šest metrů jako nic a přistála na zádech Nikolase Flamela, kterého tím doslova zadupala do země. Zahnutý dráp o velikosti srpu vystřelil do vzduchu a v mžiku rozpůlil Flamelovu hůlku od Hekaté. Pak se obrovská bytost zlověstně napřímila a vítězoslavně zavrčela.

KAPITOLA 27

Do podzemní kobky si pro Perenelu přišli čtyři malí strážci, oblečení v černé kůži a s motocyklistickými helmami, které zakrývaly jejich hlavu i tvář. Nevěděla jistě, jestli jsou to lidé, ale určitě nebyla schopná rozpoznat ani náznak nějaké aury, dokonce ani tlukot srdce nebo jejich dech. Když se kolem ní shlukli, cítila závan něčeho starého a mrtvolného, jako pukavců nebo přezrálého ovoce. Myslela si, že by to mohla být simulakra – umělé bytosti, které se pěstují ve velkých sudech s tlející bublající kapalinou. Perenela věděla, že Dee měl největší sen vytvořit armádu svých věrných a strávil spoustu času experimentováním s umělými lidmi. Zkoušel všechny známé možnosti, stvořil golemy, simulakra i homunkuly.

Čtveřice ji beze slova pouze s nevraživými gesty vytáhla z cely a všichni vyrazili dlouhou úzkou chodbou, která byla osvětlená jen chabě. Perenela se záměrně nikam nehnala, měla dostatek času sebrat veškerou svou sílu a vstřebávala dojmy z tohoto místa. Jefferson Miller, její přítel – duch strážného – jí řekl, že se nachází ve sklepeních Enoch Enterprises, na západ od Telegraph Hill a blízko známé Coit Tower. Tušila, že je hluboko pod zemí, na zdech se srážela vlhkost a vzduch byl tak studený, že se jí tvořila pára u pusy. Nyní měla šanci načerpat sílu, dostala se pryč z cely, která byla opatřena mnoha obrannými kouzly a která jako by ještě vysávala její energii. Perenela zoufale vzpomínala na kouzlo, které by mohla použít na své hlídače, ale kontakt s Jeffersonem Millerem ji opravdu vyčerpal a třeštila jí hlava, to vše ztěžovalo schopnost soustředění.

Náhle se před ní zatřepetal obraz, prapodivný tvar. Z páry, která ji šla od úst, když dýchala, se vytvořila známá tvář.

Perenela zkontrolovala, jestli si hlídači něčeho nevšimli, ale ti pokračovali dál. Zhluboka a z celých plic se nadechla, zadržela dech, aby vzduch dostatečně ohřála, a pak pomalu vydechla. Z mlhy se vynořila tvář Jeffersona Millera.

Perenela se zamračila. Tenhle duch by měl být už dávno na druhé straně. Pokud… pokud se nevrátil, aby jí něco sdělil.

Nikolas!

Ve vteřině si uvědomila, že její manžel je v nebezpečí. Perenela se znovu nadechla a upřeně se soustředila na Nikolase. V mysli ho viděla jasně, jeho úzkou spíš utrápenou tvář, světlé oči a nakrátko ostříhané vlasy. Usmála se při vzpomínce na jejich mladá léta, kdy měl ještě husté černé vlasy, které byly delší než její. Vždycky je nosil vzadu na krku svázané fialovou sametovou stuhou. Pomalu vydechla a pára se ve vzduchu opět zformovala do tváře Jeffersona Millera. Perenela se zadívala do jeho očí a viděla, že její manžel je uvězněný pod tlapou bohyně s kočičí hlavou.

Zaplavilo ji zděšení a v tu ránu její vyčerpání a bolest hlavy zmizely. Její prošedivělé vlasy se naježily a postavily jakoby ve větru a po celé délce jiskřily modrobílou statickou elektřinou. Její ledově bílá aura se rozzářila a obklopila její tělo jako neproniknutelný krunýř. Příliš pozdě si hlídači uvědomili, že se něco děje. Snažili se ji dotknout, ale když se jejich ruce přiblížily zářící auře, byli odhozeni jako by dostali elektrický šok. Jeden hlídač se dokonce pokusil na Perenelu skočit, ale než se k ní dostatečně přiblížil, Perenelina aura jím mrštila přímo proti zdi takovou silou, že přišel o svou helmu. Postava se sesunula k zemi a ruce a nohy zkroutila do nepřirozené pozice. Když se Perenela podívala do jeho tváře, poznala, že se opravdu jedná o simulakru. A tento chudák nebyl ani dodělaný. Jeho tvář a hlava se skládaly jednoduše pouze z čistého masa, byl plešatý, bez očí, nosu, uší i úst.

Žena utíkala chodbou a zastavila se až u olejově vyhlížející louže na zemi. Sehnula se nad ní, dotkla se ukazováčkem a malíčkem špinavé kapaliny a plně se soustředila. Její bílá aura zasyčela při dotyku s vodou a z louže se jemně zakouřilo. Pak se kapalina rozjasnila a vyčistila a Perenela se dívala na obraz, který letmo zahlédla v očích ducha.

Nikolas ležel pod Bastetinými tlapami. Za nimi viděla Scatty, která se snažila probojovat blíž přes zástup neustále útočících ptačích a kočičích nepřátel. Josh stál zády ke stromu a v ruce nepřirozeně svíral větev, kterou mával jako při baseballu, ale efektivně zasahoval vše, co se dostalo příliš blízko. Sofie ležela u jeho nohou a pomalu se probouzela a zmateně mrkala.

Perenela zkontrolovala obě strany chodby, ale nikde nikdo nebyl. Slyšela vzdálené zvuky na kamenné podlaze a věděla, že přicházejí další hlídači. Mohla utéci a schovat se nebo bojovat se strážci, protože se jí už nějaká síla vrátila. Ale to by nepomohlo Nikolasovi ani dětem.

Znovu se podívala na vzdálenou scénu a viděla Hekáte, která na druhé straně prostranství čelila kombinovanému útoku Morrigany, jejích ptačích přisluhovačů a kočičáků. Všimla si i Johna Dee, který se pomalu kradl za zády Hekaté, v rukách držel jedovatě modře zářící meč. Za nimi hořel naříkající Ygdrasil a šlehaly z něj červené a zelené plameny.

Ještě tu byla jedna věc, kterou mohla udělat. Něco zoufale bláznivého a nebezpečného, a když to vyjde, zanechá ji to naprosto vyčerpanou a neschopnou jakéhokoli odporu. Služebníci Johna Dee ji pak pouze seberou ze země a odnesou pryč.

Perenela se dvakrát nerozmýšlela.

Sehnutá ke kaluži špinavé vody položila pravou ruku dlaní na levou dlaň a usilovně se soustředila. Její aura začala měnit tvar a pohybovat se. Jako linoucí se kouř postupovala dolů jejími pažemi a shlukovala se v dlani. Stékala k dlaním jako voda, která využívá záhybů a rýh v kůži. Nakonec se světlo v dlaních shromáždilo do dokonalé koule, která se roztočila a začala růst. Zbytky energie, které zbyly okolo Perenely, se rychle připojily a během mrknutí oka Perenela dlaň otočila, mrštila koulí přímo do kaluže a řekla tři slova: „Sofie, probuď se!“

KAPITOLA 28

„Sofie, probuď se!“

Sofie otevřela oči a rychle je zase zavřela. Světlo bylo tak jasné a ostré, zvuky bitvy neskutečně výrazné a hlasité, že si musela zacpat uši.

„Softe, probuď se!“ ozvalo se znovu.

Sofìe byla ochromená tím, že slyší hlas znovu, že ji to donutilo otevřít oči a podívat se okolo. Slyšela Perenelu, jako by stála přímo vedle ní, ale nikde poblíž ji neviděla. Opírala se o drsnou kůru dubu za sebou a vedle ní Josh tlustou větví odháněl neúnavné útočníky.

Sofìe vrávoravě vstala, ale pro jistotu se přidržovala stromu. Poslední, co si pamatovala, byl nahořklý pach hořícího živého dřeva. Věděla, že zakřičela: „Hoří!“, ale zbytek se rozplýval v neurčitých obrazech – úzký tunel, polo-lidská a polozvířecí stvoření s kočičími a ptačími hlavami – ale to se jí mohlo všechno jenom zdát.

Teprve, když se její oči přizpůsobily venkovnímu světlu, uvědomila si, že to bohužel není sen.

Byli naprosto obklopeni ptačími a kočičími lidmi, byly jich snad stovky. Někteří kočičáci se plížili v husté trávě a pokoušeli se nepozorovaně zaútočit ze zálohy. Ptáci zaplnili větve nad nimi a čekali na svou příležitost. Někteří z nich skákali dolů na Joshe a klovali ho svými ostrými zobáky.

Na druhé straně mýtiny hořel Ygdrasil. Letité dřevo praskalo a rupalo, vroucí míza vystřelovala do vzduchu a vytvářela efekty jako při ohňostroji. Přestože hořící větve odpadávaly, na jejich místech neustále vyrůstaly nové a nové zelené výhonky. Sofie ale vnímala i nový zvuk a po chvíli jí došlo, že slyší nářek Ygdrasilu. Nyní, se zbystřenými smysly, se jí zdálo, že dokáže rozlišit jednotlivá slova, části písní a rýmů, které Strom života křičel do světa. V dálce viděla Hekaté, která se zoufale snažila uhasit oheň, ale zároveň musela odrážet Morriganin útok a výpady kočičích a ptačích lidí. Sofie také postřehla, že na nebi už nelétají žádní ještěři ani draci a že ani příliš mnoho Tore Alka nezbylo, aby chránili svou paní.

Mnohem blíž stále bojovala rusovlasá válečnice, která byla obklopena asi tuctem nepřátel. Vypadala, jako když předvádí nějaký záludný tanec, dva meče o sebe cinkaly, ale držela útočníky v dostatečné vzdálenosti. Scatty se snažila dostat k místu, kde ležel Flamel pod tlapami nejstrašnější bytosti, kterou kdy Sofie viděla: Bastet, bohyně s kočičí hlavou. Díky svému neuvěřitelně dobrému zraku mohla rozeznat jednotlivé Bastetiny vousky a uviděla i sliny, které se jí hromadily v koutcích a chvílemi skapávaly na ležícího alchymistu.

Flamel si všiml, že se Sofie dívá jeho směrem a snažil se nadechnout, což bylo v jeho situaci poněkud obtížné s tak velkým stvořením na zádech. Nakonec jen zašeptal: „Utíkejte!“

„Sofie, nemám moc času…“ Perenela mluvila k dívce, která jasně slyšela její hlas ve své hlavě, což ji vrátilo k naprostému vědomí. „Musíš mi pomoct. Musíš mi dovolit, abych mluvila tvými ústy…,“ žádala Perry.

Josh si byl vědom, že jeho sestra procitla a snaží se vyškrábat na nohy. Trochu vrávorala s rukama přitisknutýma na uších, jako by všechno okolo bylo strašně nahlas, a s očima zavřenýma. Všiml si, že hýbe rty, jako by si povídala sama se sebou. Právě se bránil dvěma ptačím zobákům a jednoho ptáka zasáhl přímo do hlavy. Stvoření se zapotácelo a omráčeně se svezlo na zem. Druhé stále kroužilo okolo a Josh si uvědomil, že neútočí na něj, ale že se snaží dostat k Sofii. Otočil se a máchnul po něm větví, ale v ten okamžik se před ním objevil kočičák. Josh se snažil využít rozpohybované větve, ale ztratil rovnováhu a minul. Kočičák toho využil, vyskočil a jeho otevřená tlama a drápy se k Joshovi nebezpečně přibližovaly. S hořkostí Josh musel uznat, že jsou opravdu v zoufalé situaci, a že jestli se nestane zázrak, skončí to špatně. Věděl, že se musí dostat zpět k Sofii, protože ji musí chránit…, ale v ten moment mu došlo, že se mu to nemůže povést. Zavřel oči jen chvíli předtím, než ho krutý kočičák, který už byl na milimetr blízko, zasáhl do hrudníku. Čekal, že ucítí prudkou bolest velkých ostrých drápů a uslyší zblízka jeho vrčení…, ale nic takového se nestalo. Jediné, co slyšel, bylo mírumilovné kočičí předení. Překvapeně otevřel oči a zjistil, že má v náruči malé chundelaté kotě.

Sofie! Otočil se ustaraně a údivem téměř zkameněl. Sofiina aura zářila čistě stříbrnou barvou a rozprostřela se rovnoměrně okolo celého jejího těla. Na některých místech byla tak hustá, že odrážela sluneční paprsky a vypadala trochu jako středověké brnění. Stříbrné jiskry praskaly v Sofiiných vlasech a sršely z jejích prstů jako zářící kapalina.

„Sofie?“ zašeptal Josh, ale jeho sestra byla v pořádku.

Pak se Sofie pomalu otočila a podívala se na Joshe, kterého zaplavil šokující a nepříjemný pocit, že ho sestra nepoznává.

Ptačí člověk, který kroužil okolo, aby napadl Sofii, najednou vyrazil se zobákem namířeným proti jejím očím. Sofie luskla prsty a malinkaté stříbrné kapičky se roztočily ve vzduchu a zasáhly útočící stvoření, které se zatočilo a zatřáslo a změnilo ve zmateného, dezorientovaného drozda.

Sofie minula bratra a mířila k Bastet.

„Už ani o krok dál, děvčátko,“ přikázala Bastet a zvedla svou obrovskou tlapu s drápy.

Sofie se usmála a doširoka otevřela oči a Josh si právě v ten okamžik uvědomil, že poprvé v životě má strach ze své vlastní sestry. Věděl, že tohle není Sofie, tato hrůzu nahánějící bytost nemůže být jeho dvojče.

Když dívka promluvila, znělo to jako drsné krákorání. „Nemáš ani tušení, čeho všeho jsem schopná!“

Bastetiny velké kočičí oči zamrkaly překvapením. „Ty mi nemůžeš ublížit, děvčátko.“

„Nejsem děvčátko a ty možná jsi hodně stará, ale v životě jsi nepotkala nic, co by se mi alespoň trochu podobalo. Mám prapůvodní sílu zvrátit veškerá tvá kouzla. Můžu navrátit všechna zde bojující stvoření do jejich původních zvířecích podob.“ Sofìe naklonila hlavu na stranu a udělala gesto, které Josh dobře znal. Jeho sestra totiž pozorně poslouchala, co jí někdo povídal. Potom natáhla ruce k Bastet a řekla: „Copak by se stalo, kdybych se tě dotkla?“

Bastet rychle zavrčela příkaz na trojici velkých kočičáků, kteří se v tu ránu vrhli na mladou dívku. Sofie vymrštila paži a z ruky jí vytryskl dlouhý proud stříbrné energie, který se nad její hlavou roztočil jako dlouhý bič a zasáhl kočičáky. Zářící energie prskala po jejich hlavách a prostupovala celým jejich tělem a stvoření se zatřásla a následně se na jejich místech objevily obyčejné kočky. Dvě krátkosrsté a jedna vypelichaná perská vyskočily na všechny čtyři a za táhlého naříkavého mňoukání utíkaly pryč, jak nejrychleji mohly.

Sofie nad sebou točila stříbrným bičem aurické energie a na všechny strany dál rozstřikovala praskající stříbrné kapky. „Nyní budeš mít možnost poznat, co všechno je v mých silách…“ dodala, když se přibližovala k Bastet.

* * *

Scatty zjistila, že ze tří jejích protivníků zbyla americká červenka, domácí pěnkava a vrabec a z jednoho exoticky vyhlížejícího kočičáka se před jejíma očima stala zmatená siamská kočka.

Sofie práskala svým stříbrným bičem znovu a znovu a kapky energie zasahovaly stále více a více bojujících stvoření, která se postupně měnila do zvířecích tvarů. „Nech Nikolase na pokoji,“ řekla Sofie, ale její rty se nepohybovaly souměrně s tím, co bylo slyšet. „Nech ho být, nebo zjistíme, jaká je tvá původní podoba, Bastet, které také říkali Mafdet, Sekhmet a Menhit.“

Bastet pomalu odstoupila od alchymisty a napřímila se do své celé výšky. Vytřeštila úzké kočičí oči a pevně sevřela tlamu. „Již dlouho mě nikdo nenazval těmito jmény. Kdo vlastně jsi – určitě ne obyčejná dnešní dívka.“

Sofiina ústa se pohnula, ale chvíli trvalo, než následovala slova. „Dej si pozor na tuto dívku, Bastet, neboť ona je tvá zkáza.“

Bastet naježila srst a na jejích holých pažích jí naskočila husí kůže. Pak se pomalu otočila a beze slova zamířila zpět k hořícímu Ygdrasilu. Poprvé za celá tisíciletí totiž dostala strach.

Nikolas se namáhavě vyškrábal na nohy a vydal se vstříc Sofii, Scatty a Joshovi. Zastavil se u Sofie a zašeptal: „Perenelo?“

Sofie se na něj podívala prázdným pohledem a její ústa se opět pohnula a pak se jako ve filmu se špatně synchronizovaným dabingem ozvalo: „Jsem v San Franciscu, drží mě v podzemí v budově Enoch Enterprise. Zatím jsem v bezpečí a v pořádku. Vezmi děti na jih, Nikolasi.“ Následovalo delší ticho, a když se hlas znovu ozval, bylo slyšet, že už nemá příliš času. Sofiiny rty se pohybovaly mnohem pomaleji, než Perenela mluvila, její stříbrná aura začala blednout a oči se zavíraly. „Jděte na jih k čarodějnici.“

KAPITOLA 29

Dr. John Dee se necítil zrovna dobře, jelikož situace se nevyvíjela tak, jak předpokládal, a bohužel se schylovalo k tomu, že zřejmě bude muset aktivně zasáhnout do bitvy. Od začátku se tomu chtěl vyhnout.

Flamelovi, Scathach i dvojčatům se podařilo uniknout z hořícího stromu a nyní bojovali na druhé straně mýtiny, nejméně dvě stě metrů odtud. Kdyby se k nim chtěl dostat, musel by se probojovat celou bitevní plání. Přestože se řady obránců výrazně ztenčily, Dee neměl v úmyslu riskovat. Poslední Tore Alka ve svých lidských i zvířecích podobách urputně bojovali s neustále početnějšími kočičáky a ptačími lidmi. Draci už byli rozdrceni, pouze ještě tu a tam nějaký létající ještěr mátl nepřítele, ale když vyčerpaně a neohrabaně usedl na zem, byl to jeho konec. Mohutná Hekatina armáda se zmenšovala a Dee předpokládal, že během příští hodiny nezbyde v Severní Americe jediný Tore Alka.

Naneštěstí si nemohl tak dlouhé čekání dovolit, musel se co nejdříve dostat k Flamelovi. Musí za každou cenu získat chybějící stránky Kodexu.

Schovával se v křoví, ve vysoké trávě a jeho pozornost upoutal boj starobylých bytostí. Hekaté stála u vchodu do svého stromového obydlí, kolem ní rozestavění osobní strážci, kteří bojovali s ptačími lidmi a kočičáky a ona sama čelila spojeným silám Morrigany a Bastet.

Trojice naprosto ignorovala bojovou vřavu okolo a pro nezúčastněného pozorovatele to vypadalo, že bohyně stojí naproti sobě a pouze nepřátelsky na sebe hledí. Dee ovšem viděl mráčky šedofialového kouře, který se nad Ygdrasilem shlukoval, a nebyl to kouř plápolajícího stromu. Všiml si, že na hořícím Ygdrasilu uvadají zvláštní bílé a zlaté květy, které po chvíli vzplanuly a změnily se v černý popel. Na původně hladké a rovné vstupní cestě se objevovalo množství nevýrazných, ale početných hub a plísní.

Usmál se, nebude to už trvat dlouho a brzy strom zahyne. Hekaté nemůže sama příliš dlouho vzdorovat dvěma mocným starobylým bohyním, své sestře a neteři. Jediné, co ho znepokojovalo, bylo, že bohyně tří tváří nevykazovala sebemenší známky únavy a barvy jejích šatů se rychle měnily. Ačkoliv ve vzduchu čpěl zápach spáleného dřeva, Dee cítil neviditelný vítr, který najednou zvedl Morriganin plášť a zacloumal i s Bastet. Bohyně s kočičí hlavou naklonila hlavu a opřela se proti poryvu větru.

Dee byl značně znepokojen, protože přes uvadající travnatý porost se přibližoval tmavý stín, který se postupně zformoval do hejna malých létajících mušek a broučků. Roj hmyzu zamířil k Bastet a usadil se na její srsti, navíc jí ta havěť zalézala do uší a nosu. Bohyně nešťastně zavrčela a couvala od stromu, přitom se hystericky drbala na hlavě. Vrhla se na zem a zmítala se v trávě v zoufalé snaze zbavit se obtížného hmyzu, což mělo přesně opačný efekt. Nakonec na všech čtyřech nahrbila hřbet, pohodila hlavou dozadu a vydala úpěnlivý výkřik, pak se otočila a zamířila na druhou stranu přes bitevní pláň. Po cestě se plazila v trávě, skočila do vody, ale všechno bylo marné. Až téměř v půlce rozlehlé mýtiny ji hmyzí mrak nechal na pokoji. Zuřivě si drbala hlavu, tvář a ruce, čímž si způsobila nespočet hlubokých ran svými dlouhými drápy. Zanedlouho se vydrápala z vody a vydala se zpět k Ygdrasilu, jenže v ten okamžik ji roj hmyzu – tentokrát ještě početnější než prve – opět zatarasil cestu.

Johnovi Dee proletělo hlavou, že možná, ale jen možná, Hekaté může zvítězit a ubránit svou říši. Musel uznat, že rozdělit své dvě příbuzné byl mistrovský tah a zajistit, aby se Bastet nemohla vrátit, to bylo přímo geniální.

Když si Bastet uvědomila, že každý pokus o návrat nemá smysl, zlostně zařvala, obrátila se a namířila si to rovnou za Flamelem a jeho skupinkou, která se bránila náporu pololidských útočníků. Dee z uctivé vzdálenosti viděl, jak Bastet složila Flamela k zemi, což mu dodávalo alespoň pocit zadostiučinění. Trochu se pousmál, ale nevydrželo mu to nadlouho. Stále byl uvězněn v nevýhodné pozici na opačné straně mýtiny. Jak by jen mohl nepozorovaně projít kolem Hekaté?

Ygdrasil se zmítal v plamenech, některé jeho ohořelé části padaly k zemi, lepkavé proudy mízy vybuchovaly a prýštily z větví jako láva při výbuchu sopky, Hekatiny síly však neubývaly. Dee naštvaně skřípal zuby, jelikož veškeré jeho pozorování ukazovalo, že Hekaté přivedla strom k životu tím, že ho svázala se svou životní silou. To by znamenalo, že jeho růst, dával sílu Hekaté a Dee předpokládal, že to bude fungovat i naopak. Zapálit Ygdrasil byl samozřejmě jeho nápad, byl přesvědčen, že jak bude hořet, bude bohyně slábnout. Ale skutečnost byla úplně jiná. Hořící strom pouze bohyni rozlítil a její vztek z ní učinil téměř neporazitelného protivníka. Všiml si Hekatina výrazu, který snad měl být úsměvem, a Morrigana zavrávorala a ustupovala. Dee si začínal připouštět, že je pro ně tato bohyně v její vlastní říši možná příliš velké sousto.

Dospěl k názoru, že musí okamžitě něco podniknout.

Držel se neustále ve stínu porostu a opatrně obcházel kolem obrovského hořícího stromu. Jednou se dokonce musel skrčit a ukrýt, když k němu křovím pronikl jeden kanec pronásledován přinejmenším tuctem kočičáků a přinejmenším dvojnásobkem ptačích lidí, z nichž někteří na něm viseli za zobáky.

Dee vylezl z křovin až na druhé straně stromu. Napravo viděl, že se něco děje s Flamelovou skupinou, jelikož kočky a ptáci se od nich rozprchávali na všechny strany…, a pak mu to došlo, že to jsou opravdu obyčejní ptáci a běžné kočky, a ne jejich pololidští bojovníci. Bastetina a Morriganina kouzla byla zlomena. Přemítal, jestli je Hekaté skutečně tak mocná, a rozhodl se. Musí to ukončit sám.

Dr. John Dee zvedl slavný ledový meč, který celou dobu nepustil z ruky, po celé jeho délce projelo modré světlo, zkroucení hadi vyřezaní do rukojeti se pohnuli, a na okamžik se meč rozezněl, jako by se do něj opřel vítr.

Dee meč pevně sevřel a ostří zabodl hluboko do rozbrázděné kůry starodávného stromu.

Exkalibr lehce pronikl do dřeva a Dee ho zarazil hluboko až po jílec meče. Dlouho to vypadalo, že se nic neděje, ale pak začal Ygdrasil naříkat jako raněné zvíře. Nejdříve si začal hlubokým tónem stěžovat, ale zvuk rychle přerostl v naléhavé a úpěnlivé kňourání. Na místě, kde vyčnívala rukojeť se objevila modrá skvrna, která se zvětšovala jako inkoustová kaňka a postupně prosakovala až k zemi. Benzínově modré záblesky se rozbíhaly brázdami ve stromové kůře a Ygdrasil úpěl čím dál více a vydával stále vyšší a vyšší tóny, které chvílemi mizely za hranicemi lidského vnímání. Zbylí Tore Alka, kteří přežili, se vrhali na zem, zacpávali si uši a zmítali se bolestí. Ptačí lidé zmateně pobíhali okolo a kočičáci jednohlasně nespokojeně vrčeli a prskali.

Modrá skvrna se šířila jako rakovina po celém stromě a zahalovala kůru tenkou vrstvou lesknoucích se ledových krystalků, které odrážely sluneční paprsky. Oblohou problikávaly modročerné a fialově zelené pruhy. Ledová nákaza se rychle šířila, už postihla celý kmen a postupovala po větvích a vše, čeho se dotkla, měnila na ledovou tříšť. Nezastavila se před ničím, dokonce ani před plameny, které zamrzaly v originálně složitých tvarech, ale zanedlouho popraskaly a rozpadly se na malinkaté střípky. Listy na větvích ztvrdly a ztěžkly, až se nakonec odlamovaly a padaly rachotivě dolů k zemi. Zledovatělé větve vydržely o něco déle, ale čím mohutnější, tím dříve se odlomily od kmene stromu, jako by je někdo odsekl. Dee si musel dávat velký pozor, aby ho některá z padajících větví nezasáhla. Jednou dokonce musel uskočit, aby se vyhnul zhruba metrovému ledovému útvaru. Rychle se rozhodl, že je nejvyšší čas vytáhnout meč z rány a běžel se schovat do bezpečí.

Ygdrasil umíral. Ze stromu se odlupovaly velké kusy zmrzlé kůry, které při pádu připomínaly lavinu zledovatělého sněhu uvolněnou vysoko v horách. Celou malebnou krajinu okolo pokryla vrstva ostrých ledových sutin.

Dee z dálky pozoroval rozpadající se strom a snažil se jej obejít. Musí vidět Hekaté!

A jeho předpoklad se potvrdil. Bohyně tří tváří také umírala.

Stála naprosto klidně před rozsypávajícím se Ygdrasilem a její tvář se rychle měnila z mladé na zralou, a ze zralé ve stařeckou. To vše se odehrávalo v krátkém mžiku, což způsobilo, že její organismus se nezvládal přizpůsobit tak rychlým změnám a její tvář vykazovala nesymetrické znaky. Chvílemi měla mladé oči a stařeckou tvář nebo tělo zralé ženy s dívčí tváří a dívčíma rukama. Její věčně se měnící šaty pozbyly veškerých barevných pruhů a odlesků a ztrácely se v tak temně černé jako její kůže.

Dee se postavil vedle Morrigany a společně tiše pozorovali, co se před nimi dělo. Po chvíli se k nim připojila i Bastet a trojice sledovala poslední chvíle a zkázu Hekaté.

Ygdrasil byl již téměř celý modrý, pokrytý ledovou vrstvou. Zledovatělé kořeny narušily hladký povrch země okolo a vytvořily hluboké propadliny. V obrovském kmeni se objevily díry, které odhalily kruhové místnosti uvnitř, jež také zachvátil led a mráz.

Hekatina tvář se přestávala měnit, každá změna trvala déle a déle, jelikož i ji začala pohlcovat ledová vrstva.

Morrigana pohlédla na meč, který Dee držel v ruce a rychle se odvrátila. „I po všech těch letech v našich službách, Johne Dee, stále nás občas dokážete překvapit,“ řekla tiše. „Nevěděly jsme, že máte ve svém držení ledový meč.“

„Jsem rád, že jsem ho náhodou vzal s sebou,“ řekl Dee, aniž by přímo reagoval, „vypadá to, že Hekaté byla silnější, než jsme původně předpokládali. Naštěstí alespoň můj odhad, že její sílaje spojená s Ygdrasilem, byl správný,“ pochválil se.

Co nyní zbylo ze starodávného a úctyhodného stromu, byl masivní ledový blok a Hekaté zůstala naprosto schovaná pod vrstvou modrých krystalků, ačkoliv její nažloutlé oči vypadaly pod ledem živě a jasně. Horní část stromu se začala v horkém slunci rozpouštět a voda, která stékala po kmeni dolů, vytvářela hluboké rýhy.

„Viděl jsem vaše služebníky utíkat v jejich zvířecích podobách a když jsem si uvědomil, že Hekaté má možnost zlomit vaše kouzla, věděl jsem, že musím něco udělat,“ řekl Dee.

„Ale to nebyla Hekatina práce,“ zavrčela náhle Bastet svým typickým přízvukem, ačkoliv její hlas zněl jako zvířecí více než obvykle.

Morrigana i Dee se na ni otočili s tázavým výrazem. Bohyně s kočičí hlavou zvedla svou chlupatou tlapu a ukázala na opačnou stranu bitevního pole. „To byla ta dívka. Někdo mluvil skrz její ústa, někdo, kdo znal má pravá jména, někdo, kdo použil její silnou auru a vytvořil z ní kouzelný bič čisté energie, který zlomil naše kouzla.“

Dee se podíval směrem, kam ukázala Bastet, a kde naposledy zaznamenal Flamela a jeho skupinu okolo starého dubu, ale už tam nebyli. Zrovna chtěl rozkázat zbylým bojovníkům, aby se vydali po jejich stopách, když se vrávoravě z křoví vynořil Sinuhet. Starý muž byl zablácený a zakrvácený, ale nezdálo se, že by krev byla jeho. Přišel o oba své bronzové meče, přičemž jeden úplně ztratil a druhý se rozpadl na půlky. „Flamel a ostatní uprchli,“ popisoval s viditelnou námahou. „Sledoval jsem je až za hranice říše, ale ukradli naše auto,“ dodal potupen.

Dee ucítil další nával vzteku, který ho úplně ovládl. Otočil se a zuřivě sekl vší silou do zledovatělého Ygdrasilu. Modré ostří zasáhlo starodávný strom, který se rozezněl jako smuteční zvony. Jediný tón, vysoký zvuk, podobný lodní siréně se táhle a neblaze nesl vzduchem… a potom začal Ygdrasil praskat. Po celé délce kmene se objevovaly rozsáhlé praskliny a díry a během chvíle byl celý pokrytý nepravidelnými vzory. Pak se zatřásl a zbortil se přímo na ledovou sochu Hekaté. Z obou nezbylo víc než obrovská hromada zmrzlých střepů.

KAPITOLA 30

Josh otevřel dveře velkého SUV a spadl mu kámen ze srdce, protože klíčky byly naštěstí v zapalování. Otevřel zadní dveře a čekal, až Nikolas se Sofií v náručí doběhne k autu. Nick položil opatrně dívku na zadní sedadlo a pak už jen Scatty proletěla křovím, které tvořilo hranici mezi oběma světy. Během vteřiny se dostala po úzké cestě až k autu a na tváři se jí značil jemný úsměv. „Tak takhle,“ řekla, když se usadila vzadu, „jsem se nepobavila za posledních tisíc let ani jednou.“

Josh zalezl na místo řidiče, trochu si opravil sedadlo a nastartoval. Silný motor zaburácel. Flamel rychle naskočil vedle Joshe, zabouchl dveře a řekl: „Tak a teď rychle odsud!“

Josh zařadil rychlost, chytil oběma rukama volant potažený pravou kůží a šlápl na plyn. Velké auto se pohnulo, Josh ho otočil a vyrazil zpátky po úzké cestičce do civilizace. Kamínky odlétávaly od kol, auto se otřásalo při nájezdu na kořeny nebo jiné nerovnosti, větve škrábaly lak po stranách auta a zanechávaly v něm hluboké rýhy.

Cesta byla stále v šeru, i když v obou světech již dávno vyšlo slunce, a Josh, ač hledal téměř všude, nemohl najít, kde se zapínají světla. Stále po očku pokukoval do zpětných zrcátek, jestli se v nich neobjeví Morrigana nebo bohyně s kočičí hlavou. Očekával, že každým okamžikem nepřátelé určitě přejdou přes hranici. Naštěstí nic takového se nestalo a auto rychle dojelo až na konec cesty, která se napojovala na asfaltovou komunikaci. Josh zde zahnul doprava, a až teprve tady zpomalil.

„Všichni jste v pořádku?“ zeptal se rozechvělým hlasem.

Nahnul zpětné zrcátko trochu dolů, aby dobře viděl na to, co se děje vzadu. Jeho dvojče leželo přes kožené sedačky s hlavou ve Scattyině klíně. Bojovnice otírala Sofiino čelo kusem hadru, který utrhla ze svého trička. Sofie měla úplně bledou kůži, její oči pod víčky zuřivě kmitaly a škubala sebou, jako by prožívala noční můru.

Scatty si všimla Joshova pohledu a povzbudivě se usmála. „Neboj se, bude v pořádku,“ dodala.

„Neexistuje něco, čím byste jí mohl pomoci?“ Josh se tázavě otočil na Flamela, který seděl vedle něj. Stále nevěděl, co si má o alchymistovi myslet. Na jednu stranu je uvrhl do strašného nebezpečí, ale na druhou Josh viděl, jak oddaně bojoval, aby je ochránil.

„Ne, nemůžu dělat vůbec nic,“ řekl unaveně Nikolas.

„Je jednoduše vyčerpaná, nic víc.“ Také on vypadal úplně odrovnaný. Na jeho šatech byly skvrny od bláta, ale i od něčeho co mohla být krev. Z vlasů mu trčela ptačí pera a na obou rukách měl četné škrábance od kočičích drápů. „Musíme ji nechat spát, a až se za pár hodin probudí, bude v pořádku. Slibuji.“

Josh přikývl a raději se soustředil na silnici, která se vinula před nimi, už nechtěl v hovoru s alchymistou pokračovat. Pochyboval, že by jeho sestra vůbec kdy mohla být zase v pořádku. Viděl, jak se na něj podívala u stromu, její oči vypadaly tak prázdně, a určitě ho nepoznávala. Slyšel hlas, který vycházel z jejích úst, a nebyl to hlas, který znal. Jeho sestra, dvojče, se naprosto a zásadně změnila.

Přijeli k rozcestí na Mill Valley, kde Josh opět zahnul doleva. Neměl tušení, kam jedou, ale chtěl se co nejrychleji dostat co nejdál od Hekatiny říše. Víc než to, samozřejmě, chtěl jet domů, chtěl zase žít normální život, chtěl zapomenout, zapomenout na to, že vůbec kdy narazil na inzerát v novinách, který ho dovedl k Nickovi.

Hledáme asistenta do knihkupectví. Nechceme čtenáře, ale schopného pomocníka.

Poslal svůj životopis a za pár dní mu zavolali, aby přišel na pohovor. Softe s tím neměla vůbec nic společného a šla s ním jen proto, aby mu dělala společnost. Když čekala před knihkupectvím, rozhodla se zajít na čaj do kavárny naproti. Josh práci v knihkupectví dostal a radostně to sděloval Sofii, ona mu na oplátku oznámila, že sehnala brigádu v kavárně přes ulici. Budou pracovat v jedné ulici, jen kousek od sebe – bylo to super! A úžasné to bylo do včerejška – do dne, kdy tohle celé bláznovství začalo. Bylo těžké uvěřit, že to bylo teprve včera. Znovu se podíval na Sofii do zrcátka. Nyní v klidu odpočívala, vůbec se nehýbala, ale trochu se mu ulevilo, když zjistil, že se jí trochu vrací barva do tváří.

Co jim to Hekaté způsobila? Ne, to byla Flamelova chyba. Všechno to začalo alchymistou, za všechno mohl on. Bohyně nechtěla probudit jejich schopnosti – věděla, že je to nebezpečné. To Flamel ji přesvědčil a teď kvůli němu byla celá říše jen kousek od zániku, a jeho sestra se mu naprosto odcizila.

Když Josh začal pracovat v knihkupectví a poznal Nicka Fleminga, myslel, že je zvláštní, trochu podivín a excentrik, ale když ho poznal blíž, začal ho mít rád, dokonce ho obdivoval. Fleming byl vším, čím jeho otec nebyl. Byl zábavný a zajímal se o všechno, co Josh dělal, a jeho znalosti byly neuvěřitelně obsáhlé. Josh věděl, že jeho otec byl nejšťastnější, když stál v přednáškové aule plné studentů nebo po kotníky v bahně v nějakém archeologickém nalezišti.

Fleming byl jiný. Poslechl si vyprávění o Simpsonových, a na oplátku mu řekl o Groucho Marxovi, pak pokračoval a seznámil ho s filmy bratří Marxů. Společně sdíleli lásku k hudbě, i když vkus měli absolutně odlišný. Josh přehrál Nickovi Green Day, Lamb a Dido a Fleming mu doporučil Petera Gabriela, Genesis a Pink Floyd. Fleming mu půjčil cédéčka Mika Oldfielda a Briana Eno a Josh mu vysvětlil pravidla blogování a ukázal mu dokonce blog, který si založili se sestrou a začali mluvit o možnosti prodávat knihy z knihkupectví na webu.

Během času začal Josh brát Nicka jako svého staršího bratra, kterého si vždycky přál. A teď ho tento muž zradil.

Vlastně Joshovi lhal hned od začátku. Nebyl ani Nickem Flemingem. A někde vzadu v Joshově podvědomí se začala formovat nepříjemná otázka. Snažil se, aby nezvýšil hlas a stačil sledovat silnici před nimi, ale zeptal se: „Věděl jste, že se tohle všechno stane?“

Flamel se opřel do koženého sedadla a otočil se na Joshe. Alchymistova tvář byla částečně ve stínu, pevně oběma rukama svíral bezpečnostní pás na prsou. „Co jsem měl vědět, že se stane?“

„Vy víte, už nejsem žádné dítě,“ zvyšoval netrpělivě hlas Josh, „tak se mnou tak nemluvte.“ Na zadním sedadle Sofie něco ze spaní zamumlala a Josh se přinutil ztišit. „Jestli ta vaše drahocenná kniha tohle všechno předpověděla?“ Všiml si, že se Scatty vzadu pohnula, a uvědomil si, že se naklonila, aby také slyšela odpověď.

Flamelovi trvalo dlouho, než odpověděl. Nakonec začal: „Nejprve byste o knize mága Abraháma měli vědět pár věcí.“ Viděl, že Josh už otevírá pusu, aby nesouhlasně něco podotkl, a tak rychle pokračoval: „Nech mě domluvit. Vždycky jsem věděl, že je Kodex starý, ačkoliv jsem si nikdy nebyl jistý, jak starý. Včera Hekaté vyprávěla, že byla u toho, když ho Abrahám psal…, a to by znamenalo nejméně před deseti tisíci lety. Svět tehdy vypadal úplně jinak. Starobylé rasy vládly zemi. Náznaky vidíme v mytologii. Jestli těm historkám věříte,“ pokračoval, „uměly létat, vlastnily lodě, které mohly přeplout oceány, mohly kontrolovat počasí a dokonce dovedly k dokonalosti to, co bychom dnes nazvali klonování. Jinými slovy měly starobylé bytosti přístup k moderním poznatkům, a byly natolik napřed, že bychom vše mohli nazvat magií.“

Josh začal nesouhlasně vrtět hlavou. Tohle bylo až příliš.

„A než řekneš, že to je příliš neuvěřitelné, než aby to byla pravda, přemýšlej, jak daleko se lidstvo posunulo jen za posledních deset let. Kdyby například někdo řekl tvým rodičům, že budou schopni nosit celou svou sbírku desek v kapse, myslíš, že by tomu věřili? Dnes máme telefony, které v sobě mají lepší procesory, než měly první rakety posílané do vesmíru. Máme elektronické mikroskopy, kterými jsme schopni uvidět jednotlivé atomy, běžně úspěšně léčíme choroby, na které by lidé ještě před padesáti lety umírali. A to není všechno, tempo vývoje se zvyšuje. Dnes jsme schopni věcí, které by naši rodiče označili za nemožné a naši prarodiče za nadpřirozené.“

„Ale stále jste neodpověděl na mou otázku,“ řekl Josh. Pozorně kontroloval tachometr, aby nepřekročil povolenou rychlost, věděl, že si nemůžou dovolit konfrontaci s policií.

„Co tím chci říct, je, že nevím, čeho všeho byly starobylé rasy schopné. Nevím, jestli Abrahám opravdu předvídal události a napsal to do Kodexu, nebo pouze psal události, které jednoduše viděl. Jestli věděl, jaká bude budoucnost, nebo jestli ji opravdu viděl, kdo ví?“ Nikolas se zavrtěl v sedadle a zeptal se Scatty: „Ty to víš?“

Zavrtěla hlavou a usmála se. „Já patřím k druhé generaci, hodně původních starobylých zmizelo dřív, než jsem se narodila, a Danu Talis se potopila ještě dřív. Nemám tušení, čeho všeho byli schopni. Jestli mohli vidět budoucnost?“ zarazila se a chvíli přemýšlela. „Znala jsem starobylé, kteří měli ten dar. Sibyla určitě viděla věci budoucí, a také Themis a Melampus. Také se ale mnohokrát mýlili, a možná častěji, než měli pravdu. Jestli jsem se během svých cest něco naučila, tak to je vybrat si svou vlastní budoucnost. Viděla jsem události, které otřásly světem, aniž je někdo předpověděl, a také jsem znala věštby většinou o konci světa, které se nevyplnily.“

Josh sjel na úzkou meziměstskou komunikaci, na první, kterou ten den viděli.

„Ještě jednou vám zopakuji svou otázku,“ řekl netrpělivě Josh, který vyloženě zápasil s nutkáním zvednout hlas. „A tentokrát, mi dejte jednoduše jen odpověď: ano – ne. Bylo všechno, co se nám stalo, předpovězeno v Kodexu?“

„Ne,“ odpověděl Flamel rychle.

„Slyším v tom nějaké ale,“ dodala Scatty.

Alchymista přikývl. „Je tu malé ale. Nepíše se tam nic o Hekaté, její říši, nic o Johnovi Dee, Bastet nebo Morriganě, ale…“ Nikolas si povzdychl a pokračoval: „Je tam spousta proroctví o dvojčatech.“

„Dvojčatech?“ ozval se Josh. „Myslíte obecně o dvojčatech nebo konkrétně o nás dvou se Sofií?“

„Kodex mluví o dvojčatech, o zlatu a stříbru, dva, kteří jedno jsou, a jeden, který je vše. To znamená, že není náhoda, že máte čistě zlatou a stříbrnou auru. Pak ano, jsem přesvědčen, že Kodex mluví konkrétně o vás dvou.“ Nahnul se, aby lépe viděl na Joshe. „A jestli se chceš zeptat, jak dlouho to vím, pak teprve od včerejška. Napadlo mě to, když jste mi se Sofií přišli na pomoc do obchodu a Hekaté mé podezření pouze o několik hodin později potvrdila, když nám ukázala vaše aury. A můžu ti dát své slovo, že cokoliv jsem udělal, bylo, abych vás ochránil.“

Josh znovu pochyboval, zda může Flamelovi věřit. Na jazyku se mu objevila další otázka, ale Scatty mu položila ruku na rameno, než stačil něco říct. „Já bych řekla jen toto,“ pronesla velice vážným tónem s notnou dávkou keltského přízvuku, „znám Nikolase již velmi dlouhou dobu, Amerika v té době, kdy jsme se poznali, nebyla ani kolonizována. Můžete o něm říci spoustu věcí, že je nebezpečný, prohnaný, ba dokonce protřelý a smrtící, zkrátka skvělý přítel a obávaný nepřítel, ale byl vychován v době, kdy slovo muže mělo nějakou váhu. Jestliže ti teď dává své slovo, že tohle všechno udělal pro vaši ochranu, myslím, že bys mu měl věřit.“

Josh zpomalil a auto plynule zabočilo za roh. Nakonec přikývl a povzdechl si: „Já vám tedy věřím.“ Ale někde vzadu své mysli slyšel stále poslední slova, která mu řekla Hekaté: „Nikolas Flamel nikdy nikomu neříká celou pravdu.“ Měl velmi silný dojem, že to platí i v tuto chvíli.

Nikolas náhle poklepal Joshovi na ruku. „Tady – tady zastav.“

„Proč? Co se děje?“ chtěla vědět Scatty a sahala po svých mečích.

Josh zapnul blinkr a zastavil auto mimo silnici u problikávající cedule, která upozorňovala na malé občerstvení.

„Nic se neděje,“ usmál se Nikolas. „Jen si myslím, že je čas na snídani.“

„Skvěle. Umírám hlady,“ řekla Scatty. „Snědla bych celé prase, kdybych nebyla vegetarián samozřejmě.“

A kdybys nebyla upír, pomyslel si Josh, ale raději držel jazyk za zuby.

Sofie se vzbudila, když Flamel se Scatty objednávali něco k jídlu. Najednou se z ničeho nic posadila. Josh úlekem skoro vyskočil, a neubránil se ani malému výkřiku. Otočil se na předním sedadle, klekl si, aby se mohl lépe natáhnout dozadu. „Sofie?“ opatrně se zeptal. Trochu se bál, že znovu uvidí něco strašidelného a starodávného v jejích očích.

„Asi bys nechtěl slyšet, co se mi zdálo,“ řekla jednoduše Sofie, protáhla si ruce a krk, ve kterém prasklo, když otočila hlavou. „Au, všechno mě bolí.“

„Jak se cítíš?“ No, alespoň to znělo jako jeho sestra.

„Jako by na mě lezla chřipka,“ odpověděla Sofie a rozhlédla se okolo. „Kde to jsme? A čí je to auto?“

Josh se zašklebil, až se jeho zuby ve stínu zableskly. „Ukradli jsme ho Johnovi Dee. A na druhou otázku: jsme někde na cestě z Mill Valley zpátky do San Francisca, myslím.“

„Co se stalo?“ vyptávala se Sofie a Josh měl pocit, že je to opravdu jeho sestra.

Usmál se a začal vyprávět: „Zachránila jsi nás svými novými schopnostmi. Byla jsi neuvěřitelná, měla jsi něco jako stříbrný energetický bič, když jsi zasáhla nepřítele, změnil se do své původní zvířecí podoby,“ odmlčel se, to když viděl, že Sofie vrtí hlavou. „Ty si to nepamatuješ?“

„Trochu. Slyšela jsem Perenelu, jak ke mně mluví a říká mi, co mám dělat. Myslím, že jsem vlastně cítila, jak do mě proudí její aura,“ řekla překvapeně. „Cítila jsem ji, dokonce jsem ji viděla nebo alespoň něco takového.“ Najednou se zhluboka nadechla a roztřeseným hlasem pokračovala: „Pak ale pro ni přišli. To je všechno, co si pamatuji.“

„Kdo přišel?“ ptal se Josh.

„Nějací muži bez tváří, hodně mužů. Viděla jsem je, jak ji táhnou pryč.“

„Co tím chceš říct, že byli bez tváří?“ nerozuměl Josh. Sofiiny oči se hrůzou rozšířily. „No, prostě neměli tvar.“

„Jako masky?“

„Ne, Joshi, žádné masky. Jejich tváře byly hladké bez očí, bez nosů, bez rtů, prostě jen hladká kůže.“

Josh si představoval, jak asi museli vypadat, a rozhodně to nebyla příjemná představa, a tak raději změnil téma. „Cítíš se nějak… jinak?“ Snažil se pečlivě vybírat ta správná slova.

Sofie se na chvíli zamyslela. Proč by se měla cítit jinak, co se to s bratrem děje? „Jak jinak?“

„Pamatuješ? Hekaté probudila tvé schopnosti.“

„Ano, to si pamatuju.“

„Jaké to bylo?“ zeptal se jakoby mimochodem Josh.

V Sofiiných očích se na okamžik objevilo studené stříbrné světlo a následovala odpověď: „Bylo to, jako by mi někdo zmáčkl v hlavě vypínač a najednou jsem si připadala živá. Poprvé za svůj život jsem si připadala, že opravdu žiju.“

Joshe zaplavila vlna nevysvětlitelné závisti. Koutkem oka viděl, že Scatty s Flamelem se vracejí s plnými pytlíky jídla, a tak využil poslední momenty o samotě se svou sestrou, aby se zeptal: „A jak se cítíš teď?“

„Mám hlad,“ řekla Sofie „strašný hlad.“

Jedli potichu: buritos, vajíčka, klobásy, housky a k tomu všemu sodovku. Scatty měla ovoce a vodu.

Josh si nakonec utřel pusu ubrouskem a oprášil drobky z kalhot. Bylo to první pořádné jídlo od včerejšího oběda. „Cítím se opět jako člověk,“ podíval se stranou na Scatty a dodal: „Nic proti tobě.“

„To je v pořádku,“ ujistila ho Scatty. „Věř mi, nikdy jsem nechtěla být člověkem, i když musím uznat, že někdy by to mělo i své výhody,“ dodala trochu záhadně.

Nikolas sesbíral zbytky snídaně a schoval je do papírového sáčku. Pak se naklonil dopředu a poklepal na obrazovku navigačního systému na palubní desce. „Víš, jak s tím zacházet?“

Josh zavrtěl hlavou a odpověděl: „Jen teoreticky. Napíšeme tam cíl trasy a pak nám to řekne, kudy se tam nejlépe dostaneme. Ale nikdy jsem to nezkoušel. Táta v autě nic takového nemá,“ dodal. Richard Newman měl pět let staré Volvo kombíka.

„Myslíš, že bys to mohl zkusit zprovoznit?“ zeptal se Flamel.

„Možná,“ odpověděl nejisté Josh.

„Samozřejmě že to zvládne. Josh je počítačový génius,“ vložila se do debaty Sofie, pyšná na bratra, že rozumí počítačům.

„No, ale tohle není počítač,“ zamumlal její bratr, naklonil se blíž a zapnul navigaci. Velká obrazovka zablikala a mentorský hlas jim radil, aby zadali adresu do systému, než se vydají na cestu a pak ji potvrdili. Navíc se jich povýšenecky zeptal, jestli rozuměli varování, že systém nemusí pracovat spolehlivě, pokud bude adresa zadána během jízdy. Displej zablikal a označil místo, kde na neoznačené cestě stalo jejich auto. Mount Tamalpais se objevilo jako malý trojúhelník v rohu obrazovky a šipky ukazovaly na jih k San Franciscu. Úzká cesta, která vedla k Hekatině říši, vůbec na mapě nebyla.

„Potřebujeme na jih,“ prohlásil Nick.

Josh vyzkoušel knoflíky, dokud se nedostal do hlavního menu. „Tak a teď potřebuju adresu.“

„Zadej tam poštu na rohu Signál Street a Ojai Avenue v Ojai.“

Scatty se na zadním sedadle zavrtěla. „Ale ne, prosím jen ne Ojai. Řekněte mi, že jedeme jinam.“

Flamel se otočil a řekl: „Perenela mi radila, abychom jeli na jih.“

„Los Angeles je na jihu, nebo Mexiko, dokonce i Chile. Existuje přece spousta krásných míst, které leží odsud na jih.“

„Perenela mi řekla, abych zavedl děti k čarodějnici,“ trpělivě vysvětloval Nick. „A ta žije v Ojai.“

Sofìe si s bratrem vyměnili pohledy, ale nic neřekli.

Scatty se opřela a dramaticky si povzdechla. „Zeptám se: mělo by to vůbec nějaký smysl, kdybych řekla, že tam nechci jet?“

„Bohužel ne,“ odpověděl Nikolas.

Sofìe se vmáčkla mezi přední sedadla, aby se podívala na obrazovku. „Jak dlouho to bude trvat, než se tam dostaneme?“ zeptala se nakonec.

„Minimálně zbytek dne,“ Josh se naklonil a letmo se podíval na displej. Tam, kde se jeho vlasy dotkly Sofiiných, to jemně zajiskřilo. „Potřebujeme se dostat na dálnici, pak přes most…“ Prstem sledoval barevně označenou cestu. „Pak na 1150, která se postupně stáčí na 15.“ Potom překvapeně zamrkal, jako by nevěřil tomu, co vidí. „Po té silnici pojedeme víc než čtyři sta kilometrů,“ řekl nervózně. Zmáčkl další knoflík, který spočítal celou délku trasy. „Celá cesta má zhruba šest set padesát kilometrů a bude trvat nejméně šest a půl hodiny. Já jsem však řídil nejvíc tak dvacet kilometrů!“ zpanikařil Josh.

„No, tak tohle bude pro tebe dobrá zkušenost, ne?“ uklidňoval Joshe Nikolas a na tváři se mu značil nepatrný úsměv.

Sofìe se podívala z Flamela na Scatty a zeptala se: „Kdo je ta čarodějnice, za kterou jedeme?“

Flamel zaklapl bezpečnostní pás a odpověděl: „Je to jedna z nejmocnějších bytostí. Budete mít příležitost seznámit se s čarodějnicí z Endoru.“

Josh otočil klíčkem v zapalování a nastartoval. Podíval se do zrcátka dozadu na Scatty a uštěpačně dodal: „Zase někdo, s kým jsi bojovala?“

Scathach se ušklíbla. „Daleko hůř,“ zamumlala, „je to moje babička.“

KAPITOLA 31

Hekatina říše se rozpadala. Na západě už zmizely mraky a také velká část oblohy, jež po sobě zanechala pouze osamocené blikající hvězdy, které jedna za druhou pomalu pohasínaly, a měsíc už také neměl tak ostré tvary jako předtím.

„Nemáme moc času,“ podotkla Morrigana, když viděla, co se děje na obloze.

Dee se na zemi snažil posbírat co nejvíce ledových fragmentů Hekaté, a i když slyšel náznak strachu v Morriganině hlasu, klidně dodal: „Ještě máme čas.“

„Nemůžeme si dovolit tu déle zůstávat, říše zaniká,“ pokračovala Morrigana tentokrát bez nějakého výrazu, ale Dee poznal podle toho, jak svírala svůj plášť z vraního peří na ramenou, že je opravdu nervózní.

„Co by se mohlo stát,“ divil se nahlas Dee. Nikdy neviděl bohyni v takovém stavu, a užíval si každičkou chvíli její nepříjemné situace.

Morrigana zvedla hlavu a pozorovala přibližující se temnotu. V jejích očích se odráželo světlo ze zbývajících hvězd. „Co by se stalo? My bychom zmizeli s ní, pohltila by nás nicota stejně jako zbytek říše,“ vysvětlila a dál sledovala hory v dálce, které se měnily v něco jako prach. Ten následně stoupal vzhůru k černé obloze, až nakonec úplně zmizel. „Opravdová smrt,“ zamumlala Morrigana tiše.

Zatímco Hekatin nádherný a dokonalý svět mizel v nicotě, která postupně pohlcovala vzdálené kopce, stromy, oblohu i hvězdy, Dee se probíral zbytky rozpouštějících se ledových střepů Ygdrasilu. Bohyně vytvořila svou říši z ničeho a teď bez její přítomnosti, která ji držela pohromadě, se vše navracelo tam, odkud to vzešlo, do nicoty. Vítr rozvál hory jako zrnka písku, lesy a houštiny postupně bledly, problikávaly z posledních sil jako světla, která někdo rozsvěcí a zhasíná, a přerostlý měsíc visící nízko na nebi ztrácel definitivně svůj tvar a ostrost. Vlastně už nyní z něj zbylo jen velké kolo bez ostrých kontur. Na východě vycházelo slunce, zlatá záře zalévala stále modrou oblohu.

Vraní bohyně se otočila na svou tetu. „Jak dlouho to bude trvat, než všechno navždy zmizí?“ zeptala se.

Bastet zavrčela a pokrčila svými mohutnými rameny. „Kdo ví? Ani já jsem nikdy neviděla zánik celé říše. Možná minuty.“

„Víc ani nepotřebuji,“ řekl Dee a položil Exkalibr na zem. Dokonale vyleštěné kamenné ostří fungovalo jako zrcadlo, ve kterém viděl postupující temnotu, která přicházela ze západu. Našel tři největší kusy ledu, které bývávaly Hekaté, a položil je na ostří meče.

Morrigana a Bastet se nad jeho rameny nahnuly a upřeně sledovaly, co Dee dělá. „Co je tak důležité, že to musíš udělat tady?“ zeptala se Bastet.

„Toto byl Hekatin domov,“ odpověděl Dee. „A přesně zde, na místě její smrti, bude spojení nejsilnější.“

„Spojení…,“ zavrčela Bastet a pak přikývla. Najednou ji došlo, o co se Dee pokouší, o nejtemnější a nejnebezpečnější kouzlo černé magie.

„Nekromantika. Chystám se spojit s mrtvou bohyní, chci ji položit pár otázek,“ zašeptal Dee. „Strávila na tomto místě tisíciletí, a těžko bych našel lepší místo. Vsadím se, že Hekatino vědomí zůstává spojené s její říší.“ Sáhnul po slavném meči. Černý kámen se rozzářil žlutým světlem a vytesaní hadi na rukojeti ožili. Vztekle zasyčeli, jejich jazyky se rozkmitaly, poté se vše uklidnilo a hadi opět znehybněli. Ledové kusy se rozpouštěly na čepeli, kapalina stékala po povrchu kamenného ostří a pokrývala ho olejovým závojem. „Teď uvidíme to, co bychom měli vědět,“ zamumlal Dee tajemně.

Voda na meči zabublala, zasyčela a zapraskala. V každé bublině se objevila Hekatina tvář. Mihotala se ve všech třech svých podobách, jen máslové oči, které se na Johna Dee upřeně dívaly, zůstávaly stále stejně nenávistné.

„Mluv se mnou,“ nařídil Dee, „přikazuji ti to. Proč k tobě Flamel přišel?“

Hekatin hlas zněl jako bublání a šplouchání vody. „Aby před tebou utekl.“

„Řekni mi o dětech, které s ním přišly.“

Na čepeli meče se objevily obrázky, jako ze starého filmu, které ukazovaly Flamelův příjezd s dvojčaty z Hekatina pohledu. Obě děti seděly v potlučeném a poškrábaném autě a v bledých tvářích se zračil strach.

„Flamel věří, že ti dva jsou dvojčata z legendy v Kodexu.“

Morrigana a Bastet přistoupily blíž, nyní už si nevšímaly přibližující se nicoty. Na západě již nebyly žádné hvězdy ani měsíc a z velké části oblohy zůstala jen černočerná tma.

„A jsou?“ požadoval Dee.

Další obrázek se vyjevil a ukázal čistě stříbrnou a zlatou auru dvojčat.

„Měsíc a Slunce,“ zamumlal Dee. Nevěděl jestli má být tou zprávou vyděšený, nebo nadšený, že se jeho podezření potvrdilo. Od prvního momentu, kdy je spolu viděl, uvažoval, jestli jsou ti dva dvojčata.

„Mluví legenda o těchto dvojčatech?“ znovu vyštěkl otázku.

Bastet se sehnula k Johnovi Dee a její dlouhé vousky ho lechtaly na tváři, ale neodvážil se riskovat natolik, aby je odstranil. Alespoň ne teď, když je svou velkou hlavou a zuby tak blízko jeho obličeji. Cítil vůni navlhlého kadidla z bohyně, což ho začalo nepříjemně dráždit v nose. Bastet se natáhla po meči, ale Dee její ruku zachytil. Bylo to jako chytit lva za tlapu a její vytažené drápy se náhle přiblížily až příliš těsně k jeho prstům. „Prosím, nesahejte na meč, je to velmi složité kouzlo. Máme snad čas ještě na pár otázek,“ dodal a kývl směrem k západnímu horizontu, kde se říše rozpadala na barevný prach.

Bastet se podívala na černé ostří, přičemž se v jejích úzkých očích zablesklo. „Má sestra má – nebo možná bych měla říct, že měla – velice ojedinělý dar. Uměla probudit magické schopnosti druhých. Zeptej se jí, jestli to udělala u těch lidských dvojčat.“

Dee přikývl, protože si uvědomil, proč Flamel dvojčata přivedl za Hekaté. Vzpomněl si, že za starých časů se věřilo, že Hekaté má moc nad kouzly a magií a hned se zeptal: „Probudila jsi magické schopnosti dvojčat?“

Na meči zabublalo jednoduché: „Ne.“

Dee se překvapeně narovnal, jelikož spíš předpokládal opačnou odpověď. Flamel tedy selhal?

Bastet nespokojeně zamručela: „Ona lže!“

„Nemůže lhát,“ řekl Dee. „Odpovídá přesně na to, na co se ptáme.“

„Viděla jsem tu dívku na vlastní oči,“ oponovala egyptská bohyně. „Viděla jsem bič čisté aurické energie. Nikdy předtím jsem se ve svém životě nesetkala s takovou silou, ani za starých časů.“

Dr. John Dee se na ni přísně podíval. „Viděla jste dívku…, ale co ten chlapec? Co dělal on?“

„Toho jsem si nevšimla.“

„Aha,“ zvolal vítězoslavně Dee a obrátil se opět k meči. Morriganin plášť varovně šustil.

„Tohle bude poslední otázka, doktore,“ ozval se Morriganin hlas.

Trojice se podívala a zjistila, že nicota se blíží a černočerná tma se již rozprostírá pár metrů před nimi. Dee se otočil rychle k meči a zeptal se: „Probudila jsi dívčiny schopnosti?“

Další bublina praskla a na meči se objevily obrázky Sofie, která se vznášela nad zemí s její stříbrnou aurou okolo. „Ano.“

„A chlapce?“

Na meči se objevil Josh schoulený v rohu tmavé komnaty a odpověď zněla: „Ne.“

Morriganin pařát chytil Johna Dee za rameno a vytáhl ho na nohy. Dee sebral meč a setřásl z něj zbývající kapky, které už dopadly do neustále postupující nicoty.

Nesourodá trojice – kolosální Bastet, temná Morrigana a malý mužík – utíkali pryč, zatímco za nimi upadal svět do prázdnoty.

Poslední bojovníci jejich armády – kočičáci a ptačí lidé – se okolo bez cíle potulovali, ale když viděli své paní utíkat, otočili se a kvapně je následovali. Zanedlouho všichni směřovali k východu, kde zůstával zbytek Hekatiny říše. Sinuhet kulhal za Bastet a prosil ji, aby se zastavila a pomohla mu.

Ale svět se bortil příliš rychle. Prázdnota pohltila ptáky i kočky, starodávné stromy i vzácné květiny, kouzelná stvoření i mýtické příšery. Pak zničila i poslední zbytky Hekatiných kouzel.

Nakonec nicota zachvátila slunce, nastala tma a říše nadobro zmizela.

KAPITOLA 32

Morrigana s Bastet se prodraly hustým křovím a mezi sebou nesly Johna Dee. Hranici překročily právě včas, protože za nimi zmizel i listnatý porost a objevila se úzká cestička vedoucí k hoře Tamalpais. Obě dvě klopýtly a Dee nakonec skončil v prachu na zemi.

„A co teď?“ zavrčela Bastet. „Prohráli jsme a oni vyhráli? Zničili jsme sice Hekaté, ale stihla ještě probudit dívčiny schopnosti.“

John Dee se pracně zvedl na nohy a oprašoval si svůj rozedraný drahý kabát. Všude z něj visely cáry a na zbývajících kusech, které ještě držely při sobě, byly patrné hluboké škrábance, dokonce objevil díru velkou jako pěst. Opatrně otřel Exkalibr a vrátil ho zpět do pochvy. „Teď není třeba, abychom si všímali dívky, ale důležitý je chlapec. On je náš klíč.“

Morrigana zavrtěla hlavou, až zašelestily tisíce peříček.

„Mluvíš v hádankách.“ Pohlédla vysoko na modrou ranní oblohu a téměř současně se nad ní objevil šedý mrak.

„Ten chlapec viděl nesmírnou sílu, která se probudila v jeho sestře, jak si myslíte, že se asi cítí? Možná vyděšeně, rozzlobeně, sám. Ale hlavně jí závidí.“ Podíval se na Morriganu a pak na Bastet. „Ale on je přinejmenším také tak mocný jako ta dívka. Existuje ještě někdo další na tomto kontinentě, kdo by pomohl Flamelovi probudit i chlapcovy schopnosti?“

„Černá Annis bydlí v Catskills,“ uvažovala nahlas Morrigana, ale v jejím hlase zaznělo něco velmi ostražitého už jen při vyslovení jejího jména.

„Příliš nevypočitatelná,“ řekl Dee, „pravděpodobně by ho roztrhala na cucky.“

„Slyšela jsem, že Persefona přesídlila do Kanady,“ podotkla Bastet.

Dee zavrtěl nesouhlasně hlavou. „Strávila v podsvětí moc dlouhý čas a tvrdí se, že se zbláznila. Vzít k ní děti by bylo holé šílenství.“

Morrigana si přitáhla svůj kabát blíž k tělu a mrak nad její hlavou ještě zhoustl a klesl trochu níž. „Pak už není nikdo v Severní Americe. Potkala jsem v Rakousku Noktikulu a vím, že Erichtho se skrývá v Thesálii.“

„Nemáte pravdu,“ přerušil ji Dee. „Je tu ještě někdo, kdo může probudit chlapcovy schopnosti.“

„Kdo?“ zavrčela Bastet a svraštila čumák.

Dr. John Dee se otočil na Vraní bohyni a řekl: „Vy byste mohla.“

Morrigana ustoupila dozadu, její černé oči se rozšířily překvapením a špičaté zuby se zaryly do tenkých rtů. Jejím pláštěm z peří se honily vlny a peří o sebe šustilo.

„Mýlíš se,“ zasyčela Bastet. „Moje neteř je z druhé generace, nemá takovou moc.“

Dee se obrátil tváří v tvář Morriganě. Věděl, že hraje nebezpečnou hru, možná i smrtící, ale rozhodně to na sobě nedal znát. „Kdysi to možná byla pravda, ale Morriganina moc je o hodně silnější, než byla kdy dřív.“

„O čem to mluví?“ zeptala se Bastet neteře.

„Buď velice, ale velice opatrný, člověče,“ zaskřehotala Morrigana.

„O mé loajalitě snad nemůže být pochyb,“ řekl Dee rychle. „Sloužím vám již více než pět set let. Hledám způsob, jak dosáhnout vašeho cíle.“ Přistoupil k Morriganě. „Kdysi jste jako Hekaté měla tři tváře. Jedna Morrigana, druhá Medb a třetí Badb. Na rozdíl od Hekaté jste ovšem vy a vaše dvě sestry měly i tři těla. Vaše vědomí je spojovalo. Zvlášť jste byly silné, ale společně neporazitelné.“ Pak se Dee zarazil a jako by chvilku trvalo, než si srovnal myšlenky, ale ve skutečnosti jen potřeboval čas, aby pod kabátem lépe uchopil Exkalibr. „Kdy vás napadlo zbavit se sester a zabít je?“ zeptal se čistě konverzačním tónem.

Morrigana vyskočila se strašným zakvílením, sápala se po Johnovi Dee, ale hned se zastavila.

Před jejím krkem se objevil záblesk černého kamenného ostří, kterým procházely modré jiskry. Dokonce i hadi na rukojeti se probudili a syčeli na ni.

„Prosím vás,“ usmál se Dee „už jsem dnes zodpovědný za smrt jedné starobylé bytosti. Nerad bych k tomu přidával ještě další.“ Nezapomněl při řeči sledovat Bastet, protože věděl, že se ho snaží obejít. „Morrigana má jistě moc probudit chlapcovy schopnosti,“ rychle a jasně oznámil. „Samozřejmě že má znalosti a sílu svých dvou sester. Kdybychom mohli probudit chlapce a přesvědčit ho, aby se přidal k nám, měli bychom velmi schopného spojence. Nezapomeňte na věštbu: Ti dva jsou jeden a jeden je vsím. Jeden, aby svět zachránil, a jeden, aby ho zničil.“

„A který z nich je ten chlapec?“ zeptala se Bastet. „Tím, kterým ho učiníme,“ řekl Dee, který sledoval každý pohyb Morrigany i Bastet.

Bastet však byla v mžiku za jeho zády a její obrovská tlapa ho objala kolem krku. Jemně ho nadzvedla a donutila ho stoupnout si na špičky, aby se mu podívala přímo do očí. Na chvíli přemýšlel o použití meče, ale uvědomil si, že Kočičí bohyně je nepředstavitelně rychlejší než on. Viděla by už jen pohyb jeho ramen a jednoduše by mu odsekla hlavu od těla. To nebyl ochoten riskovat.

Bastet si prohlížela svou neteř a posléze řekla: „Je to pravda? Medb a Badb jsou mrtvé?“

„Ano,“ odpověděla Morrigana a dívala se do očí Johnu Dee. „Ale já jsem je nezabila. Zemřely dobrovolně a od té doby žijí uvnitř mě samé.“ Na chvíli to vypadalo, že Morriganiny oči dostaly žlutou a pak červenou barvu, po starodávných bohyních, než se zase vrátily ke své původní černé.

Dee měl silné nutkání zeptat se, jak se dovnitř Morrigany dostaly, ale pak se rozhodl, že to snad ani nechce vědět a nyní stejně nebyla na podobné otázky vhodná doba.

„Můžeš probudit schopnosti toho chlapce?“ zeptala se přímo Bastet. „Ano, můžu.“

„Pak to udělej,“ přikázala Kočičí bohyně a obrátila svou pozornost zpět na Johna Dee. Palcem mu tlačila do brady, až ji musel zaklonit. „A ty, jestli ještě někdy zvedneš zbraň proti někomu ze starobylých ras, ujišťuji tě, že strávíš příští tisíciletí v říši mé vlastní výroby. A věř mi, že se ti to líbit nebude.“ Uvolnila své sevření a odhodila ho pryč. Dee opět přistál v prachu cesty, ale stále držel svůj meč.

„Řekni mi,“ přikázala Bastet, když se nad ním tyčila: „Kde jsou Flamel a dvojčata teď? Kam odešli?“

Dee se postavil na nohy, ale stále cítil, jak se mu klepou kolena. Opět oprášil svůj kabát, objevil v něm další díru a definitivně se rozhodl, že už si nikdy nic koženého nekoupí. „Bude potřebovat cvičit dívčiny schopnosti. Hekaté je probudila, ale neměla čas naučit ji obranná kouzla. Flamel ví, že bez nich a bez kontroly nad jejími schopnostmi se dívka pod přívalem podnětů dříve či později zblázní.“

„Dobrá, a kam tedy jedou?“ vrátila se Bastet k věci, složila své obrovské ruce na prsou a zachvěla se. Morriganin mrak nad jejich hlavami rostl a houstnul, ale zároveň se přibližoval, až se téměř dotýkal vršků stromů. Ve vzduchu byl cítit nádech neidentifikovatelného koření.

„Flamel nezůstane nikde poblíž, ví, že tu máme příliš mnoho špehů a pomocníků.“

Morrigana zavřela oči, pomalu se otáčela a zvedla ruku. „Jedou na jih, vidím zbytky její aury. Je neuvěřitelně silná.“

Dee využil situace a hned se rychle ptal: „Která ze starobylých bytostí žije na jihu? Někdo, kdo se vyzná v elementární magii, kdo ovládá živly.“

„Endor,“ okamžitě zareagovala bohyně s kočičí hlavou „v Ojai. Strašná čarodějnice z Endoru.“

„Paní větru,“ dodala Morrigana.

Bastet se sklonila k tváři Johna Dee, až ucítil její zkažený dech, a řekla: „Víš, co máš dělat. Musíš získat zbývající stránky Kodexu.“

„A dvojčata?“ zeptal se křečovitě Dee.

„Pokud to půjde, zajmi je a přiveď, pokud ne – zabij je, aby Flamel nemohl využít jejich sil.“ Pak se obě bohyně otočily, vkročily do šedého mraku, jenž mezitím sestoupil na dosah, a byly pryč.

John Dee zůstal sám na osamělé opuštěné polní cestě. „Jak se mám ale do Ojai dostat?“ rozzlobeně zvolal, ale odpovědi se nedočkal.

Zarazil ruce hluboko do kapes zničeného kabátu a vydal se pěšky po úzké stezce zpátky do civilizace. Nenáviděl, když se k němu bohyně chovaly jako k dítěti. Rozdají příkazy a beze slova zmizí.

Ale to se změní.

Starobylí si rádi myslí, že on, John Dee, je jejich loutka, jejich spolehlivý nástroj k dosažení cílů. Ale moc dobře si pamatoval, že Bastet opustila Sinuheta, který byl jejím věrným společníkem více než stovku let, a ani se za ním neohlédla. Byl přesvědčen, že by ho potkal stejný osud, kdyby jim dal šanci.

Jenže Dee měl plán, který mu zajistí, že už nikdy podobnou šanci nedostanou.

KAPITOLA 33

Bylo už pozdní odpoledne, když Josh konečně zahnul na dlouhou a klikatou silnici do malého městečka Ojai. V jeho tváři se zračila únava po více než šest set padesáti kilometrech, které odřídil úplně sám. Přestože původní odhad navigace činil šest a půl hodiny, celá cesta nakonec zabrala téměř devět hodin. Řídit velkého Hummera na dálnici bylo celkem jednoduché, tam cesta ubíhala rychle. Stačilo jen sledovat směr, a šlo to jako po másle. Ovšem mimo dálnice to byla Joshova noční můra, musel se hodně snažit, aby neztratil kontrolu nad velkým vozidlem. Vůbec nic nepřipomínalo ani jednu z jeho počítačových her. Seděl zničeně za volantem v neustálém strachu a úzkosti, že něco nebo někoho přejede nebo srazí. Černé auto samo o sobě budilo dost pozornost a Joshe by nikdy nenapadlo, že bude vděčný za kouřová okna. Byly by docela zajímavé reakce lidí, kdyby věděli, že tak velké auto řídí patnáctiletý kluk.

Silnice se stočila doprava a před nimi se vynořila místní dlouhá hlavní třída. Josh zpomalil před pár obchody ale nakonec musel zastavit, jelikož na semaforu naskočila červená. Nahnul se přes volant dopředu a snažil se přes špinavé přední sklo, na kterém během cesty skončila spousta hmyzu, pořádně prohlédnout okolí. První dojmy, když se díval na opuštěnou ulici, naznačovaly, že Ojai je kupodivu zelené město. V Kalifornii je jen málo zelených míst během června, spíš všechno hnědne a vadne pod slunečním žárem, ale zde se tyčily vedle bílých kamenných domů všude kolem zelené stromy. Přímo před nimi se nad poštou tyčila do nebe kamenná věž a nalevo se pod bílým podloubím schovávala řada obchůdků.

Josh se podíval do zpětného zrcátka a překvapeně zjistil, že ho Scatty pozoruje.

„Myslel jsem, že jsi usnula,“ řekl tiše. Spící Sofie ležela stočená na sedadle vedle Joshe, jelikož se s Flamelem prohodili již před pár hodinami. Nikolas teď tiše pochrupoval na zadním sedadle vedle Scatty.

„Nepotřebuji spát,“ řekla prostě.

Josh už se chtěl opět ptát na tisíce otázek, které ho znovu napadaly, ale místo toho raději pronesl jen jednu: „Víš, kudy máme jet?“

Scatty se nahnula dopředu, opřela ruce pohodlně o přední sedadlo a na ně položila hlavu. „Stále rovně, kolem pošty, to je ta budova s věží, pak za Libbey parkem doprava na Fox street. Tam musíš zaparkovat.“ Kývla hlavou doleva k obchodům v podloubí. „Jdeme sem.“

„Tak tady žije tvá babička?“

„Ano, tady,“ řekla krátce Scatty. „A ona je opravdu čarodějka?“

„Nejen čarodějka, ona je z původního rodu prvních čarodějek.“

„Jak ti je?“ zeptala se Sofie. Stála na chodníku a protahovala si polámané tělo. Postavila se na špičky a zaklonila se, až jí pořádně ruplo v zádech. „Teď je to mnohem lepší,“ řekla si spíš pro sebe, zavřela oči a otočila tvář proti slunci, které stále stálo vysoko na obloze bez mráčků.

„Jak se cítíš, bych se měl spíš ptát já tebe,“ řekl Josh, když vylézal z auta. Zívnul a také se začal protahovat po dlouhé cestě. „Myslím, že už nikdy nechci řídit,“ zamumlal tak tiše, že skoro šeptal. „Jsem moc rád, že jsi v pořádku.“ Pak se zarazil a ostýchavě dodal: „Je ti dobře, že jo?“

Sofie se natáhla, aby na bratra dosáhla, dotkla se jeho ruky a odpověděla: „Myslím, že jo.“

Flamel vystoupil z auta a s prásknutím zavřel dveře. Scatty už dávno stála ve stínu pod blízkým stromem. Z kapsy vydolovala zrcadlové sluneční brýle a nasadila si je na nos. Alchymista si to namířil za ní a Josh mezitím zapnul alarm. Světla jednou blikla, auto píplo a bylo zamčeno.

„Musíme si promluvit,“ řekl Flamel tiše, ačkoliv postranní ulice zela prázdnotou. Rukou si přejel své na krátko ostříhané vlasy a pak se podíval na ty, které mu zůstaly v ruce, a rychle je setřásl na zem. Zestárl o další rok, a to se mu vepsalo do tváře. Vrásky kolem očí se viditelně prohloubily a stejně tak okolo úst. „Ta osoba, za kterou jsme přijeli, se vám může zdát…,“ zarazil se a rozpačitě řekl: „Zvláštní.“

„No, to mi povídej,“ zamumlala Scatty.

„Co tím míníte, že je zvláštní?“ zeptal se vyděšeně Josh. Po všem, co zažili, mohlo slovo zvláštní znamenat úplně cokoliv.

„Řekněme, že je trochu podivínská a občas nevrlá a náladová…, a to všechno, když je v dobrém rozpoložení,“ vysvětlila Scatty.

„A když zrovna nemá dobrou náladu?“ chtěl vědět Josh.

„No, to pak od ní chcete být hodně daleko!“

Joshovi se v hlavě opět honily stovky otázek, a tak se otočil k Flamelovi a zeptal se na to nedůležitější: „Tak proč za ní jedeme?“

„Protože mi to poradila Perenela,“ trpělivě odpověděl Nikolas, „protože ovládá jeden z nejmocnějších elementů, vítr, a může Sofii mnohé naučit, a také jí může poradit, jak se chránit sama před sebou.“

„Před čím?“

„Sama před sebou,“ opakoval Flamel jakoby mimochodem, pak se otočil a vykročil k hlavní třídě. Scatty vystoupila ze stínu a pomalu ho následovala. „Proč jsem si s sebou nevzala opalovací krém, v tomhle žáru se vždycky spálím,“ postěžovala si. „Počkejte ráno, uvidíte, kolik mi naskáče pih.“

Josh se otočil zpátky k Sofii a začínal chápat, co všechno teď leží mezi ním a jeho sestrou. „Máš ponětí, o čem to Nikolas mluvil? Ochrana sama před sebou? Co to znamená?“

„Myslím, že vím, Joshi,“ zamračila se Sofie. „Všechno kolem je tak… hlasité, jasné a ostré. Je to jako by někdo zesílil veškeré zvuky. Moje smysly jsou tak nastavené, že bys nevěřil, co všechno slyším.“ Ukázala na poškrábanou červenou Toyotu, která pomalu jela ulicí. „Ta žena v autě mluví do telefonu se svou matkou. Říká, že nechce k večeři rybu.“ Ukázala na nákladní auto zaparkované na protější straně ulice. „Vzadu na autě je nálepka, chceš říct, co je na ní napsáno?“

Josh zamžoural a zjistil, že stěží přečte poznávací značku.

„Když jsme předtím jedli, chuť jídla byla tak výrazná, že se mi zvedal žaludek. Poznala jsem jednotlivá zrníčka soli v mém sendviči.“ Sehnula se a zvedla ze země lístek palisandru. „Cítím každý kousek lístku i se zavřenýma očima. Ale víš, co je nejhorší ze všeho? Pachy a vůně,“ řekla a mimoděk se podívala na Joshe.

„No bezva…,“ zvolal Josh. Od doby, kdy dosáhl puberty, zkusil kdejaký deodorant, který byl na trhu.

„Ne, to nejsi jen ty,“ zakřenila se Sofie, „ačkoliv ty bys opravdu měl změnit deodorant, a myslím, že ponožky bys měl rovnou spálit. Ale mluvím o veškerých vůních a smradech, cítím je nepřetržitě. Zápach benzínu je odporný, horká guma pneumatik jakbysmet, ale i potraviny nebo vůně květin je prostě příliš silná.“ Sofie se zastavila uprostřed ulice a tón jejího hlasu se výrazně změnil. Podívala se na bratra a z očí jí vytryskly slzy, aniž věděla, kde se vzaly. „Všeho je prostě hrozně moc, Joshi. Strašně moc. Připadá mi, že jsem nemocná, je mi špatně, třeští mi hlava, oči a uši mě bolí a v krku jako bych měla knedlík.“

Josh neohrabaně zkusil svou sestru obejmout, ale ta se odtáhla. „Prosím, nesahej na mě, ani to nesnesu.“

Josh nevěděl, co na to říci, ale asi nebylo nic, co by se dalo dodat. Připadal si hrozně, že nemohl Sofii nijak pomoci. Sofie byla vždycky tak silná, vždy měla všechno pod kontrolou. Ona byla osobou, za kterou šel vždycky, když měl potíže. A ona vždycky měla radu nebo odpověď.

Až doposud.

Flamel! Joshe opět zaplavila vlna vzteku. Tohle byla Flamelova chyba. Nikdy mu to neodpustí. Podíval se dopředu a viděl, že se Flamel a Scathach zastavili, aby na ně počkali.

Válečnice k nim pospíchala a přísně přikazovala: „Rychle, osuš si oči! Nemůžeme na sebe takhle poutat pozornost.“

„Nemluv s mou sestrou…,“ začal Josh, ale Scatty ho pohledem umlčela.

„Pojďme, musíme se co nejdřív dostat do obchodu mé babičky, ona ti pomůže. Je to jen přes ulici.“

Sofie si poslušně otřela oči do rukávu a šla za Scatty. Připadala si nemožná. Brečela tak zřídka – dokonce u konce ‚Titaniku‘ se smála – tak proč brečí teď?

Probuzení jejích magických schopností vypadalo jako úžasný nápad. Líbila se jí myšlenka, že bude schopná kontrolovat a usměrňovat svou vůli, pracovat se svou aurickou energií a kouzlit. Ale nic z toho se nestalo. Cítila se unavená a vyčerpaná ze všech těch dojmů a vjemů, které na ni útočily ze všech stran. Všechno ji bolelo, a proto brečela.

Nejvíc ze všeho se bála toho, že ta bolest nepřestane, že se to nezlepší. Co by potom dělala, co by vůbec mohla dělat?

Sofie zvedla hlavu a zjistila, že Josh na ni zírá s otevřenou pusou. „Flamel říkal, že čarodějka ti pomůže,“ řekl nakonec.

„A co když to nedokáže? Joshi, co pak budu dělat?“ Ale Josh odpověď neznal.

Sofie a Josh přešli hlavní třídu a zastavili se v podloubí, které se táhlo celým blokem podél silnice. Teplota vzduchu najednou klesla na snesitelnou úroveň a Sofie si uvědomila, že tričko se jí lepí na záda a že to studí.

Dohnali Flamela, který se zastavil před malým obchůdkem se starožitnostmi se zděšeným pohledem ve tváři. Obchod byl zavřený. Beze slova poklepal na papírové hodiny, které byly přilepeny na dveře zevnitř. Ručičky byly nastavené na půl třetí a rukou bylo připsáno: Šla jsem na oběd, budu zpět ve 14:30.

Bylo skoro půl čtvrté.

Flamel a Scatty se nahnuli ke dveřím a hleděli dovnitř, zatímco dvojčata se přitiskla k výloze. V obchodě byly vystavené skleněné předměty jako vázy, mísy, talíře, těžítka, různé figurky a zrcadla. Nepřeberné množství zrcadel, byla úplně všude, různých tvarů a velikostí od malinkých kulatých až po obrovská nástěnná. Hodně skleněných předmětů vypadalo docela moderně, přesto bylo ve výloze i pár kousků, které vypadaly opravdu jako starožitné.

„Tak, a co asi teď budeme dělat?“ podivoval se nahlas Flamel. „Kde jen může být?“

„Pravděpodobně šla na oběd a zapomněla se vrátit,“ řekla suše Scatty a dívala se doleva i doprava po hlavní třídě. „Není tu moc rušno, co?“ Bylo pozdní páteční odpoledne, přesto jen tu a tam projelo nějaké auto a po ulici šlo sotva pár chodců.

„Můžeme prozkoumat restaurace,“ navrhl Flamel. „Co má ráda k jídlu?“

„Neptej se,“ odpověděla Scatty rychle, „asi bys to nechtěl vědět.“

„Možná, kdybychom se rozdělili…,“ začal Nikolas. Na to se Sofie naklonila dopředu a zmáčkla kliku, v tom se rozezněl zvonek a dveře se otevřely. „Super nápad, Sofie.“

„Viděla jsem to ve filmu,“ zamumlala. „Je tu někdo?“ zvolala a vešla dovnitř. Nikdo neodpovídal.

Obchůdek byl maličká trojúhelníková místnost, ale stovky zrcadel po stěnách – některá dokonce i na stropě – opticky zvětšovaly prostor, že vypadal o mnoho větší.

Sofie zaklonila hlavu a zhluboka se nadechla. „Cítíte to?“

Josh zavrtěl hlavou. Zrcadla okolo na něj nepůsobila dobře a nervozita jím prostupovala jako nějaká nemoc.

Neustále se k němu ze všech stran vracely odrazy jeho samého, ale pokaždé vypadal trochu jinak zdeformovaný. „Co cítíš,“ zeptala se Scatty.

„Je to jako…,“ zarazila se Sofie, „jako když se na podzim pálí dřevo.“

„Takže tu byla.“

Dvojčata se na Scatty nechápavě podívala. „To je vůně čarodějky z Endoru. To je pach jejích kouzel.“

Flamel stál u dveří a pozoroval ulici. „Nemohla odejít daleko, když nezamkla. Podívám se po ní.“ Otočil se na Scatty a řekl: „Jak ji poznám?“

Scatty se zasmála a v očích se ji objevilo tisíc rarášků. „Věř mi, až ji potkáš, poznáš ji.“

„Dobře, za chvíli budu zpátky.“

Flamel vyrazil na ulici, kam právě přijela velká motorka a rámusivě zastavila přímo před obchodem. Řidič se po chvíli sebral a za zvuku silného motoru opět odjel, ale zvuk byl neuvěřitelný. Všechny skleněné předměty uvnitř se rozklepaly a rozezvonily. Sofie si zacpávala uši bolestí. „Nevím, jak dlouho to ještě vydržím,“ šeptala zoufale.

Josh dovedl sestru k jednoduché dřevěné židli a přinutil ji, aby si sedla. Klekl si k jejím nohám a hrozně ji chtěl chytit za ruku, ale bál se na ni sáhnout. Ve své bezradnosti si připadal naprosto zbytečný.

Scatty popošla a zastavila se před Sofií. Poklekla tak, že jejich oči byly ve stejné rovině. „Když Hekaté probudila tvé smysly, neměla čas tě naučit, jak vyfiltrovat veškeré nepotřebné vjemy. Je to trochu jako tvé smysly zapnout a vypnout. Teď je bohužel máš neustále zapnuté, ale nebude to tak napořád, to ti slibuju. S trochou cvičení a několika základními kouzly se naučíš své smysly vypínat a zapínat, když bude potřeba.“

Josh se díval na obě dívky a znovu si uvědomil, jak se mu sestra vzdaluje. Odmalička si byli tak podobní, i když nebyli jednovaječná dvojčata. Nesdíleli své pocity, jak se říká o dvojčatech, že cítí svou bolest navzájem nebo že vědí, že je ten druhý v úzkých, ale v této chvíli Josh cítil, že se Sofií není něco v pořádku. Přál si, aby pro ni mohl něco udělat, aby jí ulevil od bolesti, kterou prožívala.

Scatty jako by uměla číst jeho myšlenky, najednou řekla: „Možná je tu něco, co by ti pomohlo.“ Dvojčata poznala náznak nejistoty v jejím hlase. „Nebojte, nebude to bolet,“ dodala rychle.

„Myslím, že už to stejně nemůže být horší,“ zašeptala Sofie. „Tak do toho,“ souhlasila.

„Nejdřív musím mít tvé svolení.“

„Sofie…,“ začal Josh, ale sestra ho ignorovala.

„Jen to udělej, ať je to cokoliv,“ zopakovala Sofie. „Prosím,“ dodala naléhavě.

„Říkala jsem vám, že jsem to, co lidé nazývají upír.“

„Nechystáš se jí pít krev, že ne?“ zvolal vyděšeně Josh, při té myšlence se mu až udělalo zle.

„Už jsem vám miliónkrát řekla, že můj druh nesaje krev.“

„Je mi jedno, co…,“ začal znovu Josh.

„Joshi,“ přerušila ho rozzlobeně Sofie, její aura při tom rozrušení zablikala a zaplnila obchod sladkým aroma vanilkové zmrzliny. Vystavená skleněná zvonkohra se rozcinkala v jemném vánku. „Joshi, mlč!“ Otočila se na židli a řekla: „Co pro to mám udělat?“

„Dej mi svou pravou ruku.“

Sofie ji okamžitě natáhla a Scatty ji chytila do svých rukou. Pak přikládala opatrně prsty své levé ruky k jejím, palec na palec, ukazováček na ukazováček až po malíček. „Ti z klanu upírů, kteří pijí krev,“ vyprávěla, přičemž se soustředila na spojení jejich prstů, „jsou opravdu tou nejslabší a nejpadlejší skupinou mého druhu. Přemýšleli jste někdy, proč vlastně pijí krev? Jsou v podstatě mrtví – jejich srdce nebijí a nemají potřebu jíst, takže krev pro ně není potrava.“

„A ty jsi také mrtvá?“ vyslovila Sofie otázku, kterou už měl Josh dávno na jazyku. „Ne, to opravdu nejsem.“

Josh se podíval do zrcadla, ve kterém jasně uviděl Scattyin obraz. Scatty si všimla jeho překvapení a pobaveně se usmála. „Nevěř těm starým povídačkám o upírech, že se nezobrazují v zrcadlech, samozřejmě, že je v nich můžeš vidět. Nakonec jsme přece z masa a kostí.“

Josh bedlivě pozoroval Scatty, která tlačila své prsty k Sofiiným, ale vypadalo to, že se nic neděje. Pak si všiml, že se objevila stříbrná jiskra v zrcadle za Scatty a zjistil, že se v zrcadle Sofiina ruka odráží jasně stříbrným světlem.

„Má rasa, klan upírů,“ pokračovala tiše Scatty a stále kontrolovala Sofiinu dlaň, „patří ke druhé generaci starobylých bytostí.“

Josh uviděl v zrcadle, že se stříbrné světlo shlukuje v Sofiině dlani.

„Nejsme jako původní starobylé rasy. Všichni jsme se narodili až po zániku Danu Talis a nejsme jako naši rodiče. Jsme jiní v mnoha ohledech, kterým nikdo nerozumí.“

„Už předtím jsi zmínila Danu Talis,“ zamumlala ospale Sofie. „Co to je, nějaké místo?“ Cítila proud něčeho teplého a zklidňujícího ve své ruce a přestala vnímat bodání a píchání tisíců jehliček.

„Za starých časů to byl střed světa. Ostrov nebo kontinent Danu Talis, ze kterého starobylé bytosti vládly celému světu. Rozpínal se od břehů dnešní Afriky po Severní Ameriku, až do mexického zálivu.“

„Nikdy jsem neslyšela o Danu Talis,“ zašeptala Sofie.

„Ale ano, slyšela,“ řekla Scatty. „Keltové ji nazývali De Danann Isle, ale moderní svět ji zná jako Atlantidu.“

Sofiina ruka v zrcadle žhnula stříbrně bílým světlem. Vypadala jako by měla rukavici. Kolem Scattyiny ruky se tvořila vrstva jiskřiček a tvořila prapodivné prsteny kolem jejích prstů. Scatty se zachvěla.

„Danu Talis zničila válka mezi vládnoucími dvojčaty – Sluncem a Měsícem – která bojovala na vrcholku Velké pyramidy. Neuvěřitelná magická síla, kterou svým bojem uvolnila, destabilizovala životní prostředí. Říká se, že tatáž energie proudící atmosférou způsobila změny druhé generace. Někteří z nás se pak narodili jako úplné příšery, jiní zůstali v zajetí mezi různými tvary, a jen málo z nás mělo výjimečné schopnosti jako například proměnit se do tvarů zvířete, když bylo potřeba. Jiní, kteří postupně vytvořili klan upírů, zjistili, že nejsou schopni nic cítit.“

Josh se příkře podíval na Scatty a vyštěkl: „Co tím chceš říct, že nejste schopni nic cítit?“

Válečnice se usmála a podívala se na něho. Najednou její zuby vypadaly děsivě dlouhé. „Necítíme žádné emoce, nebo jen velmi málo. Nemáme strach, nemůžeme milovat nebo zažít to vzrušení z radosti nebo štěstí. Nejlepší válečníci a bojovníci jsou ti, kteří nejenže nemají strach, ale také je nic nerozčílí nebo nevyvede z míry.“

Josh ustoupil od Scatty a zhluboka se nadechl. Chytala ho křeč do nohy a prsty ho brněly. Ale také se potřeboval vzdálit od upírky. V tuto chvíli všechna zrcadla a vyleštěné skleněné plochy ukazovaly stříbrné světlo, které proudilo ze Sofiiny ruky do Scattyiny paže, kde mizelo ještě předtím, než se dotklo lokte.

Scatty otočila hlavu na Joshe, který si uvědomil, že bělmo jejích očí změnilo barvu na stříbrnou. „Upíři, kteří sají krev, ji nepotřebují, to, co potřebují, jsou emoce a pocity, které krev nese.“

„Ty okrádáš Sofii o pocity,“ zašeptal Josh a zděšeně vykřikl: „Sofie, zastav to…“

„Ne!“ vyhrklo jeho dvojče a otevřela oči, ve kterých bylo bělmo stále stříbrné. „Víš co? Opravdu cítím, jak všechna ta bolest ustupuje,“ vysvětlovala.

„Tvá sestra nemůže unést veškeré vjemy, které se k ní dostávají. Všeho je prostě příliš, což jí způsobuje bolest, a proto má strach. Já jenom přijímám ten strach a bolest.“

„Proč by vlastně někdo chtěl cítit strach nebo bolest?“ přemýšlel Josh nahlas. Ta myšlenka ho fascinovala i odrazovala zároveň. Něco mu na tom prostě nesedělo.

„Třeba proto, aby se cítil živý,“ podotkla Scatty.

KAPITOLA 34

Ještě předtím, než Perenela otevřela oči, věděla, že ji přestěhovali do daleko bezpečnějšího vězení. Poznala, že je to neblahé místo, někde ve tmě a hluboko pod zemí. Cítila ve zdech staré zlo, které bylo patrné téměř i ve vzduchu, který dýchala. Ležela klidně a snažila se rozvinout své smysly, ale všechno tu obklopila zlá vůle a zoufalství, přes které se nemohla dostat. Navíc zjistila, že nemůže použít žádná svá kouzla. Pozorně poslouchala, a když si byla naprosto jistá, že je v místnosti sama, odvážila se otevřít oči. Byla v cele.

Ze tří stran ji obklopovaly zdi z masivního betonu a na čtvrté straně uviděla mříže, za kterými byla celá řada dalších cel.

Byla ve vězení.

Snažila se přijít na to, kam ji mohli odvést. Bylo nadmíru jasné, že se nachází v prázdném vězeňském bloku, ale kde?

Pak se v dálce rozezněla táhlým a osamoceným zvukem lodní siréna. Perenela se zachvěla, protože si uvědomila, kde ji Dee vězní. Byla na skále, ve vězení, ze kterého se nikdo nikdy nedostal, v Alkatrazu.

Pozorně si prohlédla malou místnost a zvlášť prostor kolem vstupních mříží. Na rozdíl od předchozího místa tady neviděla na dveřích ani oknech žádné ochranné symboly nebo amulety a nemohla se ubránit lehkému úsměvu. Co si Dee myslí? Až se jí vrátí síly, nic ji nezabrání, aby použila svou aurickou energii, ohnula mříže a jednoduše a bez problémů odtud odešla.

Chvíli trvalo, než přišla na to, že zvuk, který původně považovala za kapání vody, byl způsoben něčím nebo někým, kdo se pomalu a plíživě přibližoval. Přitiskla se ke mřížím, aby viděla co nejdříve, kdo to sem jde. Spatřila pohybující se stín a přemýšlela, jestli jsou to další z Deeových položivých služebníků nebo něco jiného. Ti by nebyli schopní ji tu zadržovat příliš dlouho. Z tmavé chodby se rýsoval obrovský a neurčitý stín, který pomalu dostával určitější tvary, až nakonec dorazil přímo před její celu. Perenela byla najednou vděčná za mříže, které ji dělily od této hrůzostrašné bytosti.

Před ní stálo stvoření, které se naposledy na zemi objevilo zhruba tisíc let před postavením prvních egyptských pyramid. Sfinga, obrovský lev s křídly orla a hlavou krásné ženy. Sfinga se usmála, nahnula hlavu na stranu a zakmitala dlouhým rozeklaným hadím jazykem. Její oči byly úzké skoro ploché.

Tohle nebyla žádná umělá bytost z dílny Johna Dee.

Sfinga byla jedna z dcer starodávné Echidny, jedné z nejpodlejších starobylých bytostí, které se bály mnohé starobylé rasy dokonce i temné síly. Perenelu napadlo, že by ráda věděla, komu vlastně Dee slouží.

Sfinga přiblížila svou tvář k mřížím a vystřelila svůj dlouhý jazyk směrem dovnitř. Ochutnala vzduch okolo a téměř se dotkla Pereneliných úst. „Myslím, že ti nemusím připomínat, Perenelo Flamelová,“ poznamenala jazykem Nilu, „že jedna ze speciálních schopností mé rasy je, že dokážeme pohltit veškerou aurickou energii.“ Zapleskala křídly, které v tu ránu zaplnily celou chodbu. „V mé přítomnosti nemáš vůbec žádnou moc.“

Perenelu polil studený pot a uvědomila si, jak je Dee vynalézavý a chytrý. Byla úplně bezmocným a bezbranným vězněm v Alkatrazu, a věděla, že nikdo ještě nikdy odtud neunikl živý.

KAPITOLA 35

Nikolas otevřel dveře a zvonek zazvonil. Ustoupil zpět, aby pustil do dveří celkem obyčejně vypadající starší ženu v šedé blůze a sukni. Vešla dovnitř, byla malá a trochu při těle, vlasy naondulované a lehce zbarvené do modra. Oči jí zakrývaly velké sluneční brýle a v rukou držela složenou slepeckou hůl.

Dvojčata si hned všimla, že zřejmě nevidí.

Flamel si odkašlal a řekl: „Dovolte mi, abych vám představil…,“ zarazil se a podíval se na ženu, „promiňte, ale jak vám mám říkat?“

„Říkejte mi Doro, jako všichni.“ Promluvila newyorským akcentem. „Scathach?“ obrátila se ke své vnučce. Ale po jméně následovala slova v jazyku, který zněl jako spousta zvuků, nejvíc připomínajících plivání a prskání. Sofie byla překvapená, protože kupodivu těm zvukům rozuměla.

„Chce vědět, proč Scatty za ní nepřijela posledních tři sta sedmdesát let osm měsíců a čtyři dny,“ překládala Joshovi. Nevšimla si strachu a trochu i závisti, která se mihla v Joshově tváři, protože pozorně pozorovala Scattyinu babičku.

Čarodějka se po úzké místnosti pohybovala překvapivě rychle, pokyvovala hlavou zleva doprava, ale nikdy se nedívala přímo na Scatty. Stále mluvila jako by nepotřebovala zastavit, aby nabrala dech.

„Vyčítá Scatty, že už mohla být dávno mrtvá a že by si toho nikdo nevšiml. Nikdo se o ní nezajímá. Proč nikdo nezavolal, nikdo nenapsal, když byla naposledy v minulém století vážně nemocná?“

„Babi…,“ začala Scatty.

„Neříkej mi babi,“ přešla Dora do běžné řeči. „Mohla jsi napsat – jakýmkoliv jazykem. Mohla jsi zavolat.“

„Ty nemáš telefon.“

„A co je špatného na mailu nebo faxu?“

„Babi, ty máš počítač nebo fax?“

Dora se zarazila. „Ne, nemám a k čemu by mi také byl?“

Dořina ruka se pohnula a vtom se s prásknutím roztáhla její hůl do plné délky. Poklepala holí na sklo jednoho zrcadla a dodala: „A ty nemáš jedno z těchto zrcadel?“

„No jo, babi,“ odpověděla zoufale Scatty a její tváře začaly pomalu červenat, jak ji babička úspěšně ztrapňovala.

„Takže jsi nenašla čas, aby ses podívala do zrcadla a promluvila si se mnou. To máš tolik práce? Dovídám se o tobě jen od tvého bratra. A kdy jsi naposledy mluvila se svou matkou?“

Scathach se otočila na dvojčata a raději změnila téma:

„To je moje babička, legendární čarodějka z Endoru. Babi, to je Sofìe a Josh. A Nikolase Flamela jsi už poznala.“

„Ano, takový příjemný pán.“ Stále otáčela hlavu ze strany na stranu a se zaujetím podotkla: „Dvojčata.“

Sofie a Josh se na sebe podívali a v očích se jim značila otázka, jak to jen může vědět? Řekl jí to snad Nikolas?

Joshe zajímalo, proč čarodějka neustále pohybuje hlavou sem a tam. Pokusil se sledovat směr jejich očí a zjistil, že pravděpodobně vidí věci okolo prostřednictvím zrcadel. Téměř samozřejmě se dotkl sestřiny ruky a kývl směrem k zrcadlům. Sofie okamžitě porozuměla, co má bratr na mysli a souhlasně pohnula hlavou.

Dora si mezitím stoupla ke své vnučce, hlavou směřovala k velkému vyleštěnému zrcadlu a řekla: „Ty jsi zhubla, určitě pořádně nejíš.“

„Babi, vypadám úplně stejně posledních dva a půl tisíce let.“

„Takže říkáš, že začínám být slepá, co?“ zeptala se babička a pak vyprskla smíchy. „No tak, obejmi svou babičku po tak dlouhé době.“

Scathach objala opatrně Doru a políbila ji na tvář. „Ráda tě zase vidím, babi. Vypadáš moc dobře.“

„Vypadám staře. Že vypadám staře?“

„Nevypadáš, babi. Ani o den starší než deset tisíc let,“ usmála se Scatty.

Čarodějka štípla Scatty do tváře a dodala: „Poslední člověk, který si ze mě dělal takhle srandu, byl úředník z finančního úřadu. Proměnila jsem ho v těžítko. Myslím, že tu ještě někde je.“

Flamel diskrétně zakašlal a začal: „Madam…“

„Říkejte mi Doro,“ vyštěkla babička.

„Doro, víte, co se dnes stalo v Hekatině říši?“ Nikdy se s čarodějkou nesetkal, ale slyšel o ní hodně vyprávět, a proto věděl, že s ní musí jednat velice opatrně. Byla to slavná starobylá bytost, která opustila Danu Talis, aby žila s lidmi. Naučila je spoustu věcí ještě dlouho předtím, než se Danu Talis potopila. Říká se, že to byla ona, kdo vytvořila první lidskou abecedu ve starověkém Sumeru.

„Doneste mi židli,“ řekla Dora nikomu a všem. Sofie podala židli, na které předtím seděla, a Scatty pomohla babičce, aby se posadila. Čarodějka se nahnula dopředu a obě ruce opřela o svou bílou hůl. „Samozřejmě že vím, co se stalo. Jsem si jistá, že všechny starobylé bytosti na tomto kontinentě pocítily její smrt.“ Všimla si jejich překvapení. „Vy jste to nevěděli?“ Natočila hlavu na stranu a přímo se dívala na Scatty. „Hekaté zemřela a její říše již neexistuje. Pochopila jsem, že za její smrt je odpovědná bytost druhé generace a nesmrtelný člověk. Hekaté musí být pomstěna. Ne teď, a možná ne brzy, ale byla členem naší rodiny a dlužíme jí to. Postarej se o to.“ A Scatty se uklonila.

Čarodějka z Endoru vynesla rozsudek smrti klidně, jako by se nechumelilo, a Flamel si v tu chvíli uvědomil, že tato žena je daleko nebezpečnější, než si myslel.

Dora otočila tvář do jiného směru a Flamel zjistil, že se dívá na její obraz ve zdobeném zrcadle se stříbrným rámem. Dora poklepala na zrcadlo a dodala: „Viděla jsem, co se dnes stalo, již před měsícem.“

„A proč jsi Hekaté nevarovala?“ vykřikla Scatty.

„Viděla jsem jednu možnou budoucnost. Jednu z mnoha. V těch dalších Hekaté zabila Bastet a Morrigana Johna Dee nebo Hekaté zabila vás, pane Flamele, a v zápětí Scathach zabila ji. Všechny možné cesty budoucnosti. A dnes jsem teprve zjistila, která z nich se vyplnila.“ Podívala se po místnosti, ze zrcadla na vyleštěnou vázu a pak na skleněný rámeček. „Takže vím, proč jste přišli, a vím, co chcete, abych udělala. Přemýšlela jsem o tom dlouho, o té zodpovědnosti, kterou na mě vkládáte. Měla jsem na to skoro měsíc.“

„A co my?“ zeptala se Sofie. „Byli jsme také v těch různých verzích budoucnosti?“

„Ano, v některých,“ odvětila čarodějka.

„Co se stalo v těch ostatních?“ utekla otázka Joshovi dřív, než o ní mohl popřemýšlet. Vlastně ani nechtěl vědět odpověď.

„Zabili vás golemové, Dee nebo ptáci a krysy, alespoň ve většině případů. Pak jste také nepřežili autonehodu, zemřeli při rituálu probuzení nebo přestali existovat s Hekatiným královstvím.“

Josh ztěžka polkl: „My jsme přežili pouze v jedné verzi budoucnosti?“

„Ano, přesně tak.“

„To ale není moc dobré, že?“ zašeptal Josh.

„No, to není,“ prohlásila čarodějka klidně. „To vůbec není dobré.“ Pak následovala dlouhá pauza a Dora se dívala na vyleštěný povrch jednoho stříbrného hrnce. Pak náhle znovu promluvila: „Nejdřív byste měli vědět, že já nemám moc probudit chlapcovy schopnosti. To musí udělat jiní.“

Josh zpozorněl a vystřelil další otázku: „Oni existují další, co by mohli probudit mé schopnosti?“

Čarodějka jeho otázku přešla a pokračovala: „Dívka má velmi silnou a čistou stříbrnou auru, kterou jsem již věky nepotkala. Potřebuje, aby ji někdo naučil ochranným prostředkům, jestli má přežít zbytek probuzení. Fakt, že je stále ještě soudná, přikládám její pevné a silné vůli.“ Sofie si všimla, že se na ni čarodějka dívá ze zrcadla na stropě. „A to udělat můžu, naučím jí kouzla a zaříkání pro osobní ochranu před ní samotnou.“

„Děkuji,“ oddechl si Nikolas. „Vím, jak těžké pro ni musely být poslední hodiny.“

Josh se nemohl na sestru podívat, v hlavě mu neustále znělo, že proces probuzení ještě není u konce. Znamenalo to, že Sofie bude trpět další bolestí? To mu lámalo srdce.

Scathach si klekla k babiččině židli a položila ruku na její. „Babi? Dee a ti, kterým slouží, nás pronásledují, protože chtějí dvě zbývající stránky Kodexu,“ začala. „Myslím, že nyní už asi vědí nebo alespoň tuší, že Sofie a Josh jsou dvojčata zmíněná v knize mága Abraháma.“

Dora přikývla: „Dee to ví.“

Scathach mrkla na Flamela. „Pak tedy Dee nemá jen za úkol získat stránky knihy, ale také buď zajmout, nebo zabít dvojčata.“

„Ano, to je pravda.“ potvrdila Dora.

„A pokud Dee uspěje, bude to znamenat konec světa?“ řekla Scatty a obyčejnou větu jednoduše obrátila v otázku.

„Holčičko, svět už skončil nejednou předtím,“ odpověděla čarodějka s úsměvem. „A jsem si jistá, že ještě mnohokrát skončí, než naše slunce vyhasne.“

„Víš, že Dee chce přivést přívržence temné magie z řad starobylých bytostí zpátky na svět?“

„Ano, to vím.“

„V Kodexu se mluví tom, že temné síly může zastavit jen stříbro a zlato,“ pokračovala Scatty.

„Kodex také mluví o tom, jestli mě paměť neklame, že jablka jsou otrávená a žáby se proměňují v prince. Nechceš věřit všemu, co se píše v té knize,“ vyštěkla čarodějka.

Flamel si vzpomněl na část, kde se píše o jablkách. Myslel tehdy, že pojednává o semínkách, která v určitém množství mohou být jedovatá. Ale nevzpomínal si, přestože knihu přečetl nejméně stokrát, že by v knize narazil na zmínku o žábách a princích. Tak rád by se na to čarodějnice zeptal, ale to nebyl hlavní důvod, proč sem přišli. „Doro, naučíte Sofii základy magie spojené s živlem, který ovládáte, tedy větrem? Potřebuje se naučit alespoň to, aby se mohla bránit případnému útoku.“

Dora pokrčila rameny a usmála se. „Copak mám na vybranou?“

Flamel očekával téměř všechno, ale ne tuto odpověď. „Samozřejmě že máte na vybranou.“

Čarodějka z Endoru zavrtěla hlavou a odvětila: „Ne, tentokrát ne.“ Natáhla ruku a sundala si své tmavé brýle. Scatty se ani nehnula, a Flamelovo překvapení prozradil pouze jediný sval na obličeji. Zato dvojčata zděšeně ustoupila o krok při tom zjištění, že Dora nemá vůbec žádné oči.

Na jejich místě byly díry, ve kterých byly umístěny místo očí malá zrcátka. Dora se jimi podívala přímo na dvojčata a vysvětlila: „Vzdala jsem se svých očí, abych lépe viděla, abych získala schopnost vidět spirálu času – minulost, přítomnost a možnou budoucnost. Je mnoho cest a mnoho verzí toho, co se stane, i když ne zas tolik, kolik si většina lidí myslí. V posledních letech vidím určitý směr a události se začínají spojovat. Nyní je pouze několik možných cest a většina z nich je děsivá,“ dodala smutně. „Ale všechny jsou spojeny s vámi dvěma,“ ukázala na Sofii a Joshe. „Pak tedy nemám příliš na vybranou. Tento svět je i můj. Byla jsem tu ještě před příchodem lidí, dala jsem jim oheň a řeč, a neopustím je ani teď. Pomůžu trénovat dívčiny schopnosti, aby byla schopná se sama před sebou chránit a naučím ji, jak ovládat vítr neboli základy vzdušné magie.“

„Moc vám děkuji,“ řekla opatrně Sofie do dlouhého ticha, které nastalo.

„Neděkuj mi. To není dar. To, co tě míním naučit, je spíš prokletí.“

KAPITOLA 36

Josh odešel z obchodu, tváře mu hořely a v uších mu stále zněla Dorina poslední slova: „Ty musíš odejít. To, co zde budu Sofii učit, není pro lidské uši.“

Díval se střídavě z Flamela na Scatty a nakonec na svou sestru a uvědomil si, že je z nich úplně jediný normální člověk. Dokonce i Sofie, podle čarodějky z Endoru, nebyla už tak úplně člověk.

„Samozřejmě, to není problém. Počkám…,“ začal Josh, ale hlas ho najednou zradil. Odkašlal si a zkusil to znovu: „Počkám naproti v parku.“ Pak se otočil a odešel, přičemž se snažil vyhnout očím všech přítomných, a přišlo mu, že dokonce i zvonek u dveří se mu posmívá.

Ale problém tu byl a nejen tak ledajaký.

Sofie pozorovala odchod svého bratra a i bez svých probuzených smyslů věděla, že je naštvaný a uražený. Chtěla ho zastavit, jít za ním, ale Scatty stála neústupně přímo před ní s varovně rozšířenýma očima. Naznačila Sofii ukazováčkem u úst, že to nemá komentovat, a když zavrtěla hlavou, Sofii bylo jasné, že by ničemu nepomohla. Scatty chytla Sofii za rameno a vedla ji k čarodějce. Dora zvedla ruce a překvapivě jemnými prsty se dotýkala Sofiiny tváře. S každým dotykem se Sofiina stříbrná aura probouzela k životu, blikala a šuměla.

„Kolik je ti let?“ zeptala se Dora.

„Patnáct. Vlastně patnáct a půl,“ odvětila Sofie, protože si nebyla jistá, jestli ten půlrok hraje nějakou roli.

„Patnáct a půl,“ zopakovala Dora a zavrtěla hlavou. „Už si nepamatuju dobu, kdy mi bylo patnáct.“ Sklonila hlavu a pak se otočila na Scatty. „Vzpomeneš si na čas, když ti bylo patnáct?“

„Docela živě,“ zamračila se Scatty. „Nebylo to, když jsem tě navštívila v Babylónu a ty jsi mě chtěla provdat za krále Nabuchodonosora?“

„To určitě ne,“ řekla vesele Dora. „Myslím, že to bylo později. Ačkoliv král by byl výborným manželem,“ dodala. Podívala se zpět na Sofii, která se viděla v jejích zrcadlových očích. „Jsou před námi dvě hlavní věci, které tě musím naučit. První, abys byla schopná se chránit před svými vlastními schopnostmi, to je docela jednoduché. Druhá věc, abys poznala magii, která je spojená s nejdůležitějším živlem ze všech, ta je trochu složitější. Naposledy, když jsem školila člověka, mu to trvalo šedesát let, než ovládl alespoň základy. Nakonec ale stejně spadl z nebe při svém prvním letu.“

„Šedesát let?“ polkla Sofie. Znamená to, že se bude pokoušet celý život ovládnout vítr? Je tohle její osud?

„Ale babi, my nemáme tolik času. Pochybuju, že máme vůbec celých Šedesát minut.“

Dora se dívala do zrcadla a její obraz se odrážel ve skle prázdného rámečku. „Tak proč to neuděláš sama, když jsi takový expert, co?“

„Babi…,“ vzdychla Scatty.

„Neříkej mi babi tímto tónem,“ varovala Dora vnučku. „Udělám to po svém, jestli dovolíš.“

„Nemáme čas na tradiční postup.“

„Nemluv se mnou o tradicích. Co vy mladí víte o tradicích? Věř mi, až budu hotová, Sofie bude znát o elementární magii to, co já.“ Pak se otočila zpátky k Sofii. „Začneme od začátku: tvoji rodiče ještě žijí, že?“

„Ano,“ odpověděla překvapeně Sofie, která vůbec netušila, kam Dora směřuje.

„Dobře. A se svou matkou jste v kontaktu?“

„Ano, mluvíme spolu skoro každý den.“

Dora se podívala na Scatty a řekla: „Slyšíš to? Skoro každý den.“ Vzala Sofiinu ruku a poklepala na její hřbet. „Možná bys mohla pár věcí naučit Scathach. A máš babičku?“

„Ano z tátovy strany. Většinou jí volám každý pátek,“ dodala, přičemž si uvědomila, že je pátek a že babička dnes očekává její telefon.

„Každý pátek,“ zdůraznila čarodějka a zaměřila svůj pohled znovu na Scatty. Válečnice uhnula očima a zaměřila se na zdobené skleněné těžítko. Okamžitě ho ale odložila, když uvnitř uviděla malého muže v obleku. Měl dokonce tašku na dokumenty v jedné ruce a nějaké papíry v druhé, a stále ještě mrkal očima.

„Neboj se, tohle nebude bolet,“ řekla Sofii Dora.

Sofie pochybovala, že by to mohlo být ještě horší, než všechno, čím doteď prošla. Svraštila nos, když ucítila pálené dřevo a okolo rukou jí vál slabý vánek. Podívala se dolů a zjistila, že z rukou čarodějky vychází tenké pavučinové vlákno, které se točilo a prodlužovalo a zahalovalo Sofiiny prsty jako jemný obvaz. Pavučina omotávala Sofiiny dlaně, pak zápěstí a pokračovala po paži nahoru. Nyní si uvědomila, že Dora ji chtěla jenom otázkami rozptýlit od toho, co se dělo. Sofie se zahleděla do Dořiných očí a chtěla se zeptat, ale nemohla otázku zformulovat. Bylo to, jako by ztratila řeč. Navíc ji udivovalo, že místo toho, aby byla vyděšená, jejím tělem se rozléval naprostý klid. Všimla si, že Flamel i Scatty pozorně sledují celý proces a v jejich tvářích se značí děs a hrůza, tedy ve Scattyině případě spíš něco jen lehce připomínajícího hrůzu.

„Babi…, jsi si jistá, tím co děláš?“ vyhrkla Scatty.

„Samozřejmě že ano,“ vyštěkla rozzlobeně Dora.

I během doby, kdy čarodějka odpovídala Scatty, Sofie slyšela její hlas ve své hlavě. Šeptal jí dávná tajemství, starodávná kouzla, prozrazoval celoživotní zkušenosti v okamžiku kratším, než je mrknutí oka.

„To není pavučina,“ vysvětlovala Dora šokovanému Flamelovi, který se nakláněl dopředu a upřeně pozoroval, jak se Sofie balí do něčeho, co prý není pavučina. „Je to směs hustého vzduchu a mé vlastní aury. Veškeré mé vědění, zkušenosti, dokonce i mé zvyky. Sofie je začíná absorbovat v momentě, kdy se dotknou její kůže.“

Sofìe zhluboka dýchala a nasávala vůni dřeva do svých plic. Viděla neskutečně rychle se měnící obrazy, v různé době a z různých míst, obrovské kamenné zdi, lodě ze zlata, dinosaury a draky, město vytesané v ledové hoře a tváře – stovky a tisíce tváří různých ras a z různých období, některé lidské, jiné jen napůl, příšery i monstra. Viděla všechno a všechny, které za svůj život čarodějka z Endoru potkala.

„Egypťané to pochopili špatně,“ pokračovala Dora, její ruce teď kmitaly příliš rychle, než aby byl Flamel schopen to postřehnout. „Bandážovali mrtvé a nevšimli si, že já zahaluji živé. To bylo ještě v době, kdy jsem měla učedníky, které jsem posílala do světa, aby mým jménem lidi učili. Zřejmě někdo viděl tento proces a pokusil se ho okopírovat.“

Sofìe najednou hleděla na tucet lidí, kteří byli stejně zabalení do jemné pavučiny jako ona a mladá Dora se pohybovala okolo nich oblečená v babylonském oděvu. Pochopila, že to byli kněží a kněžky, kteří uctívali čarodějku. Dora jim předávala trochu ze svého ohromně obsáhlého vědění, aby mohli pomáhat učit ostatní.

Bílá jemná pavučina nyní obalovala Sofiiny nohy a svazovala je k sobě. Automaticky zkřížila ruce na prsou, levou ruku na pravé rameno a pravou na levé a Dora souhlasně přikývla.

Sofie zavřela oči a viděla mraky. Bez toho, aniž věděla jak, dokázala je pojmenovat: cirrus, cirrokumulus, altostratus, stratokumulus, nimbostratus, kumulus.

Všechny byly jiné, každý ojedinělý svým tvarem i kvalitami. Najednou věděla, jak je použít, jak je vytvarovat a ovládat.

Obrazy v její hlavě zablikaly a měnily se.

Viděla drobnou ženu pod jasně modrou oblohou, která zvedla ruku a vytvořila mrak přímo nad svou hlavou. Déšť pak zavlažil vysušené pole.

Další obraz.

Vysoký muž s plnovousem na útesu u moře natáhl ruku, přivolal vítr a moře se rozestoupilo. Další záblesk.

Mladá žena zastavila jediným gestem prudkou bouři. Blesk zamrzl ve vzduchu, ona vběhla do dřevěného domu, zachránila dítě a o vteřinu později blesk spálil dům na uhel.

Sofie pozorovala obrazy a učila se z nich.

Čarodějka z Endoru se dotkla Sofiiných tváří a dívka otevřela oči. Pavučina na jejím těle byla protkaná stříbrnými proužky. „Existují bytosti, které ti budou tvrdit, že nejmocnější magie jsou svázány s jinými elementy, jako je voda, oheň nebo země. Ale to není pravda. Síla větru překoná všechny ostatní. Může udusit oheň. Může rozvířit vodu v mlhu a roztrhnout zemi. Ale vítr má také schopnost oheň oživit, nebo popohnat loď přes vodní plochu a zemi vytvarovat. Vzduch může vyčistit ránu, ale také přinést zhoubnou infekci. Vítr může i zabíjet.“

Poslední část pavučiny uzavřela Sofiinu tvář v neproniknutelném kokonu tak, že vypadala jako mumie.

„Dar, který ti dávám, je děsivý. Máš v sobě celoživotní zkušenosti, a to velmi dlouhého života. Doufám, že alespoň některé ti pomohou v temných dnech, které přicházejí.“

Sofie stála před čarodějkou, kompletně pokrytá bílou pavučinou. Tohle nebylo jako probuzení u Hekaté. Proces byl daleko klidnější a jemnější. Zjišťovala, že ví neuvěřitelné věci. Měla vzpomínky na neobyčejná místa a výjimečné doby. Ale všechno se jí míchalo s jejími vlastními vzpomínkami, a již nyní měla problémy je oddělit.

Pak se objevil kouř a pára, která se odpařovala, tiše syčela.

Vtom se Dora obrátila na Scatty a řekla: „Pojď, obejmi mě naposledy, dítě. Už tě znovu neuvidím.“

„Babi?“

Dora objala Scatty a přitiskla ústa k jejímu uchu. Její hlas byl velmi tichý a šeptal: „Dala jsem té dívce velmi ojedinělou, ale strašnou moc. Dej pozor, aby ji používala pro dobro.“

Scathach přikývla, i když přesně nevěděla, co tím babička chtěla říci.

„A zavolej své matce,“ dodala Dora starostlivě. „Dělá si o tebe starosti.“

„Zavolám, babi.“

Kokon, který pracně vytvořila čarodějka okolo Sofie, se rozplynul v obláčku páry a Sofiina aura stříbrně zářila do prostoru. Natáhla ruce, roztáhla prsty a obchodem zašuměl lehký vánek.

„Opatrně. Jestli něco rozbiješ, zaplatíš to,“ varovala ji čarodějka.

Pak se všechny tři ženy uvnitř podívaly ven, kde se začalo stmívat. O něco později ucítil Nikolas nezaměnitelný zápach zkažených vajec a síry. „Dee!“

„Josh!“ zvolala Sofie s vytřeštěnýma očima. „Josh je venku!“

KAPITOLA 37

Doktor John Dee se konečně dopravil na jih do Ojai. Slunce pomalu zacházelo za horu Topa Topa a zbarvilo oblohu do jemně růžového odstínu. Strávil celý den na cestě, a tak se cítil unavený a nazlobený. Měl silné nutkání někomu strašně ublížit a hledal jakoukoliv záminku.

V Hekatině říši se mu samozřejmě úplně vybil mobil a trvalo celou věčnost, než se dostal k fungujícímu telefonu, aby kontaktoval ústředí své firmy. Dokonce musel čekat další hodinu a půl, než pro něj někdo přijel. Seděl potupně na kraji cesty, zatímco skupina řidičů prohledávala Mill Valley, aby ho našla. Bylo skoro půl desáté, když se vrátil zpět do své kanceláře v Enoch Enterprise, v centru San Francisca.

Jako první zjistil, že Perenelu už jeho sloužící přestěhovali do Alkatrazu. Jeho společnost totiž nedávno odkoupila celý ostrov od státu a uzavřela ho pro veřejnost. Záminkou samozřejmě byly opravy a rekonstrukce celého vězení. Oficiální verze zněla, že z ostrova bude historická památka nebo muzeum. Ve skutečnosti však Dee zamýšlel přeměnit objekt k jeho původnímu účelu, a to k nejvíce střeženému vězení na světě. Hlavou mu prolétla myšlenka, aby zaletěl na ostrov a promluvil si s Perenelou, ale rychle to zavrhl jako zbytečnou ztrátu času. Jsou důležitější věci, musí nejdříve získat chybějící stránky Kodexu a dvojčata se stávala čím dál více prioritou jeho snažení. Ačkoliv Bastet řekla, že pokud je nebude moci zajmout, ať je zabije, Dee přemýšlel o něčem úplně jiném.

John Dee samozřejmě znal slavnou věštbu z knihy mága Abraháma. Všichni věděli, že dvojčata se jednou narodí: Dva, kteří jsou jedno, a jeden, který je vsím. Jeden, který má moc svět zachránit a druhý ho zničit. Ale hlavou se mu neustále honila otázka: který je který? A mohly by být jejich síly zaměnitelné podle potřeby? Ve světle těchto úvah bylo získání chlapce na jejich stranu stejně důležité jako zbývající stránky z knihy. Tu zlatou auru prostě musí mít na své straně, rozhodl se Dee.

Ojai nebylo pro Johna Dee neznámým místem, na čas se tu kdysi usadil a na přelomu dvacátého století tu strávil pár let. V té době prohledával okolí, a hledal hřbitovy a pohřebiště kvůli artefaktům, které se na nich daly najít. Nesnášel tuhle díru. Ojai bylo malé městečko, příliš úzkoprsé a omezené, a v letních měsících se tu vůbec nedalo dýchat, jak tu bylo horko. Dee se cítil daleko lépe schován v anonymitě velkoměsta, kde se vše jednoduše ztratilo beze stopy.

Ze San Francisca letěl firemní helikoptérou dolů do Santa Barbary, kde si na letišti půjčil obyčejné auto, aby nebudil pozornost. Do Ojai dorazil navečer, kdy slunce ve městě připravilo nezaměnitelnou podívanou barev a stínů. Městečko se velice změnilo za posledních sto let, co tu Dee nebyl, ale stejně se mu tady nelíbilo.

Zabočil na hlavní třídu a zpomalil. Cítil, že Flamel a ostatní jsou velmi blízko, ale musel si počínat s maximální opatrností. Pokud je cítí on, mohou si i oni uvědomit jeho přítomnost, zvláště Flamel a Scathach. Stále neměl ani tu nejmenší představu, čeho všeho je schopná čarodějka z Endoru. Už jenom skutečnost, že žila v Kalifornii a on o tom neměl sebemenší zprávy, byla velmi znepokojivá, a Dee neměl rád překvapení. Celý den se snažil spojit s Morriganou, ale bez úspěchu. Přemýšlel, jestli to není neblahé znamení. Během cesty ji volal v pravidelných intervalech, ale ani jednou telefon nezvedla. Buď byla na internetu nebo hrála jednu ze svých oblíbených nekonečných strategických her, na kterých byla závislá. Nevěděl, kde je Bastet, a raději se o to nezajímal. Děsila ho už jen zmínka o její existenci a John Dee obvykle ničil všechno a všechny, kteří mu naháněli strach.

Uvědomoval si, že se Flamel s ostatními může schovávat kdekoliv ve městě. Snažil se přijít na to, kde by jen mohli být.

Uvolnil opatrně trochu energie, aby zaktivoval svou auru. Zamrkal, protože mu do očí najednou vyhrkly slzy, ale rychle je zahnal. Lidé ve vedlejším autě nebo ti, kteří přecházeli ulici, dokonce i lidé na chodníku na druhé straně ulice, byli náhle ohraničeni různými barvami svých aur. Některé vypadaly pouze jako jemný nádech barevného kouře, jiné barvy byly syté a husté.

Nakonec je našel úplnou náhodou. Jel po hlavní třídě Ojai Avenue, minul Libbey Park a v tom uviděl černého Hummera, který stál zaparkovaný v postranní ulici. Ihned zabočil a zastavil přímo za ním. Ve chvíli, kdy vystupoval z auta, zaregistroval slabý nádech čistě zlaté aury, která směřovala od fontány z parku. Dee se škodolibě usmál a pomyslel si: tentokrát mi neuniknou!

Josh Newman seděl u dlouhé, ne příliš vysoké fontány v Libbey parku, přímo naproti obchodu se starožitnostmi, a hleděl do vody. Uprostřed vodní nádržky byly umístěny dvě misky ve tvaru květů. Jedna byla větší než druhá a voda z vrchní prýštila a přetékala do druhé větší, která ležela pod ní. Z té se zas voda dál přelévala do nádržky. Zvuk proudící vody působil uklidňujícím dojmem a poskytoval únik od ruchu dopravy z hlavní třídy.

Josh se cítil strašně osamělý a úplně zbytečný.

Poté, co ho čarodějka donutila odejít z obchodu, se chvíli procházel ve stínu v podloubí, zastavil se před cukrárnou, kde ho lákala čokoládová a vanilková zmrzlina. Stál venku a četl nabídku exotických příchutí, přičemž přemýšlel, proč aura jeho sestry voní po vanilkové zmrzlině a jeho po pomerančích. Sofie ani zmrzlinu neměla moc ráda, to on byl ten, kdo ji zbožňoval.

Prsty procházel menu a poklepal na borůvkovou s kousky čokolády.

Josh strčil ruku do zadní kapes u džínů…, a zpanikařil. Ztratil peněženku. Nenechal ji v autě? Pak se zarazil a uvědomil si, kde ji nechal.

Najednou si s určitostí vybavil, že poslední místo, kde ještě měl peněženku, svůj vybitý mobil, iPod i notebook, byl pokoj ve stromovém domě. Ztráta peněženky sama o sobě byla nepříjemná, ale ztráta notebooku byla přímo katastrofa. Měl v něm všechny své maily, také všechny zápisky do školy, částečně i zpracované úkoly na prázdniny, fotky za tři roky, které zahrnovaly výlet do Mexika loni o Vánocích, a nakonec nejméně 60 GB hudby v MP3. Nepamatoval si sice přesně, kdy naposled všechna data zálohoval, ale věděl jistě, že to rozhodně v poslední době nebylo. Udělalo se mu až špatně od žaludku, a najednou ani ta zmrzlina nevoněla tak sladce a lákavě.

Naprosto zoufale došel za nejbližší roh a naproti poště, na semaforu přešel ulici, pak zahnul doleva k parku.

IPod byl dárek od rodičů k Vánocům. Jak jim to jen vysvětlí, že ho ztratil. A navíc v něm bylo dalších alespoň 30 GB hudby.

Ale asi úplně nejhorší bylo, že přišel o svůj mobil. Upíná noční můra: měl v něm všechna telefonní čísla a věděl naprosto jistě, že ta si nikdy nikam jinam nenapsal. Jeho rodiče se stěhovali velmi často a se vším tím cestováním dvojčata strávila v jedné škole maximálně dvě pololetí. Neměla problémy najít si nové kamarády – zvláště Sofie – a stále byla v kontaktu se svými bývalými spolužáky z dřívějších let, přestože bydleli na druhé straně Států. Bez těchto mailových adres a telefonů se s nimi už nikdy nespojí!

Jak by je jenom mohl jinak kontaktovat? Měl pocit, že celý jeho dosavadní život mizí do nenávratna.

V rohu za vstupem do parku našel pítko a naklonil se, aby se napil. Na zdi visela vytesaná lví hlava a pod ní obdélníková cedulka s nápisem: Láska je vodou života, proto se napij zhluboka. Opláchl si obličej a narovnal se. Podíval se směrem k obchodu a přemítal, co se asi uvnitř děje. Stále miloval svou sestru, ale měla ještě ráda ona jeho? Může ho mít ještě ráda, když je teď ve srovnání s ní… obyčejný smrtelník?

Libbey park bylo tiché místo, určené k odpočinku. Josh slyšel děti z nedalekého hřiště, ale jejich hlasy zněly jakoby z dálky. Ve stínu se potkali tři muži, všichni stejně oblečení v nátělníku, dlouhých šortkách, bílých ponožkách a sandálech. Jeden z nich vyndal pytlík s pečivem a krmil čtveřici obtloustlých, líných holubů. Josh se posadil na kraj nízké fontány a nahnul se, aby rukou dosáhl na vodní hladinu. Po celodenním vedru, byla voda osvěžující a Josh si namočil obě ruce a hlavu a cítil, jak mu studené kapky vody stékají na krk.

Co teď bude dělat?

A je vůbec něco, co by mohl udělat?

Za zhruba dvacet čtyři hodin se jeho život – a také život jeho sestry – změnil zásadně až k nepoznání. To, čemu věřil, že jsou jen povídačky a pohádky, se ukázalo jako možné a pravdivé. Mýty se staly historií, legendy fakty. Skoro se vysmál Scatty do tváře, když předtím zmínila, že záhadná Danu Talis je také nazývána Atlantida. I ta pro něj byla vždy jen pohádkou. Ale pokud byla skutečná Scathach a Hekaté, Morrigana a Bastet, pak musela být i Danu Talis. A celá práce jeho rodičů – archeologů – se jevila najednou jako bezcenná.

Josh někde hluboko uvnitř také cítil, že ztratil svou sestru, jedinou jistotu ve svém životě, osobu, na kterou se mohl vždycky spolehnout. Sofie se změnila způsobem, který byl absolutně mimo hranice jeho chápání. Proč Hekaté neprobudila i jeho schopnosti? Měl trvat na tom, že půjde jako první. Jaké by to asi bylo mít takovou moc? Jediné, k čemu to byl schopný přirovnat, byl superhrdina v akčních filmech. Josh Sofii záviděl, i když věděl, že její nové schopnosti ji trápí a způsobují bolest.

Josh si všiml, že si na druhou stranu kašny sedl nějaký pán, ale nevěnoval mu větší pozornost. Soustředil se na zlomený kousek jedné z mnoha modrých kachliček, které pokrývaly kašnu kolem dokola.

Co jen bude dělat?

A vracela se mu stále stejná myšlenka: co mu vůbec zbývá dělat?

„Nejsi náhodou také oběť?“

Joshovi chvilku trvalo, než zjistil, že muž napravo mluví na něj. Pomalu se postavil na nohy a v hlavě mu znělo jediné možné řešení: svaté pravidlo, když vás osloví nějaký podivín, nikdy neodpovídejte a nikdy se s ním vůbec nedávejte do řeči.

„Vypadá to, že jsme všichni oběti Nikolase Flamela, že?“

Josh překvapeně vzhlédl, a uviděl před sebou Johna Dee, muže, o kterém doufal, že ho již nikdy v životě neuvidí. Naposledy si ho všiml v Hekatině říši, kdy měl v ruce Exkalibr. Nyní seděl naproti němu a vůbec sem s tím svým dokonalým, drahým oblekem nezapadal. Josh se rychle rozhlédl, jestli neuvidí golemy nebo krysy nebo dokonce Morriganu někde ve stínu.

„Jsem úplně sám,“ řekl vesele Dee a zdvořile se usmíval.

Josh urputně přemýšlel, co dělat. Musí co nejdříve za Flamelem, musí ho varovat, že Dee je v Ojai. Přemítal, co by se asi stalo, kdyby jednoduše sebral nohy na ramena a utekl. Snažil by se ho Dee zastavit nějakým kouzlem před tolika lidmi? Josh se podíval na trojici starších mužů na lavičce a došlo mu, že by si pravděpodobně nevšimli ani toho, kdyby ho Dee proměnil ve slona.

„Dokážeš si představit, jak dlouho jdu po Nikolasi Flamelovi, Nicku Flemingovi nebo další stovce krycích jmen, která používal?“ pokračoval Dee tiše, rádoby nezávazným, konverzačním tónem. Nahnul se přes okraj kašny a prsty rozčeřil vodu. „Pátrám po něm již alespoň pět set let, a vždycky mi nakonec proklouzl mezi prsty. Je lstivý, a tím i nebezpečný. V roce 1666, když jsem ho v Londýně téměř dopadl, založil požár, který málem vypálil celé město do základu.“

„Nám ale říkal, že to vy jste způsobil Velký požár Londýna,“ vyhrkl Josh. Navzdory svému strachu cítil, jak v něm roste zvědavost. Pak si vzpomněl na jednu z prvních rad, kterou jim Nikolas dal: „Nic není takové, jak se zdá. Všímejte si úplně všeho.“ Josh přemýšlel, jestli ta rada zahrnovala i samotného alchymistu a všechno, co jim řekl. Slunce zapadlo za obzor a vzduch se rapidně ochladil. Josh se otřásl chladem. Tři starší muži se odšourali domů, a ani jeden z nich nevěnoval pozornost tomu, co se děje u kašny. Josh zůstal s Johnem Dee sám, ale co bylo zvláštní, necítil se nijak jeho přítomností ohrožen.

Dee se snažil usmát svými úzkými rty a řekl: „Flamel nikdy nikomu neříká všechno. Dalo by se rovnou říci, že polovina z toho, co tvrdí, je lež, a ta druhá polovina také není úplně pravdivá.“

„Nikolas říkal, že spolupracujete se starobylými z temnot, a až budete mít celý Kodex, přivedete je zpět na Zem.“

„Naprosto správně,“ přiznal Dee, což Joshe neuvěřitelně překvapilo. „Nepochybuji ale,“ začal znovu Dee, „že to Nikolas jistě nějak překroutil. Pracuji se starobylými rasami a samozřejmě hledám zbývající stránky knihy mága Abraháma, která se prostě nazývá Kodex. Ale všechno je to jen proto, že ji Nikolas se svou ženou ukradli z Královské knihovny v Louvrů.“

„Ukradli?“

„Dovol mi, abych ti něco o Nikolasi Flamelovi vyprávěl,“ trpělivě odpověděl Dee. „Určitě ti toho také spoustu navyprávěl o mně. Žil mnoho životů a živil se mnoha způsoby, byl vědcem i kuchařem, knihkupcem, vojákem, učitelem chemie i jazyků, vykonavatelem práva i zlodějem. Ale především je od počátku lhář, šarlatán a podvodník. Ukradl Kodex hned, jak objevil, že je v něm ukryta formule na elixír života, ale také kámen mudrců. Od té doby vařil elixír každý měsíc, aby s Perenelou nezestárli ani o měsíc a zůstali tak ve stejném věku, jako když připravil lektvar poprvé. Používal kámen mudrců k tomu, aby proměnil levnou měď a olovo na zlato a kusy obyčejného uhlí na diamanty. Použil své, v celosvětovém měřítku výjimečně rozsáhlé znalosti a vědomosti, pouze a jen pro osobní prospěch. A to je celá pravda.“

„Ale co Scatty a Hekaté? Ony také patří ke starobylým rasám, ne?“

„Ano to patří, Hekaté byla z původních starobylých a Scathach je z druhé generace, ale Hekaté byla známá kriminálnice. Vyhnali ji z Danu Talis pro její experimenty na zvířatech. Předpokládám, že dnes bys ji nazval genetickou inženýrkou, protože stvořila pololidské klany, jedním z mnoha příkladů jsou vlkodlaci, kteří se postupně stali neštěstím pro malá lidská venkovská sídla. Myslím, že jsi některé z jejích pokusů viděl v její říši, Tore Allta – divočáci, kteří se proměňují do lidských podob. Scathach není nic jiného než žoldák – nájemný rváč. Její prokletí spočívá v tom, že vypadá stále jako teenager a navždy bude. Když Flamel viděl, že jsem mu v patách, a blížím se čím dál více, nezbylo mu nic jiného než požádat tyto bytosti o pomoc, protože nikdo jiný by mu ji neposkytl.“

Josh byl najednou beznadějně zmatený. Kdo tedy říká pravdu? Flamel nebo Dee?

Byla mu zima, přestože ještě nebyla úplně noc. Mlha se pomalu plížila do města a vzduch voněl po vlhké zemi, a také trochu po zkažených vajíčkách. „A co vy? Opravdu se snažíte přivést zpět starobylé bytosti?“

„Ano, o to se snažím,“ přiznal Dee. „Je to pravděpodobně ta nejdůležitější věc, kterou můžu pro tento svět udělat.“

„Flamel tvrdí, že starobylí – teda ti z temnot, jak říká – chtějí tento svět zničit.“

Dee pokrčil rameny. „Věř mi, když ti říkám, že lže, jako když tiskne. Starobylí mají moc změnit tento svět k lepšímu…“ Dee znovu namočil ruku do vody v kašně, vlnky se rozeběhly po vodní hladině a vylekaný Josh viděl obrazy, které se začaly formovat ve vodě. Kupodivu výjevy, které mu Dee ukazoval, zapadaly do jeho chlácholivých slov. „Kdysi dávno byl na zemi ráj. Měli tu neuvěřitelně vyspělé technologie, ale atmosféra byla nezkažená dnešními škodlivinami, voda byla čistá a moře neznečištěná.“

Josh se nyní díval na ostrov, nad kterým byla azurová obloha bez mráčku. Až k obzoru vedly nekonečné lány zlaté pšenice a stromy byly obsypané exotickými plody.

„Starobylé rasy nejenže utvořily tento svět, ale také postavily na začátek evolučního žebříku primitivního člověka. Pak ale bláznivý Abrahám získal neopodstatněné podezření a vyhnal starobylé z povrchu zemského pomocí kouzel, která napsal do Kodexu. Starobylí ale nezemřeli – je velmi těžké zabít starobylou bytost – a tak jednoduše čekali. Věděli, že jednou přijde den a lidé přijdou k rozumu a zavolají je zpět, aby Zemi zachránili.“

Josh nemohl odtrhnout oči od bublající vodní hladiny. Hodně z toho, co mu Dee vyprávěl, znělo celkem věrohodně.

„Kdyby se nám povedlo přivést je zpátky, starobylí mají moc a schopnosti přetvořit náš svět. Mohou například zúrodnit pouště.“

V kašně se vynořil obrázek velké písečné pouště, která se začala zelenat rychle rostoucí trávou.

Další výjev ukazoval Zemi z vesmíru, vypadala stejně jako na Googlu. Velké množství mraků se shlukovalo nad Mexickým zálivem a mířilo na Texas. „Mohou kontrolovat počasí,“ řekl Dee a bouře se rozplynula.

Prsty Johna Dee se pohnuly a ve vodě se objevilo nemocniční oddělení s mnoha prázdnými lůžky.

„Také mohou léčit nemoci. Vzpomeň si, že většinu z těchto bytostí uctívali jako bohy a bohyně. A ty všechny se Nikolas snaží zastavit, zabránit jejich návratu na Zem.“

Joshovi trvalo celou věčnost, než se zmohl na krátkou otázku: „Ale proč?“ Nemohl přijít na to, proč by Nikolas chtěl zabránit takovým zjevným výhodám, které by to přineslo.

„Protože on a ti, kterým slouží, starobylí jako Hekaté a čarodějka z Endoru například, chtějí, aby svět upadl do chaosu a anarchie. Až se tak stane, mohou oni vylézt ze stínů a prohlásit se za vládce světa,“ řekl Dee a zavrtěl smutně hlavou. „Nedělám to rád, ale musím ti říci, že Flamelovi na tobě nezáleží a nezáleží mu ani na tvé sestře. Dnes ohrozil její život neskutečným způsobem, když tak drsně nechal probudit její schopnosti. Starobylí, se kterými pracuji já, rozkládají celý proces do tří dnů, aby zamezili rizikům v co nejširší míře.“

„Tři dny,“ zamumlal Josh. „Flamel tvrdil, že v severní Americe není nikdo další, kdo by mohl probudit mé schopnosti.“ Stále nechtěl věřit tomu, co mu Dee povídá…, a přece vše znělo tak neuvěřitelně rozumně.

„Další lež. Moji starobylí přátelé mohou probudit tvé smysly a navíc to mohou udělat šetrně a bezpečně. Je to přece jenom velice riskantní rituál.“

Dee pomalu vstal a přibližoval se opatrně k Joshovi, stále dbal na to, aby udržel oční kontakt s Joshovou tváří. Mlha se začala kolem kašny shlukovat a houstnout a s každým jeho krokem měnila tvar. Hlas Johna Dee zněl uklidňujícím a chlácholivým zvukem, každá slabika kopírovala bublající vodu. „Jak se jmenuješ, chlapče?“

„Josh.“

„Josh,“ zopakoval Dee, „Joshi, kde je teď Nikolas Flamel?“

Joshovi se i přes jeho ospalost v hlavě rozezněl alarm – i když velmi, ale velmi zdálky. Nemohl Johnovi Dee věřit, neměl by mu věřit…, a stejně tolik z toho, co řekl, znělo tak přesvědčivě.

„Kde je Nikolas, Joshi?“ trval na své otázce Dee.

Josh začal vrtět hlavou. Přestože se mu zdálo, že všechno dává konečně smysl, chtěl nejdříve mluvit se Sofií. Potřeboval vědět, co si o tom myslí.

„Řekni mi, kde je Flamel?“ Dee zvedl Joshovu bezvládnou ruku a položil ji do vody. Na hladinu vyplavaly bubliny, ve kterých se objevil malý obchůdek zaplněný skleněnými předměty naproti Libbey parku. Dee se vítězoslavně ušklíbl, vstal a podíval se směrem k obchodu. Zaktivoval své smysly a najednou rozeznal všechny jejich aury. Zelená Flamelova, šedá patřila Scathach, hnědá čarodějce z Endoru a čistě stříbrná té dívce. A mám vás, pomyslel si Dee. Teď již neutečou, tentokrát nebudou žádné chyby, žádný útěk.

„Zůstaň tu a dívej se na ty pěkné obrázky,“ zamumlal Dee a poplácal Joshe po ramenu. Ve vodě se značily exotické složité geometrické obrazce, které na něj působily hypnoticky.

„Za chvíli se pro tebe vrátím,“ dodal Dee a pak bez jediného slova nebo pohybu svalu zavolal svou čekající armádu.

Následně mlha zhoustla a ztmavla a ve vzduchu byl cítit silný pach síry, ale také něčeho zvláštního a nezvyklého. Prach, vysušená hlína, ale zároveň plíseň a vlhkost.

K Ojai se blížila katastrofa.

KAPITOLA 38

Ruce Nikolase Flamela začaly vyzařovat zelené světlo, už když otevíral dveře malého obchodu. Obličej se mu zkřivil do rozčílené grimasy, protože zapomněl na zvonek u dveří, který se vesele rozezněl.

Slunce zapadlo hluboko za obzor již před dlouhou dobou, když čarodějka z Endoru učila Sofii, a nepříjemná mlha se z kopců linula dolů do údolí. Kroutila se nyní hlavní třídou, zahalovala stromy a všechno nechávala navlhlé a orosené. Auta se jen pomalu ploužila, protože jejich halogenová světla jen stěží dokázala prosvítit tmavou mlhu z hor. Ulice se úplně vylidnily, jelikož lidé oblečení v lehkých letních šatech utíkali před chladem dovnitř.

Scatty se připojila k Flamelovi. Nesla v jedné ruce svůj krátký meč a ve druhé nunčaky, které se volně pohupovaly na řetězu. „Tohle nevypadá dobře, ba co víc, tohle vypadá špatně.“ Nadechla se zhluboka a dodala: „Cítíš to?“

Flamel přikývl: „Síra, znamení, že to je práce Johna Dee.“

Scatty zachrastila nunčaky. „Už mě opravdu začíná štvát.“

Zdálky se ozval kovový náraz, to jak do sebe někde nabourala dvě auta. Za jejich zády se rozeřval alarm z jiného auta a pak uslyšeli výkřik, vysoký a děsivý, a za chvíli další a další.

„Přichází to, ať už je to cokoliv,“ řekl Nikolas se zamračenou tváří.

„Neměli bychom tu zůstávat, jsme tu jako v pasti,“ řekla Scatty. „Musíme najít Joshe a dostat se k autu.“

„Dobrý nápad! Alchymista vždy chrání vše živé.“ Nikolas se otočil zpátky dovnitř. Viděl čarodějku z Endoru, která ještě něco naléhavě šeptala Sofii do ucha. Kolem dívky se stále vznášely obláčky bílého kouře a z rukou jí vystupovaly chomáčky pavučiny, které vypadaly jako nesmotané obvazy.

Sofie se naklonila dopředu a políbila Doru na tvář, pak se obrátila a pospíchala ke dveřím. „Musíme odsud zmizet,“ řekla udýchaně „musíme odejít, a to hned.“ Neměla sebemenší tušení, co se děje venku, ale její nově nabyté znalosti a vědomosti ji umožnily představit si, co za monstra by se v mlze mohla skrývat.

„A zavřete za sebou dveře,“ zvolala čarodějka.

V ten moment veškerá světla zablikala a zhasla. Ojai se ponořilo do tmy.

Zvonek u dveří za nimi při odchodu opět zazvonil a všichni tři se ocitli na liduprázdné ulici. Mlha natolik zhoustla, že řidiče v autech donutila zastavit u chodníků, a tak na hlavní třídě nezbylo jediné auto v pohybu. Město nepřirozeně ztichlo, což působilo zlověstným dojmem. „Můžeš určit, kde přesně teď Josh je?“ zeptal se Nikolas.

„No, to nevím, ale říkal, že na nás bude čekat naproti v parku,“ zamžourala tím směrem ve snaze proniknout hustou mlhu, ale bylo to marné, viděla stěží jen na krok dopředu. Se Scatty a Flamelem po boku vykročili směrem do vozovky. „Joshi?“ volala, ale mlha jako by pohlcovala její slova. „Joshi,“ opakovala naléhavě.

Ticho. Nikdo neodpovídal.

Najednou ji něco napadlo. Zvedla pravou ruku a roztáhla prsty, ze kterých vystřelil proud vzduchu. Naneštěstí byl příliš slabý, a tak s mlhou nic neudělal, pouze se trochu kolem rozkomíhala a roztančila. Sofie to zkusila znovu a tentokrát přes ulici vystřelil silný proud vzduchu, který vytvořil úzkou uličku. Bohužel také zasáhl přední blatník opuštěného auta, které stálo uprostřed silnice, a zanechal v kovu nepřehlédnutelnou, nepravidelnou prohlubeň. „Ajaj, asi budu muset trochu trénovat,“ zabručela Sofie.

Do úzkého průchodu vešla z mlhy postava a pak druhá a třetí. A ani jedna z nich nebyla živá.

Úplně nejblíže trojici stála vysoká kostra ve zbytcích cárů modré důstojnické uniformy U. S. kavalerie. Ve svých kostěných prstech držela něco, co zbylo z jejího meče. Když k nim otočila svou hlavu, ozvalo se strašné praskání kostí.

„Nekromantika,“ Flamel vydechl. „Dee probudil mrtvé.“

Z mlhy se vynořila další postava, tentokrát napůl mumifikované tělo muže, který nesl ohromné kladivo. Za ním následovala další mrtvola, jejíž zbytky masa držela kůže. U boku měla pistolnický kožený pás a ve chvíli, kdy spatřila Flamela, Scatty a Sofii, sáhla svými kostěnými prsty po chybějících pistolích.

Sofie strachy ztuhla jako kus ledu a vítr, který stále prýštil z její ruky, zeslábl a zmizel. „Oni jsou… mrtví,“ zašeptala. „Kostry, mumie, všichni jsou mrtví.“

„Jo, to jsou,“ přikývla Scatty, jako by to nebylo dost zřejmé. „Záleží na tom, kde byli pochováni. Z mokré půdy získáš kostru…,“ vysvětlovala a roztočila nunčaky, protože se přibližoval další pistolník. Když došel téměř k nim a snažil se zamířit puškou, Scatty jednoduchým pohybem srazila jeho hlavu. „Ze suché půdy získáš mumii. Ale místo, kde byli pochováni, jim nijak nezabrání v úmyslu, aby tě zranili nebo zabili.“ Kostra důstojníka kavalerie se zlomeným mečem se na ni vrhla, ale Scatty ho odrazila. Zrezavělá čepel jeho zbraně se rozsypala na prach, přičemž Scatty nezaváhala a máchla znovu mečem, aby oddělila hlavu od těla. Ozval se zvuk kostí, které se sesypaly na zem.

I když se mrtví loudali a šourali naprosto tiše, všude okolo zněly výkřiky a jekot. I přes hustou mlhu obyvatelé pochopili, že se děje něco neblahého a strach a panika zachvátily město. Obyčejní lidé si všimli, že ulicemi prochází armáda mrtvých.

Mlha byla najednou přeplněná mrtvými těly, která přicházela ze všech stran. Sbíhala se jako švábi na pivo okolo trojice, kterou naprosto obklíčila uprostřed silnice. Mlhový opar se chvílemi točil a vířil, takže odkrýval stále přibývající armádu koster a mumií. Trojice poznávala vojáky v roztrhaných modrých a šedých uniformách z občanské války, farmáře ve staromódních lacláčích, kovboje v obnošených vestách a odřených džínových kalhotách. Zeny měly na sobě dlouhé široké sukně, které byly zablácené a odrané, a zlatokopové obleky z jelenice.

„Povolal všechny mrtvé ze hřbitova jednoho z těch opuštěných měst, kde se scházela kdejaká sebranka,“ vysvětlovala Scatty, která stála zády k Sofii a mávala meči. „Nikdo z nich nemá novější šaty než do roku 1880.“ Dvě ženské kostry ve svátečních šatech nebo toho, co z nich zbylo, s čepci si to namířily s rozpraženýma rukama přes silnici přímo k nim. Scattyin meč se vymrštil a odsekl jim paže, což je naneštěstí ani nezpomalilo. Potom Scatty uklidila nunčaky, které byly v této chvíli nepotřebné, a vytáhla druhý meč. Zaútočila znovu, přitom ve vzduchu zformovala meče do X a odsekla kostrám obě hlavy. Kostry se sesypaly bezvládně na zem, kde po nich zbyla jen hromádka kostí.

„Joshi!“ zavolala znovu Sofie, tentokrát už velice zoufale. „Joshi, kde jsi?“ Možná že se k němu mumie a kostry dostaly dřív nebo se před nimi objeví každou chvíli s očima prázdnýma a civějícíma a hlavou nepřirozeně zkroucenou na jednu stranu. Zatřásla hlavou, aby zahnala ponuré myšlenky.

Flamelovy ruce svítily studeným zeleným ohněm a vzduch se pomalu plnil vůní máty. Lusknul prsty a poslal do mlhy proud hořícího zeleného světla. Mlžná clona zazářila smaragdovou a tyrkysovou barvou, ale jinak kouzlo nemělo vůbec žádný účinek. Flamel hodil další malou svítící kouli přímo před dvě ploužící se kostry, které se před ním objevily. Plameny pohltily mrtvé a sežehly zbytky jejich šedé uniformy, ale kostry stále pokračovaly jeho směrem. Kosti zlověstně klapaly a za nimi přicházely stovky a stovky dalších.

„Sofie, jdi pro čarodějku! Potřebujeme její pomoc.“

„Ale ona nám nemůže pomoct,“ řekla zoufale Sofie. „Už nemůže víc udělat, nemá žádnou moc. Všechnu předala mně.“

„Všechnu?“ vydechl Flamel a skrčil se před úderem pěsti. Položil ruku na hrudní koš kostry a odstrčil ji, čímž ji poslal zpět do davu mrtvých, kde se rozsypala. „Dobrá tedy, pak musíš něco udělat ty!“

„Ale co?“ zvolala vyděšeně Sofie. Co může patnáctiletá holka dělat proti armádě mrtvých?

„Cokoliv!“

Paže jedné mumie se objevila z mlhy a praštila ji přes rameno. Bylo to jako rána ručníkem. Nakonec jí strach, odpor a zlost dodaly potřebnou sílu. Přestože si právě v tu chvíli nemohla vzpomenout na nic, co ji čarodějka naučila, něco se dělo. Snad se projevily dávné instinkty nebo se probudila část znalostí a vědomostí, které převládly nad Sofiiným vědomím. Téměř bez odporu nechala své pocity proniknout ven a její aura se rozsvítila. Vzduch zalila vůně vanilky a Sofie zářila stříbrným světlem. Zvedla pravou dlaň k ústům, foukla do zavřené dlaně a pak pustila zadržený dech z pěsti směrem do centra přicházejících mrtvol.

Vytvořil se asi dva metry vysoký větrný vír, malinkaté tornádo, které se z ničeho nic vynořilo přímo ze země. Vtáhlo do sebe nejbližší kostru a zpřelámalo a pomíchalo jí veškeré kosti, které následně plivalo ven jako nestravitelné zbytky. Sofìe vytvořila druhý a třetí vír, které tančily mezi kostrami a mumiemi, k nimž přinášely zkázu a zmatek. Sofìe zjistila, že může korigovat jejich směr pouhým pohledem a ony bezpečně poslouchají.

V ten okamžik se z mlhy ozval Deeův hlas. „Líbí se ti má armáda, Nikolasi?“ Ve vlhkém prostředí se jeho hlas nesl a rozptýlil, že se nedalo přesně určit, odkud mluví. „Když jsem tu byl naposledy – to je nejméně sto let – našel jsem malinký, nádherný hřbitov přímo pod kopcem Tří sester. Nedaleko stálo město, které bylo již dávno opuštěné, ale hroby a jejich ostatky zůstaly.“

Flamel se zuřivě bránil pěstmi, škrábáním nehtů i kopáním. Mrtví neměli moc velkou sílu, ale co jim scházelo v síle úderu, bohatě dohnali počtem. Bylo jich prostě přespříliš. Pod Nikolasovým okem se modral monokl a na rukou měl hluboké škrábance. Scatty se pohybovala okolo Sofìe a chránila ji, zatímco ona kontrolovala své větrné víry.

„Nevím, jak dlouho byl hřbitov plně funkční, ale určitě pár stovek let. Netuším tedy kolik těl tam bylo pohřbeno. Stovky, možná i tisíce. A Nikolasi, vzkřísil jsem je a povolal všechny.“

„Kde jenom může být?“ procedil Flamel skrz zuby. „Musí být blízko, velmi blízko, aby mohl ovládat své mrtvé. Musím zjistit, kde stojí, abych mohl něco udělat.“

Sofie cítila vlnu únavy, která ji začala pohlcovat a v tu ránu se jeden z jejich vírů začal zpomalovat, až úplně zmizel. Ostatní dva se neúčelně točily ze strany na stranu, jak její síly ochabovaly. Druhý zmizel a poslední rapidně ztrácel rychlost. Sofie byla vyčerpaná, toto byla cena za kouzla, o které všichni mluvili. Nutně ale potřebovala ještě nějakou chvíli vydržet, musí najít svého bratra.

„Musíme se odsud dostat.“ Scathach chytila Sofii a podpírala ji. Ze strany zaútočila další kostra, kterou jistým neomylným pohybem svého meče poslala zpět.

„Josh,“ zašeptala unaveně Sofie. „Kde je Josh? Musíme ho najít.“

Mlha sebrala z hlasu Johna Dee veškerý výraz, který by ještě mohl vyjadřovat škodolibou radost, když říkal: „A víš, co ještě jsem objevil? Po těchto horách chodila spousta jiných stvoření za posledních pár tisíc let. V zemi jsou tu milióny kostí, je tu přímo muzeum kostí. A nezapomeň Nikolasi, že jsem především nekromantik. Ten, který probouzí mrtvé.“

Z šedé, mlžné clony vylezl velikánský medvěd, nejméně dva a půl metru vysoký. Bylo zřejmé, že uhynul před dlouhou dobou, protože na jeho kostech visely jen zbytky chlupů. Sněhově bílé kosti jen zveličovaly jeho tlamu a zuby velké jako dýky.

Za medvědem kráčela kostra šavlozubého tygra a za ním puma a další medvěd, tentokrát menší a zachovalejší.

„Jedno jediné moje slovo je zastaví,“ zahřmělo. „Já chci ty stránky Kodexu.“

„Ne!“ řekl neústupně Nikolas. „Odkud to jen zní? Kde se sakra schovává?“

„Kde je můj bratr?“ zakřičela Sofie nešťastně a zaječela, protože ji ve vlasech skončila ruka jedné mrtvoly. Scathach ji usekla u zápěstí, ale ruka se zamotala do vlasů a vytvořila bizarní sponku. „Co jsi udělal mému bratrovi?“

„Tvůj bratr zvažuje své možnosti. Vaše strana není jediná v tomto boji. Nyní, když mám toho chlapce, potřebuji jen ty zbývající stránky.“

„Nikdy!“ zvolal Nikolas.

Obří medvěd a tygr se řítili davem mrtvých těl, která odhazovali na strany a šlapali po nich samou nedočkavostí, aby už byli u Flamela, Scatty a Sofie. První k nim dorazil tygr. Jeho zářivě bílá lebka byla obrovská a z huby mu vyčnívaly dva nejméně patnácticentimetrové zahnuté zuby. Flamel se postavil před Sofii, aby ji chránil.

„Dej mi ty stránky, Nikolasi, nebo na město vypustím všechny mrtvé.“

Nikolas zuřivě pátral v paměti po kouzlu, které by zastavilo blížícího se tygra. Hořce teď litoval, že se více nevěnoval studiu kouzel. Lusknul prsty a na zem před tygra spadla malá svítící bublinka.

„To je vše, co dokážeš, Nikolasi? Pane bože, ty opravdu ztrácíš formu.“

Bublina praskla a rozprostřela se na silnici v chladně zelenou skvrnu.

„Musí být hodně blízko, když nás vidí,“ řekl Nikolas spíše pro sebe. „Potřebuju ho alespoň na moment zahlédnout.“

Velká přední tlapa šavlozubého tygra se dotkla zeleně svítícího povrchu a přilepila se k němu. Tygr ji zkoušel zvednout, ale tenké proužky zelené a lepkavé hmoty ho držely na místě. Zavrávoral a položil na zem i druhou přední tlapu, která se také přilepila.

„Myslím, že ještě nějakou sílu mám,“ ozval se Nikolas.

Nakonec ale nápor davu mrtvolné armády, která se mačkala na tygra, pomohl k jeho odlepení a ohromnou silou posunul tygra kupředu. Flamel stihl akorát zvednout ruce, než velké stvoření přistálo na jeho těle s otevřenou hubou plnou nebezpečných a nelítostných zubů.

„Sbohem, Nikolasi Flamele,“ zavolal Dee. „Zřejmě budu muset sebrat zbývající stránky z tvého mrtvého těla.“

„Ne,“ zašeptala Sofie. Ne, to přece nemůže takhle skončit. Hekaté probudila její schopnosti, čarodějka z Endoru ji předala veškeré své znalosti a vědomosti, musí být něco, co může udělat. Sofie otevřela ústa a vydala zoufalý výkřik, přičemž se slabě rozsvítila její aura.

KAPITOLA 39

Josh se probudil a v uších mu zněl Sofiin výkřik.

Pak chvíli trvalo, než si uvědomil, že je u fontány v Libbey parku. Kolem něj se rozprostírala hustá, smradlavá mlha, která se různě kroutila a točila. K jeho úděsu se v mlze pohybovala mrtvá těla v polorozpadlých cárech místo oblečení.

Sofie!

Musí se dostat za svou sestrou. Napravo, přímo uprostřed šedočerné mlhy jiskřila zelená a stříbrná světýlka, která trochu osvětlovala mlhu zevnitř a vrhala strašidelné stíny. Sofie byla někde v té mlze a Flamel se Scatty jakbysmet a určitě bojují s těmi neživými monstry. Věděl, že by měl být s nimi.

Kolem Johna Dee žhnula sytě žlutá aura. Syčela, prskala a praskala jako pálící se omastek a všude se šířil zápach pukavců. Dee k němu stál zády, lokty se opíral o zídku vedle pítka, ze kterého Josh předtím pil. Pozorně pozoroval události, které se děly na ulici, a tak silně se soustředil, aby mohl ovládat to nepřeberné množství mrtvých, že se tou námahou úplně chvěl. Když se Josh trochu rozkoukal, zjistil, že v mlze nejsou jen šourající se kostry a mumie, ale i další stvoření. Uviděl torza medvědů, tygra, divoké kočky a vlků.

Slyšel Flamela a Sofiin výkřik, a první, co ho napadlo, bylo rovnou skočit na Johna Dee. Nakonec to neudělal, protože si uvědomil, že by neměl žádnou šanci se k němu ani dostatečně přiblížit. Co by zmohl proti tak mocnému kouzelníkovi? Není jako jeho sestra, nemá žádnou speciální moc.

Ale to vůbec neznamená, že by byl k ničemu.

Sofiin výkřik vyslal na šavlozubého tygra závan prudkého mrazivého vzduchu, který ho proměnil v prach a zarazil i nejbližší kostry. Velký medvěd padl na zem a přitom svým velkým tělem zavalil tucet dalších mrtvých. Vítr také vyčistil část prostoru před nimi od mlhy a Sofie poprvé uviděla množství nepřátel, kterému čelili. Nebyly tu desítky nebo stovky šourajících se mrtvol, ale armáda tisíců zombie, které tu kdysi žily. Mezi nimi se pohybovaly kostry zvířat, které lidé lovili po staletí v nedalekých horách. Už nevěděla, co by ještě mohla dělat. Poslední kouzlo ji naprosto vyčerpalo, až spadla na Scatty, která ji musela levou rukou zachytit, zatímco v pravé stále držela svůj meč.

Flamel se unaveně vydrápal na nohy. I jeho kouzla naprosto vyčerpala, dokonce tak, že za posledních pár minut viditelně zestárnul. Vrásky okolo očí se prohloubily a vlasy prořídly. Scathach věděla, že už dlouho nevydrží.

„Dej mu ty stránky, Nikolasi,“ naléhala.

Nikolas jen neústupně zavrtěl hlavou a řekl: „Nedám. Nemůžu. Strávil jsem celý svůj život ochranou knihy před takovými, jako je on.“

„Jsi ten, který chrání život,“ připomněla mu.

Flamel znovu zavrtěl nesouhlasně hlavou. Opíral se lokty o kolena a ztěžka sípavě dýchal. Jeho kůže mrtvolně pobledla, jen tváře byly rozpálené do červena. „Tohle je výjimka, Scathach. Kdybych mu ty stránky dal, pak bych k smrti odsoudil všechny – i Perry a zbytek světa.“ Narovnal se a otočil zpátky k davu mrtvých a všichni věděli, že se naposledy pokusí je alespoň na chvíli zastavit. „Mohla bys odsud dostat Sofii?“

Scatty odpověděla: „Nemůžu ji nést a přitom bojovat.“

„Můžeš se probojovat pryč alespoň ty sama?“

„To bych asi zvládla,“ řekla opatrně.

„Pak běž! Uteč! Běž k ostatním starobylým bytostem, kontaktuj další nesmrtelné z řad lidí a řekni jim, co se tu stalo. Začněte bojovat proti těm z temnot, dokud je ještě čas.“

„Já vás tu nenechám,“ řekla neoblomně Scatty. „Jsme v tom všichni společně a zůstaneme až do konce, ať už nás čeká cokoliv.“

„Je čas zemřít, Nikolasi Flamele,“ zvolal Dee ze tmy před nimi. „Neboj se, postarám se o to, aby se Perenela o dnešku dozvěděla se všemi detaily.“

Davem koster, mumií a zvířat pak projelo vzrušení, a jako jeden se všichni najednou vydali kupředu.

V tu chvíli se z mlhy vynořilo další monstrum.

Velké, černé, výhružně houkající se dvěma velkýma žlutobílýma očima a další desítkou menších blikajících. Jelo přímo k fontáně v Libbey Parku, do které narazilo a její dekorativní zdobení rozbilo na kusy, přitom pod sutí pohřbilo i Johna Dee.

Dee stačil pouze trochu uhnout, než velký černý Hummer narazil do zdi a totálně ji zdevastoval. Auto zůstalo zaseklé v rozbité zdi, kola ve vzduchu, ale motor stále burácel. Otevřely se dveře u řidiče a zevnitř vylezl Josh. Opatrně se skrčil k zemi a držel si rukou hrudník, kam se mu zaryl bezpečnostní pás.

Ojaiská hlavní třída byla plná mrtvých, které nyní nikdo nekontroloval. Bez Johna Dee to ale byly jen chodící kosti.

Josh vrávoravě běžel přes ulici, přičemž se vyhýbal zmateným kostrám a mumiím. Něco mu praskalo pod nohama, ale raději se ani nepodíval, co to bylo.

Najednou byla armáda mrtvých pryč. Ozval se nesmírný rámus, jako když se sype železo a sype kamení a pak nastalo ticho. V tom tichu mrtví mizeli, jako by je odnášel vítr. Koho asi povolá Dee nyní?

Z mlhy se blížil stín. Flamel shromáždil poslední zbytky své energie do slušné zelené koule. Sofie se také narovnala, aby se pokusila zmobilizovat poslední síly a Scattyiny svaly se napjaly očekáváním. Jednou jí předpověděli, že zemře v exotických krajích. Přemýšlela, jestli je Ojai dostatečně exotické místo.

Stín se blížil a dostával konkrétní podobu.

Flamel zvedl ruku, Sofie svolala vítr a Scatty zvedla svůj meč. A z noční mlhy vystoupil Josh. „Naboural jsem auto a myslím, že už ho nikdy nikdo nedá dohromady,“ řekl.

Sofie radostně vykřikla. Běžela k bratrovi, ale její výkřik se proměnil v hrůzu kvůli kontuře, která se rýsovala za Joshem. Kostra velkého medvěda se zvedla ze země a chystala se na Joshe zaútočit.

Scatty se rozeběhla, odhodila Joshe na stranu do hromádky kostí. Její meče zarazily rozmáchnutí medvědí tlapy a z obou lítaly jiskry. Zaútočila znovu a odsekla tlapu o délce větší než celá její paže.

Jedno zvíře za druhým pomalu vstávalo ze země. Dva velcí vlci, z jednoho nezbylo o moc více než jen kosti a druhý se zbytky seschlého masa, se vynořili z mlžné clony.

„Tudy. Pojďte. Rychle!“ Ozval se ulicí hlas čarodějky z Endoru a do noci zasvítily otevřené obdélníkové dveře obchodu. Scatty pomohla Flamelovi a Josh napůl nesl svou sestru k nedalekému obchůdku se starožitnostmi. Čarodějka stála ve dveřích, slepě se dívala do noci a svítila starou petrolejovou lampou. „Musíme vás odsud dostat.“ Řekla klidným hlasem. Zavřela za nimi dveře a zamkla. „To je nezadrží nadlouho,“ zamumlala.

„Ale říkala jste, že… že už nemáte žádnou moc,“ zaprotestovala Sofie.

„To také nemám,“ usmála se Dora, až ukázala své bílé dokonalé zuby. „Ale moc má toto místo.“ Prošli obchodem do malé tmavé místnosti. „Víte, co je na Ojai tak zvláštního?“ zeptala se.

Něco narazilo do dveří, až se veškeré skleněné věci vevnitř otřásly a zacinkaly.

„Je postavené na průsečíku magických čar, které tomuto místu dávají mimořádnou moc.“

Josh otevřel pusu a snažil se zformulovat otázku, ale sestra ho předběhla. „Jsou to energetické dráhy, které protínají některá místa na Zemi,“ vysvětlovala tiše.

„Jak to víš?“ divil se Josh.

„Nevím, hádám, že mě to naučila čarodějka. Spousta slavných budov a starověkých kulturních památek je postavená na křižovatce těchto drah.“

„Přesně tak,“ souhlasila potěšené Dora. „Sama bych to nevysvětlila lépe.“ Malý sklad byl skromný a téměř prázdný až na předmět obdélníkového tvaru, který byl opřený o zeď a zastřený zažloutlými stránkami místních novin.

Znovu a znovu se ozývaly další nárazy do výlohy, to kosti narážely do skla a znervózňovaly skupinku vevnitř.

Dora sundala noviny a odkryla velké zrcadlo. Bylo přinejmenším dva metry vysoké a přes metr široké, sklo celé šmouhaté a pokřivené. „A víte, co mě táhlo do Ojai především?“ zeptala se. „Potkává se tu sedm těchto energetických drah a tvoří bránu.“

„Tady?“ zašeptal Flamel. Samozřejmě věděl o existenci energetických drah a čar, a slyšel i bránách, které byly za dávných časů používány jako velice rychlý transportní systém, ale vůbec netušil, že ještě nějaké stále existují.

Dora podupala na zem a upřesnila: „Přesně tady. A víte, jak se taková brána používá?“

Flamel zavrtěl hlavou.

Dora se natáhla po Sofii. „Dej mi ruku, dítě.“ Vzala Sofiinu ruku a položila ji na sklo. „Ty můžeš bránu otevřít.“

Zrcadlo se okamžitě probudilo k životu, nejdříve stříbrně zasvítilo a pak se vyjasnilo. Od této chvíle ale neukazovalo jejich odraz, ale spíš jednoduchý malý sklep.

„Kam to vede?“ zeptal se Flamel.

„Do Paříže,“ odpověděla Dora.

„Francie,“ usmál se Nikolas. „Sladký domov,“ a bez váhání prošel zrcadlem. Nyní ho všichni viděli na druhé straně. Zamával jim a pokynul, aby si pospíšili.

„Nesnáším cestovní brány,“ zabručela Scatty. „Mám z nich mořskou nemoc.“ Proskočila bránou a postavila se vedle alchymisty. Když otočila svůj obličej zpátky k zrcadlu, vypadala, že bude každou chvíli zvracet.

* * *

Medvědí kostra nakonec prorazila dveře malého obchůdku a vymotávala se ze závěsů u dveří. Vlci a pumy ji následovali dovnitř. Sklo se sypalo, zrcadla praskala, těžítka a skleněné ozdoby padaly na zem a zvířata se neohrabaně prodírala přes police dozadu.

Pomlácený a pořezaný Dee vtrhnul za nimi, odstrkoval kostry zvířat na stranu. Jedna puma po něm vyjela, ale Dee ji udeřil přes čumák. Kdyby měla oči, jistě by překvapeně zamrkala.

„A mám vás,“ zvolal škodolibě. „Jste v pasti, už nemáte, kam utéci!“

Když ovšem vstoupil do skladu, uvědomil si, že mu přece jenom znovu unikli. Chvíli mu trvalo, než si uvědomil, že zrcadlo, ve kterém se zpět dívají dvě postavy, a stařena, jež tiskne dívčinu ruku k jeho povrchu, znamená jediné. „Brána mezi posvátnými magickými místy,“ zašeptal. Jistě zrcadla vždycky fungovala jako brány mezi světy nebo místy. Někde tam na druhé straně muselo být také jedno takové zrcadlo, se kterým bylo toto místo spojeno.

Žena chytila dívku a prostrčila ji zrcadlem. Sofie udělala kotrmelec a skončila u Flamelových nohou, pak se otočila a podívala se zpátky. Její ústa se pohybovala a volala na bratra, ale ten to neslyšel.

„Joshi,“ přikázal Dee a soustředěně se na chlapce podíval, „ani se nehni.“

Josh se otočil zpátky k zrcadlu, jehož obraz se začínal rozmazávat a rozostřovat.

„Řekl jsem ti přece celou a úplnou pravdu o Nikolasi Flamelovi,“ naléhal Dee. Potřeboval chlapce rozptýlit ještě na pár chvil, než zrcadlo ztratí svou sílu. „Zůstaň se mnou. Můžu probudit tvé schopnosti. Udělám tě mocným a neporazitelným. Můžeš pomoci změnit svět, Joshi. Změnit ho k lepšímu!“

„Já nevím…,“ nabídka to byla lákavá, velice lákavá, ale věděl, že kdyby se přidal k Johnovi Dee, navždy by ztratil svou sestru. Nebo ne? Kdyby Dee probudil jeho schopnosti, pak by si byli se Sofií zase podobní. Možná že mu Dee nabízí možnost, jak si zase porozumět se sestrou.

„Podívej,“ řekl Dee se zadostiučiněním a ukázal na vadnoucí obraz v zrcadle. „Oni tě tu nechali, znovu tě opustili, protože ty nejsi jedním z nich. Už pro ně nejsi důležitý.“

Zrcadlo se ale opět stříbrně rozzářilo… a Sofie se vrátila. „Joshi? Musíme si pospíšit,“ řekla naléhavě, na Johna Dee ani nepohlédla.

„Já…,“ začal Josh „ty jsi se pro mě vrátila?“

„Samozřejmě že ano! Jsi můj bratr. Nikdy bych tě neopustila.“ Pak ho pevně chytla za ruku a prošli zrcadlem.

Dora poté upustila jakoby náhodou zrcadlo, které celou dobu držela a z brány zůstala jen hromádka střepů. „Ouha.“ Otočila se k Johnovi Dee, sundala své černé brýle a odhalila zrcátka svých očí. „Měl byste teď jít. Máte zhruba tři vteřiny.“

Za chvíli celý obchod vybuchl a Dee se tak tak stihl dostat ven včas.

KAPITOLA 40

Filmaři způsobili zmatek v malebném městečku Ojai.

V pátek způsobil natáčecí štáb společnosti Enoch Studios dopravní chaos a více než zmatek v centru městečka Ojai. Filmaři natáčeli scény pro nový horor, ale efekty byly pro místní obyvatele tak realistické, že vyděšeně volali na místní pohotovostní čísla. Obsahem telefonátů byla tvrzení, že lidé vidí po ulicích chodit mrtvoly.

John Dee, ředitel Enoch Films, která je divizí Enoch Enterprise, se upřímně omlouvá za zmatek, který byl způsoben výpadkem elektrického proudu a pro toto období netypickou mlhou, právě ve chvíli, kdy se chystali natáčet. „To jistě dodalo speciálním efektům opravdu velice strašidelný ráz,“ řekl jeho mluvčí. V této souvislosti opilý mladík autem narazil do historické kašny v Libbey parku a poničil i nově opravenou pergolu. Dee slíbil, že nechá místo opravit do původního stavu.

Zdroj Ojai, městské noviny

Místní starožitnosti zničeny explozí

Výbuch plynu v pátek v noci zničil živnost dlouholeté ojaiské obyvatelky Dory Kouzelné. Elektrický zkrat zapálil chemikálie, kterými majitelka obchodu čistila, leštila a opravovala starožitné předměty. Slečna Kouzelná byla v době exploze v zadní místnosti obchodu a z události vyšla bez zranění. Očividně ji nezajímá fakt, že jí k smrti chyběl jenom krůček. Situaci okomentovala: „Víte, když někdo žije tak dlouho jako já, už vás toho moc nepřekvapí.“ Vitální dáma má v plánu znovu otevřít obchod ještě před prázdninami. Zdroj: Ojai Online

KAPITOLA 41

Hluboko v podzemí, stále uvězněná v Alkatrazu, ležela Perenela Flamelová na tvrdém úzkém lůžku. Tvář měla otočenou ke tmavé zdi. V chodbě slyšela kroky sfingy, která neustále pochodovala po kamenné podlaze sem a tam. Vzduch tu byl těžký a připomínal pach terária a kočičího pavilónu v zoo zároveň. Perenela se otřásla, jelikož v cele byla zima a kousek od její tváře stékal po zdi tenký proužek zeleně zbarvené vody. Kde je asi Nikolas? Jestlipak se mu něco nestalo?

Perenela se bála, ale ne o sebe, jelikož věděla, že ji Dee z nějakého důvodu potřebuje živou, jinak by ji tu nevěznil. Počítala s tím, že dříve nebo později se s ním opět setká. Dee měl jednu obrovskou slabinu, a tou byla jeho arogance. Určitě ji podceňuje, a to bude její moment překvapení, až proti němu zaútočí. Měla na mysli jedno zvlášť ošklivé kouzlo, které se kdysi naučila na úpatí Karpat v Transylvánii a které si šetřila přímo pro něj. Kde je Nikolas?

Obávala se, že se stalo něco neblahého buď dětem, nebo Nikolasovi. Perenela jen obtížně určovala čas a ještě horší bylo neztratit představu, kolik času již uplynulo. Podle vrásek, které přibývaly na jejích rukou, hádala, že zestárla zhruba o dva roky, což by znamenalo dva dny reálného času. Bez elixíru mládí budou s Nikolasem stárnout rychlostí jednoho roku za den. Už jim zbývá necelý měsíc, než zestárnou natolik, že zemřou.

Co se stane, pokud zemřou? Nikdo se nepostaví Johnovi Dee, který na svět vypustí ty z temnot, a nastane chaos a lidstvo zanikne.

Kde je Nikolas?

Perenela zahnala slzy z očí. Neměla v úmyslu dopřát sfinze pohled, který by ji jistě potěšil. Starobylé bytosti neměly ani ponětí o síle lidských emocí a citů, považovaly je za největší lidskou slabost. Perenela ale věděla, že právě emoce jsou nadějí a velkou silou lidstva.

Zamrkala a na moment se zarazila, než si uvědomila, co vidí.

V tenkém čůrku, který po zdi stékal, se objevilo něco známého. Soustředila se a snažila se poskládat dohromady to, co se jí před očima odehrávalo.

Voda se pomalu zformovala do tváře Jeffersona Millera, ducha bezpečnostní služby. Na mechem porostlé zdi se objevil téměř neznatelný nápis.

Flamel. Děti.

Slova vydržela krátce a zmizela během mrknutí oka. V bezpečí.

Nyní se musela Perenela velmi držet, aby se nerozplakala štěstím. Flamel a děti byli v bezpečí! Ojai. Brána. Paříž.

„Děkuji,“ artikulovala bezhlasně, když se objevila znovu duchova tvář, která se rychle rozplývala se stékající vodou. Perenela měla snad tisíc otázek – ale alespoň teď dostala i nějaké odpovědi. Nikolas a děti jsou v bezpečí. Očividně dorazili do Ojai a setkali se s čarodějkou z Endoru. Musela otevřít bránu, která spojuje Ojai s Paříží. Zřejmě také pomohla Sofii a předala ji znalosti a vědomosti, které byly spojené s jedním z nejmocnějších živlů – vzduchem.

Perenela věděla, že čarodějka nemá moc probudit Joshovy schopnosti – ale v Paříži a i jinde na starém kontinentu žijí další starobylé bytosti a jiní nesmrtelní, kteří budou schopni pomoci probudit Joshe, a bude tak možné vycvičit dvojčata v magii základních elementů.

Převrátila se na záda a podívala se na sfingu, která se právě posadila před její celu. Lidskou hlavu si opřela o obrovské lví tlapy a křídla měla volně složená na zádech. Líně se usmála a vytáhla svůj dlouhý černý hadí jazyk, který kmital ze strany na stranu.

„Už to brzy skončí, Perenelo Flamelová,“ zašeptala sfinga.

Perenela se na ni také usmála, ale úsměvem, který byl spíš děsivý, a odpověděla: „Právě naopak. Teď to teprve všechno začíná.“

Konec prvního dílu

POZNÁMKA AUTORA

Nikolas a Perenela Flamelovi byli skuteční lidé, stejně tak jako doktor John Dee. Vlastně všechny postavy v této knize, kromě dvojčat, jsou založené na skutečných historických nebo mytologických základech.

Když jsem začal přemýšlet o Alchymistovi, zprvu jsem plánoval, že hlavní postavou bude doktor John Dee, který mě odjakživa fascinoval. Alžbětinská doba byla sama o sobě dost výjimečná, přesto v ní John Dee dokázal vyniknout. Byl jedním z nejzajímavějších lidí svého času a veškeré informace o jeho životě se zakládají na pravdě. Byl alchymistou, matematikem, zeměpiscem, astrologem i astronomem. Opravdu to byl on, kdo vybral datum korunovace královny Alžběty I., a také byl součástí její tajných služeb. Jako královnin špeh podepisoval své zprávy kódem „007“. Dvě nuly symbolizovaly královniny oči a sedmička byla velice podobná osobnímu podpisu Johna Dee. Existují i určité důkazy, že Shakespearův Prospero z Bouře je inspirován právě tímto učencem.

Soubor knih o alchymistovi se mi honil v hlavě a v poznámkách po několik let, a připadalo mi logické, že by kniha měla být o něm. Během doby, kdy jsem pracoval na dalších knihách, jsem se stále k té myšlence vracel. Přidával jsem další materiály, sbíral světové mýty a legendy a vytvořil jsem velký složitý systém, na kterém stojí celý příběh. Hledal jsem místa pro jednotlivé scény, navštěvoval a vracel se na ta již objevená, fotografoval jsem místa nová, zkrátka všechna, která jsem chtěl v knize použít.

Každý příběh začíná nápadem, ale jsou to postavy, které ho sunou dopředu. Nejdříve mě napadla dvojčata. Vždycky jsem věděl, že hlavní roli budou hrát bratr a sestra. Dvojčata vždy byla něco zvláštního v mytologickém smyslu. V legendách každého národa najdete mýtus nebo pohádku o dvojčatech. Jak jsem čím dál více uvažoval o postavách, přešel jsem k těm vedlejším jako je Scathach, Morrigana, později Hekaté nebo čarodějka z Endoru. Problém ovšem byl, že jsem stále neměl svého hrdinu, toho moudrého učitele, který dvojčata všemu naučí. Přestože John Dee je úžasná postava, bohužel na tohle se prostě nehodil.

Potom jsem na podzim v roce 2000 navštívil Paříž. Je docela těžké se v tom městě nad Seinou ztratit, alespoň pokud víte, kde je řeka, nebo pokud máte na dohled některou dominantu, jako je Eiffelova věž, Sacré-Coeur nebo Notre Dam. Přesto se mi to podařilo. Odešel jsem od Notre Dámu, přešel řeku po Pont D’Arcole, a mířil k Centre Pompidou. Někde mezi bulvárem Sebastopol a Rue Beaubourg jsem se ztratil. Tedy ne tak úplně, věděl jsem zhruba, kde jsem, ale začalo se stmívat a neměl jsem z toho dobrý pocit. Zahnul jsem do úzké Rue du Montmorency a našel jsem dům, na kterém stálo Hostel Nikolase Flamela. Vpředu byla pamětní deska z roku 1407, na které jsem se dočetl, že Flamel se svou ženou Perenelou tu kdysi žili, což také znamenalo, že to byl jeden z nejstarších domů v Paříži.

Vešel jsem dovnitř, kde byla kouzelná restaurace, toho dne jsem tam také povečeřel. Byl to zvláštní zážitek, jedl jsem ve stejné místnosti, kde kdysi legendární Nikolas Flamel žil a pracoval. Trámy na stropě vypadaly původní, což znamenalo, že to jsou možná ty samé, které kdysi viděl také Nikolas Flamel. Ve sklepě pod restaurací určitě oba skladovali jídlo a víno a malou ložnici měli přímo nad mou hlavou.

Něco málo jsem už o Nikolasi Flamelovi věděl. Dee, který totiž měl jednu z největších knihoven v celé Anglii, ve své sbírce vlastnil i knihu Nikolase Flamela, kterou očividně studoval.

Flamel byl bezesporu jedním z neznámějších alchymistů své doby. Alchymie je zajímavá kombinace chemie, botaniky, medicíny, astronomie a astrologie. Má dlouhou a obdivuhodnou historii, studovali ji staří Řekové a Číňané, a dokonce se povídá, že na jejím základě vznikla moderní chemie. Stejně jako v případě Johna Dee, tak i veškeré detaily o Nikolasově životě jsou pravdivé. Něco málo o něm víme z toho, co napsal sám, ale ještě za jeho života o něm psali druzí, a nebylo jich málo.

Narodil se v roce 1330 a živil se jako knihkupec a opisovač, psal dopisy a kopíroval knihy pro své zákazníky. Jednoho dne koupil zvláštní knihu, která nesla název Abrahámova kniha. Nikolas Flamel nám zanechal podrobný popis knihy v měděné vazbě, která byla napsaná na materiálu velmi podobnému stromové kůře.

Za doprovodu své ženy Perenely strávil na cestách po Evropě více než dvacet let, přičemž se snažil přeložit Abrahámovu knihu, která byla napsána neznámým písmem.

Nikdo přesně neví, co Nikolas Flamel na cestách zažil, ale jedno je jisté, když se vrátil zpět do Paříže, byl neobyčejně bohatý. Tato skutečnost se samozřejmě rychle roznesla a začalo se mluvit o tom, že objevil dvě největší tajemství alchymie v Abrahámově knize. Tajemství kamene mudrců, který promění obyčejné kovy ve zlato a tajemství věčného života. Ani Nikolas ani jeho žena nikdy nic z toho nepotvrdili, ale také nikdy nevysvětlili, jak ke svému bohatství přišli.

Nikolas a Perenela nadále žili v ústraní svým obyčejným klidným životem, navíc dávali hodně peněz na charitu, založili nemocnice, kostely a sirotčince.

Podle záznamů zemřela dříve Perenela, a ani ne po roce ji roku 1418 následoval Nikolas. Jeho dům byl prodán a nový majitel ho zdevastoval hledáním Flamelova pokladu. Nikdy se nic nenašlo.

Později došlo k vyloupení Flamelovy hrobky, a tím se přišlo na to, že je prázdná. Jestli byli pohřbeni tajně jinde, nebo jestli vůbec nikdy nezemřeli, zůstává otázkou. Paříží se šířily povídačky a legenda o nesmrtelném Nikolasi Flamelovi vznikla téměř vzápětí.

V dalších letech se tu a tam objevovaly zprávy, že Flamelovi byli spatřeni na různých místech Evropy.

Pak jsem konečně vylezl z restaurace v hostelu Nikolase Flamela a prohlížel si ten starý dům. Před šest seti lety zde žil a pracoval jeden z nejznámějších alchymistů světa, muž odevzdaný vědě, který získal neuvěřitelné bohatství, ale také se ho uměl vzdát. Jeho dům byl zachován úctyhodnými obyvateli Paříže, kteří po něm a jeho ženě dokonce i pojmenovali ulici (Rue Nicolas Flamel a Rue Perenelle, které se nacházejí ve čtvrtém obvodu).

Nesmrtelný.

A v ten moment jsem věděl, že učitelem dvojčat nebude Dee, ale Nikolas a Perenela. Když jsem stál před jejich domem v Paříži, toho mokrého podzimního večera, všechny části knihy se harmonicky pospojovaly a vznikl Alchymista (Tajemství nesmrtelného Nikolase Flamela).

PODĚKOVÁNÍ

Na obálce knihy se většinou objeví pouze jedno jméno, ale za ním se skrývá další desítka lidí, kteří dílu pomáhali na svět. Proto musím poděkovat zvlášť a každému z následujících jmen, jejichž účast při mé autorské práci považuji za rovnocennou, a proto v nijak preferovaném pořadí děkuji:

Kristě Marino, netrpělivější editorce na světě, která mi řekla: „Trochu perspektivněji…“

Franku Weimannovi, z Literary Group, který řekl: „Tohle prodám.“ A také to udělal.

Michaelovi Carrollovi, který to četl první i poslední, a vždy si budu pamatovat jeho: „Musíme si promluvit o tomhle…“

O. R. Mellingovi, který mi stále opakoval: „Ještě jsi to nedokončil?“

Claudette Sutherlandové, která mi stále radila: „Měl bys opravdu zvážit…“

A nakonec, samozřejmě Barrymu Krostovi z BKM, který je stoprocentně Alchymistův dědeček, což by následně znamenalo, že John Sobanski je jeho synovcem.

O AUTOROVI

Michael Scott je jedním z nejúspěšnějších irských spisovatelů, odborník na mytologii a folkloristiku. Je mistrem fantasy, sci-fi, hororu a dokonce ho Irish Times nazvaly králem fantasy žánru na ostrovech. Žije a píše v Dublinu, můžete navštívit jeho stránky: www.dillonscott.com

Hlavní vchod do Hostelu Nikolase Flamela (Auberge Nicolas Flamel) v ulici Montmorency v Paříži.

Michael Scott

ALCHYMISTA

Tajemství nesmrtelného Nikolase Flamela

Z anglického originálu The Alchemyst /The Immortal Nicholas Flamel/

vydaného v Random Children’s Books a division of Random House, Inc. New York

pod značkou Delacorte Press v roce 2007 přeložila Zuzana Zábrodská

Grafická úprava českého vydání dle anglického originálu David Dvořák

Redigovala Stanislava Zábrodská

Sazba a příprava pro tisk Typograf, s. r. o. Praha

Vydala Euromedia Group k. s. – Knižní klub v Praze 2008

jako svou 4037. publikaci

Odpovědná redaktorka Alena Peisertová

Technický redaktor David Dvořák

Počet stran 400

Vytiskly Tlačiarne BB, spol. s r. o., Banská Bystrica

Vydání první

Pro čtenáře fantasy od 12 do 112 let

www.euromedia.cz

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai