Tajemství nesmrtelného Nikolase Flamela - Čaroděj

Michael Scott

(2008)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Romány, Sci-fi a fantasy

Po Alchymistovi přichází Čaroděj. Popel popelu Kalifornie: V rukách čaroděje Johna Dee a pánů z temnot může kniha mága Abraháma znamenat konec světa ve známé podobě. Kodex, nejmocnější kniha všech dob, obsahuje tajemství věčného života a mnohé daleko nebezpečnější taje, které v rukou některých mohou způsobit nenávratné škody. Dee je pouhé dvě stránky od závěrečného rituálu, který vrátí starobylým bytostem z temnot vládu nad lidmi a celou zem.

Michael Scott The Magician

The Secrets of the Immortal Nicholas Flamel

© 2008 by Michael Scott

Translation © Zuzana Zabrodskâ, 2008

Jacket Illustration © 2008 by Michael Wagner

ISBN 978-80-242-2270 7

Pro Courtney a Piers

Hoc opus, hic labor est

Je to pravda. Umírám.

Já i moje žena Perenela každým dnem stárneme o jeden rok. Podle mého skromného odhadu nám nyní zbývá necelý měsíc života.

Ale není to až tak krátká doba, jak se zdá.

Dee a temné síly, jimž slouží, uvěznili Perenelu, získali Kodex – knihu mága Abraháma – a jistě už vědí, že nám nezbývá mnoho času.

Na druhou stranu ale nemohou jen v klidu očekávat náš konec, jelikož i my máme na své straně pár trumfů. Určitě již pochopili, že Sofie a Josh jsou dvojčata zmíněná ve starodávné věštbě, která mluví o zlaté a stříbrné auře a sourozencích, kteří mají moc zachránit svět… nebo ho zničit. Sofiiny magické schopnosti probudila Hekaté dříve, než její říše zanikla i s ní, ale Joshovy již probudit nestihla.

Nakonec jsme Johnovi Dee unikli a skrýváme se v Paříži, v mém rodném městě. Zde jsem poprvé objevil Kodex a začal dlouhý a nelehký úkol – jeho překlad. Cesta za jeho pochopením mě zavedla ke starobylým bytostem a rasám, které pro většinu lidí patří jen do bájí a legend. Pomocí knihy jsem také odhalil záhadu kamene mudrců a nakonec i tajemství nesmrtelnosti. Miluju Paříž. Skrývá věci, které zůstávají smrtelníkům utajeny, ale je také domovem mnoha nesmrtelných, nejen z řad starobylých bytostí, ale i lidí. Zde najdu způsob, jak probudit Joshovy schopnosti, také pomohu Sofii s ovládáním její moci.

Musím to zvládnout.

Pro jejich dobro – a pro naději, kterou dávají celému lidstvu.

Z deníku Nikolase Flamela, alchymisty

Sobota 2. června

v Paříži, ve městě mého mládí

SOBOTA

2. června

KAPITOLA 1

Charitativní aukce nezačala před půlnocí a předcházela jí honosná večeře. Byly právě čtyři hodiny ráno a dražba se konečně chýlila k závěru. Na stěně visela velká plochá digitální obrazovka a před ní stál dražitel z řad známých osobností – herec, který ztvárnil roli Jamese Bonda na poměrně dlouhou dobu. Celková částka, za kterou zatím byly předměty vydraženy, dosahovala jednoho milionu eur, ale ještě se čekalo na zlatý hřeb večera. Vybrané peníze měly směřovat na charitativní účely.

Herec ohlásil poslední kus: „Pár japonských Kabuli masek z počátku 19. století.“ Přeplněnou místností projela vlna vzrušení. Masky byly nejzajímavější položkou celé aukce a očekávalo se, že se jejich cena vyšplhá na půl milionu eur.

Vzadu za všemi přihlížejícími stál nakrátko ostříhaný pán se sněhobílými vlasy, který byl připraven zaplatit za masky i dvojnásobek předpokládané ceny.

Niccolo Machiavelli se v davu nikdy nemačkal, i tentokrát stál stranou s rukama složenýma na prsou tak, aby si nepomačkal svůj luxusní černý oblek, ušitý na míru z nejjemnějšího hedvábí. Kamenně šedýma očima si prohlížel ostatní účastníky aukce a postupně dospěl k závěru, že je zde jen pět opravdových soupeřů, kteří stojí za povšimnutí: dva podobně vášniví sběratelé jako on, jeden bezvýznamný člen nejmenované evropské královské rodiny, americký herec populární v osmdesátých letech a obchodník se starožitnostmi, který pravděpodobně zastupoval svého klienta. Zbytek společnosti se skládal z různorodé směsice známých i méně známých osobností světového zábavního průmyslu, sportu, politiky, ale i obyčejných lidí, kteří podporovali každou charitativní akci. Všichni kromě pěti vážných zájemců, podle Niccoly, byli buď unaveni, nebo již utratili své peníze, nebo zkrátka neměli zájem o poněkud nesympaticky vyhlížející masky.

Machiavelli sbíral masky velmi dlouho a konkrétně po tomto páru toužil více než po jiném, jelikož by skvěle dotvořil jeho japonskou sbírku. Naposledy byly masky na prodej v roce 1898 ve Vídni a tenkrát ho přeplatil princ z dynastie Romanovců. Machiavelli to přijal klidně, byl trpělivý, jelikož věděl, že jeho čas přijde. Až princ a všichni jeho potomci vymřou, masky se opět dostanou na trh a Niccolo bude jistě poblíž, aby je koupil. To byla jedna z nesporných výhod nesmrtelnosti.

„Můžeme začít na 100 tisících?“ zaznělo místností.

Machiavelli zachytil pohled vyvolávajícího herce a sotva znatelně kývl. „Pan Machiavelli, náš věrný a velkorysý sponzor a mecenáš, nabízí sto tisíc eur.“

V místnosti se rozezněl zdvořilý potlesk a mnozí lidé se otočili, aby na Niccolovu počest zvedli skleničku. Odpověděl distingovaným kývnutím hlavy.

„Nabízí někdo 110 tisíc?“ rozezněl se sálem zvučný hlas, na což reagoval jeden ze sběratelů, který nenápadně zvedl ruku.

„120 tisíc?“ pohled opět směřoval k Machiavellimu, jenž bez zaváhání přikývl.

Během několika příštích minut se cena postupně zvedla na 250 tisíc eur a ve hře zůstali pouze tři vážní zájemci: Machiavelli, zapomenutý americký herec a obchodník se starožitnostmi.

Machiavelliho rty se pohnuly náznakem úsměvu, ačkoliv se usmál jen zřídka. Masky budou brzy mé, pomyslel si. V tu chvíli ale ucítil v kapse svého saka vibrace mobilního telefonu a úsměv na tváři mu zkameněl. Na moment ho napadlo volání prostě ignorovat, vždyť dal personálu striktní instrukce, aby ho vyrušovali jen ve zcela výjimečně naléhavých případech, což se zřejmě právě stalo.

Nakonec neodolal a vytáhl z kapsy svou ultratenkou Nokii a podíval se na velký LCD displej, kde pomalu pulzoval obrázek meče.

Niccolo přišel i o zbytek humoru, kterým ještě před chvílí oplýval, protože věděl, že Kabuli masky nezíská ani v tomto století. Rychle se otočil a rázně odešel z místnosti. Venku zvedl sluchátko a za sebou uslyšel už jen větu, která měla být původně mířena jemu: „Prodáno za 260 tisíc eur.“

„Ano, poslouchám,“ řekl do telefonu Machiavelli, který se vrátil k italštině svého mládí.

V telefonu zapraskalo a zahučelo a z druhého konce světa, z Ojai, na sever od L. A., se ozvala italština se silným anglickým přízvukem, a navíc s dialektem, jímž se v Evropě nemluvilo po více než čtyři sta let. „Potřebuji tvou pomoc,“ volající se nepředstavil, a ani nemusel.

Machiavelli věděl, že je to nesmrtelný čaroděj, který probouzí mrtvé, Dr. John Dee, jenž je zároveň také jeden z nejmocnějších a nejnebezpečnějších mužů na světě.

Niccolo vyběhl z malého hotelu na rozlehlé dlážděné náměstí Pláce de Tertre, kde se zastavil, aby konečně nabral dech na chladném nočním vzduchu.

„Co pro tebe můžu udělat?“ zeptal se opatrně. Neměl Johna Dee rád a věděl, že ten pocit je oboustranný, oba ale sloužili bytostem, které využívaly temných sil, a to také znamenalo, že byli během staletí nuceni spolupracovat. Machiavelli také trochu Johnovi Dee záviděl, že je mladší, a hlavně, že tak i vypadá. Niccolo Machiavelli se narodil ve Florencii v roce 1463, tedy o šedesát let dříve než Dee. „Flamel je zpátky v Paříži,“ oznámil suše Dee. Machiavelli zpozorněl a zeptal se: „Odkdy?“

„Před chvílí prošli branou zrcadel, která spojuje Ojai s Paříží. Nevím přesně, kde se objeví, ale má s sebou Scathach,“ pokračoval Dee.

Tvář Niccoly Machiavelliho se při zmínce o Scatty zkřivila do nepřirozeného šklebu. Naposledy, když se s ní setkal, ho protlačila dveřmi, které byly náhodou zavřené. Strávil potom téměř měsíc vyndáváním třísek z horní poloviny těla a přinejmenším týden se nebyl schopný ani posadit.

„Má s sebou i dvě děti, Američany,“ upřesnil Dee a jeho hlas se chvílemi ztrácel a vypadával. „Dvojčata,“ dodal.

„Co prosím?“ zeptal se Niccolo, jelikož měl pocit, že špatně rozuměl.

„Dvojčata,“ vyhrkl znovu Dee „dívka se zlatou a chlapce se stříbrnou aurou. Jistě víš, co to znamená.“

„To samozřejmě vím,“ zamumlal Niccolo. To znamenalo především potíže.

„Hekaté stihla probudit dívčiny schopnosti, než její říše spolu s ní zanikla, a mám důvodné podezření, že čarodějka z Endoru předala dívce znalosti magie vzdušného elementu.“

„Co přesně po mně chceš?“ ptal se obezřetně Machiavelli, přestože už si to dovedl matně představit.

„Najdi je,“ vyštěkl Dee. „Zajmi je, a já přiletím nejbližším spojem. Bohužel tam budu nejdříve tak za 14 až 15 hodin.“

„Co se stalo se zrcadlovou bránou?“ divil se nahlas Niccolo.

„Čarodějka z Endoru ji zničila,“ řekl hořce Dee, „a mě také skoro zahubila. Měl jsem veliké štěstí, že jsem unikl jen s pár modřinami a škrábanci,“ dodal Dee a bez rozloučení ukončil hovor.

Niccolo Machiavelli zavřel své véčko a zamyšleně jím klepal do dolního rtu. Nějak se mu nezdálo, že by měl Dee štěstí – kdyby ho čarodějka z Endoru chtěla zabít, ani on, legendární John Dee, by neunikl. Machiavelli se otočil a směřoval na druhý konec náměstí, kde na něj trpělivě čekal jeho řidič. Jestli Flamel, Scathach a americká dvojčata utekli do Paříže pomocí zrcadlové brány, pak zde bylo pouze pár míst, kde se protínaly energetické dráhy tak, aby vytvořily vhodné přistávací místo. Nemělo by být nijak zvlášť těžké najít je a zajmout.

Pokud se to podaří ještě dnes v noci, přemýšlel Niccolo, pak bude mít k dobru nejméně patnáct hodin, aby na svých zajatcích pracoval.

Během té doby mu jistě řeknou všechno, co vědí. Přes půl milénia na tomto světě naučilo Niccolu, jak být velmi přesvědčivý.

KAPITOLA 2

„Kde to přesně jsme?“ ptal se Josh Newman. Díval se kolem sebe a snažil se pochopit, co se právě stalo.

V jednu chvíli byl v obchodě čarodějky z Endoru v Ojai… a v další ho Sofie protlačila zrcadlem. Cítil se dezorientovaný a raději zavřel oči, a když je znovu otevřel, zjistil, že stojí v malém kumbále. Všude byly plechovky barev, spousta žebříků, hromady rozbitých hliněných nádob a balíky hadrů špinavých od barev. Uprostřed toho všeho stálo obyčejné špinavé zrcadlo napevno přidělané ve zdi. Jediná slabá žárovka osvěcovala ponurou místnost svým žlutým světlem.

„Jsme v Paříži,“ odvětil Nikolas potěšeně, „v mém rodném městě.“

„Jak je to možné?“ pokračoval ve vyptávání Josh. Podíval se na Sofii, ale ta už přitiskla hlavu ke dveřím a zaujatě poslouchala, co se děje venku. Otočil se na Scathach, ale ta zavrtěla hlavou a obě ruce přitiskla k ústům. Vypadala, že se každou chvílí pozvrací. „Jak jsme se sem dostali?“ obrátil se znovu na Flamela.

„Naše Země je protkaná neviditelnými energetickými čarami,“ vysvětloval Flamel. „Tam, kde se dvě nebo více čar protíná, vzniká brána. Energetické brány jsou dnes velice vzácné, ale za dávných časů je starobylé bytosti používaly, aby jednoduše a rychle cestovaly z jedné strany světa na druhou, stejně tak, jako jsme to udělali my před chvílí. Čarodějka otevřela bránu v Ojai a my jsme se v okamžiku ocitli v Paříži.“

„Nenávidím brány,“ stěžovala si Scatty. I v šeru malé místnosti vypadala stále zeleně. „Měli jste někdy mořskou nemoc?“ zeptala se.

Josh zavrtěl hlavou: „Ne, nikdy.“

Sofie naklonila hlavu ode dveří a upřesnila: „Josh má mořskou nemoc i v bazénu.“ Zakřenila se a znovu přilepila ucho ke dveřím.

„Je mi špatně, přesně jako při mořské nemoci, možná ještě o něco hůř,“ vysvětlovala Scathach.

Sofie zvedla hlavu, aby se podívala na alchymistu, a řekla: „Máte nějakou představu, kde v Paříži bychom mohli být?“

„Na nějakém hodně starém místě,“ odvětil Flamel a připojil se k Sofii u dveří.

Sofie nesouhlasně zavrtěla hlavou a udělala krok zpátky. „To si nemyslím,“ řekla. Snažila se poskládat myšlenky, pocity a dojmy, které ji zaplnily díky jejím zbystřeným smyslům i vědomostem, které jí předala čarodějka. Tahle budova nepůsobí staře, ale když se pořádně zaposlouchala, slyšela nářek bezpočtu duchů. Když se dlaní dotkla zdí, téměř okamžitě rozeznávala slabé hlasy, šeptané písně a vzdálený zvuk varhan. Sundala ruku ze zdi a zvuky najednou ustaly. „Je to kostel,“ řekla a pak se zamračila. „Je to nový kostel… moderní, tak z konce 19. století, možná i pozdější. Ale postavili ho na místě, kde stával daleko starší.“

Flamel se zarazil u dřevěných dveří a podíval se přes rameno. Ve špatném světle jeho rysy působily ostře až hranatě, jeho hlava vypadala skoro jako lebka se zapadlýma očima. „V Paříži je spousta kostelů,“ řekl. „Ačkoliv mám pocit, že vím o jednom, na který by tento popis seděl,“ dodal a sáhl po klice.

„Počkejte,“ rychle řekl Josh, „nemyslíte, že by tu mohl být alarm?“

„Ale vůbec ne, kdo by instaloval alarm v kostele?“ řekl sebevědomě Nikolas a otevřel dveře.

V ten okamžik se alarm rozburácel a ozvěna ho nesla široko daleko kamennými chodbami. Naproti se rozblikalo červené světlo.

„Honem pryč!“ zařval Flamel, který se snažil překřičet houkání.

Sofie a Josh následovali Flamela, a Scatty šla pomalu poslední a s každým krokem si stěžovala.

Dveře vedly do úzké chodby, která pokračovala dalšími dveřmi. Flamel bez otálení otevřel i druhé dveře a spustil tím další alarm. Zahnul doleva k velkému otevřenému prostoru, který byl cítit po svíčkách a kadidle. Nyní zahlédl ve světle blikajících červených světýlek obrovská vrata s nápisem VÝCHOD a zamířil přímo k nim.

„Nesahejte…“ varoval znovu Josh, Nikolas byl rychlejší a silně na vrata zatlačil. V ten okamžik se spustil třetí alarm a nad dveřmi se rozblikalo další červené světlo.

„Já tomu nerozumím, proč nejsou otevřená?“ ptal se zmatený Flamel. „Tenhle chrám býval vždycky otevřený.“ Otočil se a podíval se kolem. „Kde jsou všichni? Kolik je hodin?“ zeptal se.

„Jak dlouho trvá cestování pomocí zrcadlových energetických bran?“ zeptala se Sofie. „Jen okamžik.“

Sofie se podívala na hodinky a rychle počítala: „V Paříži je o devět hodin více než v Ojai, že?“ Flamel přikývl.

„V tom případě jsou tu zhruba čtyři hodiny ráno, proto je kostel zavřený.“

„Policie už bude na cestě,“ řekla Scatty sklíčeně a sáhla po páru svých nunčaků. „Nerada bojuju, když mi není dobře,“ zamumlala.

„Co teď uděláme?“ chtěl vědět Josh.

„Můžu se pokusit pomocí silného větru rozbít vchodové dveře,“ navrhla Sofie.

„To ani náhodou,“ zakázal Flamel. Jeho tvář byla ponořena do stínu, ale pobíhaly po ní odlesky červeného světla alarmu. Otočil se a ukázal přes řady dřevěných lavic ke zdobenému oltáři, který vystupoval z bílého kamene. Světlo svíček odkrývalo modrozlatou mozaiku a kupoli, která se tyčila nad oltářem. „Tohle je národní památka. Nenechám tě, abys ji zničila.“

„Kde to jsme?“ zeptala se jednohlasně dvojčata, zatímco se rozhlížela kolem sebe. Nyní se jejich oči trochu přizpůsobily šeru a dvojčata si všimla malých postranních oltářů, soch v koutech a spousty svíček. Mohla rozeznat sloupy, které vedly nahoru vysoko do tmy. Budova to tedy byla obrovská.

„Tohle je bazilika Sacré-Coeur.“

Niccolo Machiavelli seděl vzadu v černé limuzíně a vkládal do notebooku souřadnice, které odpovídaly místům, kde se protínaly energetické čáry. Sledoval mapu míst, která se mu postupně ukazovala na obrazovce. Paříž je velmi starobylé město. První osídlení se datuje před více než dvěma tisíci lety, i když ještě daleko předtím žili lidé na malém ostrůvku u Seiny. Proto také, jako většina nejstarších měst, byla i Paříž postavena tam, kde se protínají celé skupiny energetických drah, přímo křižovatka linek.

Machiavelli potvrdil požadavek a na obrazovce se objevila mapa Paříže se všemi známými energetickými čárami. Věděl, že potřebuje tu, která spojuje Paříž s USA. Nejdříve vymazal všechny čáry, které nemířily žádoucím směrem, až mu nakonec zbylo šest možností. Sledoval dokonale upraveným nehtem dráhu dvou přímek, které spojovaly západní pobřeží Ameriky a Paříž. Jedna končila na místě, kde stála katedrála Notre-Dame a druhá v neméně známé, ale modernější bazilice Sacré-Coeur na Montmartru.

Kterou ale použil Flamel? vrtalo hlavou Machiavellimu.

Najednou noční Paříží pronikl zvuk řvoucích alarmů a Machiavelli okamžitě stáhnul kouřové okno. Chladný noční vzduch pronikal do auta, ale nakonec v dálce nad střechami zahlédl na opačné straně od Pláce du Tertre blikající červená světla poplašného zařízení. Už znal odpověď na svou otázku.

Usmál se, ale pohled na jeho úsměv byl děsivý. Zapnul speciální program a čekal, až ho počítač načte. Vložte heslo.

Prsty jen proletěly nad klávesnicí, když napsal: Rozpravy o prvních deseti knihách Tita Livia. Na toto heslo by nikdo nepřišel, jelikož se nejednalo zrovna o jedno z jeho známějších děl.

Na obrazovce se objevil docela obyčejně vypadající text, napsaný částečně latinsky, řecky a italsky. Svého času všichni čarodějové a kouzelníci museli svá kouzla a zaříkání schraňovat v ručně psaných knihách, kterým se říkalo grimoáry. Machiavelli vždycky obdivoval nejmodernější technologie a v dnešní době dával přednost uchovávání dat na hard disku.

A nyní jen potřeboval Flamela a jeho přátele trochu zaměstnat…

„Slyším sirény,“ hlásil Josh s tváří přitisknutou na dřevěných dveřích.

„Míří sem dvanáct policejních aut,“ doplnila Sofie, která jen nahnula hlavu na stranu a zavřela oči. Joshovi to samozřejmě okamžitě připomnělo její zbystřené smysly.

Nyní slyšela, viděla i cítila vše, co bylo za hranicemi obyčejných smrtelníků, jako je on.

„Nemůžeme si dovolit, aby nás zavřeli,“ řekl zoufale Flamel. „Nemáme pasy, peníze a ani alibi. Musíme prostě zmizet!“

„Ale jak?“ zeptala se dvojčata.

Flamel se poškrábal na hlavě a přemýšlel: „Musí tu být další východ…,“ a po chvíli se zarazil a nasával podivný pach.

Josh pozoroval, jak všichni reagují na něco, co on necítil. „Co… co to je?“ naléhal a najednou ucítil slabý závan něčeho zvířecího, co připomínalo zoologickou zahradu.

„Malér,“ povzdychla ne příliš nadšeně Scathach, zandala nunčaky a vytáhla meče. „Velký malér.“

KAPITOLA 3

„To je jako jednotka rychlého nasazení, nebo co?“ zeptal se Josh.

Na Scattyiných rtech se objevil letmý úsměv, který však odhalil její dlouhé upírské špičáky. „To je francouzská tajná bezpečnostní služba něco jako CIA.“

„Tajná služba! To je opravdu super,“ sarkasticky dodal Josh.

„Ten zápach se stupňuje, je čím dál silnější,“ poznamenala Sofie. Kvůli probuzeným smyslům cítila ostrý zápach intenzivněji. Usilovně se snažila co nejvíce soustředit, a nakonec se ji podařilo usměrnit svou aurickou energii, která kolem ní utvořila řídkou bílou mlhu. Blonďaté vlasy jí stříbřitě jiskřily a oči se opět proměnily ve stříbrné mince.

Josh téměř nevědomky opatrně odstoupil od své sestry, moc dobře si pamatoval, kdy ji naposledy viděl v tomto stavu a upřímně ho to děsilo.

„To znamená, že už je blízko. Určitě si pomůže nějakým kouzlem, aby nás tu zadržel,“ okomentovala situaci Scatty. „Nikolasi…?“

„Ještě chvíli, potřebuju ještě trochu času.“ Flamelovy prsty svítily smaragdově zelenou barvou, linul se z nich kouř, který se stáčel do podivných obrazců okolo zámku u dveří. Uvnitř se ozvalo hlasité cvaknutí, ale když se alchymista pokusil dveře otevřít, ani se nepohnuly. „Asi víc než chvilku,“ mumlal Flamel.

„Pozdě,“ zašeptal Josh, zvedl ruku a ukázal do tmy. „Něco se tam hýbe.“

Na opačné straně baziliky Sacré-Coeur najednou zhasly všechny svíčky. Chodba potemněla, jako by se jí přehnal nepostřehnutelný průvan, který s sebou odnesl veškeré zbývající světlo. I z knotů mohutných a silných svíček se ve chvíli vinul jen obláček lehkého šedivého kouře, který zůstal viset ve vzduchu. Vůně vosku náhle zesílila, a to tak, že téměř zastřela ten podivný, všudypřítomný hadí odér.

„Já vůbec nic nevidím…,“ zpanikařil Josh.

„Je tady, přichází!“ zakřičela Sofie.

Před nimi se po studených dlaždicích blížila obrovská postava, která jen vzdáleně připomínala člověka. Vysoká, mohutná a téměř beztvará příšera s bíle orámovanou želatinovou koulí na širokých ramenech se pomalu dotvářela přímo před jejich očima. Během okamžiku se od těla s patřičným mlasknutím oddělily dvě končetiny, které by se jen s notnou dávkou představivosti daly nazvat rukama.

„Golem!“ zděšeně vykřikla Sofie. „Voskový gólem!“ doplnila.

Napřáhla ruku a její aura zazářila. Z prstů začal foukat studený vítr přímo na voskovou postavu, které ovšem prudký nápor větru ani trochu nevadil.

„Kryjte Nikolase!“ nařídila Scathach, která již vytáhla své dva meče a vyrazila do boje. Hned první dva údery ale skončily tak, že zaseknuté meče zůstaly vězet ve voskovém těle. Musela napnout všechny své síly, aby zbraně vyprostila z voskového zajetí. Zaútočila znovu a kusy vosku začaly lítat do vzduchu. Vosková figura se obrátila na bojovnici, a ta musela ustoupit dozadu před drtivým úderem bambulovitých pěstí. Na zem padaly další kusy vosku, ale Scathach stále ustupovala.

Josh chytil jednu ze skládacích dřevěných židlí, které stály opřené u prodejní přepážky s dárkovými předměty, a vší silou jí praštil do hrudi voskového nepřítele. Židle se do vosku zasekla a nepřirozeně čněla z těla, ale Joshovi se alespoň podařilo upoutat pozornost monstra. Zvedl další židli a vší silou jí praštil do zad protivníka. Třísky lítaly kolem, ale velká část dřevěných částí se zasekla ve vosku. Vypadaly jako bizarní dikobrazí ostny.

Sofie ztuhla. Zoufale se snažila vzpomenout na nějaké kouzlo magie, do které ji jen před pár hodinami zasvětila čarodějka z Endoru. Pamatovala si její slova, že vzduch je nejmocnější ze všech živlů a na vlastní oči viděla, co udělala s armádou mrtvých, kterou v Ojai proti nim poslal Dee. Ale neměla ani tušení, co by pomohlo proti této voskové příšeře. Uměla roztočit malinké tornádo, ale nechtěla riskovat poničení vzácné baziliky.

„Nikolasi!“ zavolala Scatty, která nyní bojovala svými nunchaky, protože meče visely ve voskové kreatuře. Nunchaky – dva kusy dřeva spojené krátkým řetězem, zanechávaly ve vosku rýhy, ale jinak také neměly valný účinek. Scatty se napřáhla k mohutnému úderu, který ale uvěznil její poslední zbraň ve voskovém těle. Když Josh obrátil pozornost voskového monstra na sebe, otočilo se a vyrvalo druhý konec nunchaků ze Scattyina sevření, Scatty ta síla odmrštila několik metrů do prostoru.

Ruka, která měla jen palec a spojené prsty, vypadala jako obrovský palčák, chytila Joshe za rameno a bolestivě ho zmáčkla. Josh se bolestí složil na kolena.

„Joshi!“ zakřičela Sofie a ozvěna nesla její výkřik po celé bazilice.

Josh se snažil ruku setřást, ale byla příliš kluzká a Joshovy prsty se pouze zanořily do bílého vosku. Pak začal vosk tát a obalovat Joshovo rameno a pokračoval k hrudníku, kde tuhnul, a Josh už nemohl ani pořádně dýchat.

Sofie si uvědomila, že musí něco udělat a vykřikla „Joshi, skrč se!“ Zvedla dřevěnou židli a mrštila ji směrem k voskovému monstru. Jen o kousek minula bratrovu hlavu, ale trefila přesně voskovou paži zhruba v místech, kde by byl loket, pokud by vosková kreatura nějaký měla. Hrana židle se zasekla hluboko do ruky, ale alespoň zas upoutala nepřítelovu pozornost. Nechal zničeného Joshe na pokoji.

Josh na kolenou pozoroval vyděšeně, jak se dvě voskové paže blíží k Sofii a jdou jí po krku.

Sofie hrůzou zaječela. Její oči rychle zamrkaly a proměnily se ve stříbrné mince. V momentě, kdy se k ní voskové ruce těsně přiblížily, její aura zazářila a vosk se začal rozpouštět a kapat na podlahu. Sofie natáhla svou ruku a roztaženými prsty se dotkla hrudníku útočníka, ponořily se do něj jako do rozteklého másla.

Josh se krčil vedle Flamela a rukama si chránil oči před pronikavou stříbrnou září Sofiiny aury. Viděl svou sestru, jak přistoupila ještě blíž k voskové postavě s rukama do široka roztaženýma, stříbrné světlo ho oslepovalo, ale i přesto zaregistroval, že neviditelný žár mění protivníka v obrovskou kaluž vosku. Na zem se sesypaly Scattyiny zbraně, následovaly zbytky židlí, které původně trčely ve voskovém těle.

Zářivé stříbrné světlo Sofiiny aury zablikalo a vtom už byl Josh na nohách, aby sestru chytil, než by vyčerpáním upadla. „Točí se mi hlava,“ řekla unaveně. Byla skoro v bezvědomí a třásla se v zimnici. Obvyklá vůně vanilky, vůně její aury, najednou voněla hořkokysele.

Scatty se vrhla doprostřed voskové kaluže, aby posbírala své zbraně. Meče nejprve otřela, než si je opět připevnila na záda a nunchaky vrátila do pouzdra po boku. Potom se obrátila k Sofii. „Zachránila jsi nás,“ řekla vážně. „To je dluh, na který nezapomenu.“

„Mám to,“ vyhrkl Flamel. Poodstoupil ode dveří a všichni pozorovali spirály zeleného kouře, které se linuly ze zámku. Nikolas strčil do dveří, a ty se otevřely. Svěží noční vzduch proudil dovnitř a odnášel pronikavý zápach rozteklého vosku.

„No, mohl jsi nám trochu pomoci,“ brblala Scatty. Flamel se ušklíbl a otřel si ruce do kalhot, na kterých zůstaly zelené skvrny. „Věděl jsem, že máte situaci plně pod kontrolou,“ řekl a vyšel ze dveří před baziliku. Ostatní ho beze slova následovali.

Zvuk policejních sirén sílil, ale před vchodem bylo prázdno. Bazilika stojí na nejvyšším místě v Paříži, a tak si alespoň na moment užili nádherný pohled na noční město. Nikolasova tvář se rozzářila potěšením: „Domove, sladký domove!“

„Proč mají evropští čarodějové takovou zálibu v golemech?“ divila se Scatty. „Nejdříve Dee, teď Machiavelli. To nemají žádnou fantazii?“

Flamel překvapeně odpověděl: „To nebyl gólem, ti potřebují formuli ukrytou někde na těle.“

Scatty přikývla, tohle přece věděla. „Ale co to tedy…?“

„To byl tulpa.“

Scattyiny jasně zelené oči se překvapením rozšířily. „Tulpa! Machiavelli je opravdu tak mocný?“

„Zřejmě ano.“

„Co je tulpa?“ ptal se Josh Flamela, ale odpověděla jeho sestra. To opět Joshovi připomnělo, jak velká propast se mezi nimi vytvořila, když Hekaté probudila její schopnosti.

„Je to iluzorní fantom, magické stvoření, které je ovládáno jen silou vůle,“ vysvětlila Sofie, jako by to byla naprosto běžná věc.

„Přesně tak,“ souhlasil Nikolas, který se zhluboka nadechl. „Machiavelli věděl, že v kostele bude určitě spousta svíček, tak vosk probudil k životu.“

„Ale musel vědět, že nás to nezastaví, ne?“ podotkla Scatty.

Nikolas vyšel z podloubí a postavil se na poslední z 221 schodů, které vedly na ulici hluboko pod nimi. „Ó ano, věděl, že nás to nezastaví,“ řekl trpělivě. „Chtěl nás zabavit, než se sem dostane sám.“ A ukázal dolů pod schody.

Dole pod nimi se úzké uličky Montmartru začaly plnit houkajícími policejními auty. Desítky francouzských četníků vyskákaly na ulici a zaplnily spodní okraj schodů. Stále přijížděla další a další auta ze všech možných směrů, aby obklíčila celou oblast. Jedna věc byla ale zvláštní a překvapující. Nikdo z nich nezamířil nahoru.

Flamel, Scatty a dvojčata policii ignorovali, jediný, kdo je zajímal, byl vysoký bělovlasý muž ve smokingu, který se pomalu ubíral po bílých schodech nahoru. Zastavil se v okamžiku, kdy je spatřil vycházet z baziliky. Opřel se o nízké zábradlí, zvedl pravou ruku v lenivém gestu na pozdrav.

„Nechte mě hádat,“ řekl Josh, „tohle musí být ten Niccolo Machiavelli, že?“

„Nejnebezpečnější nesmrtelný na starém kontinentu,“ ponuře dodal Flamel. „Věřte mi, že vedle tohoto muže se jeví Dee jako amatér.“

KAPITOLA 4

„Vítám vás opět v Paříži, alchymisto.“

Sofie a Josh vyskočili překvapením, protože Machiavelli byl stále dost daleko, aby ho takto jasně slyšeli. Bylo zvláštní, že se zdálo, jako by zvuk jeho hlasu přicházel zezadu. Oba dva se otočili, ale nad nimi stály pouze dvě od měděnky zelené, bronzové jezdecké sochy. Socha ženy na koni vpravo se zvednutou paží s mečem a muž vlevo s žezlem.

„Čekal jsem na vás.“ Hlas zněl, jako by vycházel z úst sochy muže.

„To je laciný trik,“ potichu okomentovala Scatty a snažila se přitom odstranit ocelovou špičkou co nejvíce vosku z bot. „Není to v podstatě nic jiného než břichomluvectví.“

Sofie se nejisté usmála. „Myslela jsem, že ta socha opravdu mluví,“ přiznala a cítila se trochu trapně.

Josh se také usmál a přemýšlel o tom, že by si ze sestry mohl opět utahovat, ale pak mu svitlo. „No, já myslím, že by mě ani moc nepřekvapilo, kdyby ta socha opravdu promluvila.“

„Náš starý známý doktor Dee vás pozdravuje,“ Machiavelliho hlas se rozléhal prostorem kolem baziliky, jako by stál před nimi.

„Takže přežil Ojai,“ pokračoval Nikolas v konverzaci, aniž změnil intonaci. Stál vzpřímeně a hrdě s rukama ležérně za zády a nenápadně pomrkával po Scatty. Pak prsty jeho pravé ruky začaly poskakovat po dlani druhé ruky. Scatty odvedla dvojčata trochu stranou a schovala se s nimi ve stínu podloubí. Stála mezi sourozenci, položila jim ruce na ramena a jejich aury při doteku jako by ožily stříbrnými a zlatými jiskřičkami. Přitáhla k sobě jejich hlavy a téměř neslyšitelně zašeptala: „Machiavelli je mistr lží, nesmí nás slyšet.“

„Nemůžu říct, že bych vás tu rád viděl, signore Machiavelli nebo nyní je z vás Francouz, monsieur?“ zeptal se tiše Nikolas a pomalu se nahýbal přes kamenné zábradlí, pod kterým stále ještě dost daleko po bílém schodišti postupoval Machiavelli.

„Ano, v tomto století jsem Francouz,“ odpověděl zřetelně Machiavelli. „Miluju Paříž. Je to mé nejoblíbenější město v Evropě, po Florencii pochopitelně.“

Zatímco Nikolas pokračoval v nezávazné konverzaci, rukama schovanýma za zády, aby je Machiavelli neviděl, pohyboval v určitých nejasných sekvencích.

„Nikolas se pokouší o nějaké kouzlo?“ ptala se téměř neslyšně Sofie.

„Ale ne, pokouší se mi něco říct,“ odpověděla Scatty. „Jak?“ zašeptal Josh. „Magie nebo telepatie?“

„Znaková řeč.“

Dvojčata na sebe pohlédla a Josh se hned zeptal: „On umí znakovou řeč? Jak to?“

„Vypadá to, že zapomínáš, že je už na světě značně dlouho,“ řekla Scatty a škodolibě se usmála, což opět odhalilo její dlouhé špičáky. „Kromě toho kdysi v 18. století pomáhal s vytvořením znakové řeči ve Francii,“ dodala mimochodem.

„A co říká?“ chtěla vědět Sofie. V rozsáhlých znalostech čarodějky z Endoru nemohla najít nic, co by ji pomohlo porozumět Nikolasovým gestům.

Scathach se zamračila, a řekla: „Sofie, mlha.“ Zavrtěla hlavou a dodala: „Chce po tobě, abys vytvořila mlhu, to nedává smysl.“

„Ale dává,“ odvětila Sofie a v tu chvíli se jí v mysli začaly objevovat výjevy mlhy v různých variacích.

Niccolo Machiavelli se zastavil a zhluboka se nadechl. „Moji lidé obklíčili celou oblast,“ řekl a opět se vydal směrem k alchymistovi. Už byl značně zadýchán a jeho srdce bubnovalo jako na poplach. Opravdu by si měl občas zajít do posilovny.

Už samotné vytvoření voskového fantoma ho dost vyčerpalo. Nikdy předtím nevytvořil něco tak velkého, a nikdy z auta, které se proplétá úzkými a přeplněnými uličkami Montmartru. Nebylo to důstojné řešení, na které by byl zrovna pyšný, ale potřeboval za každou cenu zdržet Flamela na místě, dokud nepřijede. A to se mu nakonec povedlo. Nyní byl celý kostel obklíčený, další četníci byli na cestě a Machiavelli povolal všechny dostupné agenty. Jako šéf tajné služby si to mohl dovolit, a dokonce i více. Uvalil přísné informační embargo, aby se o události nedozvěděl tisk. Byl hrdý na to, že má situaci pevně ve svých rukách a že se dokáže dokonale ovládat. Jediné, co ho trochu rozladilo, bylo, že se cítil opravdu vyčerpaný, ale už Nikolase Flamela brzy zajme, také Scathach a děti, a bude po všem. Bude to jeho triumf tam, kde Dee selhal.

Později nechá do médií uniknout informaci, že národní památka byla terčem útoku zlodějů, ale že pachatelé byli dopadeni. Těsně před svítáním, aby se stihlo ještě ranní vydání, nechá uniknout další informaci, že zoufalí zloději přemohli strážníky při cestě na stanici a podařilo se jim uniknout. Už je nikdy nikdo neuvidí. „Dostal jsem tě, Nikolasi Flamele.“ Flamel se postavil přímo na schody a ruce schoval do zadních kapes otrhaných černých džínů. „Myslím, že když jste naposledy prohlásil něco podobného, chystal jste se vloupat do mé hrobky.“

Machiavelli se překvapením zastavil. „Jak to víte?“ Před více jak tři sta lety za černočerné noci Machiavelli otevřel hrobku Flamelových. Snažil se najít důkaz, že jsou opravdu mrtví a že byli pochováni s knihou mága Abraháma. Protřelý Ital nebyl nijak zvlášť překvapený, když zjistil, že obě rakve jsou plné kamení.

„Perry a já jsme stáli ve tmě téměř na dosah, když jste otevíral naši hrobku. Věděl jsem, že někdo přijde…, jen bych nikdy neuhádl, že zrovna vy. Docela jste mě zklamal, Niccolo,“ dodal Nikolas.

Bělovlasý muž pokračoval po schodech nahoru. „Vždycky jste si myslel, že jsem lepší, než opravdu jsem, Nikolasi.“

„Ano, věřím, že kousek dobra je v každém člověku,“ zašeptal Flamel. „Dokonce i ve vás.“

„Ve mně ne, alchymisto, ve mně už ne, a už dlouhou dobu.“ Machiavelli se zastavil a ukázal na policii a těžkooděnce, kteří se shromáždili dole pod schody a řekl: „Vzdejte se a nic se vám nestane.“

„Ani si nemůžu vzpomenout, kolikrát jsem už slyšel tuto větu,“ smutně řekl Nikolas. „A vždycky dotyční lhali,“ dodal hořce.

Machiavelliho hlas zpřísněl. „Můžete to vyřídit se mnou nebo počkat, až přijede Dee. A moc dobře víte, že ten anglický čaroděj nemá žádnou trpělivost.“

„Ještě máme jednu možnost,“ řekl Nikolas a pokrčil rameny. Na rtech se mu mihl úsměv. „Nemusím nic vyřizovat ani s jedním z vás.“ Napolo se otočil, ale pak se podíval zpátky dolů. Výraz jeho tváře nesmrtelného Itala vyděsil, až v leknutí ustoupil. Na chvíli totiž uviděl v jasně zeleně žhnoucích Flamelových očích něco starodávného a neústupného. Nyní to byl Flamelův hlas, který šeptal, a přesto byl zřetelný Machiavellovým uším. „Bylo by lepší, kdybychom se už nikdy nepotkali.“

Machiavelli se pokusil o smích, který nakonec vyzněl trapně a třaslavě. „To zní jako výhrůžka…, ale věřte mi, nejste v pozici, kdybyste mohl vyhrožovat.“

„To není výhrůžka,“ řekl Flamel, a ustoupil od schodů. „To je doporučení.“

Studenou vlhkou pařížskou noc najednou zaplnila bohatá vůně vanilky a Niccolo Machiavelli věděl, že něco je špatně.

Sofie stála vzpřímeně, oči zavřené, ruce u těla. Dlaně měla vytočené směrem ven a zhluboka dýchala. Snažila se uklidnit splašený tlukot srdce a pustila uzdu představivosti. Když ji čarodějka bandážovala jako mumii, předala jí tím tisíce let svých zkušeností za nemyslitelně krátkou dobu. Cítila, jako by se jí zvětšila hlava pod tíhou všech vzpomínek staré čarodějky, a od té doby ji téměř neustále třeštila hlava, krk měla ztuhlý a napjatý a objevila se tupá bolest mezi očima. Ještě před dvěma dny byla úplně obyčejná americká holka s hlavou plnou puberťáckých starostí – jako domácí úkoly, poslední hudební hity, klipy, favorizovaní kluci, telefonní čísla kamarádů, oblíbené webové stránky, odkazy a blogy a teď?

Teď ví věci, které by vědět neměla, vlastně které by neměl vědět žádný člověk.

Sofie Newmanová získala veškeré vzpomínky čarodějky z Endoru, věděla, co kdy čarodějka viděla, slyšela nebo za celá tisíciletí udělala. Byl to zmatek, nepřehledná směsice vzpomínek, myšlenek, přání, postřehů, obav a tužeb, které se míchaly s bizarními výjevy, strašidelnými obrazy a nesrozumitelnými zvuky. Bylo to, jako když pustíte dohromady tisíc filmů. A mezi těmito vjemy byly rozházeny vzpomínky na situace, ve kterých čarodějka použila svou moc – sílu nejmocnějšího z živlů vzduchu. Vše, co Sofie musela nyní udělat, bylo najít tu konkrétní vzpomínku, kdy čarodějka vytvořila mlhu. Ale jak a kde ji najít?

Snažila se nevnímat Flamelův hlas, který se nesl pod nimi, přehlížela kyselý zápach bratrova strachu a cinkání Scattyiných mečů. Musela se soustředit jen na mlhu.

San Francisko bývalo často zahaleno do mlhy a Sofie v duchu viděla most Golden Gate, jak vystupuje z husté mlhy. Vzpomněla si na poslední podzim, když byli všichni i s rodiči v katedrále sv. Pavla v Bostonu. Vystoupili na Tremont Street a padla taková mlha, že téměř pohltila celý park Common. Další vzpomínka se vkrádala. Mlha v Glasgow, pomalu padající mlha ve Vídni, hustá zapáchající žlutá mlha v Londýně.

Sofie se zamračila. Nikdy nebyla ani ve Skotsku, ve Vídni nebo v Londýně. Ale to znamená…, že to jsou vzpomínky čarodějky.

Obrazy, myšlenky a vzpomínky se v mysli objevovaly jedna po druhé, nejprve v rozpitých konturách, ale postupně se vyjasňovaly. Sofie spatřila, jak stojí vedle muže v šatech typických pro 19. století. Viděla ho jasně, jako by seděl před ní právě teď. Měl dlouhý nos, vysoké čelo s šedivými vlnitými vlasy. Seděl u stolu, před ním tlustá složka nažloutlých papírů, pak namočil pero do inkoustu a chystal se na jeden z nich něco napsat. Chvíli jí trvalo, než si uvědomila, že to není její vzpomínka a že to neviděla nikde v televizi ani ve filmu. To byla vzpomínka čarodějky. Zadívala se na toho člověka pozorněji, všechny ostatní vzpomínky ustoupily do pozadí. Ten muž byl slavný anglický spisovatel Charles Dickens, který právě začínal práci na nové knize. Spisovatel zvedl hlavu a usmál se na ni, pak pohnul rty, ale Sofie neslyšela žádný zvuk. Naklonila se přes mužovo rameno a viděla, jak píše: Míhaje všude, ať se podívám dolů po řece nebo nahoru, všude je mlha. Písmena za sebou plují a spojují se v elegantních vlnovkách. Venku se opravdu rozpíná neprůhledná a hustá mlha, která se vine okolo špinavých oken a pokrývá zemi neproniknutelným bílým kobercem.

A opravdu pod podloubím u vchodu do baziliky Sacré-Coeur se ochladilo, vlhkost prostoupila vzduch a přibyla sladká vůně vanilky. Ze Sofiiných roztažených prstů se pomalu řinula bílá krémově hustá hmota, která směřovala dolů k jejím nohám. Za zavřenýma očima Sofie pozorovala spisovatele, jak znovu namáčí pero do inkoustu a pokračuje. Mlha se plíží…, mlha leží…, mlha se snáší…, mlha v očích a v ústech…

Hustá bílá mlha začala prýštit ze Sofiiných prstů a rychle postupovala po kamenné dlažbě, vypadala jako hustý kouř. Proudila a stáčela se v mohutných spirálách, které postupně pohlcovaly okolí. Pronikla mezi Flamelovýma nohama a zamířila dolů po schodech, které pokryla v celé jejich šíři, a neustále houstla a kypěla.

* * *

Niccolo Machiavelli stál na schodech k bazilice Sacré-Coeur a viděl valící se mlhu, hustou jako mléko. Pozoroval ji, jak sílí a houstne naprosto nepřirozenou rychlostí, a v ten okamžik věděl, že Flamela tentokrát nezajme. Když se k němu mlha dostala dosahovala už do výše jeho prsou, vlhká s vůní vanilky. Zhluboka se nadechl a poznal vůni magie.

„Pozoruhodné,“ okomentoval nahlas, ale mlha ztlumila jeho hlas a jeho obvykle bezchybná kultivovaná francouzština dostala přízvuk drsnější italštiny.

„Nech nás na pokoji,“ zahřměl Flamelův hlas z mlhy.

„To zní jako další výhrůžka, Nikolasi. Věř mi, když říkám, že nemáte ani tušení, jaké síly se proti vám spojily. A tvé laciné triky vás nezachrání.“ Machiavelli vytáhl svůj mobil a vytočil uložené číslo. „Útok, teď hned!“ Když zavěsil, téměř se rozběhl. Pohyboval se potichu v luxusních botách s koženou podrážkou, zatímco zezdola se ozýval dupot těžkých vojenských bot po kamenných schodech.

„Přežil jsem už mnohé,“ pokračoval Nikolasův hlas, ale Machiavelli si uvědomil, že se ozývá z místa, odkud to neočekával. Zastavil se a obrátil se doleva, pak doprava, přičemž zkoušel prohlédnout skrze hustou mlhu.

„Svět se neustále vyvíjí, ty ne, Nikolasi,“ udržoval Machiavelli konverzaci. „Mohl jsi nám uniknout v Americe, ale tady v Evropě, nemáš žádnou šanci. Je tu příliš mnoho starobylých bytostí, příliš mnoho nesmrtelných, kteří tě znají. Nemůžeš se tu moc dlouho skrývat. Najdeme si tě.“

Machiavelli téměř vyběhl posledních pár schodů, vedly přímo před vchod do baziliky. Nebyla tu vůbec žádná mlha. Nadpřirozená mlha začínala nahoře u prvního schodu a směřovala dolů, bazilika pak vypadala jako plující ostrov nad mořem z mraků. Machiavelli vběhl dovnitř, ale už před tím věděl, že Flamel s ostatními unikl.

Pro tentokrát!

Ale Paříž už dávno není městem Nikolase Flamela. Město, které ho kdysi i s jeho ženou uctívalo jako patrony chudých a nemocných, město, které po nich pojmenovalo ulice, to už bylo navždy pryč. Paříž nyní náležela Machiavellimu a starobylým bytostem z temnot, jimž sloužil. Pohlížel shora na své oblíbené město a přísahal si, že se Paříž stane pastí ne-li hrobkou legendárního alchymisty.

KAPITOLA 5

Perenelu Flamelovou probudily hlasy duchů.

Žena nehybně ležela na úzké vězeňské pryčně, ve studené cele, hluboko pod dávno opuštěným vězením. Ležela a naslouchala šepotům a nářkům stínů okolo. Rozeznávala více jak desítku jazyků, kterým rozuměla, a pár dalších, které už někdy slyšela, a dokonce některé, jež jí byly naprosto neznámé.

Se zavřenýma očima se soustředila na hlasy a snažila se vybrat jeden nebo několik, kterým by rozuměla. A pak najednou ji napadlo, že slyší duchy. Jak je to jen možné?

Venku před celou sedí sfinga, monstrum se lvím tělem, orlími křídly a hlavou překrásné ženy. Jedna z jejích výjimečných schopností je, že pohlcuje jakoukoliv magickou energii i auru ostatních, kdo jsou na blízku. Naprosto vysála Perenelinu auru, a nechala ji tím bezmocnou, uvězněnou v tomto strašném vězení.

Perenele přelétl přes tvář letmý úsměv, když si uvědomila, že je vlastně sedmou dcerou sedmé dcery. Narodila se se schopností komunikovat s duchy. Viděla je a slyšela daleko dříve, než začala cvičit a usměrňovat svou aurickou energii. Tento dar neměl nic společného s magií, a proto nad ním neměla sfinga žádnou moc a nemohla jí ho ani vzít. Za dlouhá staletí se Perry naučila pomocí své aury blokovat vjemy spojené s duchy. Podporovala ve své auře barvy, které ji naopak pomáhaly chránit se před duchy. Stala se pro ně v podstatě neviditelná jako kdokoliv jiný. Ale sfinga pohlcovala její energii a tento štít, který si proti duchům vytvořila, se rozplynul jako pára nad hrncem a odhalil její duši spirituálnímu světu.

A nyní se duchové blížili.

Perenela poprvé viděla ducha své milované babičky, když jí bylo sedm. Věděla, že se duchů nemusí bát, můžou být velice neodbytní, dokonce dost často i otravní, někdy sprostí, ale nic z toho nezmění fakt, že nemají hmotnou podstatu, tedy tělo. Dokonce by se dalo říct, že některé duchy, které potkala za svůj život, by nazvala přáteli. Během let se k ní někteří totiž vraceli znovu a znovu, protože věděli, že je vidí, slyší a pomůže. Často si Perenela pomyslela, že to dělají jen kvůli tomu, že se cítí osaměle. Mamom, babička se objevovala pravidelně každých deset let, jen aby ji zkontrolovala.

Na druhou stranu, i když duchové v reálném světě neměli fyzickou podstatu, nebyli bezmocní.

Perry se soustředila na otlučenou zeď, ke které byla právě otočená. Po zdi stékaly proužky do zelena zbarvené vody, která smrděla jako rez a sůl, dvě nejdůležitější věci, které zapříčinily zkázu vězení Alkatrazu. Dee udělal chybu, tak jak předpokládala, byla tu především jeho nezměrná arogance. Zřejmě se domníval, když ji uvězní hluboko pod zemí, ve starém vězení a nechá ji hlídat sfingou, že bude naprosto bezmocná. Nemohl se však víc mýlit. Alkatraz je vězení duchů.

A Perenela mu ještě ukáže, kam až sahají její možnosti.

Zavřela oči, odpočívala, poslouchala hlasy duchů a pak pomalu hlasem tak tichým, že byste si ho spletli s dechem, začala s nimi mluvit a volat je k sobě.

KAPITOLA 6

„Je mi fajn,“ ospale zamumlala Sofie. „Opravdu, neboj se,“ dodala.

„Ale nevypadáš tak,“ nespokojeně procedil mezi zuby Josh. Už podruhé za posledních pár dní nesl sestru v náručí. Opatrně sestupoval ze schodů baziliky Sacré-Coeur, aby nezakopl a neupustil ji. „Flamel nám říkal, že pokaždé, když použiješ svou moc, oslabí tě to,“ dodal. „A opravdu vypadáš vyčerpaně.“

„Je mi dobře…,“ opakovala Sofie. „Polož mě na zem.“ Ale v tu chvíli jí ztěžkla víčka a už neřekla ani slovo.

Skupinka se tiše prodírala hustou bílou mlhou s vanilkovou vůní, Scathach kráčela první a Flamel kryl všem záda. Všude okolo slyšeli dusot těžkých bot a rozkazy francouzských policistů, i těch ze speciálních sil. Někteří se přiblížili na dosah a Josh se musel dokonce dvakrát přikrčit, když uniformovaný strážník běžel kolem.

Scatty se najednou vynořila z husté mlhy a přitiskla si buclatý prst ke rtům. Vlhkost udělala své a její nakrátko ostříhané červené vlasy vypadaly jako skleněné. Dokonce i její obvykle bledá kůže se zdála ještě bělejší. Ukázala svými zdobenými nunchaky s vyřezávanými ornamenty doprava, kde se mlha rozptylovala, a téměř před nimi se objevil četník. Stál dostatečně blízko, téměř by se ho mohli dotknout. Na jeho uniformě dokonce viděli jednotlivé kapičky vody ze Sofiiny mlhy. Za četníkem Josh rozeznal skupinu francouzských policistů, všichni postávali u staromódního kolotoče. Upřeně pozorovali schody nahoře a Josh věděl, že se podivují té neobvyklé Sofiině mlze, která se znenadání rozprostřela okolo baziliky. Četník držel v ruce zbraň, hlaveň namířenou nahoru k nebi, ale prst v pohotovosti na spoušti, a Josh si uvědomil, v jak velkém nebezpečí se ocitli. Nejenže jsou pronásledováni Flamelovými nesmrtelnými nepřáteli, z nichž jen málokdo má lidské geny, ale že nyní nemohou očekávat pomoc ani od lidí.

Sestoupili možná o další desítku schodů a mlha se rozplynula. V jednu chvíli Josh se Sofií v náručí viděl jen hustou bílou hmotu všude okolo, a pak jako by prošel závěsem, stál naproti malé galerii a kavárně s obchodem se suvenýry hned vedle. Otočil se a za sebou uviděl masivní bílou zeď z mlhy, za ní rozeznával jen podle matných obrysů skupiny policistů.

Scathach s Nikolasem také vystoupili z mlhy a Scatty nabídla Joshovi pomoc: „Jestli dovolíš, vezmu ji.“

Josh se pokusil protestovat, Sofie je jeho dvojče, má přece odpovědnost, ale byl tak vyčerpaný. Chvílemi už dostával křeč do lýtek a svaly na rukách ho z únavy přímo bolely. Nesl sestru celou dobu dolů po nekonečných schodech.

Scatty lehce převzala Sofii z Joshových rukou.

„Bude v pořádku, že?“ ujišťoval se Josh a díval se do Scattyiných jasně zelených očí.

Zkušená keltská válečnice se už chystala odpovědět, ale Nikolas zavrtěl hlavou, aby mlčela. Položil levou ruku na Joshovo rameno, ale mladík ji setřásl. Jestli si Flamel gesta všiml, pak ho beze slova přešel. „Jen potřebuje spát. Vyčerpalo ji, když vytvořila mlhu po tak krátké době, co zničila tulpu. Úsilí, které vynaložila, úplně vysálo její fyzickou sílu, musí si jen odpočinout a spát,“ řekl Flamel.

„To vy jste ji žádal, aby vytvořila mlhu,“ vyčetl mu hned Josh.

Nikolas roztáhl ruce a pokrčil rameny: „Co jiného jsem mohl dělat?“

„Já… já nevím,“ připustil Josh. „Mohl jste vymyslet něco jiného. Viděl jsem vás vrhat zelené energetické nože.“

„Mlha nám umožnila útěk, aniž jsme museli někomu ublížit,“ obhajoval své rozhodnutí Flamel.

„Kromě Sofie,“ vyčítavě opáčil Josh.

Flamel se na něj dlouze podíval a pak se odvrátil. „Pojďme, nemáme moc času.“ Kývl směrem k postranní uličce, která vedla strmě dolů. Pospíchali nocí, Scatty bez známky námahy nesla Sofii a Josh se snažil udržet s nimi tempo, protože nemínil opustit místo po boku sestry.

„Kam teď?“ zeptala se Scatty.

„Potřebujeme zmizet z ulic města,“ zamumlal Flamel. „Vypadá to, že všechny četníky v Paříži povolali k Sacré-Coeur. Viděl jsem dokonce zvláštní složky a muže v civilu, kteří určitě patřili k tajné službě. Až přijdou na to, že nejsme nahoře v bazilice, pravděpodobně obklíčí a uzavřou celou oblast. Budou pročesávat ulici po ulici, dokud nás nenajdou.“

Scathach se pousmála a na chvíli ukázala dlouhé špičáky, které jí vyčuhovaly přes rty. „No a přiznejme, nejsme zrovna nenápadní, že?!“

„Musíme najít místo, kde…“ začal Nikolas.

Na rohu se objevil mladý strážník, nevypadal na víc než na devatenáct let. Byl vysoký, hubený s neohrabanými pohyby. Tváře měl jasně červené a čerstvě mu začal rašit knír. Jednu ruku držel na opasku a druhou si přidržoval čepici. Okamžitě zůstal stát, vždyť do nich téměř vrazil, a snažil se ovládnout rozčilení. Nervózně a těžkopádně se pokoušel vytasit zbraň a pak zakřičel: „Hej, stůjte, ani hnout!“

Nikolas se k němu naklonil a Josh uviděl chomáčky zeleného kouře ještě předtím, než alchymista strčil rukou do strážníkovy hrudi. Smaragdově zelené světlo proletělo kolem strážníkova těla a muž se pomalu složil na zem.

„Co jste to udělal?“ zeptal se Josh s notnou dávkou paniky a strachu v hlasu. Díval se na mladého muže na zemi a najednou se mu udělalo špatně a celý se třásl. „Vy jste ho…, nezabil jste ho, že ne?“

„Ale ne,“ unaveně kývl Nikolas. „Jen jsem přehltil jeho auru, je to něco jako elektrický šok. Za chvíli se probudí a bude ho jen trochu bolet hlava.“ Přitiskl si prsty na čelo a snažil se ho trochu masírovat. „Doufám, že ho bude hlava bolet méně než mě,“ dodal Flamel.

„Víš, že právě tohle,“ začala Scatty, „ta tvá malá přehlídka kouzla na nás upozorní Machavelliho, že ano?“ Zhluboka se nadechla a i Josh kolem sebe ucítil vůni máty. Vůni Nikolasových kouzel.

„A co jsem měl dělat?“ nesouhlasně odsekl Flamel. „Ty jsi měla plné ruce.“

Scatty znechuceně protáhla ústa a řekla: „Mohla jsem se o něj postarat. Nezapomínej, kdo tě dostal z Lubljanky, z vězení, s oběma rukama svázanýma za zády!“

„O čem to sakra mluvíte? Kde je Lubljanka?“ zeptal se úplně zmatený Josh.

„V Moskvě,“ odpověděl Nikolas a jen úkosem se podíval na Joshe. „Neptej se, je to velmi dlouhý příběh,“ řekl rychle.

„No, jednoduše ho chtěli zastřelit jako špeha,“ doplnila Scatty se škodolibou radostí.

„Je to velmi dlouhý příběh,“ zopakoval Flamel.

Josh už dál nevyzvídal, následoval Flamela a Scatty ulicemi Montmartru a vzpomínal na to, co mu včera řekl Dee o Nikolasovi v Ojai.

Žil mnoho životů a živil se mnoha způsoby, byl vědcem i kuchařem, knihkupcem, vojákem, učitelem chemie i jazyků, vykonavatelem práva i zlodějem. Ale především je a vždycky byl lhář, šarlatán a podvodník.

A taky špión, doplnil Josh. Napadlo ho, jestli i tohle Dee ví. Pozoroval toho obyčejně vypadajícího muže se světlýma očima, v obnošených džínech, tričku a v ošuntěle kožené bundě. Určitě by prošel jakýmkoliv místem na světě, aniž by si ho kdokoliv všiml. A přesto byl vším, jen ne obyčejným mužem. Narodil se totiž v roce 1330, tvrdil, že všechno dělá pro dobro lidstva. A hlavně schovává Kodex před Johnem Dee a strašnými nesmrtelnými monstry, která si říkají Starobylé rasy z temnot.

Ale komu slouží Nikolas Flamel? zajímalo Joshe. Kdo vlastně je Nikolas Flamel?

KAPITOLA 7

Niccolo Machiavelli naštvaně sestupoval ze schodů od baziliky Sacré-Coeur, mlha se za ním točila a ulpívala na plášti. Musel se hodně přemáhat, aby na sobě nedal znát rozladění nad svým neúspěchem. Vzduch se začínal vyjasňovat, ale přesto v něm stále visela vůně vanilky. Machiavelli zaklonil hlavu a zhluboka se nadechl, natáhl vůni, aby si ji dokonale zapamatoval. Pozná ji kdykoliv, je jedinečná jako otisk prstu. Věděl, že každý na světě má svou vlastní auru – elektrické pole okolo těla – a pokud je energie usměrněna a zacílena, reaguje s endorfiny a adrenalinem dotyčného a vytvoří jedinečnou a typickou pachovou stopu, která představuje něco jako jeho podpis. Machiavelli ještě jednou natáhl vůni, cítil téměř i chuť vanilky. Čisté, jasné a nezaměnitelné aroma vanilky, vůně nezkušené netrénované a divoké magie.

V té chvíli Machiavellimu došlo, že Dee mluvil pravdu. Tohle byla vůně magie jednoho z legendárních dvojčat.

„Chci mít neprodyšně uzavřenou celou oblast,“ vyštěkl Machiavelli do hloučku velitelů jednotek strážníků, kteří se shromáždili pod schody na náměstí. „Prohledejte každou ulici, uličku i zákoutí od Rue Custine po Rue Caulaincourt, od bulváru de Clichy po bulvár de Rochechouart a Rue Clignancourt. Musíme je najít za každou cenu!“

„To máme uzavřít celý Montmartre?“ podivil se vysoký opálený komisař a následovala chvilka ticha, během které hledal policista podporu u ostatních kolegů, ale všichni se jeho pohledu opatrně vyhýbali. „Turistická sezóna je v plném proudu,“ oponoval dál komisař a znovu se odvážně otočil na Machiavelliho.

Machiavelli se na něho podíval s chladným výrazem, který neprozrazoval vůbec žádné emoce, stejně jako ty masky, které sbíral. Šedé oči se zabodly do mužovy tváře, ale když promluvil, hlas plně kontroloval, mluvil tiše, snad jen o trochu hlasitěji než šeptem. „Víte, kdo jsem?“ zeptal se nevzrušeně.

Policista, veterán francouzské legie, cítil v žaludku při pohledu do Machiavelliho očí něco studeného a nepříjemného. Těžce polkl a odpověděl: „Ano, vy jste Monsieur Machiavelli, nový šéf Ústředního velitelství tajné služby. Ale tohle je záležitost policie, pane, ne tajné služby. Nemáte právo…“

„Právě teď se z toho stala záležitost tajné služby,“ skočil mu do řeči Machiavelli. „Mám pověření přímo od prezidenta, a zavřu klidně celé tohle město, bude-li potřeba. Chci ty lidi najít. Dnes v noci jsme zabránili velké katastrofě,“ mávl rukou směrem k bazilice. Právě se začala vynořovat z řídnoucí mlhy. „Kdo ví, jakou další akci plánovali. Chci mít na stole zprávu do hodiny a pak každou další hodinu, dokud je nenajdete,“ dokončil Machiavelli. Bez jakéhokoliv dalšího vysvětlování se odvrátil a zamířil ke svému autu, kde na něj čekal řidič v tmavém obleku se založenýma rukama na mohutném hrudníku. Řidič beze slova vystoupil z auta, aby otevřel dveře šéfovi. Oči měl napůl schované za velkými zrcadlovými brýlemi, na rukách černé kožené rukavice a poté, co zavřel dveře za Machiavellim, rovněž nasedl do auta. Ruce položil na volant a trpělivě čekal na instrukce.

Sklo, které oddělovalo přední část řidiče od zadní, sjelo dolů a Machiavelli bez okolků spustil: „Flamel je zpátky v Paříži. Za kým tady může jít?“

Dagon, netvor, který sloužil Machiavellimu již téměř čtyři sta let, žil s tímto jménem již po tisíciletí. I přes téměř lidskou podobu ovšem nikdy nebyl člověkem. Otočil se dozadu a sundal si zrcadlové brýle. Ve špatném světle, ve vnitřním prostoru auta vypadaly jeho oči jako rybí, velké a kulaté za průhledným filmem. Dagon neměl oční víčka. Za tenkými rty se při mluvení ukázaly dvě řady malých zkažených zubů. „Kdo by tady mohl být jejich spojenec?“ zeptal se Dagon, přičemž při vyslovené otázce přešel z mizerné francouzštiny do ještě horší italštiny, a pak do prapodivného bublání, což byla jeho původní vodní řeč z dávno ztraceného období mládí.

„Flamel a jeho žena byli vždycky samotáři,“ řekl Machiavelli. „Proto také tak dlouho přežili. Podle mých záznamů a zpráv z nejdůvěryhodnějších zdrojů zde nežili od konce osmnáctého století.“ Vytáhl tenký černý notebook a přiložil prst na čtečku otisku prstu. Přístroj pípnul a obrazovka se probudila k životu.

„Jestliže přišli energetickou branou, pak museli odejít narychlo a bez přípravy,“ řekl mlaskavě Dagon. „Bez peněz, bez pasů, bez oblečení, kromě toho, co mají právě na sobě.“

„Přesně,“ zašeptal Machiavelli. „Takže budou muset najít nějakého spojence.“

„Člověka nebo nesmrtelného?“ zeptal se Dagon.

Machiavellimu chvíli trvalo, než si utřídil myšlenky a pak odpověděl: „Pravděpodobně nesmrtelného. Je jen mizivá šance, že by zde znali nějaké smrtelníky.“

„Takže nyní, kteří nesmrtelní žijí v Paříži?“ znovu naléhal Dagon.

Prsty bělovlasého Itala chvíli běhaly po klávesnici, to jak zadával různé zkratky, až se nakonec na displeji objevil adresář s názvem Temp. Obsahoval řadu obrázků a fotek v různých formátech, a také spoustu tmp souborů. Machiavelli najel na jeden z nich a zmáčkl enter. Uprostřed obrazovky se objevilo přihlašovací okno s nápisem: zadejte heslo.

Hubené prsty napsaly na klávesnici heslo: Rozpravy o prvních deseti knihách Tita Livia.

A neproniknutelná databáze, chráněná 256 bitovým AES bezpečnostním kódováním, které používá i většina vlád pro přísně utajené spisy a dokumenty, se otevřela. Niccolo Machiavelli získal během dlouhého života velké bohatství, ale tento jediný soubor považoval za poklad nejcennější. Měl na každého nesmrtelného člověka, který ještě v jednadvacátém století žil, něco. Informace pro něj sbírala hustá síť špehů a informátorů po celém světě, a většina z nich ani nevěděla, pro koho pracují. Projížděl seznam jmen a přemýšlel o tom, že ani starobylí, kterým slouží, nevědí, že podobný seznam má. Věděl, že někteří by nebyli zrovna potěšení, kdyby zjistili, že má také záznamy o všech žijících starobylých bytostech, dokonce i o těch, které přešly k těm z temnot. Má informace o jejich sídlech, oblíbených místech, atributech, a to o všech, co žijí na zemi nebo v přilehlých říších.

Informace, jak Machiavelli moc dobře věděl, představovaly klíč k moci.

Ačkoliv měl ve svých záznamech celé tři stránky věnované Nikolasovi a jeho ženě Perenele, opravdových a důležitých informací zde bylo jen pár. Našel stovky záznamů, kde je spatřili od jejich údajné smrti v roce 1418. Viděli je téměř na každém kontinentu světa, kromě Austrálie. Posledních sto padesát let žili v Severní Americe. První potvrzený a ověřený záznam jejich přesídlení do Ameriky byl pořízen v roce 1901, kdy je zaznamenali v Buffalu v New Yorku. Machiavelli přeskočil do podkapitoly Známí nesmrtelní spojenci, a zjistil, že je prázdná.

„Nic nemám, vůbec žádný záznam o jakýchkoliv svazcích nebo spojenectvích s dalšími nesmrtelnými.“

„Ale teď je zpět v Paříži,“ řekl Dagon a v koutku úst se mu při řeči vytvořila bublina. „Vyhledá staré přátele. Lidé se chovají jinak, když jsou mimo bezpečí známého prostředí,“ dodal. „Přestávají být ostražití, a je úplně jedno, jak dlouho tu Flamel nebyl, stále považuje toto město za svůj domov.“

Niccolo Machiavelli vzhlédl přes svůj počítač a uvědomil si, jak málo ví o svém věrném zaměstnanci. „A kde je vlastně tvůj domov?“ zeptal se.

„Je pryč, navždy ztracen.“ Obrovské kulaté oči jako by se přitom zaleskly.

„Proč se mnou zůstáváš?“ podivoval se Machiavelli nahlas. „Proč nejdeš hledat ostatní svého druhu?“

„Ti jsou již také nenávratně pryč. Jsem poslední a mimochodem my dva jsme si dost podobní.“

„Ale ty nejsi člověk,“ namítl opatrně Machiavelli.

„A vy jste?“ zeptal se Dagon s očima do široka otevřenýma a nehybnýma.

Machiavelli se dlouze díval do Dagonových očí, nakonec přikývl a vrátil se ke své obrazovce. „Takže, hledáme někoho, koho Flamelovi znali, když tu ještě žili. A víme, že ve městě nebyli od osmnáctého století, tím to zúžíme na výběr nesmrtelných, kteří zde tehdy pobývali.“ Prsty vyťukal omezující specifikaci a počkal na výsledek. „Jenom sedm. Pět z nich je na naší straně.“

„A ti dva zbývající?“

„Kateřina Medicejská žije na Rue du Dragon.“

„Není Francouzka,“ zamumlal slizce Dagon. „Ne, ale byla matkou tří francouzských králů,“ řekl Machiavelli a velmi neobvykle se usmál. „Ale ta je loajální jen sama k sobě…“ Jeho hlas zněl téměř neslyšně, když narazil na druhé jméno. „Ale co to máme zde?“ Dagon se ani nepohnul.

Niccolo Machiavelli otočil notebook, aby i sluha viděl z propagačního letáku fotografii muže, který přímo hleděl do objektivu fotoaparátu. Prameny hustých kudrnatých vlasů černých jako havraní peří padaly na ramena a uprostřed obličeje zářily jasně modré oči.

„Já toho muže neznám,“ řekl Dagon.

„Ale já ho znám velmi dobře. To je člověk, nesmrtelný, kdysi známý jako hrabě de Saint-Germain, čaroděj, vynálezce, muzikant, a také alchymista.“ Machiavelli zavřel program a zaklapl notebook. „Saint-Germain byl také učedníkem Nikolase Flamela a zřejmě právě žije v Paříži,“ završil vítězoslavně.

Dagon se usmál a odkryl své ostré zuby. „A Flamel ví, že tu Saint-Germain žije?“

„To vůbec netuším. Jen stěží lze odhadnout, jak rozsáhlé znalosti a vědomosti má Nikolas Flamel.“

Dagon si opět nasadil sluneční brýle a dodal: „A já myslel, že vy víte všechno.“

KAPITOLA 8

„Potřebujeme si odpočinout,“ přiznal konečně Josh. „Lip neujdu ani krok.“ Zastavil a opřel se o dům, kolem kterého právě šli. Předklonil se, rukama se podpíral o kolena a chvíli zhluboka dýchal. Každý nádech představoval nepředstavitelnou námahu, a dokonce se mu začaly dělat černé mžitky před očima. Vypadalo to, že se každou chvíli pozvrací. Cítil se podobně v minulosti jako po namáhavém tréninku a ze zkušenosti věděl, že pomůže na chvíli si sednout, a také se napít.

„Má pravdu,“ obrátila se Scatty na Flamela. „Musíme si odpočinout, třeba jen na chvilku.“ Celou dobu nesla Sofii v náručí. Tmavý horizont se začal na východě, nad pařížskými střechami jemně prosvětlovat ranním rozbřeskem a na ulici se začali objevovat první lidé na cestě za prací. Skupinka se držela sice v tmavých zákoutích ulic, a tak si jich zatím nikdo nevšiml, ale to se mohlo velice rychle změnit. Brzy se ulice zaplní nejdříve Pařížany a posléze i turisty.

Nikolas stál u ústí úzké tmavé uličky, ostatní tak viděli jenom jeho obrys. Přelétl pohledem celou ulici, pak se k nim otočil a řekl: „Musíme dál! Každá vteřina zdržení hraje pro Machiavelliho a dostává ho blíž a blíž.“

„Ale my už nemůžeme,“ protestovala Scatty. Podívala se na Flamela a na okamžik jako by jí oči zeleně zazářily. „Dvojčata si potřebují odpočinout,“ naléhala a pak klidněji dodala: „A ty taky, Nikolasi, vypadáš strašně vyčerpaně.“

Alchymista se zamyslel a nakonec souhlasil. „Samozřejmě máš pravdu. Odpočineme si.“

„Možná bychom si mohli najít nějaký hotel, ne?“ navrhoval Josh. Byl hrozně unavený, všechny svaly ho bolely, v očích a v krku ho pálilo, hlava třeštila.

Scatty zavrtěla hlavou. „To je nesmysl, chtěli by naše pasy…“ Sofie sebou zamlela a Scatty ji opatrně položila na zem a opřela o zeď.

Josh se okamžitě postavil po jejím boku a řekl: „Jsi vzhůru?“ A v jeho hlase zněla notná dávka úlevy.

„No, já jsem vlastně tak úplně nespala,“ odpověděla Sofie. V krku měla sucho a i mluvení ji vyčerpávalo. „Vím o všem, co se dělo, ale bylo to, jako bych se na všechno dívala zvenku. Skoro jako když se koukáš na televizi.“ Přitiskla ruce na kříž zad a snažila se protáhnout. „Au, tohle bolí.“

„Co tě bolí?“ okamžitě reagoval Josh. „Všechno.“ Sofie se zkoušela narovnat, ale svaly jako by ji neposlouchaly a hlava ji neskutečně bolela.

„Je tady někdo, nějaký váš známý, který by nám mohl pomoct?“ zeptal se Josh a očima těkal z Flamela na Scatty. „Nějací nesmrtelní nebo spřátelené starobylé bytosti?“

„Nesmrtelní a starobylí jsou úplně všude,“ řekla Scatty. „Ale jen málokdo z nich je opravdu přátelský,“ dodala naprosto vážně.

„Máš pravdu, tady v Paříži žije spousta nesmrtelných,“ souhlasil pomalu Flamel, „nemám však nejmenší tušení, kde je hledat, a i kdybych věděl, nevím, jestli stojí na naší straně. Perenela by to věděla,“ smutně dodal.

„Myslíš, že by to věděla tvoje babička?“ zeptal se Josh Scatty.

Bojovnice na něj pohlédla a řekla: „Jistě, ta ano.“ Pohlédla na Sofii a zeptala se: „Myslíš, že bys mohla ve svých nových vzpomínkách najít něco o nesmrtelných nebo starobylých bytostech v Paříži? Cokoliv.“

Sofie zavřela oči a snažila se ze všech sil, ale obrazy a scény jako třeba oheň, který sršel z krvavě rudé oblohy, nebo obrovská pyramida se zploštělým vrcholkem, která měla být smetena velkou vlnou, všechno bylo chaotické a děsivé. Zavrtěla hlavou, ale hned přestala, protože každý pohyb strašně bolel. „Vůbec se nedokážu soustředit,“ vzdychla. „Cítím, že mám hlavu úplně přeplněnou a že mi každou chvíli musí nutně prasknout.“

„Čarodějka by to možná věděla,“ uvažoval Flamel nahlas, „ale spojit se s ní nemůžeme. Pokud vím, nemá telefon.“

„A co její sousedé nebo přátelé?“ zkusil Josh. Obrátil se na svou sestru a řekl: „Já vím, že nechceš na nic myslet, ale tohle je důležité!“

„Nemůžu…“ odmítala Sofie, odvracela pohled od bratra a vrtěla hlavou.

„Tak nemysli, jen odpověz,“ vyhrkl Josh. Rychle se nadechl, ztišil hlas a pomalu a zřetelně se zeptal: „Ségro, kdo je nejlepším přítelem čarodějky v Ojai?“

Sofiiny jasné oči se opět zavřely, zavrávorala, jako by měla znovu omdlít. Pak otevřela oči, zavrtěla hlavou a odpověděla: „Nemá tam žádné přátele. Ale každý ji tam zná. Možná bychom měli zavolat do vedlejšího obchodu…,“ navrhla. Pak si ale uvědomila: „Ale tam je teď strašně pozdě.“

Flamel přikývl. „Sofie má pravdu, v tuhle noční dobu budou mít zavřeno.“

„Dost možná,“ souhlasil Josh, pokračoval s nebývalým vzrušením v hlase, „ale když jsme opouštěli Ojai, nechali jsme celé město ve zmatku a chaosu. Nezapomeňte, že jsem naboural do fontány v Libbey parku, to už muselo vzbudit něčí pozornost. Vsadím se, že policie i tisk jsou jistě na nohou. A novináři budou mít možná nějaké reakce, určitě zpovídali lidi na místě. Jestli je tedy čarodějčin obchod zničený, určitě hledají nějaký trhák.“

„To máš nejspíš pravdu, to by mohlo vyjít…,“ uvažoval nahlas Nikolas. „Potřebuji jen zjistit jméno místních novin.“

„Ojaiský deník, 646-1476,“ vysypala okamžitě Sofie jako z rukávu. „To si pamatuju…, teda to si pamatuje čarodějka,“ dodala a otřásla se. Měla tolik vzpomínek, tolik různých myšlenek a obrazů lidí, míst, která nikdy neměla existovat, ale také naprosto obyčejné vzpomínky jako telefonní čísla, recepty, jména a adresy lidí, o kterých Sofie nikdy ani neslyšela, obrazů televizních pořadů, filmů. Dokonce si vzpomněla na všechny písničky Elvise Presleyho.

Ale všechno to byly vzpomínky čarodějky z Endoru, a právě teď dělalo Sofii velké potíže vzpomenout si na vlastní telefonní číslo. Co by se asi stalo, kdyby čarodějčiny vzpomínky byly tak silné, že by přebily její vlastní? Snažila si připomenout tváře rodičů a před očima se jí míhaly tisíce a tisíce tváří a postav, některé vytesané do kamene, hlavy a busty obrovských soch, jiné namalované na zdech budov, nebo vyleptané ve skle a vyryté do hlíny. Sofie začala panikařit. Proč si sakra nemůže vybavit podobu rodičů? Zavřela oči a zamyslela se, kdy je naposledy viděla. Asi před třemi týdny než odjeli na vykopávky do Utahu. Před očima Sofie se míhaly další a další postavy a předměty: kousky pergamenů, útržky rukopisů nebo popraskaných maleb, tváře vypadaly jako na sépiových fotografiích nebo rozmazané jako v novinách…

„Sofie?“

A pak se v jasných barvách jejich tváře objevily, Sofie cítila, že čarodějčiny vzpomínky blednou, ustupují a nahrazují je její vlastní. Najednou si vzpomněla i na svůj telefon.

„Ségra?“

Sofie otevřela oči a uviděla znepokojenou bratrovu tvář. Stál přímo proti ní a díval se jí zblízka do tváře.

„Je mi fajn,“ zašeptala. „Jen jsem se snažila na něco důležitého vzpomenout.“

„Cože?“

Sofie se pokusila o úsměv a řekla: „No jo, na své telefonní číslo.“

„Tvoje telefonní číslo? Proč proboha?“ zarazil se a po chvíli dodal: „Nikdo si přece nepamatuje své číslo, kdy jsi prosím tě naposledy volala sama sobě?“

Dvojčata seděla naproti sobě v prázdné kavárně, poblíž stanice metra u Gare du Nord. Ruce si oba ohřívali o šálek horké čokolády. Obsluhu obstarával za pultem pouze jeden špatně oholený mladík s visačkou obrácenou vzhůru nohama, stálo na ní Roux.

„Potřebuju si dát sprchu,“ řekla Sofie sklesle. „Potřebuju si umýt vlasy a vyčistit zuby, a také se převléct. Připadá mi to jako věčnost, co jsem se naposled myla.“

„Myslím, že je to pár dnů, ale i tak nevypadáš zrovna nejlíp,“ souhlasil Josh. Natáhl se a odhrnul sestře pramen blonďatých vlasů z obličeje.

„Taky se tak cítím,“ zašeptala Sofie. „Pamatuješ loni v létě, když jsme byli na Long Beach, jak jsem si dala celou zmrzlinu, pak chilli párek a nakonec hranolky a velké pivo?“

Josh se zakřenil a odpověděl: „A ještě si dojedla moje křidýlka a mou zmrzlinu! Ten volejbal po tom všem nebyl zrovna dobrý nápad.“

Sofie se usmála při té vzpomínce, ale hned zvážněla. I když tenkrát bylo téměř nesnesitelné horko, třásla jí zimnice, na zádech se jí srážely kapičky potu a žaludek cítila jako by v něm měla těžkou cihlu. Naštěstí se tenkrát v autě nepřipoutala, ale přesto byl výsledek naprosto nechutný. Auto se v podstatě nedalo používat několik dalších týdnů. „A takhle se nějak cítím právě teď: zimnice a všechno mě neskutečně bolí.“

„No tak se prosím snaž nepozvracet,“ zamumlal Josh. „Nemyslím, že by to na naši tichou a vstřícnou obsluhu udělalo dobrý dojem.“

Roux pracoval v kavárně čtyři roky a za tu dobu byl dvakrát přepaden. Dost často mu tady lidé vyhrožovali, ale naštěstí se mu nikdy nic nestalo. Kavárna s otvírací dobou po celou noc přitahovala různé typy lidí, někteří byli nebezpeční, jiní jen podivíni. Roux zkušeným okem odhadoval čtveřici těchto nočních zákazníků, zdála se mu přinejmenším podezřelá. Dva teenageři, špinaví až hrůza vypadali vyčerpaně a vyděšeně. Starší muž, možná jejich děda, přemýšlel Roux, nebyl v lepší formě. Jen čtvrtý člen skupiny – rusovlasá zelenooká mladá žena v černém tílku, černých vojenských kalhotách a těžkých botách vypadala svěže a upraveně. Divil se, v jakém vztahu asi může být k těm ostatním. Určitě to není jejich příbuzná, na to nevypadá, ale ti dva mladí se dost podobají, možná jsou to i dvojčata.

Roux se chvíli zdráhal, když stařík vytáhl kreditku, aby zaplatil za dvě čokolády. Lidé většinou platili tak malou útratu hotově, a tak ho samozřejmě napadlo, že je kradená.

„Došly mi eura,“ řekl stařík s úsměvem. „Mohl byste mi projet kartu na dvacet a zbytek mi dát v hotovosti?“ Roux si všiml, že jeho francouzština je zvláštní, staromódní, skoro jako ze starého filmu.

„Je to přísně proti všem předpisům…,“ začal Roux, ale při dalším pohledu do neústupných očí rusovlasé dívky si to rozmyslel. Vypadalo to, že se pokouší o úsměv Scattyiným směrem a dodal: „Myslím, že když udělám jednu výjimku, nic se nestane.“ Uvažoval, že u kradené karty by transakce terminálem stejně neprošla.

„To bude od vás moc milé,“ usmál se zdvořile Flamel. „A mohl byste mi dát nějaké drobné na telefon?“

Roux si naúčtoval 8 euro za dvě horké čokolády a do terminálu naťukal částku 20 euro. Překvapeně zjistil, že jde o americkou kartu, přestože by se vsadil, že podle přízvuku je její majitel stoprocentní Francouz. Chvíli to trvalo, než transakce proběhla, ale nakonec účet vyjel. Roux odečetl částku za dva nápoje a podal Flamelovi zbytek v jednoeurových a dvoueurových mincích. Pak se vrátil zpět k učebnici matematiky, kterou měl schovanou pod pultem. Tentokrát se spletl v odhadu této skupiny, nebylo to poprvé a určitě ani naposledy, pomyslel si. Zřejmě přijeli jedním z ranních vlaků, nebylo na nich nic zas tak neobvyklého.

No, možná ne na všech. S hlavou skloněnou do učebnice se musel pohledem neustále vracet k rusovlasé dívce. Stála k němu zády a mluvila s tím starším mužem. Pak se pomalu a nenucené otočila, a podívala se na něj. Usmála se a ten jemný náznak úsměvu přinutil mladíka, aby se stydlivě zaryl pohledem hlouběji do knihy.

Flamel stál u pultu kavárny a sledoval Scatty. „Potřebuju, abys tu s nimi zůstala,“ řekl klidně, přičemž plynule přešel z francouzštiny do latiny. Očima mrkl směrem ke dvojčatům, která právě vychutnávala svou čokoládu. „Dohlídni na ně, aby se jim nic nestalo. Já půjdu najít telefon.“

Bojovnice přikývla. „Buď opatrný. Kdyby se cokoliv stalo a my se ztratili, sejdeme se zpátky na Montmartru. Machiavelli by určitě nepředpokládal, že bychom se tam vrátili. Budeme čekat před jednou z restaurací – třeba La Maison Rose – každou celou hodinu po dobu pěti minut.“

„Domluveno. Ale pokud se nevrátím do poledne,“ pokračoval tiše, „chci, abys dvojčata odvedla pryč.“

„Neopustím tě,“ pevně zamítla.

„Pokud se do té doby neukážu, bude zřejmé, že mě Machiavelli dostal,“ řekl vážně Nikolas. „A ani ty bys mě nebyla schopná vysvobodit od armády jeho přisluhovačů.“

„Myslím, že jsem i dříve čelila větším armádám.“

Flamel chytil Scatty za rameno a položil na něj ruku: „Dvojčata jsou teď nejdůležitější. Musíme je ochránit za každou cenu. Pokračuj v trénování Sofiiných schopností a najdi někoho, kdo bude schopen probudit ty Joshovy. A pokud budeš moci, zachraň mou drahou Perenelu. Kdybych zemřel, řekni jí, že můj duch si ji najde.“ Pak než mohla cokoliv říct, se Nikolas obrátil a bez dalších slov odešel ze dveří vstříc rannímu rozbřesku.

„Pospěš si…,“ zašeptala Scatty, ale Flamel ji už slyšet nemohl. Věděla, že kdyby ho chytili, navzdory tomu, co právě řekl, prohledala by celé město, dokud by ho nenašla. Zhluboka se nadechla, podívala přes rameno a zjistila, že mladík za pultem na ni vyloženě zírá. Na krku měl vytetovanou pavučinu a po celé délce obou uší měl jednu náušnici vedle druhé. Napadlo ji na okamžik, že ho to asi muselo bolet. Vždycky toužila po piercingu, ale její kůže se bohužel hojila příliš rychle, a tak nemohla navléknout náušnici skrz, protože dírka ihned zarostla.

„Něco k pití?“ zeptal se Roux, který se nervózně usmíval a piercing měl i v jazyku. „Vodu,“ odpověděla Scatty. „Jistě. Perrier, perlivou nebo neperlivou?“

„Z kohoutku a bez ledu,“ dodala Scatty, otočila se a přisedla si ke dvojčatům. Obrátila židli, ruce položila na opěradlo před sebou a opřela si o ně hlavu.

„Nikolas šel hledat telefon. Zkusí se dovolat mé babičce, aby zjistil, jestli tu někoho nezná. Nevím, co budeme dělat, jestli se mu to nepodaří.“

„Proč?“ zeptala se Sofie.

Scatty zavrtěla hlavou a vysvětlila: „Musíme se dostat z ulice. Měli jsme štěstí, že jsme unikli ze Sacré-Coeur dřív, než policie obklíčila celou oblast. Určitě už našli toho omráčeného četníka, takže nám jsou v patách, a všichni mají náš popis. Je to opravdu jen otázka času, než nás někdo na ulici pozná.“

„A co se stane potom?“ přemýšlel nahlas Josh.

Scathach se usmála, ale v jejím úsměvu bylo něco děsivého. „Potom teprve poznají, proč mi říkají bojovnice.“

„Ale co se stane, když nás chytí?“ trval na svém Josh. Stále mu moc nedocházelo, že je hledá celá francouzská policie. Bylo daleko přijatelnější uvěřit, že je honí nějaká mýtická nestvůra nebo nějaký nesmrtelný. „Co se s námi stane?“

„Odvedli by vás k Machiavellimu. Pro starobylé bytosti z temnot máte dost velkou cenu.“

„Cože…?“ Sofie se rychle podívala na bratra. „Co by s námi udělali?“

„To ani nechtěj vědět,“ vyhrkla upřímně Scatty. „Ale můžeš mi věřit, že by to nebylo nic příjemného.“

„A co ty?“ zeptal se Josh.

„Nemám mezi těmi z temnot přátele,“ odpověděla klidně Scatty. „Stojím proti nim jako jejich nepřítel více než dva a půl tisíce let. Dokážu si představit, že pro mě již dávno mají přichystanou nějakou speciální říši, kde by mě uvěznili. Prostředí velmi vlhké a studené, protože moc dobře vědí, že to nenávidím.“ Usmála se a trochu křečovitě dodala: „Ale ještě nás nemají, a určitě nás nedostanou zadarmo.“ Pohlédla letmo na Sofii a podotkla: „Vypadáš strašně.“

„To už mi řekl Josh,“ opáčila Sofie, ohřívala si ruce o šálek s horkým nápojem a čas od času upila. Těžce dýchala a při hlubokém nádechu vnímala každou složku bohatého kakaového aroma. V žaludku jí kručelo, což jí připomnělo, že už je to věčnost, co naposledy jedli. Čokoláda chutnala tak hořce, až se jí hrnuly slzy do očí. Dokonce si vzpomněla, že někde četla o evropské čokoládě, že má daleko větší obsah kakaa než běžně prodávaná v Americe.

Scatty se nahnula a ztišila hlas. „Potřebuješ si od toho stresu po tom všem odpočinout a načerpat nové síly. Cestování pomocí energetických bran je náročné a organismus se musí vyrovnat s časovým posunem, jako když letíte na druhý konec světa letadlem, teda alespoň takhle mi to lidé popisovali.“

„No jo, a předpokládám, že na tebe to takhle nepůsobí, co?“ zamumlal Josh. V jejich rodině si z něj vždycky utahovali, že se musí aklimatizovat, i když jede autem z jednoho města do druhého.

Scatty zavrtěla hlavou a řekla: „Ne, nemám s tím problém, zásadně totiž nelétám. V životě mě nikdo do ničeho podobného nedostane. Létání je jen pro stvoření, která se narodila s opravdovými křídly. I když nepopírám, že jednou jsem letěla na čínském drakovi jménem Long.“

„Čínský drak Long?“ nevěřícně zopakoval Josh. „Jo, je to hodný čínský drak,“ řekla Sofie. Scathach se otočila k Sofii a řekla: „Vytvoření mlhy muselo stát velké úsilí a navíc to spálilo strašně moc tvé aurické energie, je velmi důležité, abys své schopnosti nepoužila nyní tak dlouho, jak to jen půjde.“

Trojice se opět opřela do svých židlí, když Roux obešel pult a přinesl Scatty sklenici vody. Položil ji ostýchavě na konec stolu, pokusil se o další nervózní úsměv a pak rychle odešel.

„Myslím, že se mu líbíš,“ řekla Sofie laškovně.

Scatty se otočila a chvíli mladíka pozorovala. Pak se pousmála. „Má piercing,“ řekla tak nahlas, že ji musel slyšet i mladík za pultem. „Nemám ráda kluky s piercingem.“

Obě dívky se bavily při pohledu na červenajícího se Francouze.

„Proč je důležité, aby Sofie nepoužívala nějakou dobu své schopnosti?“ chtěl vědět Josh a tím vrátil pozornost k předešlé konverzaci. Cítil, že se mu opět v hlavě rozezněl alarm, který ho varoval před možným nebezpečím.

Scatty se nachýlila opět přes stůl a dvojčata také. „Když totiž spálíte veškerou svou aurickou energii, pak se vaše moc začne živit z vaší životní síly.“

„Co přesně to znamená?“ zeptala se Sofie.

„Slyšeli jste už o spontánním samovznícení?“

Sofie netušila, ale Josh přikývl. „Já ano. Lidé v těchto případech začnou bez vysvětlení hořet, jsou to staré pohanské pověry.“

Scatty nesouhlasně zakroutila hlavou: „To právě nejsou. Během lidské historie se to stalo mnohokrát.“ Po chvíli tiše dodala: „Dokonce jsem jich i pár viděla. Může se to stát velmi snadno, v momentě, oheň obvykle začne v žaludku a plicích a postupně zachvátí celé tělo, ze kterého v mžiku zbude jen trocha popela. Musíš teď být opatrná, Sofie. Vlastně ráda bych, kdybys mi slíbila, že své schopnosti znovu nepoužiješ, i kdyby se stalo cokoliv.“

„A Flamel tohle všechno věděl,“ zeptal se okamžitě Josh, který jen stěží kontroloval hněv v hlase.

„Samozřejmě,“ odpověděla tiše Scatty.

„Ale neměl pocit, že by to bylo tak důležité, abychom to věděli, že?“ vyštěkl Josh ironicky. Roux za pultem zvedl oči od učebnice, když slyšel hlasitější zvuky hlasu. Josh se zhluboka nadechl a pokračoval už šeptem: „Co ještě nepovažoval za důležité, aby nám to sdělil?“ dožadoval se od Scatty odpovědi. „Co ještě přichází jako nežádoucí příznaky s tímto úžasným darem?“ vyhrkl rychle s důrazem na poslední slovo.

„Všechno se přihodilo strašně rychle, Joshi,“ řekla Scatty. „Prostě nebyl čas na vysvětlování, na přípravu vás dvou.

Ale chci, abyste si pamatovali, že Nikolasovi na vás záleží a udělá všechno pro to, aby vás ochránil.“

„Nepotřebovali jsme žádnou ochranu, než jsme ho potkali,“ oponoval Josh.

Kůže na Scattyině tváři se vypjala a svaly na krku ztuhly stejně jako ramena a v jejích zelených očích se objevilo něco temného a strašidelného.

Sofie roztáhla paže, jednu položila na Joshovu a druhou na Scattyinu ruku. „Dost, přestaňte,“ řekla unaveně. „Neměli bychom bojovat mezi sebou.“

Josh se už chystal odpovědět, ale pohled do ustarané a vyčerpané sestřiny tváře ho vyděsil, a tak poslušně přikývl: „OK.“ A po chvíli dodal: „Prozatím.“

Scatty také přikývla a řekla: „Sofie má pravdu.“ Podívala se na Joshe a dodala: „Je to opravdu nespravedlivé a vyloženě nešťastné, že to všechno leží jen na Sofii. Škoda že tvé schopnosti nemohla Hekaté také probudit.“

„Není ti to ani z poloviny tak líto jako mně,“ poznamenal Josh, a nedokázal zastřít hořkost, kterou cítil. Přes všechno, co zažil a viděl, přes všechno to nebezpečí, si nepřál nic jiného, než aby měl stejnou moc jako jeho sestra. „Není ale přece pozdě, že ne?“ dychtivě chtěl vědět.

„Tvé schopnosti můžou být probuzeny kdykoliv, ale já nevím, kdo má tu moc je probudit. Musí to být nějaká starobylá bytost, a ani těch, které mají tuto konkrétní moc a schopnost, není mnoho,“ vysvětlovala Scatty.

„Kdo to dokáže?“ dál naléhal Josh a zarytě se díval na Scatty, ale odpověděla Sofie.

„V Americe to můžou provést Černá Annis nebo Perona.“

Josh i Scatty se otočili k Sofii, která zamrkala překvapením. „Znám jenom jména, ale ani nevím, kdo to je.“ Najednou se jí oči zalily slzami. „Mám všechny ty vzpomínky…, které ani nejsou moje.“

Josh se natáhl po Sofiině ruce a jemně ji stiskl.

„Jsou to vzpomínky čarodějky z Endoru,“ přitakala Scatty, „a můžeš být jen ráda, že nevíš, kdo je Černá Annis nebo Persefóna. Zvláště ta první,“ dodala posmutněle. „Jsem dokonce dost překvapená, jestli má babička věděla, kde sídlí, že ji ještě nechala žít.“

„Žije v Catskills,“ znovu vyhrkla Sofie, ale Scatty ji štípla do ruky. „Au!“

„Jen jsem tě chtěla rozptýlit,“ vysvětlovala Scatty. „Už na ni nemysli. Jsou určitá jména, která by se neměla ani nahlas vyslovovat, a tohle je jedno z nich.“

„To je jako, když se řekne: ‚nemyslete na slony‘,“ řekl Josh, „a pak nakonec nemůžeš myslet na nic jiného než na slony.“

„Na všechno zapomeňte,“ pronesla Scatty. „Před výlohou stojí dva policisté, kteří na nás zírají skrz sklo. Ale nedívejte se tam!“ vyhrkla naléhavě. Ale bylo pozdě.

Josh se automaticky otočil, a ať už četníci viděli na jeho tváři jakýkoliv výraz – šok, hrůzu, vinu, strach – tak přesně znamenal signál, aby vrazili dovnitř. Jeden z nich vytáhl pistoli z opasku a druhý horečnatě mluvil do vysílačky a vytahoval obušek.

KAPITOLA 9

Nikolas s rukama hluboko zaraženýma v kapse kožené bundy a s nepříliš čistými kalhotami a kovbojskými botami vypadal celkem nenápadně i mezi lidmi spěchajícími do práce nebo bezdomovci, kteří začali vylézat do ulic Paříže. Četníci se shlukovali pomalu na každém rohu, zuřivě mluvili do svých vysílaček a Nikolase si vlastně vůbec nikdo nevšímal.

Nebylo to poprvé, co ho někdo honil nebo sledoval v těchto ulicích, ale vždycky tu míval známé, přátele nebo spojence, kteří mu mohli pomoct. Vrátil se sem s Perenelou na konci sedmileté války v roce 1763, protože jeden z jeho starých přátel potřeboval pomoc a Flamelovi nikdy nikomu pomoc neodmítli. Naneštěstí Dee je tu objevil a pronásledoval ulicemi s celou armádou černě oděných zabijáků, z nichž ani jediný nebyl lidského původu.

Tenkrát unikli. Ale zmizet nyní možná nebude tak lehké. Paříž se k nepoznání změnila. Když baron Hausmann město v devatenáctém století přetvořil, zničil také dost velkou část původního středověkého osídlení, právě tu, kterou Flamel tak dobře znal. Téměř všechny alchymistovy skrýše, úkryty a bezpečné domy, tajné pasáže, uličky a podkroví byly pryč. Kdysi tu znal každý metr, každou uličku a průchod, ale nyní znal tytéž běžné věci jako každý turista.

A v této chvíli je navíc nepronásledoval jen Machiavelli, ale celá francouzská policie a tajná služba. Dee byl navíc na cestě a Nikolas věděl, že až dorazí do Paříže, nebude se štítit ničeho.

Nikolas se zhluboka nadechoval a vnímal studený pařížský vzduch blížícího se svítání. Podíval se na své levné digitální hodinky, které byly stále nastavené na americký čas. Bylo na nich za deset minut půl deváté večer, což znamenalo, jak rychle spočítal, že v Paříži je půl šesté ráno. Na chvilku ho napadlo seřídit hodinky na greenwichský čas, ale pak to zavrhl. Před několika měsíci se pokusil posunout hodinky při změně na letní čas, ale ty jako by se zbláznily, začaly pípat a blikat. Trápil se tím asi hodinu, samozřejmě bez úspěchu, pak přišla Perenela a během třiceti sekund vše spravila. Nikolas je nosil jen kvůli odpočítání času. Každý měsíc vymazal počítadlo, když uvařil novou dávku elixíru života, a nastavil nových 720 hodin. Během všech těch staletí zjistili, že se účinek elixíru shodoval s lunárním cyklem, a proto měli zhruba necelý měsíc na výrobu dalšího. Během daného měsíce pomalu a postupně stárnuli, ale téměř neznatelně, a když se znovu napili elixíru, veškeré účinky stárnutí se vyrušily. Vlasy ztmavly, vrásky zmizely nebo se zjemnily, svaly se zpevnily, smysly zbystřily a bolest svalů i kloubů zmizela.

Bohužel receptura se nedala jednoduše zkopírovat, ale každý měsíc bylo složení jedinečné a každý elixír fungoval pouze jednou. Kniha mága Abraháma byla sepsána v jazyku, který předcházel lidskou rasu, písmo se neustále měnilo, takže se do jediné knihy vešlo nezměrné množství znalostí. Ale každý měsíc se na straně sedm tohoto rukopisu v kovové vazbě objevil nový recept na elixír života nebo mládí, chcete-li. Kroutící se písmo zůstalo klidné asi hodinu, a pak se opět měnilo a míhalo jako vždycky.

Jen jedinkrát se Flamelovi pokusili použít lektvar dvakrát. Ale tenkrát byly účinky úplně opačné. Lektvar dvakrát užitý proces stárnutí urychlil. Naštěstí si jen Nikolas trochu usrkl bezbarvého, téměř obyčejného nápoje, když si Perenela všimla, že se objevují pod jeho očima kruhy a vrásky na čele se prohlubují, dokonce i vousy mu začaly vypadávat. Vyrazila mu hrnek z ruky dřív, než se mohl znovu napít. Nicméně vrásky už mu zůstaly a hustý plnovous, na který byl tak pyšný, už nikdy nenarosil.

Nikolas s Perenelou dovařili poslední elixír o půlnoci minulou neděli, přesně před týdnem. Nikolas zmáčkl knoflík na hodinkách a našel odpočítávání, na kterém stálo 116 hodin a 21 minut, při dalším zmáčknutí knoflíku se objevil čas, který zbývá – 603 hodin, 39 minut, zhruba dvacet pět dní. A během té chvíle utekla další minuta. Oba budou stárnout a slábnout, a samozřejmě kdykoliv použijí svou moc celý proces tím ještě urychlí. Jestli se mu nepodaří znovu získat knihu do konce měsíce a neuvařit další elixír, oba dva zestárnou natolik, že zemřou.

A celý svět bude zničen s nimi.

Pokud…

Policejní auto projelo okolo se zapnutou sirénou. Potom druhé a třetí. Jako každý na ulici i Flamel se za houkajícími auty otočil, aby zjistil, kam míří. Poslední, co by potřeboval, bylo zbytečně na sebe upoutávat pozornost a vyčuhovat z davu.

Musí znovu získat Kodex. Přesněji zbytek knihy, připomněl si, zatímco volnou ruku mimoděk přitiskl na hruď. Pod tričkem schovával v bavlněném pytlíku, který mu před více než pěti sty lety ušila Perenela, právě Knihu mága Abraháma. Ušila jednoduchý pytlík, stažený tenkou kůží, která udržela celý svazek. Bohužel nyní obsahoval pouze jeho dvě poslední stránky, které se Joshovi podařilo vytrhnout při boji s Johnem Dee. Tyto dvě stránky ovšem obsahovaly závěrečnou část rituálu, který by vrátil vládu nad světem a lidmi starobylým bytostem z temnot, kterým John Dee slouží.

Nikolas tohle však nedopustí, k tomu nesmí dojít.

Dva četníci se na rohu otočili a středem ulice se vraceli zpět. Na některé kolemjdoucí se pátravě dívali, jiné sledovali, dokonce nahlíželi do výloh, ale kolem Nikolase prošli, aniž mu věnovali podrobnější pohled.

Nikolas věděl, že nyní je nejdůležitější ochránit dvojčata, někam je schovat, to však znamená, že musí nutně v Paříži najít nějaké nesmrtelné. V každém městě na světě žijí lidé, kteří se z určitých důvodů dovedou vyhnout působení času. Tito nesmrtelní přežívají století někdy i tisíciletí a určitě jsou i v Paříži, jen je najít. Nesmrtelní měli rádi anonymitu velkých měst, kde bylo jednodušší splynout s davem a neustále se měnícími obyvateli.

Kdysi, už je to velmi dávno, přišli Nikolas s Perenelou na to, že v každé legendě a báji je zrníčko pravdy. Každá rasa nebo národ si předávala mýty a pohádky o lidech, kteří měli výjimečně dlouhé životy, a to právě byli ti nesmrtelní.

Ve svém dlouhém životě se alchymista setkal se třemi absolutně odlišnými druhy lidí, kteří nepodléhali vlivu času. Ti nejstarší (Antikové, praotcové lidstva, prapředci), kterých již je na světě jen pár, se zrodili na samém úsvitu lidských dějin a byli svědky celé lidské historie, což z nich udělalo více a někdy také méně než lidi.

Další byli takoví, jako on a Perenela, kteří objevili tajemství nesmrtelnosti. Samotná alchymie byla za lidského věku nespočetněkrát objevena a zapomenuta, aby znovu a znovu vycházela na světlo, a jedno z jejích nejžádanějších tajemství představoval i elixír života. Nikolas nakonec přišel na to, že zdrojem základů alchymie a vlastně i moderní vědy je kniha mága Abraháma zvaná Kodex.

Třetí skupina čítala lidi, kterým byla nesmrtelnost z nějakého důvodu darována. Do této kategorie spadali ti, kteří buď náhodou, nebo záměrně přišli do cesty některé starobylé bytosti, jež zůstala ve světě lidí i po zániku Danu Talis. Starobylé bytosti vždycky hledaly lidi s výjimečnými schopnostmi, které by mohly využít k dosažení svých cílů, a na oplátku jim nabízely za jejich služby dar nesmrtelnosti. To je dar, který je jen málokdo schopen odmítnout, ale znamená také celoživotní závazek. Starobylí si tím pojistili absolutní loajalitu a věrnost. Pokud totiž nebyli se svými služebníky spokojeni, mohli svůj dar kdykoliv vzít zpátky stejně lehce a rychle, jako jej poskytli.

Nikolas si uvědomoval, že pokud kdy potkal jakékoli nesmrtelné v Paříži, existuje velmi reálné nebezpečí, že nyní budou stát na straně těch z temnot.

Procházel kolem internetové nonstop kavárny, která na výloze inzerovala vysokorychlostní připojení a lokální i mezinárodní hovory za nejlepší ceny, a to vše v deseti jazycích. Strčil do dveří a vstoupil. Do nosu ho okamžitě praštil zápach nemytých a zpocených lidí, zatuchlých věcí, levných parfémů a zkaženého jídla. Celá ta směsice v malém prostoru, kde bylo vedle sebe poskládáno příliš mnoho počítačů. V internetové kavárně bylo překvapivě živo, seděla tu skupinka studentů, kteří zde zřejmě strávili celou noc u počítačů, na nichž Nikolas viděl logo World of Warcraft. U ostatních počítačů seděli s vážnými výrazy mladí muži i ženy, kteří se upřeně věnovali pouze obrazovkám. Cestou k pultu vzadu místnosti Nikolas postřehl, že většina mladých lidí zde chatuje nebo píše maily. Trochu se pousmál, protože pouze před několika dny, přesně v pondělí odpoledne, když zrovna v knihkupectví nebyla ani noha, mu Josh asi hodinu vysvětloval rozdíl mezi těmito dvěma způsoby komunikace. Josh mu dokonce zřídil vlastní e-mailovou adresu, o které Nikolas pochyboval, že ji vůbec kdy použije. Ale zdálo se mu, že perspektivu mají možná chatovací programy.

Za pultem stála mladá Číňanka v obnošených prostříhaných šatech, Nikolase napadlo, že se hodí akorát tak do koše, ale pravděpodobně stály celé jmění. Měla tmavě nalíčené oči a zaujatě si lakovala nehty. Alchymista přistoupil k pultu.

„Tři eura za čtvrt hodiny, pět za půl, sedm za pětačtyřicet minut, deset za hodinu,“ zaskřehotala neskutečně špatnou francouzštinou, aniž se na něj podívala.

„Potřebuji si zavolat do ciziny.“

„Hotově nebo kreditkou?“ zeptala se se stále skloněnou hlavou nad svými nehty, a Nikolas si všiml, že si je nelakuje, ale maluje fixou.

„Kreditkou.“ Chtěl raději ušetřit hotovost pro případ, že by musel někde kupovat něco k jídlu. I když on jedl málokdy, Scatty téměř nikdy, musel ale myslet na dvojčata.

„Běžte do druhé budky a řiďte se návodem na zdi.“

Nikolas vlezl do prosklené budky a zavřel za sebou dveře. Výkřiky studentů od počítačové hry utichly, ale uvnitř to silně zapáchalo dějícími potravinami. Rychle si přečetl návod a vylovil kreditku, kterou před chvílí koupil čokoládu dvojčatům. Byla na jméno Nick Fleming, jméno které používal posledních deset let. Napadlo ho, jestli mají Dee nebo Machiavelli takové zdroje informací, že by byli schopni ho vystopovat skrz kreditní kartu. Věděl, že je to víc jak pravděpodobné. Ale co by jim to řeklo? Jedině, že je v Paříži, což stejně už dávno věděli, a přes tvář mu přelétl lehký náznak úsměvu. Postupoval podle instrukcí na zdi a vytočil nejdříve mezinárodní kód, pak číslo, které Sofie našla v čarodějčiných vzpomínkách a vědomostech. Linka zapraskala, pak v ní cvaklo a nakonec i přes více než pět tisíc kilometrů dálky začal telefon vyzvánět. Na druhé zazvonění ho kdosi zvedl a mladý ženský hlas s neuvěřitelnou jasností řekl: „Ojaijské noviny, co pro vás můžeme udělat?“

Nikolas záměrně nasadil silný francouzský akcent a odpověděl: „Dobré ráno…, nebo pro vás raději dobrý večer. Jsem moc rád, že jsem vás ještě zastihl v práci. Jsem monsieur Montmorency a volám z Paříže, z Francie. Jsem novinář deníku Le Monde a právě jsem si všiml na internetu, že jste měli v Ojai docela vzrušující večer.“

„Páni, zprávy se šíří rychle, pane…“

„Montmorency.“

„Ach ano, Montmorency. Máte pravdu, byl to zajímavý večer. Co byste chtěl vědět?“

„Rádi bychom do večerního vydání zahrnuli krátkou zprávu. Můžete mi říct, jestli tam máte někoho, kdo by nám mohl poskytnout více informací?“

„Vlastně všichni naši reportéři jsou nyní ve městě.“

„A myslíte, že byste mě mohla přepojit? Chtěl bych krátký popis událostí přímo z místa a možná nějaký komentář místních.“ Když se Nikolas nedočkal okamžité reakce, raději rychle dodal: „Samozřejmě vás uvedeme jako zdroj veškerých informací, nemusíte se bát.“

„Tak chvíli počkejte, zkusím vás přepojit na některého z našich reportérů na místě.“

„Merci. Je to od vás velice milé.“

V telefonu kliklo a následovala dlouhá pomlka. Nikolas předpokládal, že mladá žena mluví s nějakým reportérem, jestli hovor přijme. Po chvíli v telefonu opět cvaklo a žena se ozvala: „Přepojuji vás…“ Ještě než stačil poděkovat, ozval se na druhé straně mužský hlas.

„Michael Carrol, Ojaijské noviny. Prý voláte z Paříže?“ Nikolas si nemohl nevšimnout notné dávky nevěřícnosti v hlase reportéra.

„Ano to volám, pane Carrole.“

„Zprávy se šíří rychle,“ řekl novinář stejně jako předtím žena v redakci.

„Internet,“ řekl nevýrazně Nikolas. „Na YouTube je už i video.“ Nepochyboval, že někdo už uveřejnil video přímo z místa výbuchu na internetu. Otočil se a podíval po osazenstvu internetové kavárny. Ze svého místa viděl minimálně šest obrazovek a každá z nich v jiném jazyce. „Mám za úkol získat pár slov pro naši kulturní stránku. Jeden z našich editorů si oblíbil vaše krásné malebné městečko a často přiváží neuvěřitelné kousky vyrobené ze skla, které prodává malý obchůdek na hlavní třídě. Nevím, jestli ho znáte, ale prodávají jen zrcadla a skleněné výrobky,“ dodal Flamel.

„Kouzelné starožitnosti,“ Michael Carrol okamžitě vyhrkl. „To víte, že je znám. Ale je mi líto, celý obchod byl zničen při explozi.“

Flamel najednou ztratil řeč. Hekaté zemřela, protože do její říše přivedl dvojčata, postihl čarodějku z Endoru stejný osud? Těžce polkl a sebral odvahu, aby se zeptal: „A majitelka? Slečna Kouzelná? Ona je…?“

„Je v pořádku,“ řekl novinář a Flamelovi spadl kámen ze srdce. „Před chvílí jsem s ní dokonce mluvil. Má pozoruhodně dobrou náladu na někoho, kdo přišel při explozi o obchod a málem o život.“ Zasmál se a dodal: „Doslova řekla, že když někdo žije tak dlouho jako ona, už ho nic moc nepřekvapí.“

„Máte ji stále někde poblíž?“ chtěl vědět Flamel, přičemž se snažil potlačit svou radost, že se čarodějce nic nestalo. „Myslíte, že by chtěla učinit krátké prohlášení pro francouzské noviny? Řekněte jí, že volá Nikolas Montmorency. Už jsme spolu jednou mluvili, určitě si mě bude pamatovat,“ zkusil Nikolas.

„Zeptám se…“

Hlas ztichl a z dálky Nikolas slyšel, že reportér opravdu volá Dořino jméno. V pozadí také slyšel policejní sirény požárníky a záchranku, a také utichající výkřiky a nářky vystrašených lidí.

A všechno to byla jeho vina.

Rychle zavrtěl hlavou. Ne, to nebyla jeho vina. Za to mohl Dee. Ten nikdy neměl smysl pro umírněnost ve svém jednání. Téměř vypálil Londýn v roce 1666, vyhladověl Irsko v roce 1840, zničil téměř celé San Francisko v roce 1906, a nyní poslal na Ojai armádu mrtvých z místních hřbitovů. Ulice musely být přeplněné lidskými kostmi a těly. Nikolas uslyšel nejasný hlas reportéra, který předával telefon.

„Monsieur Montmorency?“ ozvala se Dora perfektní francouzštinou.

„Madam, nejste zraněná?“

Dora ztišila hlas a raději přešla na zastaralou formu francouzštiny, která je pro dnešní uši nesrozumitelná. „Není zase tak jednoduché mě zabít,“ řekla rychle. „Dee unikl, zraněný, pomlácený a velmi, ale opravdu velmi rozzuřený. Jste v pořádku a v bezpečí? A Scathach také?“

„Scatty je v pořádku. Nicméně setkali jsme se s Niccolo Machiavellim.“

„Takže on ještě žije. Dee ho musel varovat. Buďte opatrní, Nikolasi. Machiavelli je zákeřnější, než si umíte představit. Je dokonce nebezpečnější než Dee. Teď si musím pospíšit,“ řekla Dora naléhavě. „Tenhle novinář začíná mít podezření. Asi si myslí, že vám dávám zajímavější příběh než jemu. Co potřebujete?“

„Potřebuji vaši pomoc, Doro. Potřebuji vědět, komu tu můžeme důvěřovat. Musím dostat děti z ulice, do bezpečí, jsou strašně vyčerpané.“

„Hmm,“ linka zašustila, jako když se skládá papír. „Nevím, kdo teď žije v Paříži, ale zjistím to,“ odpověděla rozhodně. „Kolik tam máte hodin?“

Nikolas se podíval na hodinky a rychle spočítal: „Půl šesté ráno.“

„Dostaňte se k Eiffelově věži. Počkejte deset minut přesně v sedm hodin. Jestli najdu někoho důvěryhodného, najde vás tam. Jestli se nikdo neobjeví, vraťte se v osm a potom v devět. Jestli tam nikoho nepotkáte v devět, pak v Paříži není nikdo, komu byste mohli věřit. Pak si budete muset pomoci sami.“

„Tisíceré díky, madam Doro,“ řekl tiše. „Jsem vaším dlužníkem.“

„Nejste, mezi přáteli přece nejsou žádné dluhy,“ podotkla Dora. „A Nikolasi, pokuste se ohlídat mou vnučku, aby se nedostala do žádných potíží.“

„Udělám, co bude v mých silách,“ odpověděl Flamel. „Ale víte, jaká je, vypadá to, že se na ní problémy lepí. Ačkoliv právě teď hlídá a chrání dvojčata nedaleko v kavárně. Tam se snad nemůže nic stát.“

KAPITOLA 10

Scathach zvedla nohu, opřela ji o sedátko židle a kopla ji směrem ke dveřím právě ve chvíli, kdy se dva četníci snažili dostat dovnitř. Oba se div nepřerazili o židli, která k jejich údivu zničehonic přiletěla. Jeden z nich upustil vysílačku, druhému vyletěl z ruky obušek. Vysílačka doskákala až k Joshovým nohám. Všichni slyšeli nesrozumitelné výkřiky, které z ní vycházely. Josh se nahnul a vylil na ni zbytek horké čokolády. Chvilku to jiskřilo, ale nakonec zvuk utichl.

V ten moment už byla Scatty na nohách, a aniž se otočila, zvedla ruku a ukázala na mladého číšníka. „Ty, zůstaň, kde jsi. Ať tě ani nenapadne volat policii.“

Joshovo srdce bilo na poplach, chytil sestru a vytáhl ji od stolu. Snažil se ustoupit k zadní části kavárny, přičemž dbal na to, aby stál mezi ní a policisty u dveří.

Jeden z policistů zvedl zbraň a chystal se zamířit jejich směrem, ale Scatty byla rychlejší. Nunchaky zasvištěly vzduchem, zasáhly hlaveň takovou silou, že zbraň ze strážníkovy ruky vyrazily. Druhý muž se pomalu vyškrábal na nohy a vytáhl dlouhý černý obušek. Scatty s neuvěřitelnou lehkostí změnila směr uprostřed pohybu a třiceticentimetrový kus tvrdého dřeva zasáhl strážníkův obušek. Rozpadl se. Scatty se opět rychle obrátila a druhý konec nunchaků bleskově a neomylně skončil v její natažené ruce.

„Dneska opravdu nemám dobrou náladu,“ řekla dokonalou francouzštinou. „A věřte mi, když to říkám, myslím to vážně. Nechtějte se mnou bojovat.“

„Scatty…“ sykl Josh naléhavě.

„Teď ne,“ vyštěkla bojovnice anglicky. „Nevidíš, že mám práci?“

„No právě, asi jí budeš mít ještě víc,“ vykřikl Josh. „O hodně víc, podívej se ven!“

Na místo totiž dorazila speciální jednotka v černých uniformách s helmami a štíty. V rukách měli ti černooděnci obušky a mířili ulicí přímo ke kavárně.

„RAID,“ zašeptal vystrašeně prodavač.

„Jsou jako SWAT,“ řekla Scatty anglicky, „jen možná tvrdší a nemilosrdnější.“ Vypadala potěšené. Letmo mrkla na Rouxa a francouzsky vyhrkla: „Jsou tu zadní dveře?“

Roux byl vyděšený k smrti, nevěřícně zíral na blížící se jednotku speciálně vycvičených policistů, zareagoval až poté, co mu Scatty zakroužila nunchaky před obličejem. Závan rozprouděného vzduchu ho donutil mrknout. Scatty zopakovala tentokrát anglicky: „Jsou tu zadní dveře?“

„Ale, jistě jsou.“

„Takže vyveď ven mé přátele.“

„Ne…,“ začal Josh.

„Pomůžu ti,“ řekla Sofie a hlavou jí prolétlo tisíc kouzel spojených se vzdušnou magií, „něco mě napadne.“

„Ne!“ protestoval Josh a sáhl po Sofiině ruce právě ve chvíli, kdy její vlasy stříbřitě zajiskřily.

„Okamžitě ven!“ zařvala Scatty a najednou se zdálo, že zestárla. Rysy její tváře se zostřily a zvýraznily a zelené oči jako by odrážely všechno, co stálo před ní. V tu chvíli v ní bylo něco hrozně starodávného až prehistorického, jako by byla někdo jiný. „Tohle zvládnu sama.“ Roztočila nunchaky, a tím vytvořila neproniknutelnou bariéru mezi sebou a strážníky. Jeden z nich ještě zkusil hodit po Scatty židli, ale ta skončila rozštípaná na kousky.

„Rouxi, okamžitě je odveď ven!“ přísně nařídila Scatty.

„Pojďte, tudy,“ řekl vyděšený mladík anglicky. Protáhl se kolem dvojčat a vedl je úzkou chladnou chodbou na malý smradlavý dvorek s přeplněnými popelnicemi, rozlámanými židlemi a tím, co zbylo z vánočního stromečku. Za nimi se ozývaly rány a vřava neutichajícího boje.

Roux ukázal na červené dveře a s bledou tváří anglicky pokračoval: „Ty vedou do postranní uličky. Dejte se doleva a dojdete na Rué de Dunkerque, dejte se vpravo a dovede vás to na stanici metra Gare du Nord.“ V tom se za nimi ozvala obrovská rána, kterou následoval zvuk praskajícího skla. „Vaše kamarádka je teda v průšvihu,“ zabručel nešťastně. „RAID totálně zruší celý obchod. Jak to všechno vysvětlím majiteli?“

Další otřes a ohlušující zvuk, který způsobil, že dokonce i taška ze střechy se uvolnila a roztříštila se na dvorku.

„Běžte, běžte!“ Roux odemknul zámek a otevřel dveře.

Sofie a Josh si ho nevšímali. „Co budeme dělat?“ zeptal se Josh. „Utečeme, nebo zůstaneme?“

Sofie zavrtěla hlavou. Podívala se na Rouxa a ztišila hlas, aby ji neslyšel: „Ale my nemáme kam jít – nikoho tu neznáme, kromě Scatty a Nikolase. Nemáme pasy ani peníze!“

„Vždycky můžeme jít na vyslanectví.“ Josh se otočil k číšníkovi. „Je v Paříži americká ambasáda?“

„Samozřejmě, na Avenue Gabriel, vedle hotelu de Crillon.“ Mladík se instinktivně přikrčil, když se ozvala hrozná rána, která opět otřásla celou budovou. Všude okolo se zvířil prach, sklo v oknech popraskalo a ze střechy začaly padat další tašky.

„A co na ambasádě asi řekneme?“ dožadovala se Sofie odpovědi. „Budou chtít vědět, jak jsme se sem dostali.“

„Únos?“ navrhl Josh, ale pak se mu udělalo zle, protože mu hlavou probleskla myšlenka, co by tomu řekli rodiče.

„A co naši? Jak jim tohle můžeme kdy vysvětlit? Co jim chceš říct?“

V tom uvnitř zacinkalo nádobí a slyšeli, jak se sype na zem, následoval další hlasitý praskot a roztříštěné sklo.

Sofie naklonila hlavu na jednu stranu a snažila se rukou urovnat vlasy za ucho. „To byla hlavní výloha.“ Sofie zaváhala a už to vypadalo, že se vydá zpátky dovnitř. „Měla bych jí pomoci.“ Z rukou se jí začaly linout chomáčky mlhy, když dorazila ke dveřím.

„Ne, to nesmíš!“ Chytil ji za ruku Josh a dostal ránu od statické elektřiny. „Nemůžeš použít své schopnosti,“ zašeptal naléhavě. „Jsi příliš unavená, pamatuješ, co říkala Scatty. Mohla bys začít hořet.“

„Ale ona je náš přítel – nemůžeme ji v tom nechat,“ vzlykala Sofie. „Alespoň já ne.“ Josh byl vždycky samotář, dělalo mu problémy najít si kamarády, dokonce i ve škole. Sofie na rozdíl od svého bratra byla přátelská a se svými kamarády zůstávala v kontaktu, i když se přestěhovali na druhý konec Států. Dokonce už brala Scatty jako někoho bližšího než jen kamarádku. Je pochopitelné, že i když svého bratra milovala nade vše, vždycky chtěla sestru, a Scatty si získávala její důvěru čím dál víc.

Josh položil ruce Sofii na ramena a namáhavě ji otočil, aby se mu podívala do očí. Už v tomto útlém věku byl o hlavu vyšší než ona a díval se dolů do sestřiných modrých očí, které odrážely jeho obraz. „Ona není naše kamarádka, Sofie,“ řekl tiše a vážně. „A nikdy jí nebude, je to dva a půl tisíce let staré… cosi. Dokonce připustila, že je upír. Vidělas přece, jak se před chvílí celá změnila. Není ani člověk, a nikdy jím nebude. A… ani si nejsem jistý, že všechno, co o ní vyprávěl Flamel, je pravda. Nevěřím tomu.“

„Co tím chceš říct?“ zeptala se Sofie. „Co to má znamenat?“

Josh otevřel pusu, aby odpověděl, ale přerušila ho série otřesů z rachotícího nádobí a praskajícího nábytku. Roux byl k smrti vyděšený a za hlasitého naříkání se vydal do postranní uličky. Dvojčata si ho vůbec nevšímala.

„Co jsi tím chtěl říct?“ položila Sofie otázku znovu.

„Dee říkal…“

„Dee!“

„Mluvil jsem s ním v Ojai. Když jste byli v obchodě u čarodějky z Endoru.“

„Ale on je náš nepřítel.“

„Jenom proto, že to řekl Flamel,“ opáčil rychle Josh. „Sofie, Dee mi řekl, že Flamel je kriminálník a Scathach je v podstatě obyčejný žoldák. Také mi vyprávěl, že byla za své zločiny prokleta a musí do konce života zůstat v těle teenagera.“ Zavrtěl hlavou a rychle pokračoval hlasem, ve kterém zněla lítost: „Ségra, nic o těch lidech nevíme… o Flamelovi, Perenele ani o Scathach. Jediné, co opravdu víme, je, že z tebe udělali jiného člověka – nebezpečně jiného člověka. Táhnou nás přes půlku světa a podívej, kde teď jsme.“ Zatímco mluvil, celá budova se otřásala a ze střechy padaly tašky jako prapodivný déšť, který se na zemi rozstřikoval do tisíců ostrých úlomků. Josh vykřikl, když ho jeden ostrý úlomek zasáhl a zranil. „Nemůžeme jim věřit, Sofie. Neměli bychom.“

„Joshi, nemáš ani tušení, jakou moc mi dali…“ Sofie chytila bratrovu paži a ve vzduchu doteď plného zapáchajících a kazících se potravin se objevila jemná a sladká vůně vanilky a po chvíli i pomerančů, když zazářila na moment Joshova zlatá aura. „Mohla bych ti vyprávět neuvěřitelné věci, Joshi. Vím, všechno, co věděla čarodějka z Endoru.“

„A je ti z toho špatně!“ vykřikl Josh naštvaně. „A nezapomeň, že když ještě jednou použiješ svou moc, můžeš v podstatě vybuchnout.“

Obě aury dvojčat zářily, jedna stříbrně druhá zlatě. Sofie zavřela oči a zavalila ji vlna různých pocitů. Těkavé myšlenky a nápady se vloudily do jejího vědomí, zamrkala svýma modrýma očima a najednou si uvědomila, že to jsou myšlenky jejího bratra. Okamžitě odtáhla ruku z jeho paže a pocity, myšlenky i nápady zmizely.

„Ty závidíš!“ zašeptala nevěřícně. „Závidíš mi mé schopnosti!“

Josh se začervenal a potvrdil Sofii její slova, ještě než odpověděl: „To není pravda!“

V ten moment ze dveří vyletěl policista zvláštní jednotky a skončil na dvorku. Štít, který mu chránil obličej byl prasklý od shora až dolů a neměl jednu botu. Ani se nezastavil, a jak nejrychleji mohl, odkulhal kolem dvojčat pryč. Dlouho byl slyšet zvuk chůze střídavě těžké boty a bosé nohy.

Nakonec vylezla ze zničené kavárny na dvorek Scatty. Kroutila nunchaky jako Charlie Chaplin svou hůlkou a na hlavě neměla ani zkřivený vlásek. V očích jiskřila nebývalá živost a jejich zelená barva jako by zjasnila. „Tak a teď mám o hodně lepší náladu,“ oznámila.

Dvojčata se zvědavě podívala do chodby za bojovnicí, ale tam se nikdo a nic ani nepohnulo.

„Ale vždyť jich bylo nejméně deset…“ začala Sofie.

Scatty pokrčila rameny a upřesnila: „Vlastně dvanáct.“

„Plně ozbrojeni…“ řekl Josh. Podíval se na Sofii, pak na Scatty a těžce polkl. „Ty jsi je ale… nezabila, že ne?“

Zapraskalo dřevo a vevnitř se zřítilo něco, co ještě zůstalo stát i po celé té bitvě.

„Ale ne, budou v pořádku,“ usmála se Scatty.

„Jak si to dokázala…?“ nevěřícně kroutil hlavou Josh.

„Jsem válečnice,“ jednoduše odpověděla Scatty.

Sofie zaregistrovala koutkem oka nějaký pohyb a už se chystala vykřiknout. V chodbě se objevila postava, která svými dlouhými prsty chytila Scatty za rameno. Bojovnice se ani nepohnula.

„To tě nemůžu nechat ani chvilku o samotě?“ pronesl Nikolas, který vystoupil na dvorek. Kývnul směrem do uličky a dodal: „Asi bychom měli rychle zmizet.“ A už všechny postrkoval ke dveřím.

„Přišel jste o bitku,“ vytkl mu Josh. „Bylo jich deset.“

„Dvanáct,“ opravila ho rychle Scathach.

„Já vím,“ řekl alchymista s ironickým úsměvem, „jenom dvanáct, to neměli šanci.“

KAPITOLA 11

„Utekli?!“ vyštěkl doktor John Dee do mobilu. „Byli obklíčeni. Jak vám mohli proklouznout?“

Na druhé straně Atlantiku se ozval klidný hlas Niccoly Machiavelliho, který byl znám naprostou a téměř dokonalou sebekontrolou, ačkoliv koutky úst nasvědčovaly tomu, že je rozčílený. „Vidím, že jste velice dobře informován.“

„Mám své zdroje,“ vyjel Dee, přičemž se jeho rty zkřivily do posměšné grimasy. Věděl, že to bude pro Machiavelliho hodně nepříjemná zpráva, že i on má ve svých řadách zrádce.

„Pokud vím, měl jste všechny na dosah i v Ojai,“ pokračoval Machiavelli formálně, „v pasti, obklíčené armádou mrtvých a přece unikli. Jak vám mohli proklouznout?“

Dee se opřel do koženého sedadla své limuzíny, z části protože auto zrychlilo, ale také, aby si rozmyslel další postup. Mobilní telefon lehce osvětloval jeho tvář, přičemž lícní kosti mu ve slabém světle vystoupily natolik, že vypadal trochu jako kozel bez očí. Ty zůstaly ve stínu. Dee zneklidněl, protože neřekl Machiavellimu o armádě mrtvých a o použití nekromantiky v Ojai. Byl tohle způsob nesmrtelného Itala, jak mu připomenout, že i on má svého muže v jeho službách?

„Kde jste nyní?“ zeptal se Machiavelli.

Dee se podíval z okna limuzíny a pokusil se zachytit nápisy na tabulích, které rychle míjeli. „Někde na 101, na cestě do LA. Mé letadlo je natankováno a připraveno k odletu hned, jak dorazím.“

„Dobře, já budu pracovat na tom, abych je zajal, než dorazíte do Paříže,“ oznámil Machiavelli, a než měl možnost pokračovat, linka zapraskala. Po chvíli ticha dodal: „Myslím, že se pokusí zkontaktovat Saint-Germaina.“

Dee se narovnal jako struna. „Hraběte de Saint-Germaina? On se vrátil do Paříže? Myslel jsem, že zemřel v Indii, když hledal ztracené město Ophir.“

„Očividně ne. Bydlí na Champs-Elysées a vlastní dva domy na předměstí, o kterých víme. Všechny sledují mí muži, a jestli se Flamel pokusí o kontakt, dozvím se to.“

„Tentokrát se postarejte o to, aby neunikli,“ rozkázal Dee. „Ti, kterým sloužíme, by stávající situací nebyli zrovna potěšeni,“ a ukončil hovor dřív, než mohl Machiavelli reagovat. Pak se nechal unést chvilkovým pocitem radosti. Kruh se začíná uzavírat, brzy je bude mít ve své moci.

„Nemůže být přece tak dětinský,“ mumlal si ve své rodné italštině Machiavelli. „Vždycky musí mít poslední slovo.“ Díval se na zdevastovanou kavárnu, lépe řečeno na to, co z ní zbylo, a zavřel mobil. Vypadalo to, že se tudy přehnalo tornádo. Každý kousek nábytku byl zlomený nebo nějak poničený, okna vymlácená, a dokonce i strop byl popraskaný. Na zemi se válely zbytky rozbitého nádobí, hrnečky, talířky, skleničky, společně s rozházenými kávovými zrny, čajovými lístky a sladkým pečivem. Machiavelli se ohnul a zvedl vidličku. Byla zatočená do perfektního písmene S. Odhodil ji stranou a vydal se napříč troskami. Scathach lehce porazila dvanáct nejlépe trénovaných mužů v plné zbroji z elitní speciální jednotky. Trochu doufal, že za dobu, co se neviděli, ztratila alespoň něco ze svých pověstných bojových schopností, bohužel zřejmě doufal marně. Válečnice byla ve smrtící formě jako vždycky. Uvědomoval si, že dostat se k Flamelovi a dětem bude obzvlášť obtížné, když bude Scathach poblíž. Za celý dlouhý život se s ní setkal přinejmenším šestkrát a pokaždé jen téměř zázrakem vyvázl živý. Naposledy ji potkal ve zruinovaném zmrzlém Stalingradě v zimě 1942. Kdyby tam nebyla, jeho muži by tenkrát město dobili. Tehdy si slíbil, že ji zničí, možná nyní přišel čas, aby svůj slib splnil.

Ale jak zničit nezničitelnou? Co nebo kdo by se mohl postavit bojovnici, která cvičila k boji každého hrdinu v dějinách lidstva, která bojovala v každém velkém konfliktu a válce, a jejíž styl je základem téměř všech bojových umění světa?

Vylezl ze zruinovaného obchodu a zhluboka se nadechl, aby vyčistil plíce od zbytků prachu, štiplavé vůně kávy a kyselého mléka ve zničeném prostoru. Když se přiblížil zpátky k autu, Dagon mu otevřel dveře a Machiavelli se zamyšleně díval na svůj odraz v jeho tmavých brýlích. Než nastoupil do auta, prohlédl si znovu celou situaci na ulici. Policie uzavírala přilehlé ulice, elitní jednotky se formovaly a policisté v civilu nasedali do aut. Velel francouzské tajné policii, měl pod palcem všechny uniformované muže zákona, v podstatě malou soukromou armádu, která čítala stovky mužů a žen, a ti by bez otázek uposlechli jakýkoliv rozkaz. A přece by ani jeden z nich neobstál proti Scathach, a Machiavelli to věděl. Dospěl k jedinému možnému řešení, které nyní přicházelo v úvahu. Otočil se ke svému sluhovi a řekl: „Najdi Valkýry.“

Dagon ztuhnul, což bylo více než neobvyklé, jelikož zřídka ukazoval jakékoli emoce. „Je to moudré?“ zeptal se.

„Je to nutné,“ odpověděl Niccolo.

KAPITOLA 12

„Čarodějka říkala, že se máme dostat pod Eiffelovu věž v sedm a počkat tam deset minut,“ seznamoval Nikolas za pochodu ostatní s tím, co jim poradila Dora. „Když se tam s nikým nesejdeme, máme to zkusit znovu v osm a pak v devět,“ pokračoval Nikolas.

„S kým se tam máme sejít?“ chtěla vědět Sofie, která musela skoro běžet, aby udržela tempo s Flamelovými dlouhými kroky. Byla vyčerpaná a chvilka klidu v kavárně jí jen připomněla jak moc. Nohy jako by měla z olova a v boku jí strašně píchalo.

„To nevím. S kýmkoliv, koho bude čarodějka schopná zkontaktovat,“ pokrčil rameny alchymista.

„Za předpokladu, že je v Paříži někdo, kdo bude ochoten poskytnout ti pomoc,“ řekla opatrně Scatty. „Jsi nebezpečný nepřítel, ale možná ještě nebezpečnější je stát po tvém boku. Smrt a zkáza vždycky následují tvé kroky.“

Josh se letmo podíval na sestru, protože věděl, že právě tato slova určitě slyšela. Sofie záměrně odvrátila pohled jinam, ale Josh věděl, že ji poslední výrok příliš nepotěšil.

„No, když se nikdo neobjeví,“ shrnul Flamel, „pak se uchýlíme k plánu B.“

Scathach se ironicky zasmála a řekla: „Ani by mě nenapadlo, že máme nějaký plán a ty už mluvíš o plánu B?“

„No, ještě jsem ho nevymyslel,“ zašklebil se Nikolas, ale vzápětí zvážněl. „Kdyby tu tak mohla být Perenela, určitě by věděla co dělat.“

„Měli bychom se rozdělit,“ vyhrkl Josh.

Flamel, který je vedl ulicemi se podíval dozadu přes rameno. „No, to si nemyslím.“

„Musíme,“ stál si za svým Josh. „Dává to smysl,“ ale hned jak to dořekl, napadlo ho, proč alchymista nechce, aby se rozdělili.

„Josh má pravdu,“ potvrdila Sofie. „Policie hledá skupinku čtyř lidí. Určitě už mají náš přesný popis. Dva teenageři, rusovlasá dívka a starý muž. To není zrovna běžné.“

„Starý?!“ Nikolas se očividně cítil lehce uražený, protože v jeho hlase se objevil francouzský akcent. „Scatty je o dva tisíce let starší než já!“

„To jsem, ale rozdíl je v tom, že já na to nevypadám,“ pošťouchla Nikolase Scatty. „Souhlasím s rozdělením, je to dobrý nápad.“

Josh se zastavil na rohu úzké ulice a podíval se doleva i doprava. Všude okolo se proháněla policejní auta se sirénami.

Sofie si stoupla k bratrovi a Josh uviděl, že i přes podobnost, která byla nepřehlédnutelná, se jí značí vráska na čele a obvykle blankytně modré oči má zakalené, jen duhovku obtékala stříbrná čára. „Roux říkal, že vlevo se dostaneme na Rué de Dunkerque a vpravo na metro.“

„Nemám dobrý pocit z toho rozdělení…“ trochu se zdráhal Nikolas.

Josh se k němu otočil a řekl pevně: „Nemáme jinou možnost. Sofie a já půjdeme…“ začal, ale Nikolas zavrtěl hlavou a přerušil ho. „OK, souhlasím, že se rozdělíme, ale policie hledá dvojčata.“

„Nevypadáme zas až tak podobně,“ namítla Sofie rychle. „Josh je o dost větší než já.“

„A oba máte dlouhé blond vlasy a jasně modré oči, a ani jeden nemluvíte francouzsky,“ dodala Scatty. „Sofie, ty půjdeš se mnou. Dvě dívky nebudou upoutávat tolik pozornosti. Josh půjde s Nikolasem.“

„Neopustím Sofii…,“ zaprotestoval Josh. Začal panikařit jen při pouhé myšlence, že by ho někdo měl oddělit od sestry, a navíc v tomto cizím městě.

„Se Scatty jsem v bezpečí,“ usmála se vřele Sofie. „Příliš se o mě bojíš, a já vím, že tobě se také s Nikolasem nic nestane.“

To Josh si tak jistý nebyl. „Radši bych zůstal se sestrou,“ namítl znovu.

„Jen nech jít holky spolu, je to takhle nejlepší,“ uklidňoval ho Nikolas. „Je to minimálně bezpečnější.“

„Bezpečnější?“ znovu se ozval Josh nevěřícně. „Na tomhle není bezpečné vůbec nic.“

„Joshi!“ zvedla hlas Sofie. Použila přesně ten tón, který občas slýchávali od matky. „Přestaň!“ Pak se otočila k bojovnici a podotkla už klidněji: „Ale stejně bys měla něco udělat se svými vlasy. Jestli má policie náš popis, budou hledat rusovlasou dívku v černém oblečení.“

„To máš pravdu.“ Scattyina ruka provedla rychlé gesto a najednou v ruce držela krátký nůž. Otočila se k Flamelovi a řekla: „Budu potřebovat kus nějakého hadru.“ Bez jediného dalšího slova obrátila Nikolase a zvedla jeho obnošenou koženou bundu. Několika přesnými pohyby vyřízla z jeho černého trička čtverec, který si zavázala na hlavě tak, aby přikryla své nápadné vlasy.

„To bylo mé nejmilejší tričko,“ postěžoval si Flamel. „Nenahraditelný kousek,“ pokračoval a pohazoval s nepříjemným pocitem rameny. „A teď mi táhne na záda.“

„Nebuď taková citlivka. Koupím ti nové,“ odpověděla Scatty a chytila Sofii za ruku. „Půjdeme tudy, uvidíme se u věže.“

„Trefíš tam?“ zeptal se Nikolas, ale Scatty se jen zasmála. „Bydlela jsem tu skoro šedesát let, pamatuješ? A dokonce v době, kdy tu věž stavěli.“

Flamel přikývl a dodal: „Tak zkuste být nenápadné.“

„Zkusíme.“

„Sofie…“ začal Josh.

„Já vím,“ odpověděla, „budeme opatrné.“ Otočila se a rychle bratra objala, přičemž zajiskřily obě jejich aury. „Všechno bude v pořádku, neboj,“ řekla tiše, jako by četla obavy, které se zračily v Joshových očích.

Josh se přinutil usmát a kývl. „Jak to víš? Kouzlo?“

„Ne, prostě to vím,“ odpověděla jednoduše a její oči na chvilku stříbrně zasvítily. „Všechno se to děje z nějakého důvodu, vzpomeň si na věštbu. Neboj se, všechno dopadne dobře.“

„Věřím ti, když to říkáš,“ ukončil debatu Josh, ale pravda to nebyla. „Buď opatrná a pamatuj – žádný vítr.“

Sofie ho znovu objala a slíbila: „Žádný vítr.“ Pak se otočila a pospíchala se Scatty pryč.

Nikolas s Joshem sledovali, jak obě dívky mizí z dohledu směrem k metru. Potom se obrátili a zamířili na druhou stranu. Ještě než zašli za první roh, Josh se naposledy otočil a zjistil, že sestra udělala totéž. Oba zvedli ruce a zamávali.

Josh počkal, dokud se Sofie neodvrátila, a pak teprve svěsil ruku. Nyní byl opravdu sám. V cizím městě, tisíce kilometrů od domova s mužem, kterému nedůvěřoval a kterého se začínal bát.

„Neříkala jsi, že víš kudy jít?“ zeptala se Sofie.

„Už je to nějakou dobu, co jsem tu byla naposledy,“ připustila bojovnice. „Ulice se trochu změnily.“

„Ale tvrdila si, že jsi tu žila, když věž stavěli…“ V tom se zarazila, protože si uvědomila, co právě řekla. „A kdy to vlastně bylo?“

„Roku 1889, pár měsíců nato jsem se odstěhovala.“

Scathach se zastavila před stanicí metra a zeptala se na cestu prodavačky novin a časopisů. Drobná Číňanka mluvila špatně francouzsky a Scatty rychle přešla do jiného jazyka. Sofie si najednou uvědomila, že ten jazyk poznává. Mandarínština. Žena vylezla zpoza přepážky a s úsměvem ukazovala ulicí dolů. Mluvila tak rychle, že Sofie nebyla schopná pochytit jednotlivá slova, i přes znalosti jazyka, které získala od čarodějky. Skoro to znělo, jako by žena zpívala. Scathach jí poděkovala a uklonila se, což ji žena opětovala.

Sofie chytila bojovnici za paži a táhla ji pryč. „Tak to by bylo, hlavně na sebe neupozorňovat, že?“ mumlala nespokojeně. „Lidé se už začínali zastavovat a zírat na tebe.“

„A na co zírali?“ zeptala se upřímně zmatená Scatty.

„Aha, možná že jim nepřišlo zrovna normální, když běloška mluví plynně čínsky a nakonec se ještě ukloní,“ vysvětlovala ironicky Sofie. „Bylo to docela pěkné představení.“

„Jednou bude každý mluvit mandarínsky a poklona je jen znak dobrého vychování,“ řekla klidně Scatty a vedla je po směru, který jim žena ukázala.

Sofie po boku Scatty pokračovala: „Kde jsi se vlastně naučila mandarínsky?“

„V Číně. Vlastně kromě mandarínštiny se domluvím i jazykem wu a jižní kantonštinou. Na dálném východě jsem strávila spoustu času. Mívala jsem to tam moc ráda.“

Chvíli šly potichu, až se Sofie opět zeptala: „Kolik řečí vlastně umíš?“

Scathach se zamračila, přivřela oči jako by přemýšlela a pak odpověděla: „Šest nebo sedm…“

Sofie přikývla: „Šest nebo sedm to je docela úctyhodné. Naši chtějí, abychom se učili španělsky a táta nás učí základy latiny a řečtiny. Ale mě by asi nejvíc lákala japonština. Jednou bych se tam moc chtěla podívat.“

„… šest nebo sedm set řečí,“ pokračovala Scatty a pak se upřímně zasmála při pohledu na zkoprnělou Sofiinu tvář. Zavěsila se do Sofie a dodala: „No, předpokládám, že pár z nich už budou mrtvé jazyky, kterými dnes nikdo nemluví, takže se vlastně ani nedají počítat, ale nezapomeň, že už jsem na světě nějaký ten pátek.“

„Opravdu žiješ dva a půl tisíce let?“ zeptala se Sofie a nevěřícně se dívala na dívku, která šla vedle ní a nevypadala ani o den starší než na sedmnáct let. Najednou ji přišlo směšné, že se ptá zrovna na tohle, nikdy předtím by ji to ani nenapadlo. Byl to ale jen další příklad toho, jak se jí za posledních pár dní naprosto změnil život.

„Dva tisíce pět set sedmnáct let podle lidského počítání času,“ usmála se Scatty se rty u sebe, aby nevynikly její upírsky dlouhé špičáky. „Hekaté mě jednou nechala ve zvláště nepříjemné a odporné podsvětní říši, tehdy mi trvalo celá staletí, než se mi podařilo najít cestu ven. A když jsem byla mladší, strávila jsem spoustu času v říších a světech, kde čas ubíhá v jiném rytmu, než počítají lidé. V panství Lyonesse, na ostrově Hy Brasil, v zemi Tir Na Nog. Čas se v každém světě měří jinak, takže opravdu počítám jen dobu strávenou ve světě lidí. Kdo ví, třeba se do podobných světů s Joshem podíváte a zažijete to na vlastní kůži. Jste výjimeční a mocní a budete ještě víc, až se naučíte ovládat magii spojenou se všemi živly. Jestli sami nepřijdete na tajemství nesmrtelnosti, může se stát, že vám nesmrtelnost někdo nabídne jako dar. Pojď, tady přejdeme.“ Scatty chytila Sofiinu ruku a táhla ji přes ulici.

Bylo něco málo po šesté ráno, doprava však už začínala houstnout. Dodávky začaly doručovat potraviny pro restaurace a ve vzduchu se začínala linout vůně čerstvého chleba, pečiva a ranní kávy. Sofie poznávala známé vůně jako croissanty a překapávanou kávu, což jí připomínalo malou kavárnu, ve které ještě před pár dny servírovala hostům snídani. Do očí se jí začaly hrnout slzy, zaháněla je pomrkáváním. Od té doby se toho tolik stalo, a přitom jsou to pouhé dva dny. „Jaké to je žít tak dlouho?“ podivila se nahlas. „Osamělé,“ řekla tiše Scatty.

„Jak dlouho…, jak dlouho budeš žít?“ zeptala se opatrně.

Scatty pokrčila rameny a usmála se: „Kdo ví? Pokud si dám pozor, budu pravidelně cvičit, dodržovat životosprávu, možná dalších pár tisíc let.“ Pak ale úsměv z její tváře vymizel. „Ale nejsem nezranitelná ani nepřemožitelná. Jsou způsoby, jak mě zabít.“ V tom si všimla, že Sofii přes tvář přejel závan znepokojení a rychle jí stiskla ruku: „Ale to se nestane. Dokážeš si představit kolik lidí, nesmrtelných, starobylých bytostí, pololidských klanů a jiných netvorů se mě pokoušelo zabít?“

Sofie zavrtěla hlavou.

„No, vlastně ani já nemám konkrétní představu, ale byly jich tisíce, možná i deseti tisíce a stále jsem tady, co to o mně vypovídá?“

„Že jsi dobrá?“

„Ha, jsem lepší než to. Jsem nejlepší ze všech, jsem válečnice.“ Scathach se zastavila a podívala do výlohy obchodu s knihami, ale Sofie si všimla, že i tehdy Scattyiny zelené oči sledují vše, co se děje v okolí.

Sofie se ubránila nutkání, aby se otočila a jen se tiše zeptala: „Sleduje nás někdo?“ Docela ji překvapilo, že se nebojí. Věděla ale, asi instinktivně, že pokud je se Scatty, nic se jí nemůže stát.

„Ne, nezdá se. Já jen tak ze zvyku,“ usmála se Scatty. „Ale přesně tyhle návyky mě udržely naživu po celá staletí.“ Odvrátila se od výlohy a Sofie se tentokrát do Scatty zavěsila.

„Nikolas tě nazval i jinými jmény, když jsme tě poprvé viděli…“ Sofie se kabonila, jak se snažila vzpomenout na dobu před dvěma dny, kdy jim Nikolas představoval Scatty ještě v San Francisku. „Nazval tě princeznou bojovnicí, stínem, ničitelkou démonů nebo stvořitelkou králů.“

„To jsou jen slova,“ zamumlala Scatty skromně a vypadalo to, že ji přijde trapné o tom mluvit.

„To zní jako víc než jen slova,“ trvala na svém Sofie. „Zní to jako tituly, ocenění, která sis zasloužila?“

„Dobře, dávali mi různá jména,“ přiznala Scathach, „jména, která používali mí přátelé, jiná mí nepřátelé. První byla bojovnice, pak jsem se stala stínem, jelikož jsem se dokázala dostat nepozorovaně téměř kamkoliv. Dokonce jsem jako první používala různé druhy převleků.“

„To zní jako ninja bojovník,“ usmála se Sofie, když poslouchala vyprávění bojovnice. Hlavou jí ale prolétávaly obrázky a vzpomínky čarodějky z Endoru, Scattyiny babičky, které potvrzovaly vše, o čem Scatty mluvila.

„Pokoušela jsem se cvičit ninji, ale nikdy nebyli tak dobří, jak se povídalo. Ničitelkou démonů jsem se stala, když jsem zabila hinduistického démona Raktabiju a stvořitelkou králů poté, co jsem pomohla na trůn králi Artušovi,“ dodala a hned zvážněla. „To byla velká chyba, a ne má první ani poslední.“ Smutně se zasmála a pokračovala: „Udělala jsem spoustu chyb.“

„Táta vždycky tvrdil, že z chyb se můžeš poučit.“

Scatty odsekla: „Já ne!“ A v jejím hlase zaznělo něco hořkého a smutného.

„Vypadá to, že jsi to neměla v životě lehké,“ tiše podotkla Sofie.

„No, moc ne,“ připustila válečnice.

„Měla jsi někdy nějakého přítele…,“ zastavila se Sofie a hledala slova, kterými by lépe vyjádřila, co ji napadlo. „Myslím jako kluka?“

Scathach se na ni podívala skoro dost příkře, ale pak se odvrátila a zadívala se do výlohy. Sofie si chvíli myslela, že si prohlíží vystavené boty, ale pak jí došlo, že válečnice pozoruje vlastní odraz ve skle. Přemýšlela, co asi Scathach v obraze vidí.

„Ne,“ nakonec odpověděla Scatty. „V mém životě nikdy nebyl přítel, ani nikdo tak blízký nebo zvláštní,“ usmála se smutně. „Starobylé bytosti ze mě mají strach a snaží se mi vyhnout, pokud to jen jde. A já jsem se zas vždycky snažila držet si odstup od lidského pokolení. Není lehké pozorovat, jak lidé stárnou. Vidíš, jak se na nich podepisují roky života a nakonec umírají. To je prokletí nesmrtelnosti: sledovat, jak se svět mění, vše stárne, vadne a odchází. Vzpomeň si na to Sofie, až ti někdo nabídne dar nesmrtelnosti,“ dořekla a poslední slova zněla téměř jako kletba.

„Zní to spíš dost osaměle,“ pronesla Sofie opatrně. Nikdy předtím ji ani nenapadlo, jaké to je být nesmrtelná. Sledovat, jak se vše okolo mění, a hlavně se smířit s tím, že všichni blízcí odejdou a člověk zůstane sám. Chvíli šly pár kroků naprosto potichu, když Scatty opět pronesla: „Ano, to je to pravé slovo, můj život je osamělý.“

„Vím, jaké to je,“ řekla zamyšleně Sofie. „Naši jsou skoro pořád pryč a my se stěhujeme z místa na místo tak často, že je téměř nemožné udržet si přátele. Možná proto jsme si s Joshem tak blízcí. Nemáme nikoho jiného než sami sebe,“ pak se na moment odmlčela.

„Moje nejlepší kamarádka Ela bydlí v New Yorku,“ pokračovala Sofie. „Stále si telefonujeme, chatujeme nebo posíláme maily, ale naposledy jsme se viděly o Vánocích. Ela mi sice pošle fotku, kdykoliv si obarví vlasy na jinou barvu, takže vím, jak vypadá, ale není to ono. Josh se dokonce někdy ani neobtěžuje, aby se znovu a znovu seznamoval s novými lidmi.“

„Přátelé jsou důležití,“ souhlasila Scatty a lehce zmáčkla Sofiinu ruku. „Ale zatímco přátelé přicházejí a odcházejí, rodina ti vždycky zůstane.“

„A co tvá rodina? Čarodějka z Endoru zmínila tvou matku a bratra.“ Když o nich Sofie mluvila, objevovaly se jí v hlavě obrazy čarodějčiných vzpomínek. Starší žena s ostře řezanou přísnou tváří s očima krvavě červenýma a mladý muž s kůží popelavě sinalou a zářivými rudými vlasy.

Válečnice pokrčila rameny a neochotně odpověděla: „Moc spolu nemluvíme. Mí rodiče patřili mezi starobylé bytosti, které se narodily a vyrostly na ostrově Danu Talis.

Když má babička Dora odešla mezi lidi, aby jim pomáhala a učila je, nikdy jí to neodpustili. Mí rodiče, jako většina starobylých bytostí, považovali lidskou rasu za méněcennou, a jen o málo vyšší ve vývoji než zvířata. Můj otec lidi nazýval kuriozitou ve vývoji druhů.“ Přes tvář jí přeletěl náznak znechucení, když to dořekla. „Vždycky byli v zajetí předsudků. Nakonec byli naprosto šokovaní, když jsem jim oznámila, že také odcházím mezi lidi, abych za ně bojovala a chránila je tam, kde budu moci.“

„Proč?“ zeptala se Sofie.

Scatty ztišila hlas: „Už tehdy mi bylo jasné, že budoucnost je spjata s lidským pokolením, věk starobylých bytostí se chýlil ke konci.“ Po straně se podívala po Sofii, která zjistila, že Scattyiny oči se lesknou, skoro jako by v nich byly slzy. „Rodiče mě tehdy varovali, že když opustím domov, zostudím rodinné jméno a oni se mě zřeknou,“ Scattyina slova pomalu slábla až zanikla.

„Ale ty jsi stejně odešla,“ uhádla Sofie.

Válečnice přikývla. „Odešla, nemluvili jsme pak spolu více než tisíc let…, až se jednou dostali do problémů a potřebovali mou pomoc,“ dodala se smutným pousmáním. „Od té doby spolu občas mluvíme, ale stejně mám pocit, že jsem pro ně velké zklamání a ostuda rodiny.“

Sofie stiskla jemně její ruku, aby jí vyjádřila podporu. Nebylo jí příjemné, co jí právě válečnice vyprávěla, ale zároveň si uvědomila, že se jí svěřila s něčím naprosto osobním a soukromým. Sofie měla pocit, že něco podobného ani nikdy Scatty nikomu předtím neřekla. „Je mi to líto, nechtěla jsem ti připomenout něco tak bolestného a nepříjemného.“

Scatty naopak chápavě stiskla Sofiinu ruku a řekla: „To je dobrý, není to tvoje chyba ale jejich. Více než dva tisíce let a stále se mi to vybavuje, jako by to bylo včera. Už je to dlouho, co se někdo obtěžoval zeptat se na cokoliv z mého života. A věř mi, nebyly to jenom špatné chvilky. Zažila jsem pár úžasných a báječných dobrodružství,“ dodala už veseleji. „Vyprávěla jsem ti už o době, kdy jsem měla dívčí hudební skupinu? Byla jsem hlavní zpěvačkou. Byly jsme něco jako trochu ponuřejší a punkovější Spice Girls, ale nakonec jsme se dostaly jen k předělávkám hitů zpěvačky Tori Amos. Měly jsme úspěch hlavně v Německu. Problém byl v tom, že jsme všechny byly upírky.“

Nikolas a Josh zahnuli na Rué de Dunkerque a zjistili, že se to zde policisty jenom hemží. „Jdeme dál,“ nařídil Nikolas neústupně, když Josh intuitivně zpomalil. „A chovej se normálně.“

„Normálně?“ zamumlal Josh. „Už si ani nepamatuju, co to slovo znamená.“

„Půjdeme rychle, ale nepoběžíme,“ vysvětloval trpělivě Nikolas. „Jsi úplně nevinný, vůbec netušíš, co se děje, jsi student, který jde na přednášku nebo na brigádu. Podívej se na policii, ale nezírej na ně. Když se na tebe někdo podívá, neuhýbej rychle očima, jen nech pohled plynule sklouznout na další předměty nebo osoby. To by udělal každý normální kolemjdoucí. Pokud nás někdo zastaví, budu mluvit já. Neboj, všechno bude v pořádku.“ Když si všiml Joshova naprosto skeptického výrazu, široce se usmál. „Věř mi, snažím se chovat nenápadně již velmi dlouhou dobu. Tajemství je v tom, že se pohybuješ tak, jako bys měl na to být tu svaté právo. Policisté jsou trénovaní, aby si všímali lidí, kteří vypadají podezřele.“

„A nemyslíte, že právě protože tu jsme, vypadáme podezřele?“ zeptal se Josh.

„Zdá se, že sem zapadáme, to nás dělá neviditelné.“

Trojice policistů, kolem které prošli, jim nevěnovala druhý pohled, což potvrdilo Nikolasova slova. Každý z nich měl jinou uniformu a vypadalo to, že se hádají.

„Dobře,“ řekl Nikolas, když odešli z dosahu.

„Co je dobře?“

Nikolas lehce kývnul hlavou k policistům za nimi a vysvětlil: „Viděl jsi ty uniformy?“ Josh přikývl.

„Francie má docela složitý systém strážců zákona, a v Paříži je to možná ještě komplikovanější. Je tu státní policie, četníci a městská policie. Machiavelli očividně povolal všechny složky, aby nás chytil, ale to byla chyba. Počítal s tím, že všichni lidé jednají s tak vypočítavě chladným rozumem jako on. Určitě si myslel, že čím více mužů nasadí, tím dříve nás dostane. Předpokládal, že policisté nebudou dělat nic jiného, než nás hledat, ale to se spletl. Mezi jednotlivými složkami panuje velká rivalita, a nepochybuji, že každý by chtěl zásluhy za dopadení nebezpečných kriminálníků připsat právě sobě.“

„Takže teď jste z nás udělal nebezpečné kriminálníky?“ podotkl Josh, přičemž do jeho hlasu prosakovala hořkost, která se nedala přeslechnout. „Ještě před dvěma dny jsme byli se Sofií normální a šťastní lidé. A nyní se na nás podívejte, stěží svou sestru poznávám. Honí nás neuvěřitelné příšery a monstra, a aby toho nebylo málo, nyní i policie. Udělal jste z nás kriminálníky, pane Flamele. Ale to není poprvé, co máte problémy se zákonem, že?“ vyhrkl Josh a ruce raději strčil hluboko do kapes, kde sevřel pěsti, aby se mu netřásly. Byl k smrti vyděšený a hladový, což způsobilo zbrklý a zbytečně drzý výpad proti Nikolasovi. Věděl, že nikdy předtím si na žádného dospělého takhle nedovolil.

„Ne, není,“ odpověděl mírně Nikolas, ale jeho oči se nebezpečně zaleskly. „Ale kriminálníkem mě nazývali pouze mí nepřátelé. Zdá se, že…“ dodal po delší pauze, „že jsi mluvil s Johnem Dee. A jediné místo, kde jsi ho mohl potkat, bylo Ojai, protože jedině tam jsem tě neměl na očích.“

Joshe ani nenapadlo popírat to. „Narazil jsem na něj, když jste vy tři zůstali v obchodě u čarodějky,“ připustil vzdorovitě. „A řekl mi o vás docela hodně.“

„O tom není pochyb,“ zamumlal Flamel. Počkal, až přejede asi tucet studentů na kolech a mopedech a rychle přešel ulici. Josh pospíchal za ním.

„Říkal, že nikdy nikomu neřeknete celou a úplnou pravdu.“

„Souhlasí,“ potvrdil Flamel. „Když lidem řekneš všechno, odebereš jim právo a příležitost, aby se to naučili sami.“

„Řekl, že jste knihu mága Abraháma z Louvrů ukradl vy.“

Nikolas udělal pár kroků, než odpověděl: „No, musím uznat, že to je také pravda, ačkoliv to nebylo tak jednoduché, jak by si Dee přál. V 17. století totiž kniha na čas padla do rukou kardinála Richelieu.“

Josh zavrtěl hlavou: „Kdo to zase je?“

„Ty jsi nikdy nečetl Tři mušketýry?“ zastavil se Nikolas. „Ne, ani jsem neviděl film.“

Flamel zavrtěl nevěřícně hlavou a pokračoval: „Mám jeden výtisk v knihkupectví…,“ pak se zarazil a vzpomněl si, že naposledy viděl svůj obchod ve čtvrtek a nyní je celý nenávratně zničený. „Richelieu se objevuje jak v knize, tak ve filmu. Je to skutečná, historicky podložená postava, známá jako 1’Eminence Rouge – rudá eminence. Název je odvozen od kardinálského červeného šatu,“ vysvětloval. „Byl jedním z hlavním ministrů krále Ludvíka XIII., ale v podstatě vládl celé zemi. V roce 1632 se Johnu Dee podařilo dostat nás do pasti ve staré části města. Obklíčili nás jeho tajní (neživí služebníci – ghúlové pod zemí, vrány ve vzduchu a skotské upírky) v ulicích.“ Nikolas se otřásl při té vzpomínce a pohlédl na nebe kolem, jako by znovu očekával příchod zmíněných monster. „Dokonce jsem už začínal přemýšlet o možnosti celý Kodex zničit, než aby padl do rukou Johna Dee. Pak Perenela navrhla poslední možnost, která ještě zbývala. Dát knihu do rukou někoho mocného, kdo by knihu hlídal jako oko v hlavě za nás. Bylo to jednoduché a vynikající řešení.“

„Co jste s ní udělal?“ zeptal se už zvědavě Josh.

Flamelovy zuby se zableskly v letmém úsměvu: „Vyžádal jsem si audienci u kardinála Richelieu a knihu jsem mu ukázal.“

„Vy jste mu tu knihu donesl. Věděl, o jakou knihu se jedná?“

„Samozřejmě že věděl. Kniha mága Abraháma byla obecně známá – nebo spíš nechvalně známá bude výstižnější.“

„Věděl kardinál, kdo jste?“ zeptal se netrpělivě Josh. Poslouchal Flamela a bylo snadné mu uvěřit. A pak si Josh vzpomněl, jak přesvědčivě působil John Dee v Ojai.

Flamel se usmál a vzpomínal: „Kardinál Richelieu si myslel, že jsem jeden z potomků Nikolase Flamela. Takže když jsme mu předložili knihu, přijal ji a uložil ve své knihovně.“ Nikolas ve vzpomínce potřásl hlavou. „Bylo to nejbezpečnější místo v celé Francii.“

Josh se zamračil a podotkl: „Ale když se do ní podíval, musel si přece všimnout, že se text mění před očima.“

„Perenela na knihu použila speciální kouzlo, podobné kouzlům lásky, která jsou ostudně jednoduchá, ale přesto jsem se je nikdy nenaučil. Nicméně kardinál nakonec viděl, to co chtěl, knihu ručně psanou v řeckých a aramejských znacích.“

„Dostal vás tehdy Dee?“

„Chybělo málo. Nakonec jsme unikli po Seině v bárce. Sám Dee stál na mostě Pont Neuf s desítkou mušketýrů, kteří na nás stříleli. Naštěstí všichni minuli, navzdory své úžasné pověsti byli mizerní střelci,“ doplnil. „A potom po několika týdnech jsme se s Perenelou do Paříže vrátili a vloupali se do knihovny a ukradli svou knihu zpět. Tak v tom měl Dee pravdu, jsem zloděj. Ale ukradl jsem jen to, co mi patřilo,“ uzavřel Nikolas.

Josh kráčel v tichosti dál, a nevěděl čemu věřit. Chtěl věřit Flamelovi. Pracoval vedle něj v knihkupectví a během té doby si k němu vytvořil pouto, měl ho rád a respektoval ho. Opravdu mu chtěl věřit…, ale stejně mu nemohl odpustit, že Sofii vystavil takovému nebezpečí.

Flamel se rozhlédl po celé ulici a potom položil ruku Joshovi na rameno. Vedl ho mezi auty ranní špičky přes Rué Dunkerque. „To jen pro případ, že by nás někdo sledoval,“ vysvětlil tiše. Jeho rty se jen neznatelně pohybovaly, když mluvil.

Když se ocitli na druhé straně ulice, Josh rychle setřásl Nikolasovu ruku a řekl: „Ale hodně z toho, co Dee říkal, dávalo smysl.“

„To nepopírám, to jistě dávalo,“ odpověděl Nikolas s ironickým úsměvem. „Dr. Dee měl velmi barevný a bohatý život, během kterého byl mágem i matematikem, alchymistou a zvědem. Ale nech mě dodat i to, že byl vždycky mizera a lhář, mezi kterými je rozhodně králem. Je mistr lží a intrik, také se v tom vycvičil v jedné z nejnebezpečnějších dob – ve Zlatém věku královny Alžběty. Moc dobře si uvědomuje, že nejlepší lež je ta, která je obalená okolo zrnka pravdy.“ Nikolas se zastavil a sledoval davy lidí, které proudily okolo nich. „Co ti ještě řekl?“

Josh na chvíli zaváhal, přemýšlel o tom, zda Nikolase seznámit s celou debatou, kterou vedl s Johnem Dee v Ojai. Pak si ale uvědomil, že už stejně řekl dost, aby si Flamel udělal obrázek, takže je to jedno. „Dee říkal, že Kodex užíváte jen pro své dobro.“

Nikolas přikývl. „To je dobrý argument. Používáme s Perenelou recept na elixír života, to je pravda. Také využívám formuli kamene mudrců, abych proměnil běžné kovy ve zlato a uhlí v diamanty. Víš, prodejem knih si člověk moc nevydělá. Ale vždycky jsme vyrobili jen tolik, kolik jsme opravdu potřebovali. Nejsme chamtiví.“

Josh pospíchal krok před Flamelem, ale když domluvil, zprudka se otočil. „Ale všechno přece není jen o penězích,“ vyhrkl. „Kniha skýtá neuvěřitelné možnosti, které by lidstvu pomohly. Dee říkal, že obsahuje kouzla, která by mohla vytvořit ráj na zemi, která umí vyléčit všechny nemoci, a dokonce uzdravit životní prostředí.“ Nemohl pochopit, že by si někdo něco takového nepřál.

Flamel se zastavil a jeho oči byly téměř na úrovni chlapcových. „Ano, v knize jsou kouzla, která tohle všechno svedou a dokonce ještě víc,“ řekl vážně. „Narazil jsem v ní na kouzla, která by mohla zemi spálit na popel, jiná zase zúrodní pouště. Ale Joshi, i kdybych ta kouzla svedl, což nesvedu, kniha nebyla určena mě, já nemám právo tato kouzla použít.“ Flamelovy bledé oči se zapíchly do Joshových, a Josh nepochyboval, že mluví pravdu. „Perenela a já jsme pouhými strážci knihy. Jednoduše nám byla svěřena, dokud se nenajde právoplatný majitel, ten nebo ti budou vědět, jak knihu použít.“

„Ale kdo to je? A kde jsou?“

Nikolas Flamel položil obě ruce na Joshova široká ramena a zahleděl se do jeho jasně modrých očí. „No, já jsem doufal,“ řekl velmi tiše a opatrně, „že byste to mohli být vy, ty se Sofií. Vlastně sázím všechno – svůj i Perryin život a přežití celé lidské rasy – že jste to vy.“

Josh stál naproti Flamelovi, díval se do jeho očí, ve kterých četl upřímnost jeho slov, a přišlo mu, že tu stojí naprosto sami. Lidé okolo jako by vymizeli, zešedivěli. Těžce polkl a zeptal se: „A vy tomu opravdu věříte?“

„Celým svým srdcem,“ odpověděl upřímně Flamel.

„Všechno, co jsem udělal, bylo pro vaši ochranu. Chtěl jsem vás ochránit a připravit na to, co má přijít. Musíš mi věřit, Joshi! Vím, že jsi rozzlobený kvůli tomu, čím prošla Sofie, ale nikdy bych nedopustil, aby se jí něco stalo.“

„Ale ona mohla zemřít nebo upadnout do komatu,“ zabručel Josh.

Flamel zavrtěl hlavou. „Kdyby byla obyčejný člověk, pak ano, mohlo se to stát. Ale já jsem věděl, že není obyčejná a ani ty nejsi,“ dodal.

„To kvůli našim aurám?“ položil další otázku Josh, který se snažil z Flamela dostat co nejvíce informací, dokud mohl.

„Protože vy jste dvojčata z věštby.“

„A jestli se pletete? Myslel jste na to? Co se stane, jestli nemáte pravdu?“

„Pak se starobylé bytosti z temnot vrátí na svět a ovládnou ho.“

„A bylo by to tak strašné?“ podivil se Josh nahlas.

Nikolas otevřel pusu, aby odpověděl, ale rychle ji zase zavřel, uvážlivě spolknul, co měl na jazyku. Přesto si Josh mohl všimnout záblesku hněvu v jeho očích. Nakonec se Nikolas namáhavě přinutil k úsměvu a jemně Joshe otočil do ulice. „Co vidíš?“ zeptal se.

Josh zavrtěl hlavou a pokrčil rameny. „Nic zvláštního… jen davy lidí, kteří míří do práce. A policisty, kteří nás hledají,“ dodal.

Nikolas chytil Joshe za rameno a otočil ho na druhou stranu. „Nepřemýšlej o nich jako o davu,“ ostře ho napomenul. „To je přesně úhel pohledu Johna Dee, vidí lidský druh jako dav. Já vidím individuality, každého jedince se svými starosti a radostmi, rodinou a blízkými přáteli a kolegy. Vidím lidské jedince.“

Josh zavrtěl hlavou. „Já to nechápu.“

„Dee a ostatní starobylé bytosti z temnot, kterým slouží, vidí lidi jako otroky.“ Flamel se zarazil a tiše dodal: „Nebo jako potravu.“

KAPITOLA 13

Perenela ležela na zádech a nehybně hleděla na strop nad sebou. Přemýšlela, kolik lidí uvězněných v Alkatrazu asi demo totéž. Kolik vězňů asi sledovalo praskající spáry a trhliny na kamenné zdi, představovalo si různé tvary ve vlhkých mapách nebo kapkách vody. Hádala, že skoro všichni.

Pokračovala dál ve svých niterných úvahách. A kolik z nich slyšelo různé hlasy? Byla si jistá, že mnoho vězňů slyšelo hlasy, představivost pracuje na místě, jako je Alkatraz. Určitě spoustě z nich se zdálo, že slyší šepot, tichá slova i celé věty, ale pokud neměli stejný dar jako Perenela, nic z toho opravdu neexistovalo.

Perenela slyšela hlasy duchů celého Alkatrazu. Pozorně poslouchala a dokázala rozlišit stovky a možná dokonce tisíce hlasů. Muži a ženy, i děti – zvuk jejich výkřiků, nářků, volání po milovaných blízkých. Někteří opakovali neustále svá jména, jiní znovu a znovu přísahali, že jsou nevinní nebo proklínali své žalářníky. Perry se zamračila, protože ani jeden z nich nebyl tím, koho hledala.

Zdálo se, že ji zvuky naprosto pohltily, až nakonec našla a vybrala jeden hlas hlasitější než ostatní, silný a sebevědomý, který pronikl všemi ostatními zvuky jako dýka. Perenela se na něj soustředila a brzy rozpoznala konkrétní slova a jazyk.

„To je můj ostrov.“

Byl to mužský hlas velmi starého Španěla, který hovořil velice spisovně. Perenela soustředila pohled na strop a potlačovala ostatní hlasy. „Kdo jsi?“ zazněla chladnou celou slova, která vyšla z jejích úst jako chomáček kouře a způsobila, že ostatní duchové zmlkli.

Následovalo dlouhé ticho, jako by ducha překvapilo, že na něj někdo mluví. Potom hrdě odpověděl: „Byl jsem první Evropan, který připlul k tomuto zálivu a první, který zde přistál.“

Přímo nad Perryinou hlavou se začala formovat tvář – nejasná na drsném podkladu mezi trhlinami a pavučinami. Pouze vlhké mapy a zelený mech rámovaly její obrysy do konkrétního tvaru.

„Pojmenoval jsem toto místo ostrov de los Alcatraces.“

„Ostrov pelikánů,“ řekla Perenela a její slova byla jen o málo hlasitější než dech.

Tvář na stropě se trochu zjasnila a Perry viděla atraktivního muže s dlouhou úzkou tváří a tmavýma očima. Na stropě se objevily kapky vody, jako by se Španělovi objevily slzy v očích.

„Kdo jste?“ zeptala se Perenela znovu.

„Jsem Juan Manuel de Ayala a objevil jsem Alkatraz.“

Na chodbě se ozvaly kroky velkých tlap a ve vzduchu zesílil hadí odér a zápach zkaženého masa. Perenela utichla, než se zápach a kroky vzdálily, a pak se podívala opět nahoru. Tvář dostala ještě konkrétnější rysy, trhliny vytvořily hluboké vrásky na mužově čele a okolo očí. Námořník, uvědomila si Perenela. Vrásky okolo očí jsou způsobené častým mžouráním do velkých dálek.

„Proč jste tady?“ podivila se nahlas. „Vy jste tu zemřel?“

„Ale ne, ne tady,“ úzké rty se pousmály. „Vrátil jsem se, protože jsem se do tohoto ostrova zamiloval od prvního momentu, co jsem ho spatřil. Bylo to Léta Páně 1775 a já jsem se plavil na lodi San Carlos. Dokonce si pamatuju i měsíc, bylo to v srpnu, a to přesně pátého.“

Perenela přikývla. Už dříve se setkala s duchy, jako byl Ayala. Lidé, kteří byli natolik ovlivněni nebo zasaženi silným vztahem k určitému místu, se na něj vraceli znovu a znovu nejen ve svých snech, ale někdy i po smrti. Jejich duše se pak stávala strážcem a opatrovníkem místa, které pro ně mělo tak velkou cenu.

„Dohlížím na toto místo již po generace a vždycky budu.“

Perenela se bez hnutí dívala do tváře, která vystupovala ze stropu. „To pro vás asi musí být dost skličující pozorovat, že se z vašeho krásného ostrova stalo místo plné bolesti a utrpení,“ vyzvídala opatrně.

Něco v tváři se pohnulo a jedna kapka vody spadla Perenele na tvář.

„Těžká doba, smutné dny, ale všechny jsou naštěstí, díkybohu, pryč.“

Duchovy rty se pohybovaly a Perenela slyšela jeho šepot ve své hlavě. „V Alkatrazu nebyl žádný člověk uvězněn už od roku 1963, a od roku 1971 je na ostrově naprostý klid a mír.“

„Ale nyní je na vašem milovaném ostrově další vězeň,“ řekla s určitou námahou klidně Perenela. „Vězeň, kterého hlídá stvoření hrůznější, než kdy tento ostrov viděl.“

Výraz ve tváři na stropě se změnil a vodnaté oči se zúžily a zamrkaly: „Kdo? Vy?“

„Drží mě tu proti mé vůli,“ odpověděla Perenela. „Jsem poslední vězeň na Alkatrazu a nehlídá mě lidský žalářník, ale sfinga.“

„Ne, to nemůže být pravda!“

„Podívejte se sám!“

Zbytky omítky na stropě zapraskaly a dolů na Perenelinu tvář se sesypala vlhká sádra. Když pak otevřela oči, tvář ze stropu zmizela a zanechala za sebou jen vlhkou skvrnu.

Perenela se usmála.

„Co tě potěšilo, člověče?“ ozval se hlas, který nebyl ničím lepším než hadím syčením, jedna z řečí, která předcházela lidskou rasu.

Sfinga se lenivě posadila a Perenela hleděla na stvoření v chodbě, vzdálenost mezi nimi však byla necelé dva metry.

Po generace se lidé snažili zachytit obraz této bytosti na zdech nebo keramice. Ryli její podobu do kamene, kreslili na pergameny, ale nikdo z nich se ani z daleka nepřiblížil strašlivému vzezření skutečné sfingy.

Tělo tvořila mohutná svalnatá postava lva, na kůži byly patrné hluboké rány, které utržila za svůj dlouhý život. Z ramen jí vystupovala dvě mohutná orlí křídla, která nyní klidně spočívala na jejích zádech. Peří na nich bylo špinavé a otrhané. Na krku seděla malá skoro křehce vypadající hlava mladé krásné ženy. Sfinga přistoupila k mřížím cely a dlouhým hadím jazykem zakmitala přímo před Perenelou. „Nemáš žádný důvod se smát, člověče. Dozvěděla jsem se, že tvůj manžel a válečnice jsou obklíčeni v Paříži. Brzy budou uvězněni, a tentokrát se Dr. Dee postará o to, aby už neunikli. Starobylé bytosti totiž udělily doktorovi povolení, aby je nadobro alchymisty zbavil.“

Perenela cítila, jak se jí obrátil žaludek naruby při těchto slovech. Po dlouhá desetiletí se snažily starobylé bytosti z temnot, aby Nikolase i ji zajaly živé. Jestli sfinga mluví pravdu a v zabití Nikolase nestojí nic v cestě, něco se změnilo. „Nikolas unikne jako vždy,“ odpověděla sebevědomě.

„Tentokrát nebude mít šanci,“ lví ocas se prohnal prostorem sem a tam a rozvířil chuchvalce prachu všude okolo. „Paříž patří Italovi, Machiavellimu, a brzy se k němu připojí i anglický čaroděj. Alchymista se jim oběma nemůže vyhnout.“

„A děti?“ zeptala se Perenela, přičemž se jí oči nebezpečně zúžily. Jestli se něco Nikolasovi a dětem stane, pak…

Křídla sfingy sebou zaplácala a rozvlnila vlhký, těžký a zatuchlý vzduch. „Dee věří, že děti mají moc, že jsou možná i dvojčata z proroctví a legend. Také věří, že je může přesvědčit, aby nám sloužila, než aby následovala toho bláznivého starého knihkupce.“ Sfinga se zhluboka nadechla a pokračovala: „Ale jestli neudělají, co jim nařídíme, pak budou potrestáni.“

„A co bude se mnou?“

Sfinga otevřela svá ústa a odhalila čelist plnou krutých a špičatých zubů, mezi kterými kmital černý hadí jazyk. „Ty jsi moje, čarodějko,“ zasyčela. „Starší mi tě dali jako dar za mé služby za minulá tisíciletí. Až zajmou a zabijí tvého manžela, pak mi dovolí pohltit všechny tvé vzpomínky. Bude mi potěšením. Míním si užít každou i tu nejbezvýznamnější z nich. Až s tebou skončím, nebudeš si pamatovat vůbec nic, ani své jméno.“ Sfinga propukla v hurónský smích, jenž syčel a posměšně se odrážel od holých kamenných zdí chodby.

Najednou dveře cely bouchly.

Náhlý silný zvuk sfingu vyděsil, v tu ránu zmlkla. Otočila malou hlavu a kmitajícím jazykem prozkoumávala okolní vzduch.

Další dveře se s prásknutím zavřely.

A pak další a další.

Sfinga se obrátila, až drápy zajiskřily při náhlé změně směru.

„Kdo je tam?“ zaskřehotal její hlas do kamenného koridoru.

Najednou se začaly postupně otevírat a hlasitě zavírat všechny přilehlé dveře horního ochozu. Působilo to jako výbuch, postupující hluboko do nitra vězení. Ze stropu se snášela směs omítky, sádry a prachu.

Sfinga naštvaně bručela a syčela, až se odebrala pryč, aby vypátrala zdroj všeho toho zmatku a rachotu.

Perenela se chladně usmála a zvedla nohy zpět na lavici. Ležela s rukama pod hlavou a odpočívala. Alkatraz patřil Juanovi Manuelovi a vypadalo to, že si míní své právo na ostrov vydobýt i nyní. Perenela slyšela mlátit dveře cel, praskat dřevo a při otřesech zdí věděla, že z pana de Ayaly se stal poltergeist.

Velice hlučný duch.

Také si uvědomovala, co de Ayala pro ni dělá. Sfinga se živila Perenelinou aurickou energií, vše, co bylo potřeba, aby se její síly trochu zregenerovaly, bylo dobré udržet sfingu určitou dobu co nejdál od cely. Zvedla levou ruku a snažila se soustředit. Mezi prsty se objevil náznak ledově bílých jisker, které ale hned vyhasly.

Brzy.

Už brzy.

Perenela sevřela ruku v pěst a pomyslela si, že až se jí vrátí síly, rozburácí Alkatraz, až se z toho sfinga zblázní.

KAPITOLA 14

Důmyslně navržená a krásná Eiffelova věž se tyčila více než 300 metrů nad Joshovou hlavou. Svého času sepsal v jednom ze svých školních projektů deset divů moderního světa. Železná věž byla na jeho čestném druhém místě a tenkrát si slíbil, že ji jednou musí vidět naživo.

A nyní, když byl konečně v Paříži, si ji zatím ani pořádně neprohlédl.

Stál téměř přesně pod prostřední částí věže, postavil se na špičky, díval se vlevo a vpravo, vyhlížel svou sestru mezi překvapivě velkým množstvím turistů, kteří si přivstali. Kde sakra je?

Josh měl strach.

Co strach, byl vyděšený k smrti.

Posledních pár dní mu odhalil skutečnou podstatu strachu. Před čtvrtečními událostmi se Josh obával neúspěchu v testu nebo veřejného zesměšnění ve třídě. Měl i jiné obavy, zvláštní nekonkrétní myšlenky, které přicházely za tmavých nocí, kdy ho napadalo, když se díval do stropu, co by se stalo, kdyby jeho rodiče měli nějakou nehodu. Sára a Richard Newmanovi byli archeologové a paleontologové. Jejich práce nepatřila ke zvláště nebezpečným, ale někdy je zavedla do zemí zmítajících se v náboženských nebo politických nepokojích. Jindy se naopak dostávali na vykopávky na územích, která často sužovaly hurikány nebo zemětřesení. Jindy pobývali v sopečných oblastech, protože při náhlém pohybu zemských desek se mnohdy objeví archeologicky významná naleziště.

Ale mezi jeho nejhlubší a nejtemnější obavy patřily situace, kdyby se něco stalo Sofii. Jeho sestra sice byla o dvacet osm vteřin starší, ale on, protože byl větší a silnější, o ní vždycky přemýšlel jako o menší, kterou musí chránit. Byla to jeho povinnost.

Nyní z určitého pohledu se jeho dvojčeti přihodilo něco strašného.

Změnila se k nepoznání a Josh nebyl schopen ani zdaleka pochopit jak moc. Byla daleko podobnější Flamelovi a Scathach a ostatním jejich druhu, a to více než jemu. Byla něco víc než jen člověk.

Poprvé v životě se cítil opravdu sám. Ztrácel svou sestru, ale stále tu byla možnost, že by si mohli být opět podobní. Musí najít někoho, kdo probudí jeho schopnosti.

Josh se otočil, právě ve chvíli, kdy se objevila Sofie se Scatty na širokém mostě, který vedl přímo k věži. Pocítil nepopsatelnou úlevu. „Tady jsou,“ ukazoval Flamelovi, který se díval na druhou stranu.

„Já vím,“ řekl Nikolas se silným francouzským přízvukem, který byl velmi neobvyklý. „A nejsou samy.“

Josh odtrhnul pohled od blížících se dívek a zeptal se: „Co tím chcete říct?“

Nikolas lehce kývl a Josh se tím směrem podíval. Dva autobusy turistů právě dorazily na Náměstí Joffre a vypouštěly pasažéry ven. Turisté – Američané, jak Josh usuzoval z jejich oblečení se shlukovali okolo, zabráni do živého hovoru a smíchu. Jejich kamery a fotoaparáty už cvakaly, zatímco se je snažili průvodci zformovat do určitého tvaru. Třetí zářivě žlutý autobus zpomalil a zastavil. Vychrlil více než tucet dychtivých japonských turistů ven na chodník. Josh byl zmatený, podíval se na Nikolase a přemýšlel, jestli myslí turisty.

„Ten v černém,“ řekl nepřátelsky Flamel a bradou pokynul směrem k přicházející postavě.

Josh se podíval, kam Flamel ukázal, a uviděl muže v černém, který se rychle přibližoval od Champ de Mars. Vypadalo to, že mu nečiní sebemenší potíže postupovat davy turistů, z nichž mu ani jeden nevěnoval pozornost. Jeho tělo se opatrně kroutilo a obracelo jako tělo tanečníka, když se proplétal davem, aby se téměř nikoho ani nedotkl. Josh hádal, že muž je zhruba jeho postavy i váhy, ačkoliv bylo téměř nemožné skrz jeho černý kožený tříčtvrteční kabát, který kolem něj vlál, odhadnout, jaká je ve skutečnosti jeho konstituce. Límec měl zvednutý a ruce hluboko v kapsách. Joshovi ztuhnul úsměv na rtech, co teď budou dělat?

Sofie konečně dorazila až k nim a šťouchla bratra do paže. „Jste tady,“ řekla udýchaně. „Nějaké problémy?“

Josh ukázal hlavou směrem k blížícímu se muži v černém kabátu a řekl: „No, to se ještě neví.“

Scathach se postavila po boku dvojčat a její dech, jak si Josh všiml, nebyl ani trochu zrychlený Vlastně to vypadalo, že vůbec nedýchá.

„Problém?“ zeptala se Sofie a usmála se na Scatty.

Válečnice se také usmála, i když ne tak vřele, a odpověděla: „Záleží na tom, jak byste definovali termín problém,“ zamumlala.

„Ale ne, úplně naopak,“ najednou zhodnotil Nikolas a na tváři se mu objevil široký upřímný úsměv. Oddychl si úlevou a vysvětlil: „Je to přítel. Starý přítel a velmi dobrý k tomu.“

Muž v černém kabátě byl nyní natolik blízko, že dvojčata viděla jeho malou kulatou tvář, s pěkně opálenou kůži, piercing a modré oči. Husté černé vlasy po ramena měl sčesané dozadu z čela. Čím více se přibližoval, tím více natahoval kroky, až nakonec rozpřáhl ruce a objal Nikolase typicky francouzským způsobem s rychlými polibky na obě tváře.

Dvojčata si všimla, že nosí stříbrné prsteny téměř na všech prstech ruky i na palcích a v uších mu svítily stříbrné pecky. Široký úsměv odhalil jemně zažloutlé nerovné zuby.

„Mistře,“ řekl, „vy jste se vrátil.“ Rychle zamrkal, aby zahnal vlhkost v očích a na chvíli se zdálo, že jeho oči zazářily rudě a ve vzduchu se objevila vůně páleného listí.

„A ty jsi nikdy neodešel,“ odpověděl přátelsky Nikolas. Stál s rukama nataženýma a opřenýma o mužova ramena a kriticky si prohlížel jeho rysy. „Vypadáš moc dobře, Francisi. Lépe než když jsem tě posledně viděl.“ Otočil se a levou ruku ponechal na rameni neznámého muže. „Scathach si určitě pamatuješ.“

„Ale jistě, kdo by zapomněl na neporazitelnou válečnici?“ Modrooký muž přistoupil blíž, chytil Scattyinu ruku a staromódním způsobem si ji přitáhl ke rtům a políbil.

Scathach se nahnula dopředu a štípla muže do tváře tak silně, že to na ni nechalo červený otisk. „Už minule jsem ti říkala, abys mi to nedělal.“

„Přiznej, že se ti to líbí,“ poštuchoval Scatty. „A tohle tedy musí být Sofie a Josh. Čarodějka mi o nich vyprávěla,“ dodal.

Muž s jasně modrýma očima, které se téměř nepohnuly a nemrkaly, si pečlivě prohlížel obě děti. „Dvojčata z proroctví,“ zamumlal, přičemž se trochu zamračil, jak se na ně soustředěně díval. „A jsi si jistý?“

„Jsem,“ odpověděl pevně Nikolas.

Neznámý přikývl a uklonil se. „Dvojčata z proroctví,“ zopakoval, „jsem poctěn, že vás můžu poznat. Dovolte mi, abych se představil: Jsem hrabě de Saint-Germain,“ prohlásil dramaticky, pak se zarazil, téměř jako by předpokládal, že jeho jméno budou znát.

Dvojčata se na něj nevzrušeně dívala s naprosto klidnými tvářemi.

„Ale všichni mí známí mi říkají Francis.“

„Můj nejoblíbenější žák,“ radostně dodal Nikolas. „A určitě můj nejlepší žák. Už se známe velice dlouho.“

„Jak dlouho?“ zeptala se automaticky Sofie, ačkoliv už když otázku položila, odpověď se jí objevila v paměti.

„Zhruba tři sta let,“ řekl Nikolas.

„Francis se u mě učil alchymistou, ale rychle mě překonal,“ odpověděl Nikolas. „Jeho specialitou je výroba šperků.“

„Všechno, co vím o alchymii, jsem se naučil od svého mistra Nikolase Flamela,“ rychle dodal Saint-Germain.

„V osmnáctém století byl Francis úspěšným zpěvákem a hudebníkem. A co děláš v tomto století?“ chtěl vědět Nikolas.

„No, musím přiznat, že jsem trochu zklamán, že jste o mně neslyšel,“ řekl muž perfektní angličtinou. „Očividně nestíháte sledovat nejnovější hudební trendy a žebříčky. Měl jsem pět hitů, které se umístily na první pozici jak ve státech, tak tři z nich i v Německu. A vyhrál jsem cenu MTV za objev roku.“

„Objev?“ zašklebil se Nikolas přátelsky. „Ty?“

„Víte, že jsem byl vždycky muzikant, ale v tomto století, Nikolasi, jsem rocková hvězda!“ řekl hrdě. „Jsem Germain!“ Když mluvil, podíval se na dvojčata, zvednul obočí a kývl, jako by čekal, že na toto sdělení budou nějak reagovat.

Oba zavrtěli hlavou. „Nikdy jsme o vás neslyšeli,“ řekl Josh až příliš upřímně.

Saint-Germain pokrčil rameny a vypadal dost zklamaně. Přitáhl si límec kabátu až k uším a bručel si: „Pět nejlepších hitů…“

„A jakou muziku hrajete?“ zeptala se Sofie, která se zároveň kousala do tváře, aby se nezačala smát, při pohledu na ztrápenou tvář Saint-Germaina.

„Dance, techno, elektronickou hudbu nebo něco podobného…“

Sofie a Josh zavrtěli znovu hlavami. „Tak to neposloucháme,“ odpověděl Josh, ale Saint-Germain už věnoval svou pozornost něčemu jinému. Hlavu měl natočenou k Avenue Gustava Eiffela, kde u kraje silnice zastavila dlouhá černá limuzína značky mercedes. Za ní se objevily tři dodávky, které očividně patřily k ní.

„Machiavelli!“ rozzlobeně vyhrkl Flamel. „Francisi, oni tě sledovali.“

„Ale jak…“ začal hrabě.

„Pamatuj, že máme co dočinění s Niccolou.“ Flamel se rychle rozhlédl a zhodnotil situaci. „Scathach, vezmi dvojčata, jděte se Saint-Germainem. A chraňte je svými životy.“

„Ale můžeme zůstat a bojovat,“ řekla Scatty.

Nikolas zavrtěl hlavou a ukázal směrem k turistům. „Je tu příliš mnoho lidí. Někdo by mohl být zabit nebo zraněn. Ale Machiavelli není Dee, je víc diskrétní. Určitě nepoužije kouzla na veřejnosti, pokud to nebude nevyhnutelně nutné. To můžeme využít ve svůj prospěch. Jestliže se rozdělíme, půjde po mně. Já jsem ten, koho chce. A nejen já.“ Sáhl pod triko a vyndal látkovou tašku.

„Co to je?“ zeptal se Saint-Germain.

Nikolas mu odpověděl, ale přitom se díval na dvojčata. „Kdysi ukrývala celý Kodex, ale ten má nyní Dee. Joshovi se povedlo vytrhnout dvě stránky z konce knihy a ty jsou teď uvnitř. Na stránkách je závěrečný rituál,“ dodal významně. „Dee a ti, kterým slouží, poslední stránky nutně potřebují.“ Melancholicky pohladil tašku a pak ji rychle podával Joshovi. „Opatruj ji,“ řekl.

„Já?“ Josh se zmateně podíval z Flamela na látkový pytlík, ale ani se nepohnul, aby si ji vzal.

„Ano ty, vezmi si ji,“ nařídil Flamel.

Josh se neochotně natáhl a přijal poslední dvě stránky Kodexu, které jim zbyly. Látka, která je obalovala zapraskala a zajiskřila, když si ji strkal pod tričko. „Proč já?“ zeptal se a rychle se podíval na Sofii. „Teda, myslím, že by Scathach nebo Saint-Germain byli lepší…“

„Ty jsi ty stránky zachránil, Joshi. A jen ty máš právo je opatrovat.“ Flamel chytil Joshe za rameno a podíval se do jeho očí. „Věřím ti, že na ně dáš pozor.“

Josh přitlačil ruku na látkový pytlík pod tričkem, aby se ujistil, že je tam, kde má být. Když se Sofií začali pracovat v knihkupectví a v kavárně, jejich otec použil tutéž větu: „Věřím ti, že na ni dáš pozor.“ A mluvil o Sofii. V tu chvíli se Josh cítil pyšný, že dostal takový úkol, ale zároveň se také trochu bál. Nyní se jenom bál, že se něco pokazí.

Dveře mercedesu se otevřely a z místa řidiče vystoupil muž v černém obleku se zrcadlovými brýlemi, které odrážely ranní oblohu. Zprvu se zdálo, že muž má místo brýlí dvě velké díry v obličeji.

„Dagon,“ opovržlivě odfrkla Scathach, její špičáky se najednou ukázaly v celé své parádě. Sáhla po své tašce, odkud chtěla vyndat nějakou svou zbraň, ale Nikolas ji chytil za paži a zarazil.

„Tohle není ta správná chvíle.“

Dagon otevřel další dveře, ze kterých vylezl Niccolo Machiavelli. I přestože byl ještě hodně daleko, nedal se v jeho tváři přehlédnout výraz vítězství.

Za jejich autem se naráz otevřely dveře všech dodávek, ze kterých vyskakovali těžce odění i běžní policisté a rozeběhli se k věži. Turisté začali křičet a nejméně tucet lidí pod Eiffelovkou otočil své kamery směrem k policistům.

„Je čas zmizet,“ řekl Flamel rychle. „Vy půjdete přes řeku, já je odlákám opačným směrem. Saint-Germaine, starý příteli,“ Nikolas téměř zašeptal, „asi budeme potřebovat menší rozptýlení, abychom opravdu zmizeli. Něco mimořádného.“

„Kam půjdete?“ chtěl vědět Saint-Germain.

Flamel se usmál a řekl: „Tohle bylo mé město dlouho předtím, než se zde objevil Machiavelli. Snad některé z mých starých skrýší ještě existují.“

Germain ho ale varoval: „Hodně se to tu změnilo od té doby, co jste tu byl naposledy.“ Během těch slov vzal do svých rukou Flamelovu levou dlaň, do které přitlačil svůj palec. Sofie i Josh stáli dostatečně blízko, aby si všimli, že když palec odsunul, zůstal na Nikolasově dlani obraz malého černého motýla. „Dovede vás zpět ke mně,“ dodal Saint-Germain záhadně. „A nyní jste chtěli něco velkolepého?“ Potěšené se usmál a vyhrnul si rukávy koženého kabátu. Kůži na rukách měl pokrytou asi tisícem vytetovaných malých motýlků, které tvořily celé náramky a točily se až k předloktí. Spojil prsty svých rukou a protáhl zápěstí, až v nich zapraskalo jako pianista před koncertem. „Viděli jste show, kterou Paříž přivítala nové milénium?“

„Milénium?“ Dvojčata se na něj nechápavě podívala.

„Milénium. Rok 2000, ačkoliv milénium se mělo slavit až v roce 2001,“ dodal.

„Jo aha,“ řekla Sofie a podívala se na bratra, který byl stále zmatený, proč zmiňuje zrovna nové milénium.

„Rodiče nás vzali na Times Square,“ řekl Josh. „Proč?“

„Pak jste ale přišli o něco opravdu výjimečně velkolepého tady v Paříži. Až se příště dostanete k počítači, mrkněte na internet.“ Saint-Germain si rychle promnul ruce a začal. Stál přímo pod Eifellovou věží, zvedl ruce nad sebe a okolí zaplnila vůně páleného listí.

Sofie a Josh pozorovali vytetované motýly na Germainových rukách. Nejdříve se stáhli, potom zakmitali a zablikali, jejich křídla se rozpohybovala, tykadla napřímila… a pak tetování uletělo z jeho kůže.

Nekonečný proud malinkatých rudých a bílých motýlků vystartoval ze Germainovy opálené pokožky do chladného pařížského ranního vzduchu. V kruzích vyletěli nahoru v nekonečné spirále, která vypadala jako tančící jiskřičky. Postupně obalily nohy, podpěry, traverzy i šrouby kovové věže tak, že skoro celá světélkovala.

„Ignis,“ zašeptal Saint-Germain, zaklonil hlavu a z tlesknutím spojil ruce k sobě.

Potom se celá věž otřásla obrovským ohňostrojem, jehož praskání a jiskření nebylo možné přehlídnout široko daleko.

Germain se radostně usmál na dvojčata, která v úžasu hleděla na světelnou podívanou a řekl: „Teď už mě znáte. Jsem hrabě de Saint-Germain, mistr ohně!“

KAPITOLA 15

„Ohňostroj,“ v úžasu vykřikla Sofie.

Eiffelovu věž pokryl proud světla velkolepého ohňostroje. Modré a zlaté světlice dosahovaly až do výšky 324 metrů, které má věž, kde se rozprskly do modrých květů a jiných obrazců. Jednotlivé duhové světelné dráhy syčely, praskaly, proplétaly se jednotlivými částmi věže. Tlusté spojovací traverzy se rozsvítily bílými ohňovými efekty, zatímco o něco níže spadal z kovových částí na zem ledově modrý gejzír.

Účinek byl nebývalý, ale nakonec Germain lusknul prsty obou rukou a celá věž se proměnila v bronzovou, zlatou, zelenou a nakonec modrou, což působilo fenomenálně v ranním slunci. Světelné paprsky směřovaly nahoru dolů po kovové konstrukci. Rachejtle, kola, fontány, zlatý déšť, svíce z každého patra a z vrcholku pršely červené, bílé a modré jiskry, které postupně dosahovaly nižších pater jako bublající kapalina, která protéká vnitřkem věže.

Davy lidí byly hypnotizovány světelnou show. Shromáždily se dole v obrovském údivu, kamery a fotoaparáty cvakaly, auta se zastavovala na silnicích a řidiči vylézali ven. Všichni se snažili zachytit jedinečný okamžik alespoň svými telefony. Během několika málo vteřin se dav neskutečně rozrostl. Stovky lidí stály a dívaly se s otevřenými ústy, během minut přibývali další a další přihlížející. Přibíhali z okolních obchodů i domů.

Nikolase a jeho přátele spolkl v tu ránu dav.

Machiavelli dával na odiv své pocity jen výjimečně, ale ta chvíle právě přišla. Vší silou praštil do kapoty auta, až ho ruka zabolela. Sledoval rostoucí dav a věděl, že se jeho lidé nebudou moci dostat k Flamelovi včas, že mu znovu unikne.

Všude vybuchovaly rachejtle, doplňovaly je praskání a syčení ohňostroje, rakety vystřelované vysoko do nebe, kde se rozprskly a na zem se snášely paprsky světla. U každé ze čtyř nohou věže se ozývalo další a další práskání a bouchání.

„Pane!“ Mladý policejní kapitán se zastavil před Machiavellim a zasalutoval. „Jaké jsou rozkazy? Můžeme se probít davem, ale určitě budou ranění.“

Machaivelli zavrtěl hlavou. „Ne, to nedělejte.“ Dee by to udělal, to věděl. Dee by se nerozmýšlel strhnout třeba celou věž, zabít stovky lidí, jen aby dostal Flamela. Napřímil se, ale i tak byl schopen rozeznat pouze kožený kabát Saint-Germaina a Scathach pobízející děti k ústupu. Postupně se rozplynuli a ztratili v mimořádně početném davu. Ale když se podíval znovu, překvapilo ho, ba dokonce šokovalo, že Flamel zůstal stát tam, kde ho zprvu viděl, téměř uprostřed pod Eiffelovou věží.

Flamel zvedl pravou ruku a na dálku mu pokynul, až se v ranním slunci zableskl jeho stříbrný náramek, který nikdy nesundával.

Machiavelli chytil zbrkle policejního kapitána za rameno, otočil ho s překvapující silou a svými dlouhými prsty ukázal na Flamela: „Tamtoho. Když dneska nechytnete nikoho jiného, stačí, když přivedete jeho. A chci ho živého a nezraněného!“

Zatímco dával rozkaz kapitánovi, Flamel se obrátil a pospíchal k západní noze věže, směrem k Mostu ďIéna, ale tam neběžel přes most jako ostatní, ale zahnul doprava na Quai Branly.

„Rozkaz, pane!“ kapitán zasalutoval a zařval: „Za mnou!“ Všichni, co stáli za ním, se rozeběhli za Flamelem.

Dagon se postavil po boku Machiavelliho a zeptal se: „Chcete, abych sledoval Saint-Germaina a Stín?“ Otočil hlavu s pohyby nosu, jako by začmuchal, až zazněl divný vlhký zvuk. „Cítím jejich pach.“

Niccolo Machaivelli lehce zavrtěl hlavou, když nastupoval zpátky do auta. „Ne, dostaň nás pryč odsud dřív, než se tu objeví tisk. Saint-Germain je naprosto předvídatelný. Určitě míří do jednoho ze svých domů a všechny jsou pod neustálým dohledem. Musíme jen doufat, že dostaneme Flamela.“

Dagonova tvář byla nečitelná, když zavíral dveře auta za svým pánem. Než nastoupil sám, otočil se za Flamelem, kterého viděl běžet v dálce, pak ho pohltil okolní dav. Policie byla jen kousek za ním. Běželi rychleji, i přes těžkou výzbroj, ale Dagon věděl, že během století se Flamel vyhnul jak lidským, tak nadpřirozeným nepřátelům, kteří byli legendami a mýty daleko dřív, než opice slezly ze stromů. Vzpomněl si, že Flamel se setkal s nestvůrami a monstry, které dokonce nemají právo žít ani v nočních můrách, a přece vždy unikl. Dagon nevěřil, že by policie mohla kdy alchymistu chytit.

Pak sklonil hlavu, zavětřil znovu a zachytil pach Scathach. Stín se vrátil!

Nepřátelství mezi ním a Scathach se táhlo po tisíciletí. On byl posledním svého druhu, protože… jedné děsné noci před dvěma tisíci lety Scathach zničila celou jeho rasu. Za jeho velkými zrcadlovými brýlemi se mu oči naplnily lepkavými bezbarvými slzami. Přísahal si, že ať už se stalo mezi Flamelem a Machiavellim cokoliv, tentokrát bude pomsta na Scathach patřit jemu.

„Pojďte rychle, ale neutíkejte,“ nařídila Scathach. „Saint-Germaine, běž první, Sofie s Joshem uprostřed, já vás budu krýt a sledovat, co se děje za námi.“ Scattyin tón nenechával žádný prostor na další debatu.

Mířili přes most a pak doprava na Avenue de New York. Po pár odbočeních doleva i doprava se dostali do úzké uličky. Stále bylo brzo po ránu a světla tu bylo málo. Teplota najednou znatelně poklesla a dvojčata si všimla, že prsty Saint-Germainovi ruky lehce přejely zeď, na níž zanechaly jemné jiskřičky.

Sofie se zamračila, snažila se uspořádat své vzpomínky a mezi nimi najít ty, které patřily čarodějce z Endoru. Chtěla se dozvědět něco o jejich zachránci. Všimla si, že Josh se na ni po očku dívá a zvedá tázavě obočí.

„Tvoje oči se zas změnily na stříbrné, ale jenom na chvíli,“ řekl tiše.

Sofie se podívala za sebe, jak daleko je Scathach, pak dopředu na muže v koženém kabátu. Oba se zdáli být dostatečně daleko, aby něco slyšeli, myslela si. „Snažila jsem se jen vzpomenout, co vím o Saint-Germainovi…“ Pak zavrtěla hlavou a dodala: „Co o něm ví čarodějka z Endoru.“

„A co je s ním?“ řekl Josh. „Nikdy jsem o něm neslyšel.“

„Je slavný francouzský alchymista,“ zašeptala, „a vedle Flamela pravděpodobně jeden z nejzáhadnějších mužů lidské historie.“

„Je člověk?“ podivil se nahlas Josh, ale Sofie pokračovala. „Nepatří ke starobylým bytostem ani k druhé generaci. Je člověk. Ani čarodějka o něm moc neví. Poprvé ho potkala v Londýně v roce 1740. Okamžitě poznala, že je nesmrtelný, a on tvrdil, že sám objevil tajemství nesmrtelnosti, když studoval u Nikolase Flamela.“ Sofie rychle potřásla hlavou. „Ale nemyslím si, že tomu čarodějka úplně uvěřila. Tvrdil jí, že během svých cest po Tibetu zdokonalil formuli nesmrtelnosti, která nepotřebuje obnovovat každý měsíc. Ale když ho požádala o recept, řekl, že ho ztratil. Patrně umí všechny jazyky světa, a to plynule, byl vynikajícím hudebníkem a uměl vyrábět šperky, za což byl náležitě uznáván.“ Oči jí opět zazářily stříbrně, když vzpomínky bledly. „A čarodějka ho nemá ráda, ani mu nevěří.“

„Pak bychom také neměli,“ zašeptal Josh naléhavě.

Sofie souhlasně přikývla. „Ale Nikolas ho má rád, a očividně mu dost věří,“ řekla pomalu. „Proč asi?“

Josh posmutněl. „Už jsem ti předtím říkal, že bychom Flamelovi neměli věřit. Něco kolem něj nehraje.“

Sofie raději spolkla odpověď a odvrátila se. Věděla, proč se Josh na alchymistu zlobí. Záviděl jí, že její schopnosti byly probuzeny, a také věděla, že mu nemůže odpustit nebezpečí, které plyne z celého procesu. Ale to ještě neznamená, že nemá pravdu.

Úzká vedlejší ulice napojovala na širokou avenue lemovanou stromy. Ačkoliv bylo ještě brzy na ranní dopravní špičku, ohromná světelná show a ohňostroj okolo Eiffelovky zastavily jakoukoliv dopravu široko daleko. Vzduchem se neslo houkání klaksonů a sirény policejních vozů. Hasičský vůz byl uvězněn mezi auty, intenzita zvuku sirény stoupala a zase klesala, ale vůz neměl žádnou šanci projet. Saint-Germain si to namířil přímo přes ulici, nepodíval se ani doleva ani doprava, protože v kapse hledal tenký černý mobil. V mžiku ho otevřel a zmáčkl tlačítko rychlé předvolby. Na druhém konci někdo zvedl telefon a Germain rychle něco zabrumlal.

„Voláte někoho na pomoc?“ zeptala se Sofie, když zavřel telefon.

Saint-Germain zavrtěl hlavou a řekl: „Objednávám snídani. Umírám hlady.“ Palcem ukázal zpátky k věži, která stále žila světelným představením a dodal: „Vytvoření něčeho podobného, jestli se to tak dá říct, spálí spoustu kalorií.“

Sofie kývla, a najednou jí bylo jasné, proč ji kručí v břiše od doby, kdy vytvořila mlhu.

Scathach doběhla dvojčata a zařadila se vedle Sofie, právě ve chvíli kdy míjeli Americkou katedrálu. „Vypadá to, že nás nikdo nesleduje,“ řekla a samotnou ji to překvapilo. „Očekávala bych, že Machiavelli někoho za námi pošle.“ Palcem si třela dolní ret a okusovala nehty, když přemýšlela o všech souvislostech.

Sofie automaticky máchla po Scattyině ruce a řekla: „Nekousej si ty nehty.“

Scathach zamrkala překvapením a pak pomalu oddálila ruku od úst. „Starý zlozvyk,“ zamumlala. „Velmi starý.“

„Co se bude dít teď?“ zeptal se Josh.

„Musíme se někde schovat, dostat se z ulice a odpočinout si,“ řekla vážně Scathach. „Půjdeme ještě daleko?“ zavolala na Saint-Germaina, který stále určoval cestu.

„Za pár minut jsme tam,“ řekl, aniž se otočil. „Mám poblíž jeden z mých menších domů.“

Scathach přikývla. „Až se tam dostaneme, schováme se, dokud se Nikolas neobjeví, odpočineme si, převlíkneme se.“ Přikrčila nos, když mrkla na Joshe a důrazně dodala: „A taky umyjeme.“

Josh se trochu začervenal a trochu rozzlobeně opáčil: „Chceš jako říci, že smrdím?“

Sofie položila ruku na bratrovu, ještě než válečnice stačila cokoliv odpovědět, a řekla: „Jen trochu, ale pravděpodobně my všichni.“

Josh odvrátil pohled, očividně naštvaný a pak se podíval zpátky na Scathach a vyhrkl: „Předpokládám, že ty nikdy nesmrdíš.“

„Ne,“ řekla klidně Scatty. „Žádný pot, upíři jsou v tomto směru daleko dokonalejší než lidé.“

Pak pokračovali v tichosti až na Rue Pierre Charron, která protíná Champs-Elysées, hlavní tepnu Paříže. Nalevo uviděli Vítězný oblouk, doprava stála v obou směrech a řidiči si živě povídali a zeširoka gestikulovali vedle svých aut. Všechny oči visely na věži, kde stále probíhal ohňostroj.

„Co myslíte, že o tom napíšou v novinách?“ zeptal se Josh. „Eiffelova věž náhle propukla ve velkolepý ohňostroj.“

Saint-Germain se letmo podíval přes rameno a poznamenal: „Pravda je, že to není zas až tak neobvyklé. Věž je docela často osvětlená nějakým ohňostrojem, třeba na Nový rok nebo výročí pádu Baštily. Dokážu si představit, že budou psát o tom, že ohňostroj připravovaný na příští měsíc právě na toto výročí se spustil omylem předčasně.“ Zastavil se a rozhlédl se, jelikož zaslechl někoho volat své jméno.

„Nedívej se tam…“ varovala Scatty, ale příliš pozdě. Dvojčata i Saint-Germain se obrátili za zavoláním.

„Germain.

Hej, Germaine…“

Dva mladíci, kteří stáli vedle svého auta, na něj ukázali a zavolali jménem.

Oba byli oblečení v džínech a tričku a vypadali dost podobně s vlasy sčesanými dozadu a velkými slunečními brýlemi. Nechali stát své auto uprostřed stojící kolony a vydali se s něčím, o čem si Josh myslel, že vypadá jako velké dlouhé čepele nožů, vstříc Germainovi.

„Francisi,“ varovala ho Scatty naléhavě, ale už se připravovala k boji. Předstoupila, když první z nich došel na dosah a začala.: „Dovol mi…“

„Pánové.“ Saint-Germain se postavil čelem k oběma mužům s širokým úsměvem na tváři, ačkoliv dvojčata za ním viděla, že mu v dlaních za zády tančí rudé plamínky.

„Včera to byl výborný koncert,“ řekl udýchaně první mladík. Mluvil anglicky, ale se silným německým přízvukem. Sundal si sluneční brýle a podával pravou ruku. Josh poznal, že to, co před chvílí považoval za nůž, je jen tenké pero. „Myslíte, že byste se mi mohl podepsat?“

Plamínky okamžitě zmizely ze Saint-Germainových rukou. „Ale samozřejmě,“ řekl a potěšeně se usmíval. Chytil pero a vyndal kroužkový blok z vnitřní kapsy kabátu. „Už máte nové CD?“ zeptal se, když otevíral blok.

Druhý muž se stejnými brýlemi vyndal černočervený iPod ze zadní kapsy a odpověděl se stejným přízvukem: „Máme, včera jsme ho koupili přes iTunes.“

„A nezapomeňte sledovat, kdy vyjde DVD z koncertu, mělo by to být během měsíce. Bude tam pár pěkných bonusů, několik remixů a jedna velká speciální lahůdka,“ dodal Saint-Germain, když vytvořil dva květnaté autogramy a vytrhl stránku z bloku. „Hrozně rád bych si popovídal, chlapci, ale spěchám. Díky za vaši přízeň, vážím si toho.“

Potřásli si rukama a oba mladíci odběhli zpátky ke svému autu, přičemž si vzájemně porovnávali podpisy.

Saint-Germain se upřímně a široce usmíval, pak se zhluboka nadechl a otočil se k dvojčatům. „Říkal jsem vám, že jsem slavný.“

„A brzy budeš mrtvý slavný, jestli se nedostaneme z téhle ulice,“ připomněla mu Scathach. „Nebo také jen mrtvý,“ dodala ironicky.

„No jo, už jsme tady,“ zabručel Saint-Germain. Vedl je přes Champs-Elysées a dál do postranní uličky, pak zahnul do úzké uličky z vysokými zdmi po celé délce. Cesta se točila kolem zadních dveří velkých domů a budov, až se zastavili zhruba v půli. Saint-Germain vyndal klíč a vložil ho do nepopsaných, nenápadných dveří. Oprýskaná zelená barva se loupala v dlouhých cárech ze dveří a odhalovala staré dřevo pod ní. Spodní část byla dokonce okopaná a popraskaná od otevírání a zavírání.

„Mohla bych ti poradit, aby sis pořídil nové dveře?“ řekla Scatty.

„Tyhle jsou nové.“ Usmál se rychle Saint-Germain.

„Dřevo je strašně zničené, ale pod ním je solidní ocel s bezpečnostním zámkem páté třídy.“ Ustoupil a nechal projít jako první dvojčata. „Vstupte a nechť je můj dům i vaším domovem.“

Dvojčata vešla a byla trochu zklamaná tím, co vevnitř našla. Za dveřmi byl malý dvůr čtyřpatrové budovy, která byla od sousedních oddělena vysokou zdí s ostnatým drátem nahoře. Sofie s Joshem očekávali něco mnohem více exotického nebo nápadnějšího, ale všechno, co se zde nacházelo, byla neupravovaná zahrada se spadanými listy. Uprostřed dvora stála otřesná kamenná fontána, ale místo vody byla zanesená spadaným listím a zbytky ptačích hnízd. Všechny rostliny v květnících a košíkách, které ji obklopovaly, byly uschlé nebo usychající.

„Zahradník má dovolenou,“ řekl Saint-Germain bez jakékoliv známky studu. „Moc mi to s květinami nejde.“ Zvedl pravou ruku a roztáhl prsty, z každého z nich vyšlehl jinak barevný plamínek. Potěšené se pousmál a barvy se promítly do jeho tváře v různé intenzitě odstínů. „Přiznávám, že mě zajímá trochu něco jiného.“

Scathach se zastavila u vchodu a ještě jednou zkontrolovala příchozí cestu, naklonila hlavu na stranu a zaposlouchala se. Když se ujistila, že za nimi nikdo nešel, zavřela dveře a otočila klíčem v zámku.

„Ale jak nás Flamel najde?“ zeptal se Josh. Přestože byl ostražitý a opatrný v přítomnosti alchymisty, v Saint-Germainově byl ještě nervóznější.

„Dal jsem mu malého průvodce,“ vysvětlil tajemně Saint-Germain.

„Nestalo se mu nic, že ne?“ zeptala se Sofie Scatty.

„Určitě ne, bude v pořádku,“ odpověděla, ačkoliv z tónu jejího hlasu se daly vyčíst obavy a oči ji také prozradily. Když se pomalu odvracela od vrat, kterými přišli, najednou celá ztuhla a ústa jako by ji spadla a odhalila její strašné a dlouhé upíří špičáky.

Náhle se totiž otevřely zadní dveře domu a na dvůr vystoupila postava. Sofiina aura v tu ránu jasně stříbrně zazářila, což ji převážilo do bratrovy náruče. Efekt byl jako při dominu, jeho aura ho okamžitě obklopila zlatě-bronzovým obalem. Oba se drželi oslepeni sílou svých zářících aur a do toho zazněl Scattyin výkřik. Byl to ten nejstrašnější zvuk, který kdy předtím slyšeli.

KAPITOLA 16

„Stůj!“

Nikolas nezastavoval a běžel dál, zabočil doprava do ulice Quai Branly.

„Stůj, nebo střelím!“

Flamel věděl, že policista nevystřelí, nemohl. Machiavelli ho chtěl dostat živého.

Těžké kroky a kovové cvakání zbraní se blížilo, a Nikolas téměř slyšel své pronásledovatele dýchat. Začínal z divokého tempa těžce lapat po dechu, a v boku ho ostře píchalo. Receptura z Kodexu ho držela naživu a v kondici, ale neměl šanci soupeřit s dobře trénovaným a zdravým policejním důstojníkem.

Nikolas Flamel se naráz zastavil, což způsobilo, že do něj policista skoro narazil. Alchymista stál klidně a téměř v neznatelném pohybu se pomalu podíval přes levé rameno dozadu. Kapitán vytáhl strašnou černou pistoli, kterou držel v pohotovosti v pevném sevření oběma rukama. „Ani se nehni. Ruce nad hlavu.“

Nikolas se pomalu otočil, aby stál tváří v tvář důstojníkovi, a klidně řekl: „No, tak se rozhodněte, co mám dělat.“

Muž pod svým plastikovým štítem zmateně zamrkal.

„Buď se ani nehnu, nebo zvednu ruce, obojí najednou nejde.“

Policista hlavní pistole ukázal na ruce a Flamel je poslušně zvedl nad hlavu. Dalších pět příslušníků speciální jednotky dorazilo na místo. Namířili na alchymistu různé druhy zbraní a obklíčili ho ze všech stran. Nikolas s rukama nad hlavou pomalu opětoval pohled každému z nich. Vypadali jako neodbytný hmyz ve svých černých uniformách, helmách, maskách a štítech.

„Na zem. Lehni si na zem a hned!“ rozkázal kapitán. „Ruce nahoru.“

Nikolas pomalu poklekl na kolena.

„Teď si lehni! Tváří k zemi!“

Alchymista ležel na studené pařížské ulici, obličejem přitisknutým na špinavý chodník. „Roztáhni ruce.“

Nikolas udělal, co mu poručili. Policisté se přeskupili a rychle ho obešli, ale stále si drželi určitou vzdálenost.

„Máme ho!“ Zaznělo z úst policejního důstojníka do mikrofonu, který měl připevněný před rty. „Ne pane, ani jsme se ho nedotkli. Ano pane, okamžitě.“

Nikolas si přál, aby u něj nyní byla Perenela, určitě by věděla co dělat. Ale předně kdyby byla s ním, vůbec by se do této šlamastyky nedostal. Perenela byla bojovník. Často ho právě ona donutila, aby konečně přestali utíkat a bojovali. Byla to ona, kdo ho vždy donutil použít za půl tisíciletí nabyté znalosti alchymie a její magické schopnosti, aby se postavili starobylým bytostem z temnot. Perenela chtěla, aby shromáždil nesmrtelné, starobylé bytosti a druhou generaci, kteří stáli na straně lidí, a vytáhli do války proti silám zla, Johnovi Dee a všem jeho druhu. Ale on to neudělal, čekal celý svůj život na to, až se objeví dvojčata předurčená v Kodexu.

„Dva, kteří jsou jedno, a jeden, který je vším.“

Nikdy nepochyboval, že ten den přijde. Věděl, že na dvojčata jednou narazí. Předpovědi v Kodexu se nikdy nemýlily, ale jako vždy slova Abrahámova byla nejasná a mnohoznačná, napsaná různými formami starodávných a zapomenutých jazyků.

Ti dva, kteří jsou jedno, a jeden který je vším.

Přijde čas, kdy kniha bude ukradena.

A královnin muž se spojí s vránou.

Starobylí vystoupí ze stínů.

Pak nesmrtelný musí učit smrtelné.

Dva, kteří jsou jedno, se musí stát jedním, co je vším.

A Nikolas věděl a nepochyboval, že on je ten nesmrtelný, protože kdysi mu to předpověděl muž s hákem místo ruky.

Před pěti sty lety Nikolas a Perenela Flamelovi cestovali po celé Evropě, aby se pokusili porozumět záhadné knize v kovové vazbě. Nakonec ve Španělsku potkali prapodivného muže s jednou rukou, který jim pomohl přeložit alespoň část neustále se měnícího textu. Muž s hákem jim ukázal, že tajemství věčného života se vždy objevuje na sedmé stránce Kodexu za úplňku, zatímco lektvar na transmutaci čili změnu kompozice materiálu najdou jedině na stránce čtrnáct. Když jim tenkrát přeložil první věštbu, podíval se na Nikolase svýma černýma havraníma očima a hákem se dotkl jeho hrudi.

„Alchymisto, tady je napsaný tvůj osud,“ zašeptal. Záhadná slova předpovídala, že jednoho dne najde dvojčata…, ale věštba neříkala, že skončí čelem k chodníku na pařížské ulici obklíčený houfem ozbrojených a velmi nervózních členů speciální jednotky.

Flamel zavřel oči a zhluboka se nadechl. Své roztažené prsty tlačil do kamenné podložky a zdráhavě popustil uzdu své auře.

Tenounký pramínek zlatozelené energie, která vytryskla z jeho prstů, se okamžitě vstřebal do kamenných kostek. Nikolas cítil jak aurická energie proniká chodníkem do země pod ním. Tenounké vlákno energie se proplétalo zemí jako žížala a hledalo a hledalo, až nakonec nalezlo, co potřebovalo – hemžící se chomáček nekonečného života. Pak už to byla jen jednoduše záležitost transmutace, základního principu celé alchymie, přetvořit glukózu a fruktózu, svázat řetězce k sobě glykosidickou vazbou, a na světě je sacharóza. Život se hemží, přetváří a míří vstříc sladkému cukru.

Policejní kapitán zvýšil hlas. „Seberte ho a prohledejte.“

Nikolas slyšel blížící se kroky dvou dalších policistů, každý z jedné strany. Přímo před jeho obličejem se objevily naleštěné špičky masivních černých kožených bot.

A potom Nikolas uviděl mravence, který se zdál být nezvykle velký, ale to bylo způsobeno tím, že ho viděl tak zblízka. Vylezl spárou v chodníku a mával tykadly. Pak se za ním objevil druhý a třetí.

Alchymista přitiskl palce k prostředníčkům obou rukou a pak lusknul prsty. Sotva postřehnutelné jiskry vyletěly z jeho rukou a do vzduchu se uvolnila mátová vůně. Jiskřičky obklopily všech šest mužů speciální jednotky a Nikolas pak přeměnil malinkaté částečky na cukr.

V tu ránu se začal chodník okolo Flamela černat. Neuvěřitelné množství mravenců se vyhrnulo ze země, každý hledal svou cestičku nahoru kamennými škvírami v chodníku. Zaplavili místo jako lepkavý sirup, přelívali se po botách policistů, až začali lézt po jejich nohách nahoru. Během chvilky byli muži speciální jednotky ochromeni, překvapení nebo v šoku zůstali stát bez hnutí. Jejich obleky a rukavice je ještě chvíli chránily před náporem hmyzu, ale brzy se začali drbat, když malí drobečkové zalézali do nejmenších děr a otvorů v tvrdém materiálu uniforem. Muži brzy začali řvát, panicky se drbat a škrábat. Marně do sebe vráželi, sundávali výzbroj, rukavice, helmy, štíty, tisíce mravenců zaplavily jejich těla.

Policejní kapitán pozoroval, jak si jejich vězeň, naprosto netknutý jediným mravencem, sedá a oprašuje kalhoty, až se nakonec postavil na nohy. Kapitán se pokusil namířit na Nikolase zbraň, ale mravenci ho kousali a lechtali do zápěstí, dlaní i prstů, takže nebyl schopný udržet zbraň a v klidu zamířit. Chtěl muži nařídit, aby si sedl, ale přes jeho rty pobíhali další a další mravenci, a on věděl, pokud se je pokusí otevřít, okamžitě vlezou dovnitř. Rukou sáhl na helmu a snažil se ji dostat z hlavy, stejně tak masku, obě po chvíli hodil na zem. Zuřivě si drbal záda, to jak neodbytný hmyz prolézal podél jeho páteře. Potom si projel na ježka ostříhané vlasy a napočítal přinejmenším dalších deset mravenců i na hlavě. Někteří bláznivě pobíhali po tváři a další mířili k očím, které raději rychle zavřel. Když je znovu otevřel, zajatec již mířil ke stanici Pont de IʼAlma, ruce v kapsách a vypadal, že se vůbec nic nestalo.

KAPITOLA 17

Josh se vší silou snažil, aby udržel oči otevřené. Před nimi mu tančily černé mžitky, a když zvedl ruku k obličeji, stále viděl odraz své vlastní zlaté aury. Natáhl ruku a našel sestřinu, kterou chytil do své. Jemně ho na oplátku stiskla a Josh se k ní naklonil, aby zjistil, že i ona má oči otevřené.

„Co to bylo?“ zamumlal, přičemž byl sám příliš šokovaný a otupělý, aby ho to vyděsilo.

Sofie zavrtěla hlavou. „Bylo to jako výbuch.“

„Slyšel jsem vykřiknout Scathach,“ dodal Josh. „A mně se zdálo, že vidím někoho přicházet z domu…“ poznamenala Sofie.

Oba se otočili k zadním dveřím do domu. Scathach stála ve dveřích a objímala mladou ženu. Pevně ji držela a pohupovala s ní ze strany na stranu. Obě ženy se smály, až se zalykaly radostí ze shledání. Vzrušeně mluvily ve francouzštině přímo ďábelskou rychlostí. „Myslím, že se znají,“ řekl Josh a pomáhal sestře na nohy.

Dvojčata se podívala na hraběte, který stál opodál, s rukama zkříženýma na prsou a potěšeně se usmíval. „Jsou to staré přítelkyně,“ vysvětloval. „Dlouho se neviděly… hodně dlouho.“ Saint-Germain si odkašlal a zdvořile řekl: „Johanko.“

Obě ženy se postavily bok po boku a ta, kterou nazval Johankou, s hlavou tázavě nakloněnou na stranu pohlédla na hraběte. Nedalo se vůbec odhadnout, kolik jí je. Měla na sobě obyčejné džíny a bílé tričko, vysoká byla zhruba jako Sofie, ale skoro nezdravě hubená. Z dokonale opáleného obličeje vystupovaly velké šedé oči. Vlasy měla hnědé s mírným nádechem do červena a ostříhané v krátkém chlapeckém stylu. Po tvářích se jí kutálely slzy, které rychle dlaní stírala. „Francisi?“ zeptala se.

„Tohle jsou naši hosté.“

Mladá žena držela Scattyinu ruku a přistoupila k Sofii. Jakmile se ocitla blíže, Sofie cítila mezi nimi náhlý tlak, jako by ji nějaká neviditelná síla odpuzovala. Pak najednou její aura zazářila stříbrně a vzduch prostoupila sladká vůně vanilky. Josh chytil Sofiinu ruku a v ten moment se i jeho aura rozsvítila a přidala pomerančové aroma.

„Sofie… Joshi,“ začal Saint-Germain. Dvůr obohatila navíc sladká vůně levandule, když se objevila praskající stříbrná aura krátkovlasé ženy. Záře sílila a mohutněla, působila kovově a odrážela okolí, měnila tvar do prsního plátu, krunýře, rukavic, bot, až se nakonec zformovala do úplného středověkého brnění. „Rád bych vám představil svou ženu Johanku.“

„Tvou ženu!“ zavýskla Scatty překvapeně.

„… kterou vy a historie zná jako Johanku z Arku.“

Snídaně byla naservírovaná na dlouhém vyleštěném dřevěném stole v kuchyni. Ve vzduchu se linula vůně čerstvě upečeného chleba a uvařené kávy. Talíře byly plné čerstvého ovoce, palačinek, housek, zatímco na staromódním sporáku se smažila vajíčka s klobásami.

Joshův žaludek se dovolával jídla hned, jak vstoupil do místnosti a uviděl všechno to jídlo. Ústa se mu zalila slinami, což mu jen připomnělo, jak dlouho už nic nejedl. Jediné, co stihli v kavárně, než dorazila policie, bylo pár loků horké čokolády.

„Jezte, jezte,“ řekl Saint-Germain, který už si vzal do jedné ruky talíř a do druhé tlustý croissant, do kterého se s chutí zakousl a všude okolo na dlažbu padaly drobečky. „Musíte umírat hlady.“

Sofie se nahnula k bratrovi. „Můžeš mi naložit talíř s jídlem? Já bych si potřebovala promluvit s Johankou. Musím se jí na něco zeptat.“

Josh se rychle podíval na mladě vypadající ženu, která vykládala hrnečky z myčky na nádobí. Díky jejím krátkým vlasům bylo opravdu těžké určit její věk. „Opravdu si myslíš, že je to Johanka z Arku?“ Sofie zmáčkla bratrovi ruku a odpověděla: „Potom všem, co jsme viděli, pochybuješ?“ Pak se otočila ke stolu a kývla. „Chtěla bych jen ovoce a vločky.“

„Žádná vajíčka nebo párky?“ zeptal se překvapený Josh. Jeho sestra byla jediná na světě, kdo byl schopný sníst víc párků a klobásek než on sám.

„Ne,“ zamračila se a oči se jí trochu zakalily. „Je to zvláštní, ale jen při myšlence na maso se mi dělá špatně.“ Sebrala housku a vstala, ještě než Josh stačil cokoliv říct. Postavila se k Johance, která nalévala kávu do vysokých skleniček. Sofie si přičichla a okomentovala: „Havajská Kona káva?!“

Johančiny šedé oči zamrkaly překvapením a naklonila hlavu na stranu. „Přesný odhad, to se hned tak nevidí.“

Sofie se zakřenila a pokrčila rameny. „Pracovala jsem v kavárně. Poznala bych tuto vůni kdekoliv na světě.“

„Já jsem si ji zamilovala, když jsme byli na Havaji,“ řekla Johana. Mluvila s jemným americkým přízvukem. „Šetřím si ji pro zvláštní příležitosti.“

„Já mám moc ráda její vůni, ale na chuť je příliš hořká.“

Johanka usrkla trochu z hrnečku a poznamenala: „Ale vsadím se, že jsi ke mně nepřišla, abychom mluvily o kávě.“

Sofie zavrtěla hlavou. „Ne, to teda ne. Já…“ zarazila se, protože si uvědomila, že tuto ženu právě potkala, ale chystala se jí zeptat na něco neskutečně osobního. „Můžu se tě na něco zeptat?“ řekla rychle.

„Na cokoliv,“ upřímně odpověděla Johanka a Sofie jí věřila, že to tak myslí. Zhluboka se nadechla a slova vyhrkla rychleji, než si to mohla rozmyslet.

„Scathach mi jednou řekla, že jsi byla poslední, koho znala s čistě stříbrnou aurou.“

„Taky proto tvá aura tak reaguje s mojí,“ řekla Johanka s oběma rukama okolo hrnečku a dívala se na Sofii. „Omlouvám se, má aura přehltila tu tvou. Můžu tě naučit, jak se tomu bránit nebo jak se toho vyvarovat,“ usmála se a odhalila své krásné rovné zuby. „I když šance, že bys ještě někdy potkala někoho s čistě stříbrnou aurou, jsou opravdu minimální.“

Sofie nervózně dloubala do pečiva a pak se zeptala: „Prosím tě promiň, ale ty jsi opravdu… opravdová Johanka z Arku, ta Johanka z Arku?“

„Ano, to jsem. Jeanne dArc.“ Žena se krátce staromódně uklonila. „La Pucelle, panna Orleánská, k tvým službám.“

„Ale já jsem myslela,… chci říct, že vždycky jsem o tobě četla, že jsi zemřela.“

Johanka sklonila hlavu a usmála se. „Scathach mě zachránila.“ Natáhla se a dotkla se Sofiiny paže. Okamžitě se před Sofiinýma očima objevily obrazy z Johančiny minulosti. Scathach na obrovském koni, v černobílé zbroji se dvěma ostrými meči.

„Scathach si jednoduše probila cestu davem, který se přišel podívat na mou popravu. Nikdo se jí nemohl postavit. V panice a zmatku mě sebrala přímo před očima popravčích.“

Vzpomínky se míhaly Sofiinou hlavou. Johanka v otrhaných šatech se opírala o Scatty, bojovnice na vystrojeném černém koni si probíjí cestu.

„Samozřejmě, každý přesvědčivě vyprávěl, že Johanka zemřela,“ přidala se k nim Scatty. Opatrně loupala ananas ozdobným nožem na jednotlivé kousky. „Nikdo – ani Angličan, ani Francouz – by nikdy nepřipustil, že panu orleánskou zachránila a odvezla přímo před očima snad pěti set těžce ozbrojených rytířů jediná bojovnice.“

Johanka se natáhla, sebrala z rukou Scatty kousek oloupaného ananasu a hodila si ho do pusy. „Scatty mě vzala k Nikolasovi a Perenele,“ pokračovala. „Ti mě přijali a starali se o mě. Při útěku mě zasáhli a za dobu vězení jsem hrozně zeslábla. Ale i přes Nikolasovu nejlepší péči, bych zemřela, kdyby nebylo Scatty.“ Stiskla ruku své přítelkyně a oči se ji zalily slzami.

„Johanka ztratila hodně krve,“ řekla Scathach. „Nikolas s Perenelou se strašně snažili, aby jí bylo lépe, ale nic nepomáhalo. Pak Nikolas uskutečnil první krevní transfúzi.“

„Čí krev Johanka dostala?“ zeptala se Sofie, ale náhle ji došlo, že ví odpověď. „Tvojí?“

„Scattyina upíří krev mě zachránila, a také mě učinila nesmrtelnou,“ usmála se Johanka. Sofie si všimla, že její zuby jsou normální, ne špičaté a dlouhé jako Scattyiny. „Naštěstí to nemělo žádné vedlejší účinky spojené s upírstvím. Ale jsem vegetariánka,“ dodala, „posledních pár století.“

„A vdala ses,“ řekla Scatty vyčítavě. „Kdy jste se vzali, a jak, a proč jste mě nepozvali?“ jedním dechem vysypala všechny otázky, které ji ležely na jazyku.

„Vzali jsme se před čtyřmi roky na Sunset Beach na Havaji, při západu slunce samozřejmě. Všude jsme tě hledali, když jsme se rozhodli,“ řekla Johanka rychle. „Opravdu jsem tě tam chtěla mít, chtěla jsem, abys byla má družička.“

Scattyiny oči se zúžily, jak vzpomínala. „Před čtyřmi lety… myslím, že jsem byla v Nepálu. Honila jsem mizeru Yettiho, odporného sněžného muže,“ dodala, když uviděla Sofiiny a Johančiny nechápající oči.

„Nemohli jsme tě najít, ani ti nijak poslat zprávu. Tvůj mobil byl vypnutý, a e-maily se vracely, že máš plnou schránku.“ Johanka chytila Scatty za ruku a řekla: „Pojď, ukážu ti alespoň fotky.“ Pak se ještě otočila k Sofii a poradila jí: „Ty bys teď měla něco sníst. Potřebuješ doplnit energii, co jsi spálila. Hodně pij, vodu, džus, ale žádný kofein, čaj, kávu, nic, co by tě drželo vzhůru. Až se najíte, Francis vám ukáže vaše pokoje, kde se můžete umýt a pořádně si odpočinout.“ Pomalu si Sofii prohlédla od hlavy až k patě a dodala: „Donesu ti nějaké věci, máš zhruba mou velikost, a až si odpočineš, promluvíme si o tvé auře.“ Johanka zvedla ruku a roztáhla prsty a okolo se objevila praskající rukavice brnění. „Ukážu ti, jak ji kontrolovat a jak jí dát tvar, který si přeješ.“ Rukavice se změnila v kovový pařát dravého ptáka s dlouhými drápy, který se nakonec vstřebal zpět do Johančiny ruky. Pouze nehty zůstaly stříbrné. Rychle se naklonila k Sofii a políbila ji krátce na tváře. „Ale nejdřív si musíš odpočinout. A teď,“ řekla zpátky ke Scatty, „ti ukážu ty fotky.“

Obě ženy pospíchaly z kuchyně a Sofie se vrátila ke stolu, kde Saint-Germain něco náruživě vyprávěl jejímu bratrovi. Josh jí podal talíř s hromadou ovoce a chlebem. Jeho vlastní talíř byl přeplněný vajíčky a uzeninou, z čehož se Sofii zvedal žaludek, a tak se přinutila dívat jinam. Nimrala se v ovoci a poslouchala, o čem je řeč.

„Ne, jsem člověk, nemůžu probudit tvé schopnosti,“ říkal Saint-Germain, když si k nim přisedla. „Na to je potřeba nějaká starobylá bytost nebo někdo velice schopný z druhé generace,“ usmál se a ukázal své mizerné zuby. „Ale neboj se, Nikolas určitě někoho najde, kdo toho bude schopen.“

„A je někdo tady v Paříži, kdo má takovou moc?“

Hrabě se zamyslel a odpověděl: „Machiavelli by to věděl, to jsem si jistý. Ví všechno. Ale já o nikom takovém nevím.“ Otočil se k Sofii, lehce se uklonil. „Dozvěděl jsem se, že tvé schopnosti byly probuzeny legendární Hekaté a čarodějka z Endoru, má stará dobrá učitelka, tě zasvětila do vzdušné magie.“ Zavrtěl hlavou a dodal: „Jak se jí vede? Nikdy mě neměla ráda,“ postěžoval si.

„To stále nemá,“ vyhrkla Sofie, dřív než si uvědomila, co řekla. Zčervenala a dodala: „Promiňte. Moc se omlouvám, nevím proč jsem to řekla.“

Hrabě se zasmál a vysvětlil: „Ale Sofie, ty jsi to vlastně neřekla… teda ne opravdu. To čarodějka. Bude ti to chvíli trvat, než rozlišíš a uspořádáš její vzpomínky od svých. Volala mi dneska ráno a řekla mi, že ti nejen předala své znalosti magie, ale veškeré své vědomosti a vzpomínky. Její technika učení – mumifikování – je velice nebezpečná a už dlouho ji nikdo nepoužil.“

Sofie rychle pohlédla na bratra, který pečlivě pozoroval hraběte a poslouchal pozorně každé slovo. Všimla si záchvěvu a napětí na jeho krku, jak v rozčilení tlačil čelisti k sobě.

„Měla sis potom odpočinout, a to alespoň 24 hodin, aby tvé vědomí i podvědomí mělo čas vstřebat náhlý příval cizích vzpomínek, myšlenek a pocitů.“

„Na to nebyl čas,“ zamumlala Sofie.

„No, ten je teď. Najezte se a já vám ukážu vaše pokoje. Můžete spát, jak dlouho budete chtít. Tady se vám nemůže nic stát. Jste tu v bezpečí. Nikdo ani neví, že jste tady.“

KAPITOLA 18

„Jsou v Saint-Germainově domě u Champs-Elysées.“ Machiavelli si přitiskl mobil k uchu, opřel se do černého koženého křesla a díval se z okna. V dálce za všelijak zkosenými střechami vystupoval vršek Eiffelovy věže. Ohňostroj již ustal, ale zbytky duhově zbarvených mraků stále visely ve vzduchu. „Nebojte se, doktore, dům je pod neustálým dohledem. Saint-Germain, Scathach a dvojčata jsou uvnitř. Nikdo jiný tam není.“

Machiavelli oddálil telefon, protože v něm nepříjemně praskalo jakoby statickou elektřinou. Letadlo doktora Johna Dee právě startovalo z malého soukromého letiště na severu L. A. Zastaví se, aby natankovalo v New Yorku, a pak bude přímo pokračovat do Paříže. Praskání ustalo a z mobilu se ozval silný a pevný hlas Johna Dee. „A alchymista?“

„Zmizel nám v Paříži. Moji muži ho obklíčili a měli na dosah, ale nějak se mu povedlo je obalit cukrem, který k nim přilákal snad každého mravence v Paříži. Zpanikařili a nechali ho utéct.“

„Transmutace,“ poznamenal Dee. „Voda se skládá ze dvou atomů vodíku a jednoho kyslíku, sacharóza se skládá ze stejných prvků. Přeměnil vodu na cukr, je to laciný trik – očekával bych od něj daleko víc.“

Machiavelli projel rukou své nakrátko ostříhané sněhobílé vlasy. „Já bych řekl, že to od něj bylo velice chytré,“ řekl tiše. „Šest policistů skončilo v nemocnici.“

„Vrátí se k dvojčatům,“ připomněl Machiavelli Johnovi Dee. „A nyní víme přesně, kde jsou, to znamená, že také víme, kam Flamel půjde.“

„Nic nepodnikejte, dokud se tam nedostanu,“ rozkázal Dee.

„A máte nějakou představu, kdy to asi…“ začal Machiavelli, ale linka už byla hluchá. Machiavelli si nebyl jistý, zda Dee zavěsil nebo vypadl signál. Protože znal anglického čaroděje už nějakou dobu, hádal, že zavěsil, byl to přesně jeho styl. Vysoký elegán zaklapl mobil o své tenké rty a schoval ho do kapsy. Neměl v úmyslu poslechnout jeho příkazy, chtěl dopadnout Flamela a dvojčata dřív, než letadlo z Los Angeles přistane v Paříži. Udělá to, v čem Dee selhával po staletí, a za odměnu mu starobylé bytosti splní vše, po čem touží.

Machiavelliho mobil znovu zavibroval, vyndal ho a podíval se na displej, na kterém se objevila neobvykle dlouhá řada čísel. Číslo nebylo podobné vůbec žádnému, které kdy viděl, neznačilo to nic dobrého. Ředitel tajné služby se zamračil, protože pouze pár vyvolených jako prezident nebo několik vysoce postavených členů kabinetu a lidé v jeho osobních službách znali jeho číslo. Přijal hovor, ale nepromluvil.

„Anglický čaroděj se domnívá, že se pokusíš zajmout Flamela a dvojčata předtím, než přijede.“ Hlas na druhém konci mluvil řecky a navíc dialektem, který nikdo na zemi neslyšel po tisíciletí.

Niccolo Machivelli se napřímil a s respektem řekl: „Pane?“

„Prokaž Johnovi Dee veškerou podporu. Nic proti Flamelovi nepodnikej, dokud se k tobě nepřipojí.“ Potom linka ztichla.

Machiavelli opatrně položil mobil na malý stolek a znovu se opřel do křesla. Ruce držel před obličejem a vůbec se nedivil, že se mu třesou. Naposledy mluvil se svým pánem před více než 150 lety. Byla to starobylá bytost, která mu zaručovala nesmrtelnost od začátku 16. století. Mohl ho nějakým způsobem Dee kontaktovat? Machiavelli zavrtěl hlavou. To bylo dost nepravděpodobné. Spíš Dee kontaktoval svého pána a požádal ho o laskavost, aby přetlumočil jeho požadavek. Ale Machiavelli sloužil jednomu z nejmocnějších starobylých bytostí z temnot… To ho přivedlo zpět k myšlence, která ho trápila celá století: komu slouží Dee?

Každý člověk, kterému byl propůjčen dar nesmrtelnosti, byl svázán se svým pánem. Bytost, která mu nesmrtelnost poskytla, mu ji kdykoliv může odejmout. Machiavelli takový případ dokonce jednou viděl. Sledoval zdravě vypadajícího mladého muže stárnout a šedivět během mrknutí oka, postupně se rozpadl na hromádku kostí a prachu.

Machiavelliho seznam obsahoval nesmrtelné propojené s jejich pány, ať již to byly starobylé bytosti na jakékoliv straně. Bylo pouze několik málo jedinců jako Flamel, Perenela, Saint-Germain, kteří za svou nesmrtelnost nevděčili starobylým bytostem, a proto nebyli s nikým spojeni. Oni nesmrtelnost získali svým vlastním přičiněním.

Nikdo nevěděl, komu slouží Dee. Ale očividně to byl někdo mocnější než Machiavelliho pán, což z něj dělalo ještě nebezpečnějšího člověka.

Machiavelli se nahnul a zmáčkl knoflík na telefonu na stole. Okamžitě se otevřely dveře a dovnitř vstoupil Dagon, jehož sluneční brýle odrážely holé stěny.

„Nějaké zprávy o alchymistovi?“

„Nic. Dostali jsme video z bezpečnostní kamery na stanici Pont de I’Alma a na každé další stanici na trase a teď je analyzujeme, ale bude to chvíli trvat.“

Machiavelli přikývl. Čas byl právě to, čeho se mu nedostávalo. Mávl rukou s dlouhými prsty a dodal: „No, možná nevíme, kde je teď, ale víme, kam míří. Do Saint-Germainova domu.“

Dagonovy rty se od sebe lepkavě oddělily. „Ten dům je pod pečlivým dohledem. Všechny vchody i východy jsou hlídány, jsou tam dokonce muži v chodbách pod budovou. Nikdo nemůže vejít nebo odejít, aniž bychom si toho nevšimli. Ve vedlejších ulicích jsou dvě dodávky speciálních složek, které čekají jen na váš rozkaz, a budou uvnitř ve vteřině.“

Machiavelli vstal a obešel stůl. Pomalu procházel s rukama za zády malou neokázalou kanceláří. Ačkoliv to bylo jeho oficiální sídlo kanceláře, trávil tu málo času, proto tu měl pouze stůl, dvě křesla a telefon. „Ale mě by spíš zajímalo, bude to stačit?“

„Flamel unikl z obklíčení šesti trénovaných policistů, kteří ho měli na dostřel, tváří k zemi, ležícího na chodníku. A víme, že Saint-Germain – pán ohně – je uvnitř. Ráno jsme viděli malou ukázku jeho schopností.“

„Ten ohňostroj byl neškodný,“ řekl Dagon.

„Ale jsem si jistý, že by se stejnou lehkostí rozpustil celou věž. Nezapomeň, že přeměňuje uhlí na diamanty.“

Dagon přikývl.

Machiavelli pokračoval: „Také víme, že schopnosti té malé Američanky byly probuzeny, a něco málo z její síly jsme už také viděli. Mlha na Sacré-Coeur byla slušná práce na někoho tak netrénovaného a mladého.“

„A ještě je tu Stín,“ doplnil Dagon.

Machiavelliho tvář se proměnila ve znechucenou masku. „A ještě je tu Stín,“ zopakoval.

„Porazila dvanáct těžce ozbrojených mužů ráno v kavárně,“ řekl bezvýrazně Dagon. „Viděl jsem jí čelit celým armádám, a přežila století v podsvětí. Flamel ji zřejmě používá, aby chránila dvojčata. Musíme ji zničit dřív, než vyrazíme proti ostatním.“

„Máš pravdu.“

„Ale na to bude potřeba armáda.“

„Možná ne. Nezapomeň, že lest a intrika svedou někdy víc než hrubá síla,“ zacitoval.

„Kdo to řekl?“ zeptal se Dagon.

„Já v jedné ze svých knih, už je to dávno, ale jak to platilo na dvoře Medicejů, tak to platí i nyní.“ Podíval se nahoru a dodal: „Už jsi poslal pro Valkýry?“

„Jsou na cestě.“ Dagonův hlas zněl opět mlaskavě a lepkavě. „Nevěřím jim.“

„Nikdo jim nevěří.“ Machiavelli se usmál, ale v jeho úsměvu nebyla ani špetka veselí. „Slyšel jsi někdy tu příhodu, jak Hekaté uvěznila Scathach v podsvětí?“

Dagon se ani nepohnul.

„Hekaté použila Valkýry. Jejich nešváry a nepřátelství se Stínem sahají do doby, než byl potopen Danu Talis.“ Machiavelli položil ruku na rameno svého sluhy a postavil se velmi blízko, až musel dávat pozor, aby dýchal ústy. Dagon byl načichlý rybinou, byl jí přímo prolezlý, jako by ji vylučoval s potem. „Já vím, že Scathach nenávidíš, a nikdy jsem se tě neptal proč, ačkoliv mám určité podezření. Je zřejmé, že ti způsobila velké trápení. Nicméně bych chtěl, abys zapomněl na své pocity, nenávist je jednou z nejneužitečnějších emocí. Úspěch je nejlepší odvetou. Potřebuju tě po boku, a to soustředěného na jedinou věc. Na vítězství. Jsme velice blízko, tak blízko našemu cíli – návratu starobylých ras na svět. Nech Valkýry, ať se se Scathach vypořádají. Jestliže selžou, pak je tvá. To ti slibuji.“

Dagon otevřel ústa a odhalil čelist plnou malých špičatých zubů. „Ony neselžou. Chtějí přivést draka Nidhogga.“

Niccolo Machaivelli překvapením zamrkal. „Nidhogg… je volný? Jak?“

„Strom Ygdrasil byl zničen.“

„Jestli pustí Nidhogga na Scathach, pak opravdu neselžou. Nemůžou.“

Dagon si sundal své zrcadlové brýle. Jeho oči byly velké a bez víček jako oči ryby a upřeně zíraly na Machiavelliho. „A když ztratí kontrolu nad Nidhoggem, může zničit celé město.“

Machiavellimu chvíli trvalo, než si to uvědomil a pak přikývl. „To byla jen malá cena za zničení Stínu.“

„Jako bych slyšel Johna Dee.“

„Hm, ale já nejsem ani zdaleka jako ten anglický čaroděj,“ řekl Machiavelli nazlobeně. „Dee je nebezpečný fanatik.“

„A vy nejste?“ zeptal se klidně Dagon.

„Já jsem jenom nebezpečný,“ odpověděl Niccolo.

Doktor John Dee pohodlně seděl na měkkém koženém sedadle a pozoroval blýskající se světýlka Los Angeles, která se míhala pod nimi. Zkontroloval zdobené kapesní hodinky a přemýšlel, jestli již má Machiavelli hovor se svým pánem za sebou. Počítal, že nejspíš už ano. Škodolibě se usmál a napadlo ho, co si asi o tom všem bude záludný Ital myslet. Když nic jiného, alespoň pozná, kdo tu velí.

Nebylo třeba žádného velkého důvtipu, aby věděl, že Machiavelli půjde po Flamelovi a dětech sám. Ale Dee strávil už příliš mnoho času, aby Flamela dostal, a nyní, téměř na konci, si to nenechá nikým vzít…, a rozhodně ne někým takovým, jako je Niccolo Machiavelli.

Zavřel oči, letadlo vzlétlo a měl v žaludku divný pocit. Automaticky sáhl po papírovém pytlíku, který ležel vedle na sedadle. Strašně rád létal, ale jeho žaludek měl proti tomu vždycky námitky. Jestli ale všechno půjde podle plánu, brzy bude vládnout celé planetě, a nebude muset létat vůbec, protože každý přiletí k němu.

Letadlo prudce stoupalo a Dee těžce polkl, na letišti snědl smažené kuře obalené v těstíčku a teď toho z duše litoval. A sycený nápoj, kterým to zapil, byl bezesporu také špatný nápad.

Dee se nemohl dočkat, až se na Zemi vrátí starobylé bytosti. Možná by mohly znovu vystavit síť energetických bran, a pak by létání nebylo vůbec nutné. Zavřel oči a soustředil se na všechny možné výhody, které se s nimi navrátí. Kdysi dávno starobylé bytosti vytvořily ráj na zemi. Všechny starodávné knihy a listiny, mýty a legendy ze všech koutů planety mluví o tom, jak báječné ty časy byly. Pán mu slíbil, až se staré časy vrátí, znovu promění Zemi do té dávné podoby. Zvrátí účinky globálního oteplování, spraví ozónovou díru a zúrodní pouště. Sahara rozkvete, ledovce na jihu roztají a odhalí bohatou zemi pod nimi. Dee už přemýšlel o tom, že by své hlavní město založil na Antarktidě u břehů jezera Vanda. Starobylé bytosti si mohou obnovit své staré říše v Sumeru, Egyptě, Střední Americe nebo Kambodži. Se znalostmi obsaženými v Kodexu bude dokonce možné z mořského dna vyzvednout dávno zaniklý ostrov Danu Talis.

Samozřejmě, Dee dobře věděl, že lidi se zas stanou otroky a někteří skončí jako potrava pro ty bytosti, které ještě stále potřebují jíst. Ale to je nepatrná cena za ostatní výhody.

Letadlo přestalo stoupat a žaludek se uklidnil. Otevřel oči, zhluboka dýchal a mrkl na hodinky. Těžko uvěřit, že jen hodiny – doslova hodiny – ho dělí od zajetí alchymisty, Scathach, a navíc i dvojčat z proroctví. Ti dva byli jako bonus. Až dostane od Flamela ty dvě chybějící stránky z Kodexu, svět se navždy změní.

Nikdy neporozuměl, proč Flamel se svou ženou tak zarputile bojoval, aby zabránil starobylým bytostem v navrácení starodávných civilizací. Ale určitě se ho zeptá…, předtím než ho zabije.

KAPITOLA 19

Nikolas Flamel se na chvíli zastavil na Rue Beaubourg a pomalu se otočil, jestli ho nikdo nesleduje. Očima prozkoumal celou ulici a ujistil se, že za ním nikdo nejde, musel mít naprostou jistotu. Nasedl do vlaku ve stanici Saint-Michel Notre Dame, pak přešel most přes Seinu a zamířil k monstróznímu, ocelově skleněnému centru Pompidou. Dával si načas, často se zastavoval, chvíli šel po jedné straně ulice, pak po druhé. Zastavil se u novinového stánku, aby si koupil ranní tisk, jinde na rychlou na kávu v bufetu, ale stále pozorně sledoval, jestli si ho někdo nevšímá víc, než je nutné. Prozatím nenašel nic a nikoho podezřelého, a tak se zdálo, že ho nikdo nesleduje.

Paříž se hodně změnila od dob, kdy tu žil. San Francisko nyní zval svým domovem, ale Paříž byla přece jen město, kde se narodil, a už navždy to bude jeho město. Ještě před pár týdny mu Josh nahrál mapu do počítače v knihkupectví a ukázal mu, jak ji používat. Nikolas trávil hodiny tím, že procházel známými pařížskými ulicemi, hledal budovy spojené s mládím, dokonce našel i místo, kde měl hrobku.

Zvláště ho tehdy zajímala jedna ulice. Našel ji v programu a vydal se na virtuální procházku, tehdy ho nenapadlo, jak brzy bude mít příležitost projít ji skutečně.

Nikolas zahnul vlevo z Rue Beaubourg na Rue de Montmorency – a naráz se zastavil, jako by se mu do cesty postavila zeď.

Zhluboka, ale přerývaně se nadechl a jeho srdce se rozeběhlo jako o závod. Příval pocitů a vzpomínek byl výjimečně silný. Ulice byla natolik úzká, že se sem ještě ranní sluneční paprsky nedostaly, a proto zůstala zahalena v šeru. Po obou stranách se tyčily vysoké většinou bílé a bezové domy, v jejichž oknech se vyjímaly košíky a květníky plné nejrůznějších popínavých rostlin. Chodníky lemovaly černé kovové sloupky, které zamezovaly autům, aby zde parkovaly.

Nikolas pomalu procházel ulicí. Prohlížel si ji očima, kterýma ji viděl kdysi, a vzpomínal.

Před více než šesti sty lety tu žili s Perenelou. Před očima se mu míhaly obrazy středověké Paříže, nepředstavitelný nepořádek, který ležel všude před dřevěnými i kamennými domy, úzké uličky s věčným průvanem, trouchnivějící mosty, chátrající stavení a ulice, které byly jen o něco lepší než stoky. Bývalo tu rušno, vtíravý neobyčejný hluk šuměl městem a nezaměnitelný zápach, který nad ním visel, se nedal přehlédnout. Nemohl zapomenout na směsici nemytých a nemocemi zmítaných těl a špinavých zvířat.

Na konci Rue de Montmorency nakonec Nikolas našel, co hledal.

Moc se to tu nezměnilo. Kamenné zdivo, kdysi světlé ztmavlo sazemi a smogem, se pomalu drolilo a rozpadávalo. Tři dřevěná okna a dveře byly nové, ale samotná budova patřila k těm nejstarším v celé Paříži. Přímo nad vchodovými dveřmi uprostřed visela modrá kovová cedule s číslem 51a nad ní se nacházela omšelá kamenná deska s oznámením, že to byl kdysi dům Nikolase a Perenely Flamelových. Nad vchodem se tyčil štít, na kterém stálo, že to býval Hostel Nikolase Flamela. Nyní se zde nacházela restaurace.

To kdysi býval jeho domov.

Stoupl si k oknu a předstíral, že čte menu, ale chtěl vědět, jak to vypadá uvnitř. Interiér byl samozřejmě kompletně přestavěn, a určitě ne jednou, ale tmavé trámoví na bílém stropě vypadalo stejně jako to původní, na které se tak rád a často díval před šesti sty lety.

Uvědomil si, jak šťastní tu s Perenelou byli.

A v bezpečí.

Jejich životy byly o hodně jednodušší, nevěděli nic o starobylých bytostech, o jejich rozdělení na síly dobra a zla, neměli ani tušení o Kodexu nebo nesmrtelných, kteří ho chrání a brání po staletí.

A navíc oba dva byli ještě úplně normální lidé.

Do letitého kamenného zdiva byly vyryty různé druhy symbolů, obrázků a slov, nad kterými, jak předpokládal, si lámali hlavu učenci po celá staletí. Většina ze znaků nic neznamenala, jejich důležitost by se dala přirovnat k denní nabídce poledního menu, ale bylo tam pár symbolů, které měly mimořádný význam. Rychle se podíval doleva i doprava, ale v ulici nebyla ani noha. Vztáhl pravou ruku a sledoval záhyby písmene „N“, které bylo vyryto do zdi nalevo od prostředního okna. Kolem písmene se objevil známý zelený dým. Potom stejným způsobem obkresloval písmeno „F“ na protější straně okna. Chytil se rámu okna a vyskočil na parapet. Pak pravou rukou sáhl vysoko nad hlavu a prsty nahmatal další tvary písmen ve starém kameni. Pomocí své aury působil v určité posloupnosti na konkrétní znaky a… kámen pod jeho prsty změkl a zteplal. Zatlačil a prsty zajely do zdi jako do másla. Nahmatal předmět, který zde do pevné žuly pečlivě ukryl již v patnáctém století. Vytáhl ho a seskočil dolů z římsy. Rychle předmět obalil výtiskem Le Monde, pak se otočil a zamířil pryč, aniž se ohlédl.

Dříve než se opět vydal na rušnější Rue Beaubourg, obrátil levou ruku vzhůru. Uprostřed dlaně jako v síti viděl dokonalý obrázek černého motýla, který Saint-Germain vytlačil do jeho kůže. „Dovede vás zpátky ke mně,“ řekl.

Nikolas zakroužil ukazováčkem na tetování a řekl: „Vezmi mě zpět k Saint-Germainovi,“ zamumlal. „Doveď mě k němu.“

Tetování na jeho kůži se zachvělo a černá křídla se pohnula. Pak se najednou motýl odlepil od kůže a třepotal křídly před Nikolasem. „Chytré,“ zamumlal Nikolas, „dokonce velmi chytré.“ A vydal se za motýlem.

KAPITOLA 20

Perenela Flamelová vyšla z vězeňské cely. Dveře nikdy nebyly zamčené. Nebylo nutno, aby byly, protože přes sfingu stejně nikdo neměl šanci proklouznout. Ale nyní byla sfinga pryč. Perenela se zhluboka nadechla, nakyslý zápach toho stvoření, odporná kombinace hada, lva a orla slábl a do chodby se vkrádal typický závan Alkatrazu – sůl, rez, vůně řas, moře a kamení. Pustila se chodbou doleva, rychle kolem dalších cel. Byla na skále, ale neměla nejmenší tušení, kde přesně v tomto obrovském komplexu je. Žili s Nikolasem v San Francisku dlouhá léta, nikdy je však nelákalo navštívit tento nešťastný ostrov plný ztracených duší. Jediné, čím si byla jistá, bylo, že se nachází hluboko pod povrchem země. Jediné světlo sem přicházelo z nepravidelně blikajících úsporných zářivek před celami. Perenela se kradmo usmála, protože věděla, že světlo tu nebylo kvůli ní. Sfinga se bála temnoty, pocházela totiž z dob, kdy ve stínech a tmě žily opravdové příšery a monstra.

Sfingu odvedl hluk, který způsobil duch Juana Manuela de Ayaly. Vydala se prozkoumat, co vydává takové prapodivné a podezřelé zvuky, proč se třesou mříže a práskají dveře, proč ty zvuky najednou zaplnily celou budovu. Každou minutou, kdy se sfinga vzdalovala, Perenelina aura sílila. Nemohla jí stále využít – potřebovala by nejprve chvíli spát a najíst se – ale alespoň už nebyla bezbranná. Jen se musela držet co nejdál od sfingy.

Uslyšela prásknutí dveřmi vysoko nad sebou a úplně se jí zastavil dech, když uslyšela kroky obrovských tlap. Pak začal odbíjet zvon, pomalu a rozvážně. Zvuk se nesl osamoceně do dáli. Perenela si oddechla, protože klapot kovově tvrdých drápů po kamenné chodbě se opět vzdaloval, to jak se sfinga obrátila a šla prozkoumat zvonici.

Perenela si se zkříženýma rukama třela paže a třásla se. Měla na sobě lehké letní šaty bez rukávů a normálně by byla schopná bez problémů srovnat teplotu pomocí své aury, ale síly se jí vracely pomalu, a tak se zdráhala použít je zbytečně. Speciální schopnost sfing vycítit a pohltit veškerou magickou energii byla obrovská.

Pereneliny měkké sandály nevydávaly na vlhké kamenné podlaze žádný zvuk. Procházela opatrně chodbou, ale nebála se. Žila více než šest set let, a zatímco se Nikolas věnoval alchymii, ona se soustředila na kouzla a magii. Tato záliba jí zavedla do někdy velice nebezpečných končin nejen na zemi, ale i v některých říších, které s ní sousedí.

Někde v dáli se ozval zvuk rozbitého skla, které se sesypalo na zem. Slyšela sykot sfingy a její zoufalé zavytí, ale naštěstí velmi daleko. Perenela se usmála, de Ayala odvádí výbornou práci, maximálně sfingu zaměstnává a je jedno, jak úporně ho bude hledat, nikdy ho nenajde. Ani stvoření, jako je sfinga, nemá moc nad duchy nebo poltergeisty.

Perenela věděla, že se musí dostat do vyšších pater, na čerstvý vzduch a na slunce, tam se její aura nabije daleko rychleji. Až bude nahoře, otevřou se jí možnosti pro použití jednoduchých kouzel, triků a zaříkávání, které pak udělají ze života sfingy peklo.

Kdysi potkala jednoho skytského kouzelníka, který tvrdil, že pomáhal postavit pyramidy pro ty, jež přežili zkázu Danu Talis a usadili se v Egyptě. Tento muž ji naučil velmi jednoduché a účinné kouzlo, které ničilo a rozbíjelo kámen. Perenela by ani na chvilku neváhala zbortit celou pevnost na hlavu sfingy. Pravděpodobně by stejně přežila – sfingy se prakticky nedají zabít – ale jistě by ji to alespoň na čas zastavilo.

Perenela před sebou uviděla zrezivělé železné schody a zamířila k nim. Už se chystala na ně vstoupit, když si všimla na prvním schodě něčeho podezřelého. Přes kovovou plochu se táhlo tenké šedivé vlákno. Perenela se okamžitě v nakročení zastavila, a pak opatrně vrátila nohu tam, kde předtím stála. Přikrčila se a opět se pozorně podívala na schody. Z tohoto úhlu uviděla tenká téměř neviditelná vlákna pavučin, která proplétala celou šířku schodů. Každý, kdo by se pokusil na schody vstoupit, by se chytil do pasti. Ustoupila a snažila se dohlédnout co nejdál do tmavého prostoru. Pavučinová vlákna byla příliš tlustá na obyčejné pavouky, navíc to vypadalo, že se na vláknech třpytí stříbrné kapičky. Perenela znala asi tucet různých stvoření, která byla schopná příst pavučiny, ale nechtěla by zde potkat ani jedno z nich, ne teď a ne tady, když se jí síly teprve pomalu vracely.

Obrátila se a zamířila na druhý konec dlouhé chodby, ve které svítila pouze jedna zářivka na začátku a druhá na konci. Nyní, když věděla o pavučinách, viděla je úplně všude, natažené přes strop, na zdech a celá hnízda v tmavých rozích. Pavučiny ale nakonec vysvětlovaly, proč nepotkala žádnou havěť nebo hmyz. Jediného mravence, komára, mušku nebo můru, dokonce ani krysy. Až se v hnízdech vylíhnou mladí, bude se to tu hemžit pavouky…, tedy pokud pavučiny tkali pavouci. Během svého dlouhého života se Perenela setkala se starobylými bytostmi, které byly s pavouky spojené jako Arachné nebo záhadná a děsivá Pavouci žena, ale ani jedna z nich, pokud věděla, nebyla na straně Johna Dee a sil z temnot.

Perenela pospíchala kolem otevřených dveří, ve kterých se leskla velká pavučinová síť. V tu chvíli ale ucítila nový hořkokyselý zápach. Zpomalila a pak zastavila. To bylo něco jiného, nebyl to pach sfingy. Otočila se zpátky ke dveřím a přiblížila se tak blízko, jak jen mohla, aniž by se dotkla pavučiny. Zahleděla se dovnitř a chvíli trvalo, než si její oči přivykly na šero a temno uvnitř a další chvíli trvalo, než jí došlo, co vidí.

Vetala.

Perenelino srdce začalo přímo bušit, až sama cítila vibraci těla. V místnosti visel ze stropu minimálně tucet stvoření, jejichž končetiny, něco mezi lidskými nohami a ptačími pařáty, byly hluboko zapuštěny do měkkého kamene na stropě. Jejich vyhublá lidská těla byla zabalena v průsvitných netopýřích křídlech. Obličeje, ačkoliv vzhůru nohama, byly vesměs nádherné tváře mladých mužů a žen, možná ještě nedospělých. Vetaly.

Perenela znovu neslyšně zopakovala to zakleté slovo. Upíři z dálného východu, přesně řečeno z Indie. A tento druh na rozdíl od Scathach se živil krví a lidským masem. Ale co dělají tady? A ještě důležitější otázka vyvstala v její mysli: jak se sem dostaly? Vetaly se vždycky držely svého regionu a kmene. Perenela nikdy neslyšela ani o jediné, která by opustila rodnou zem.

Perenela se pomalu otáčela a prohlížela si další otevřené místnosti ve špatně osvětleném koridoru. Co dalšího se asi schovává v celách Alkatrazu?

Co to jen má Dee v plánu?

NEDĚLE

5. června

KAPITOLA 21

Sofiiny přerušované výkřiky probudily Joshe z hlubokého bezesného spánku. Automaticky vyskočil z postele a bezmyšlenkovitě se snažil v absolutní tmě posbírat veškeré své svršky.

Sofie znovu hrozivě a srdceryvně vykřikla.

Josh tápal po ložnici, a než narazil na dveře, pořádně si natloukl kolena o židli. Pode dveřmi pronikal pouze tenký proužek světla, který naznačoval, že na chodbě je rozsvíceno. Sofiin pokoj byl přímo přes chodbu.

Když je Saint-Germain odvedl nahoru a dal jim vybrat pokoje, Sofie okamžitě zvolila ten s výhledem na Champs-Elysées, jelikož ze svého pokoje viděla nad střechami i Vítězný oblouk. Josh si vybral pokoj na druhé straně chodby, který měl okna do zubožené zahrady. Pokoje byly malé, s nízkými stropy a se zkosenými zdmi připomínajícími podkroví. Každý z nich měl ale vlastní koupelnu se sprchovým koutem, ve kterém tekla buď úplně studená, nebo horká voda. Když se Sofie sprchovala, Joshovi netekla voda vůbec. I když Josh slíbil sestře, že se za ní staví, až se umyje a převlékne, sedl si nakonec na postel a téměř v mžiku usnul spánkem vyčerpaných.

Sofie vykřikla potřetí a Joshovi se při tom výkřiku až nahrnuly slzy do očí.

Přiskočil ke dveřím a jedním pohybem je otevřel. Vyběhl úzkou chodbou směrem k Sofiinu pokoji. Prudce otevřel dveře a…, zarazil se.

Johanka z Arku seděla na kraji Sofiiny postele. Oběma rukama držela Sofii za ruku. V místnosti sice nesvítila žádná světla, přesto tu nebyla úplná tma. Johančiny ruce zářily studeným stříbrným světlem, což působilo, jako by měla světle šedé rukavice. Josh bez hnutí pozoroval dění uvnitř, Sofiina ruka získala tutéž barvu a strukturu jako Johančina a prostorem se linula vůně vanilky a levandule.

Johanka se otočila na Joshe, který úplně ztuhnul, když zjistil, že její oči září jako velké stříbrné mince. Josh nakročil k posteli, ale Johanka zvedla prst ke rtům a lehce zavrtěla hlavou, aby dala jasně najevo, že má být zticha. Její zářící oči pomalu bledly. „Sofie spí,“ řekla. Josh si nebyl úplně jistý, jestli opravdu nahlas promluvila, nebo její hlas slyšel jen ve své mysli. „Její noční můry odcházejí, a už se nikdy nevrátí,“ dodala a znělo to jako příslib.

Za Joshovými zády zapraskalo dřevo, a když se otočil, zjistil, že Saint-Germain schází po úzkém schodišti na konci chodby. Francis ze spodních schodů pokynul Joshovi, a ačkoliv se jeho rty nepohnuly, jasně slyšel jeho hlas. „Moje žena se o Sofii postará, neboj se. Pojď se mnou.“

Josh zavrtěl hlavou a řekl: „Měl bych tu zůstat.“ Nechtěl nechat Sofii samotnou s tou podezřelou ženou, ale zároveň cítil, že Johanka sestře neublíží.

„Teď pro ni stejně nemůžeš nic udělat,“ řekl nahlas Saint-Germain. „Obleč se a přijď do podkroví, mám tam pracovnu.“ Obrátil se a zmizel na schodech směrem nahoru.

Josh se ještě jednou podíval na Sofii, která nyní v klidu odpočívala, její dech se zpomalil a ve světle Johančiných očí si všiml, že i černé kruhy pod očima na sestřině tváři mizí.

„Běž,“ řekla Johanka, „ještě mám pár věcí, které chci Sofii říct. Soukromých věcí.“

„Ale ona spí…,“ začal Josh.

„Stejně jí je povím,“ zamumlala žena. „I tak si je bude pamatovat.“

Ve svém pokoji se Josh pak převlékl. Hromádka připravených věcí ležela na židli pod oknem. Našel zde spodní prádlo, džíny, tričko i ponožky. Hádal, že oblečení patří hraběti, protože byl zhruba stejně velký jako on. Josh si spěšně navlékl černé stylové džíny a tričko a vklouzl do bot. Podíval se zběžně do zrcadla a neubránil se úsměvu. Nikdy by ho nenapadlo, že si kdy na sebe vezme tak drahé oblečení. V koupelně vybalil kartáček na zuby a umyl si tvář studenou vodou. Projel prsty odrostlé blonďaté vlasy a sčesal si je z čela. Nasadil si hodinky a šokovalo ho, že už je něco po půlnoci, a tudíž neděle ráno. Prospal celý den a většinu další noci.

Když odcházel z pokoje, zastavil se u sestry, aby zkontroloval, co se tam děje. Vůně levandule byla tak pronikavá, že mu až zaslzely oči. Sofie ležela nehybně na posteli a pravidelně, klidně dýchala. Johanka zůstala po jejím boku, držela ji za ruku a něco tiše mumlala. Josh ovšem nepoznával ani náznakem jazyk, kterým mluvila. Žena pomalu otočila hlavu a podívala se na něj, přičemž Josh zjistil, že její oči vypadají opět jako stříbrné disky. Pak se odvrátila a plně se věnovala Sofii.

Josh se na dvojici mladých žen ještě chvíli díval a pak odešel. Když čarodějka z Endoru předávala Sofii své znalosti vzdušné magie, poslali ho ven, a nyní se toho dočkal znovu. Začínal si uvědomovat, že v tomto magickém světě, není místo pro obyčejné lidi, jako je on, pro někoho bez jakýchkoliv výjimečných schopností.

Josh pomalu vystoupal po úzkých točitých schodech do Saint-Germainovy pracovny. Ať už předpokládal, že uvnitř najde cokoliv, rozhodně si nepředstavoval obrovskou bohatě osvícenou místnost ve dřevě a chrómu. Podkroví bylo prostorné rozlehlé po celé délce domu a záměrně projektované do jedné velké místnosti. Na jednom konci se pod klenutým oknem rozprostírala Champs-Elysées. Interiér zaplňovalo množství hudebních nástrojů, některé akustické, jiné elektronické, ale nikde nebylo ani vidu, ani slechu po hraběti.

Z jednoho konce místnosti na druhý se táhnul velký stůl, na kterém stála řada počítačů a notebooků, obrazovek a monitorů různých tvarů a velikostí, syntetizátorů a mixážních pultů, kláves a jiného elektronického vybavení včetně elektronického bubeníka.

U protější stěny stála na stojanech trojice kytar a kolem obrovské LCD obrazovky byly poskládány několikeré klávesy připravené k použití.

„Jak je ti?“ zeptal se Saint-Germain.

Joshovi chvíli trvalo, než určil, odkud hlas přichází. Muzikant ležel na zádech pod stolem s hrstí kabelů v ruce.

„Je mi fajn,“ řekl Josh a cítil docela překvapeně, že je to vlastně pravda. Už dlouho mu nebylo lépe. „Ani si nepamatuju, kdy jsem měl naposledy příležitost si jenom lehnout.“

„Oba jste byli vyčerpaní, fyzicky i duševně. A myslím, že průchod energetickou branou z vás vysál poslední zbytky sil. Ne že bych to někdy zkusil,“ dodal hrabě. „Abych řekl pravdu, docela mě překvapilo, že jste ještě schopni stát na vlastních nohách,“ zamumlal, když pustil kabely na zem. „Spal jsi zhruba čtrnáct hodin.“

Josh se sehnul a přiklekl k hraběti na zem. „O co se tu pokoušíte?“

„Přesunul jsem monitor a vypadl mi kabel, a nemůžu přijít na to, který z nich to je.“

„Měl byste je barevně odlišit páskou,“ poradil Josh. „Tak to alespoň dělám já.“ Narovnal se a chytil jeden konec kabelu, který vedl k širokoúhlému monitoru. Nadzvedl ho a pak ho zas pustil, chvíli s ním kroutil, až nakonec řekl: „Je to tenhle.“ A kabel se zavrtěl v Saint-Germainově ruce.

„Tisíceré díky!“ zajásal vděčně hrabě.

Monitor najednou probliknul k životu a objevily se na něm nejrůznější páčky a žebříčky.

Saint-Germain se postavil na nohy a oprášil si kalhoty. Na sobě měl černé oblečení podobné Joshovu. „Koukám, že ti sedí,“ pokýval hlavou. „A vypadáš v tom dost dobře. Měl bys nosit černou barvu častěji.“

„Díky za šaty…“ Pak se zarazil a dodal: „Vůbec nevím, jak vám to ale vrátíme.“

Francis se upřímně zasmál a vysvětlil: „To není půjčka, to je dar. Nechci je zpátky.“

Než stačil Josh ještě jednou poděkovat, Saint-Germain začal hrát na klávesy. Josh sebou úplně trhl, když ze schovaných postranních reproduktorů zazněly první tóny. „Žádné strachy, podkroví je naprosto zvukotěsné,“ uklidnil ho hrabě. „Sofii to nevzbudí.“

Josh kývnul k monitoru a zeptal se: „Vy skládáte celou svou hudbu na počítači?“

„Tak nějak,“ odpověděl Saint-Germain a rozhlédl se po místnosti. „Dnes již může skládat kdekdo, nepotřebuješ nic víc než počítač, nějaký software, trpělivost a velkou fantazii. Když náhodou potřebuju pár živých nahrávek pro závěrečnou mixáž, najmu si muzikanty, ale většinu věcí si dělám sám tady.“

„Jednou jsem si stáhnul mixážní program,“ připustil Josh. „Ale nikdy jsem nic pořádného nevytvořil.“

„A co skládáš?“

„No, nenazval bych to skládáním… pospojoval jsem pár ambientních rytmů a melodií.“

„Poslechnu si rád, co jsi vytvořil.“

„O všechno jsem bohužel přišel. Ztratil jsem počítač, mobil i iPod, když zničili Ygdrasil.“ Jenom to nahlas vyslovit, představovalo neskutečné utrpení. A nejhorší bylo, že ještě ani do důsledků nepromýšlel, o co všechno vlastně přišel. „Měl jsem tam letní projekt do školy, veškerou hudbu, a to bylo zhruba devadesát giga. Bylo tam i pár pirátských kopií, které už nikdy neseženu,“ povzdychl si. „Přišel jsem také o stovky fotek, ze všech míst, kde jsme byli s našima. Rodiče jsou vědci – archeologové a paleontologové,“ a dodal, „a tak jsme s nimi navštívili pár opravdu zajímavých míst.“

„To musí bolet,“ řekl soucitně hrabě. „A co zálohování.“

Postranní pohled na Joshovu tvář prozradil celou odpověď, víc hrabě nepotřeboval. „Používáš PC nebo Mac?“

„Vlastně obojí. Táta má doma PC, ale na většině škol, kde jsme se Sofií byli, používali Macy. Sofie má raději Mac, já asi spíš PC,“ odpověděl Josh. „Když se něco porouchá, jsem schopný si to sám opravit.“

Saint-Germain se vypravil na druhý konec stolu, kde se sehnul a něco pod ním urputně lovil. Vytáhnul tři notebooky různých velikostí a od různých výrobců a vyrovnal je na podlahu. Trochu teatrálním gestem na ně ukázal a řekl: „Vyber si.“

Josh zamrkal překvapením a zopakoval: „Vyber si?“

„Ano, všechna jsou to PC,“ pokračoval Saint-Germain, „mně už k ničemu nejsou. Přešel jsem kompletně na Macy.“

Josh zmateně přeskakoval pohledem z hraběte na notebooky. Hlavou se mu honilo, že tohoto muže poznal před krátkou chvílí a že ho vůbec nezná, a přesto mu nabízí jeden ze tří velmi drahých notebooků. Zatřásl hlavou a zdvořile odpověděl: „Děkuji, ale to nemůžu přijmout.“

„Proč ne?“ trval na svém hrabě.

Joshe přitom nenapadal žádný sdělitelný důvod, a proto mlčel.

„Potřebuješ počítač a já ti jeden nabízím. Byl bych rád, kdyby sis ho vzal.“ Saint-Germain se usmál a podotkl: „Vyrostl jsem v době, kdy obdarování a přijetí pozorností bylo cosi jako umění. Už dávno jsem zjistil, že v tomto století lidé opravdu nevědí, jak se s podobnou situací na úrovni vypořádat.“

„Já jen nevím, co na to říct.“

„No a co třeba děkuji?“ navrhl hrabě.

Josh se usmál. „Ano, dobrá tedy… děkuji,“ řekl stydlivě. „Děkuji moc.“ Už během své neuvěřitelně krátké děkovací řeči věděl, který notebook chce: malý, necelé dva centimetry tlustý přístroj se sedmnáctipalcovým displejem.

Saint-Germain se nahnul za stůl a vylovil tři zdroje, které hodil na podlahu k notebookům. „Nepoužívám je. A asi už nikdy nebudu. Skončil jsem s formátováním disků a zbylé počítače věnoval místním školám. Opravdu si vyber, který chceš. Brašnu najdeš také pod stolem.“ Zmlknul a v očích se mu objevily jiskřičky, když poklepal na jeden, na který se Josh díval a dodal s úsměvem: „Mám k němu ještě náhradní vysoko kapacitní baterii. Byl to můj oblíbený.“

„No, jestli je opravdu nepoužíváte.“

Saint-Germain přejel prstem po malém černém notebooku, až v prachu vytvořil linku. Zvedl prst, aby Josh viděl černou špinavou skvrnu. „Věř mi. Nepoužívám je.“

„Dobře… dík… teda… mockrát děkuji. Nikdy předtím mi nikdo nedal podobný dárek,“ řekl, když sbíral ze země malý počítač a prohlížel si ho ze všech stran. „Vezmu si tedy tenhle… jestli teda můžu…“

„Můžeš. Je v něm všechno, co můžeš potřebovat. Standardní software, bezdrátové připojení a dokonce automatický konvertor evropské a americké sítě. Navíc v něm najdeš všechna má alba,“ řekl hrabě. „Takže můžeš znovu začít svou hudební sbírku, a nahrál jsem tam i poslední koncert. Podívej se, je opravdu dobrý.“

„Jasně, mrknu na to,“ řekl Josh a zapnul notebook do sítě, aby nabil baterii.

„Pak mi dej vědět, jak se ti líbil. A buď upřímný,“ dodal. „Opravdu?“

Hrabě se na chvíli zamyslel, a pak zavrtěl hlavou. „Ne, alespoň ne tak úplně. Řekni mi, jen pokud se ti to bude líbit. Nemám rád negativní recenze, i když by se mohlo zdát, že po téměř tři sta letech bych si na ně mohl už zvyknout.“

Josh otevřel notebook a zapnul ho. Počítač zavrněl, displej zablikal. Josh se naklonil a opatrně sfoukl prach z klávesnice. Když přístroj pípnul, na obrazovce se postupně objevil obrázek Saint-Germaina na pódiu, obklopeného asi tuctem nástrojů. „Vy máte na pozadí sám sebe?“ zeptal se Josh nevěřícně.

„Proč ne, je to jedna z mých nejoblíbenějších fotek,“ řekl muzikant.

Josh kývl na displej, a pak se podíval po podkroví. „To opravdu umíte hrát na všechny ty nástroje?“

„Ano, na každý z nich. Začal jsem s houslemi již pradávno, pak jsem přesedlal na spinet a později na flétnu. Ale snažil jsem se držet krok s dobou a vždy jsem se učil zvládat nové a nové nástroje. V šestnáctém století jsem se učil používat nejnovější housle i piano – a tady to vidíš, po čtyři sta letech dělám stále totéž. Tato doba je pro muzikanty skvělá. S veškerou moderní technologií můžu konečně sám hrát všechny party, které slyším v hlavě.“ Přejel po klávesnici a v prostoru zazněl celý sbor z mnoha skrytých reproduktorů.

Josh vyskočil. Jednotlivé hlasy byly tak jasné a čisté, že se musel podívat přes rameno.

„Nahrál jsem do počítače různé samply, které pak používám při skládání.“ Saint-Germain se otočil zpět k monitoru a jeho prsty se roztančily po klávesnici. „Nemyslíš, že ten ohňostroj včera ráno vydal některé opravdu fascinující zvuky? Různé druhy praskání a prskání. Možná že opět dozrál čas na nějakou tu ohňostrojovou skladbu.“

Josh procházel místností a prohlížel si zarámované zlaté desky, podepsané plakáty a obaly CD. „Ani jsem nevěděl, že už nějaká existuje,“ podotkl.

„George Friedrich Händel, 1749, Hudba ke královskému ohňostroji. To byla úžasná noc! A nezapomenutelná hudba!“ Saint-Germainovy prsty zahrály část melodie, která se zdála známá i Joshovi. Uvědomil si, že ji možná slyšel v nějaké televizní reklamě.

„Starý dobrý George,“ zavzpomínal hrabě. „Nikdy jsem ho neměl rád,“ dodal.

„Čarodějka z Endoru vás také nemá ráda,“ podotkl Josh trochu ostýchavě. „Proč?“

Saint-Germain se usmál. „Čarodějka nemá ráda nikoho. Mě ale obzvlášť, protože jsem se stal nesmrtelným díky svému vlastnímu úsilí a na rozdíl od Nikolase a Perenely nepotřebuji žádný tajný recept z knihy, abych zůstal naživu.“

Josh se zamračil. „Tím chcete říct, že jsou různé druhy nesmrtelnosti?“

„Ano, dokonce mnoho druhů, stejně jako je hodně druhů nesmrtelných. Nejnebezpečnější jsou ti, kteří získali nesmrtelnost díky své loajalitě k některé starobylé bytosti. Ten dar je samozřejmě jen propůjčený, jejich pán může kdykoliv dar sluhovi a poddanému odebrat.“ Lusknul prsty, až se Josh lekl. „Výsledkem je okamžité stárnutí. Nebývalé zestárnutí, které dotyčný většinou nepřežije. Taková hrozba pak zasluhuje velkou dávku oddanosti.“ Obrátil se zpátky ke klávesnici a vytvořil udýchaný zvuk pronásledovaného člověka a nechal ho zaznět z reproduktorů. Podíval se na Joshe, který se k němu připojil u monitoru. „Ale skutečný důvod, proč mě čarodějka z Endoru nemá ráda, je, že já obyčejný člověk jsem se stal mistrem ohně.“ Natáhl levou ruku a z každého prstu vyšlehl plamínek rozdílné barvy. Podkrovní studio okamžitě zaplnila vůně páleného listí.

„A proč by jí to mělo vadit?“ zeptal se Josh, který fascinovaně pozoroval tančící plamínky. Chtěl – zoufale moc chtěl – umět něco takového.

„Možná proto, že jsem se to tajemství naučil od jejího bratra.“ Hudba se změnila, zněla najednou nepříjemně disharmonicky. „Dobře, místo naučil, jsem měl spíše říci ukradl.“

„Vy jste ukradl tajemství ohně!“ řekl Josh. Hrabě de Saint-Germain vesele přikývl. „Ano, Prométheovi.“

„A v nadcházejících dnech ho můj strýc bude chtít zpět.“ Scattyin hlas vyděsil oba dva, téměř nadskočili. Ani jeden z nich ji neslyšel vstoupit dovnitř, ne nadarmo se jí říkalo Stín. „Nikolas dorazil,“ řekla prostě, obrátila se a odešla.

KAPITOLA 22

Nikolas Flamel seděl v čele kuchyňského stolu a ruce si ohříval o misku s horkou polévkou. Před ním stála z poloviny prázdná láhev vody, vysoká sklenice a talíř plný chleba a sýrů. Vzhlédl od polévky a usmál se při pohledu na Joshe, který přicházel s hrabětem a Scatty.

Sofie seděla naproti Johance a Josh rychle vklouzl na místo vedle ní, zatímco Saint-Germain se rozvážně posadil vedle své ženy. Jen Scathach zůstala stát, opřela se o dřez za alchymistou a hleděla z okna ven do noci. Josh si všiml, že má stále na hlavě kus Nikolasova obnošeného trička, který mu předtím vyřízla ze zádové části.

Josh se soustředil na alchymistu. Vypadal strašně vyčerpaně a staře. Dokonce v jeho nakrátko ostříhaných vlasech rozpoznal lesklé stříbrné vlasy, ty tam dříve nebyly. Jeho pleť byla až děsivě bledá, což jen umocňovalo tmavé kruhy pod očima a hluboké vrásky na čele. Šaty měl zmačkané a zacákané od deště, a na rukávu saka, které přehodil přes dřevěnou židli, měl dokonce obrovskou skvrnu od bláta.

Nikdo nepromluvil, dokud Nikolas nedojedl polévku a neulomil si pár kousků chleba a sýra. Přežvykoval pomalu a systematicky, pak si nalil vodu ze zelené lahve do skleničky a pomalými krátkými loky pil. Když skončil, otřel si ústa do ubrousku, a potom všem si se zadostiučiněním oddychl. „Děkuji,“ kývl na Johanku. „Bylo to naprosto dokonalé.“

„Máme tu spoustu jídla, Nikolasi,“ řekla starostlivě. Její vystrašené šedé oči vypovídaly, že Nikolas vypadá opravdu strašně. „Měl by sis dát něco víc než jen polévku, chléb a sýr.“

„Bylo to tak akorát,“ řekl. „Potřebuji si odpočinout a nechtěl jsem toho sníst moc, abych mohl klidně spát. Můžeme si dát velkou snídani ráno. Možná že ji i sám ráno uvařím.“

„Nevěděl jsem, že umíte vařit,“ poznamenal Saint-Germain.

„Neumí,“ zabručela Scathach.

„Myslel jsem, že sýr před spaním znamená těžké spaní a přivolá noční můry,“ řekl Josh a podíval se na hodinky. „Je téměř jedna hodina ráno.“

„Bohužel, nepotřebuji jíst před spaním sýr, abych měl noční můry. Viděl jsem jich většinu na vlastní oči,“ usmál se Nikolas, ačkoliv v tom nebylo vůbec nic k smíchu. „Není na nich nic děsivého.“ Pak se podíval na Joshe a Sofii a dodal: „Jste v pořádku?“

Dvojčata se na sebe navzájem podívala a kývla. „A odpočinutí?“

„Spali celý den a většinu noci,“ přidala Johanka.

„Dobře,“ přikývl Flamel, „budete potřebovat všechny síly. Mimochodem máte pěkné šaty,“ pochválil dvojčata. Josh měl stejné šaty jako hrabě, Sofie bílou bavlněnou košili a modré džíny, které na konci ohnuté odhalovaly kotníkové boty.

„Johanka mi je dala,“ vysvětlila Sofie.

„Sedí téměř dokonale,“ řekla starší žena. „Brzy projdeme můj šatník a vybereme ti něco na převlečení na cestu.“

Sofie se místo díků usmála.

Nikolas se obrátil na Saint-Germaina. „Ten ohňostroj na Eiffelově věži včera byl inspirující, prostě výborný nápad.“

Hrabě se uklonil a odpověděl: „Děkuji, mistře.“ Ale bylo znát, že je se sebou nadmíru spokojený.

Johanka se zachichotala a bezděčně dodala: „Čekal na příležitost, která by něco podobného omluvila, celé měsíce. Měli jste vidět tu podívanou, kterou přichystal na Havaji, když jsme se brali. Čekali jsme, až zajde slunce, pak Francis rozsvítil oblohu skoro na hodinu. Bylo to nádherné, ačkoliv úsilí, které vynaložil, ho vyčerpalo téměř na celý týden.“

Na tváři hraběte se objevil náznak ruměnce, natáhl se a láskyplně sevřel manželčinu ruku. „Výraz tvé tváře za to rozhodně stál,“ poznamenal.

„Když jsme se setkali naposledy, ještě jsi oheň neovládal tímto způsobem,“ začal pomalu Nikolas. „Jestli si dobře vzpomínám, měl jsi určité schopnosti, ale rozhodně ne nic takového, co jsi předvedl včera. Kdo tě to naučil?“

„Nějaký čas jsem strávil v Indii, ve ztraceném městě Ophiru,“ odpověděl hrabě a rychle se podíval na alchymistu. „Stále si vás tam pamatují. Věděl jste, že na vaši počest na hlavním náměstí postavili vaši a Perenelinu sochu?“

„To jsem nevěděl, ale slíbil jsem ženě, že ji tam ještě jednou někdy vezmu,“ řekl Nikolas odevzdaně. „Ale co to má společného s ovládnutím magie ohně?“

„Někoho jsem tam potkal… někoho, kdo mě navedl na správnou cestu,“ odpověděl neochotně hrabě. „Ukázal mi, jak použít tajné schopnosti, které jsem získal od Prométhea.“

„Ukradl,“ opravila Scatty.

„No, on je ukradl první,“ vyštěkl Saint-Germain.

Flamel praštil rukou do stolu dost velkou silou, aby se zakymácela láhev s vodou a jen Scathach sebou netrhla. „To by stačilo!“ vyštěkl a na chvíli rysy obličeje prozradily jeho opravdový věk, lícní kosti vystoupily a zvýraznily ve výrazu tváře celou lebku. Jeho světlé oči ztmavly, zešedly, zhnědly a nakonec zčernaly. Pak opřel lokty unaveně o stůl a s hlubokým povzdechem schoval hlavu do dlaní. Ve vzduchu se přitom vznášela jemná vůně máty, ale jakoby s hořkokyselým nádechem. „Promiňte. To bylo nemístné a neomluvitelné, neměl jsem na vás křičet,“ omluvil se do ticha, které výstup následovalo. Když sňal ruce z obličeje usmál se, ale úsměv k až unaveným očím nedosáhl. Pohledem zavadil postupně o každého kolem stolu a nakonec skončil u šokovaných tváří dvojčat. „Musíte mi odpustit. Jsem unavený, strašně unavený. Mohl bych nyní prospat celý týden. Pokračuj prosím, Francisi, kdo tě to naučil?“

Hrabě se zhluboka nadechl a začal: „Tenkrát mi řekl, že…“ a vypadalo to, že přemýšlí, jak by to podal. „Řekl, že jeho jméno nesmím nikdy nahlas vyslovit,“ dokončil ve spěchu.

Flamel položil lokty na stůl, prsty spojil dohromady a bradu opřel o spojené ruce. S kamenným výrazem pozoroval tvář hraběte a s lhostejným výrazem v obličeji znovu opakoval: „Kdo to byl?“ Neústupně požadoval odpověď na svou otázku.

„Dal jsem mu své slovo,“ nešťastně namítl Saint-Germain. „Byla to jedna z podmínek, na které trval, když mě zaučoval. Říkal, že v některých slovech je velká síla a některá jména způsobují vibrace nejen v lidském světě, ale i v okolních říších, a přivolávají nežádoucí pozornost.“

Scathach přistoupila k alchymistovi a položila mu ruku lehce na rameno. „Nikolasi, ty víš, že je to pravda. Existují slova, která by nikdy neměla zaznít, a jména, která by nikdy neměla být řečena. Názvy a jména prastarých prokletých věcí i stvoření a nemrtvých.“

Nikolas přikývl. „Jestliže jsi dal té osobě své slovo, pak bys ho měl samozřejmě dodržet. Ale řekni mi jedno,“ zarazil se, přičemž se na hraběte ani nepodíval. „Tahle tajemná osoba, kolik má rukou?“

Saint-Germain se najednou narovnal na židli a překvapený výraz v jeho tváři prozradil pravdu. „Jak to víte?“ zašeptal.

Alchymistova tvář se zkřivila. „Před šesti sty lety jsem ve Španělsku potkal muže, který mě zasvětil do tajemství Kodexu. Také odmítl říct své jméno.“ Flamel se rychle podíval na Sofii, jejíž oči se rozšířily poznáním. „Máš vzpomínky čarodějky z Endoru, jestli ti na mysli vytanulo jméno, bude pro nás všechny lepší, pokud ho nahlas neřekneš.“

Sofie zavřela pusu tak rychle, až se kousla do rtu. Samozřejmě věděla jméno, o kterém Flamel a hrabě mluvili. Také věděla, kdo a co byl zač. Navíc, kdyby ji Flamel nevaroval, už by bývala jméno vyslovila.

Flamel se otočil k Saint-Germainovi. „Víš, že Sofiiny schopnosti byly probuzeny. Čarodějka z Endoru ji zasvětila do základů vzdušné magie, a já udělám vše pro to, aby oba, Josh i Sofie, zvládli magii všech živlů, co nejdříve to půjde. Vím, kde hledat mistry elementů země a vody. A ještě včera jsem uvažoval o možnosti hledat nějakou starobylou bytost, která vládne ohni – Maui nebo Vulkana, dokonce tvého starého známého Prométhea. Nyní ale doufám, že to nebude nutné.“ Na chvíli zmlknul, aby se pořádně nadechl. „Myslíš, že bys mohl zasvětit Sofii do magie ohně?“

Saint-Germain překvapením zamrkal. Složil ruce na prsou a podíval se z dívky na svého někdejšího mistra a zavrtěl hlavou. „Nejsem si jistý, jestli můžu, a už vůbec, jestli bych měl.“

Johanka přistoupila k manželovi a pravou ruku položila na jeho paži. Otočil se, aby se na ni podíval, a ona téměř neznatelně kývla. Její rty se nepohnuly, a přece ji každý zřetelně slyšel. „Francisi, ty to ale musíš udělat.“

Hrabě se už dál nerozmýšlel ani vteřinu a řekl: „Udělám to… ale je to opravdu moudré?“ zeptal se vážně.

„Je to nutné,“ řekla Johanka krátce. „Bude toho na ni moc…“ uklonil se Sofii a omluvil se: „Promiň, nechtěl jsem o tobě mluvit, jako bys tu nebyla.“

Vrátil se pohledem k Nikolasovi a dodal s pochybami: „Sofie stále zápasí se vzpomínkami čarodějky z Endoru.“

„Už ne. To už jsme zvládly.“ Johančino sevření manželovy paže ochablo, jak se otočila k ostatním u stolu a nakonec se podívala na Sofii. „Zatímco spala, mluvila jsem k ní, pomohla jsem jí uspořádat vzpomínky a oddělit je od vlastních myšlenek. Nemyslím, že by ji odteď nějak moc trápily.“

Sofie byla v šoku: „Ty jsi byla v mé hlavě, když jsem spala?“

Johanka lehce nesouhlasně zatřásla hlavou: „Nebyla jsem v tvé hlavě…, jen jsem s tebou mluvila a navedla tě, co dělat a jak.“

„Viděl jsem tě mluvit…“ začal Josh, a pak se zamračil. „Ale Sofie vypadala, že spí. Nemohla tě slyšet.“

„Slyšela mě,“ stála si na svém Johanka. Podívala se přímo na Sofii a položila ruku na stůl. Kolem jejích prstů se objevily stříbrné chomáčky, malé svítící tečky tancovaly nad kůží jako kapičky rtuti a mířily přes stůl k Sofiiným rukám. Když se přiblížily, Sofiiny nehty začaly zářit stříbřitě, a pak kapičky obalily celé její prsty.

„Můžeš být Joshovo dvojče, ale my dvě jsme sestry, ty a já. Jsme ryzí stříbro. Vím, jaké to je slyšet v hlavě cizí hlasy, vím, jaké to je vidět neuvěřitelné, poznat, co nikdo jiný neví.“ Johanka se podívala na Joshe a potom na alchymistu. „Během Sofiina spánku jsem promlouvala přímo k jejímu podvědomí. Naučila jsem ji jak ovládat čarodějčiny vzpomínky, zkušenosti a vědomosti, jak potlačit hlasy a obrazy, které se neustále vtírají do mysli. Naučila jsem ji, jak se má chránit.“

Sofie pomalu zvedla hlavu a s očima překvapením vykulenýma řekla: „Tak to je to, co je jinak!“ Byla zároveň překvapená i ohromená. „Už neslyším žádné hlasy.“ Podívala se na Joshe a dodala: „Začalo to, když mi čarodějka předala své zkušenosti. Slyšela jsem tisíce hlasů, některé šeptaly, jiné křičely v tolika jazycích, co jich jen existuje. Skoro jsem jim i rozuměla. Teď jsou všechny pryč.“

„Pořád tam jsou,“ vysvětlila Johanka. „Vždycky tam budou, ale odteď je budeš schopná zavolat jen, když budeš potřebovat jejich pomoc nebo radu. Také jsem tě začala učit ovládat vlastní auru.“

„Ale jak je to možné, když celou dobu spala?“ zaútočil Josh, který byl celou situací velmi vyvedený z míry.

„Jen vědomá část lidské psychiky v noci spí – nevědomí je vždycky ve střehu.“

„Co myslíš tím ovládáním aury?“ zeptala se Sofie zmateně. „Myslela jsem, že je to jen to stříbrné elektrické pole kolem mého těla.“

Johanka elegantním pohybem pokrčila rameny. „Tvá aura může být tak silná jako tvá fantazie. Můžeš ji formovat, míchat, tvarovat podle své chuti,“ a zvedla levou ruku. „Přesně tak dokážu tohle.“ V mžiku se objevila kolem její ruky kovová rukavice středověkého brnění. Každý spoj i záhyb byl propracován do všech detailů, dokonce spodní strany prstů byly lehce potažené rzí. „Zkus to,“ navrhla Johanka.

Sofie natáhla ruku a soustředěně se na ni zadívala.

„Představ si rukavici,“ radila Johanka. „Zapoj fantazii.“

Malinkatý stříbrný náprstek se objevil na Sofiině malíčku, ale za chvíli se rozplynul.

„No dobře, možná to chce ještě trochu cvičit,“ připustila Johanka. Mrkla na Saint-Germaina, a pak na alchymistu. „Než Sofii Francis začne zasvěcovat do magie ohně, ráda bych ji ještě naučila něco víc ohledně formování její aury.“

„A tohle zasvěcení do magie ohně… je nebezpečné?“ pátral hned Josh a pohledem přeskakoval z jednoho na druhého. Stále měl před očima v naprosto živých barvách, co se stalo, když Hekaté probudila schopnosti sestry, a to, že mohla umřít. A jak slyšel od čarodějky, totéž se mohlo stát při zasvěcování do vzdušné magie. Když mu nikdo neodpověděl, obrátil se na Saint-Germaina a zeptal se ho přímo: „Tak, je to nebezpečné?“

„Ano,“ řekl hudebník. „Velmi.“

Josh zavrtěl hlavou. „Pak ale nechci, aby –“

Sofie ho chytila za ruku a zmáčkla jeho paži. Podíval se na ni a zjistil, že Sofiina ruka je obalená drátěnou rukavicí. „Joshi, já to musím podstoupit.“

„Ne, to nesmíš.“

„Musím.“

Josh se podíval do tváře své sestry a uviděl její tvrdohlavý výraz, který tak dobře znal. Nakonec se odvrátil a už neřekl nic. Nechtěl, aby sestra pokračovala v učení další magie, a nejen protože to bylo nebezpečné, ale také protože to více prohlubovalo propast, která se mezi nimi vytvořila.

Johanka se nyní otočila k Flamelovi a nesmlouvavě řekla: „Teď si ale musíš odpočinout.“

Alchymista odpověděl: „Už jdu.“

„Očekávali jsme tě dříve,“ podotkla Scathach. „Už jsem si myslela, že tě budu muset jít hledat.“

„Motýl mě sem zavedl již před několika hodinami,“ vysvětlil Nikolas unaveně, hlas už mu dokonce chvílemi selhával vyčerpáním. „Když jsem poznal, kde jste, čekal jsem do tmy, než se přiblížím pro případ, že by dům sledovali.“

„Machiavelli ani neví, že tento dům existuje,“ řekl sebejistě Saint-Germain.

„Perenela mě před lety naučila jednoduché krycí kouzlo, ale funguje jen za deště. Používá kapky vody k lámání světla okolo člověka,“ pokračoval Nikolas. „Nakonec jsem se ale rozhodl, že jistější bude zahalit se pláštěm noci, aby mě nikdo neviděl.“

„A co jste dělal celý den?“ zeptala se Sofie.

„Procházel jsem se městem a hledal své staré úkryty a skrýše.“

„Určitě je většina z nich zničená, že?“ poznamenala Johanka.

„Většina, ale ne všechny.“ Flamel se sehnul a zvedl z podlahy předmět zabalený v novinách. Docela slušně to břinklo, když ho položil na stůl. „Dům na Montmorency stále stojí.“ Scatty se podívala na dvojčata a vysvětlila: „Tam stojí dům, ve kterém žili s Perenelou v patnáctém století. Strávili tam docela pěkné chvíle.“

„Byli jsme tam šťastní,“ upřesnil Flamel.

„A stále stojí?“ zeptala se Sofie užasle.

„Je to jeden z nejstarších domů v Paříži,“ řekl pyšně Flamel.

„A co jste dělal pak?“

Nikolas pokrčil rameny. „Každý den člověk nemá šanci navštívit muzeum de Čluny. Asi jsem chtěl vědět, že si mě lidé stále pamatují – to jaký jsem skutečně byl.“

Johanka se usmála. „Je tu dokonce ulice, kterou pojmenovali po tobě – Rue Flamel. A jiná je na počest Perenely. Ale nějak se nemůžu zbavit dojmu, že to není ten hlavní důvod, proč jsi šel do toho muzea,“ řekla Johanka s vrozenou ženskou intuicí. „Nikdy jsi mi nepřipadal příliš sentimentální.“

Alchymista se usmál. „Dobře, nebyl to ten hlavní důvod,“ připustil. Sáhnul do kapsy svého saka a vytáhl úzký válcovitý předmět. Všichni se nahnuli, aby dobře viděli, dokonce i Scatty přistoupila blíž. Flamel otočil oběma konci a vyndal roličku starého stočeného pergamenu. „Před téměř šesti sty lety jsem ho ukryl ve své hrobce, protože jsem tušil, že se jednou bude hodit.“

Pomalu rozvinul zažloutlý pergamen na stůl. Červeným inkoustem, který trochu zanikal na špinavém a zežloutlém podkladu, byl na pergamenu nakreslený oválný tvar s kolečkem uvnitř. Kolečko obklopovaly tři linky, které tvořily nejasný trojúhelník.

Josh se naklonil blíž. „Mám pocit, že už jsem něco podobného někdy viděl.“ Zamračil se. „Není něco takového na dolarové bankovce?“

„Nevšímej si toho, jak to vypadá,“ řekl Flamel. „Je to schválně nakreslené tak, aby to skrylo svůj pravý obsah.“

„Co je to?“ zeptal se Josh.

„Je to mapa,“ vyhrkla najednou Sofie.

„Ano, je to mapa,“ souhlasil Nikolas. „Ale jak to víš? Čarodějka z Endoru tohle nikdy neviděla.“

„Ne, to nemá nic společného z čarodějčinými znalostmi,“ usmála se Sofie. Natáhla se přes stůl tak, že se vlasy dotýkala bratrových, a ukázala do pravého horního rohu pergamenu. Červeným inkoustem zde byl nakreslený malý a těžko rozpoznatelný kříž. „Tohle totiž vypadá jako velké S,“ řekla s prstem namířeným do horní části kříže. „A na druhé straně je stoprocentní J jako jih.“

„Sever a jih,“ souhlasil Josh rychle. „Jsi génius, Sofie!“ Podíval se na Nikolase a zopakoval: „Je to mapa.“

Alchymista přikývl: „Velmi dobře. Je to mapa veškerých energetických drah v Evropě. Města a vesnice se mohly k nepoznání změnit, ale dráhy zůstaly stejné.“ Držel v rukách čtvercový pergamen a dodal: „To jsou naše pasy a doklady na cesty po Evropě a hlavně zpátky do Ameriky.“

„Doufejme, že ještě budeme mít šanci je použít,“ zamumlala skepticky Scathach.

Josh se dotkl rohu novinového papíru, kterým byl obalený další předmět uprostřed stolu. „Co je tohle?“

Nikolas smotal pergamen zpátky do roličky a schoval do kapsy saka. Pak začal rozbalovat jednotlivé vrstvy papíru.

„Na konci čtrnáctého století jsme byli s Perenelou ve Španělsku, když nám jednoruký muž odkryl první tajemství Kodexu,“ začal Nikolas vyprávět, přičemž zazněl z jeho slov silný francouzský přízvuk.

„První tajemství Kodexu?“ zeptal se Josh.

„Viděl jsi jeho text – věčně se měnící text, který se transformuje v určité matematické posloupnosti. Není to náhodné. Posloupnost je spjatá s pohyby hvězd a planet a fázemi měsíce.“

„Něco jako kalendář?“ podotkl Josh.

Flamel přikývl na souhlas. „Jako kalendář. Když jsme pochopili ten rytmus, věděli jsme, že se můžeme konečně vrátit zpátky do Paříže. Byli jsme smířeni s tím, že nám bude trvat celý život – vlastně několik životů – knihu přeložit, ale alespoň jsme se dozvěděli, kde začít. Poprvé jsem tedy přeměnil pár kamenů v diamanty a nějaké na zlato a započali jsme naši dlouhou cestu zpátky domů. Zhruba v té době jsme samozřejmě již vzbudili pozornost temných sil a Bacon, neúprosný předchůdce Johna Dee, nám byl v patách. Raději jsme tehdy zvolili pomalejší způsob cestování po vedlejších cestách a vyhnuli jsme se i obvyklým průsmykům v horách, o kterých jsme věděli, že je sledují. Nicméně zima ten rok přišla dříve, než jsme předpokládali, a věřím, že v tom měli prsty naši nepřátelé, a tak jsme zůstali odříznuti v Andoře. Tehdy jsem našel tohle…“ Nikolas se dotkl předmětu, který ležel před ním.

Josh se podíval na sestru a zvedl obočí v tiché otázce. Andora? Artikuloval. Sofie byla daleko lepší v zeměpisu než on.

„Jedna z nejmenších zemí na světě,“ vysvětlila šeptem, „v Pyrenejích mezi Španělskem a Francií.“

Flamel mezitím rozbalil většinu papíru a pokračoval: „Než jsem ‚zemřel‘, schoval jsem to hluboko do kamenné zdi nad okenní parapet v domě na Montmorency. Nikdy jsem nepomyslel, že bych to mohl znovu potřebovat, až nyní.“

„Do kamenné zdi?“ zmateně zopakoval Josh. „Řekl jste do kamenné zdi?“

„Ano, změnil jsem molekulární strukturu mramoru a vtlačil předmět do kamenného bloku, a pak jsem vše vrátil do původního stavu. Jednoduchá transmutace. Ve skutečnosti to pak obnáší stejnou sílu jako vmáčknout oříšek do zmrzliny.“ Roztrhl poslední kousek novin a odhalil, co se skrývalo pod nimi.

„Je to meč,“ zašeptal s obdivem Josh. Díval se na krátkou úzkou zbraň, která jako by se uhnízdila v novinách. Hádal, že mohl být asi padesát centimetrů dlouhý s rukojetí ve tvaru jednoduchého kříže obaleného proužky černé kůže. Čepel vypadala jako z nějakého šedého třpytivého kovu. Ne, vůbec ne kovu, došlo Joshovi. „Čepel je z kamene,“ řekl nahlas a zamračil se. Připomnělo mu to něco, s čím už se někdy setkal.

Když ale Josh upozornil na to, že meč je kamenný, Johanka a Saint-Germain okamžitě odstoupili od stolu. Johančina židle se převrátila, jak se mladá žena překotně snažila dostat z dosahu ostří. Za Flamelem dokonce Scathach nesouhlasně zasyčela jako kočka a ukázala své upíří zuby. Když promluvila, její hlas se třásl a prosakoval nějaký výrazný barbarský přízvuk. Skoro to vypadalo, že se zlobí… nebo bojí. „Nikolasi,“ řekla velice pomalu, „co máš v plánu s touhle špinavou, prokletou věcí?“

Alchymista si jí nevšímal. Podíval se na Joshe a Sofii, kteří zůstali jako jediní sedět u stolu. Byli překvapení reakcí ostatních a netušili, co to všechno znamená.

„Existují čtyři mocné meče,“ vysvětloval zaujatě Flamel. „Každý z nich je spjat s jedním živlem: zemí, vzduchem, ohněm a vodou. Traduje se, že jsou starší než všechny starobylé rasy. Meče měly během lidského věku různá jména. Exkalibr, Joyeuse, Mistelteinn, Curtana, Durendal a Tyrfing. Jeden z nich použil naposledy ve světě lidí Karel Veliký, který s sebou do bitvy táhl Joyeuse.“

„Tohle je Joyeuse?“ zašeptal Josh. Sofie mohla být dobrá v zeměpisu, ale historie to byla jeho parketa, a doba Karla Velikého ho přímo fascinovala.

Scathach se nepříjemně zasmála: „Joyeuse je nádherný meč. Tohle… je hnus.“

Flamel se dotkl rukojeti a jemné krystalky v kamenné čepeli zeleně zajiskřily. „Tohle není Joyeuse, i když tento meč také patřil Karlu Velikému. Vím, že ho císař sám schoval v Andoře někdy v devátém století.“

„Je jako Exkalibr,“ poznamenal Josh, který si najednou uvědomil, proč mu připadá meč povědomý. Podíval se na Sofii a dodal: „Dee má Exkalibr, použil ho, aby zničil Ygdrasil.“

„Exkalibr je meč ledu,“ pokračoval Flamel. „Tohle je jeho dvojče – Klarent – meč ohně. Je to jediná zbraň, která obstojí v souboji s Exkalibrem.“

„Je prokletý,“ pronesla nekompromisně Scathach. „Já se ho ani nedotknu.“

„Ani já ne,“ přidala se rychle Johanka a Saint-Germain souhlasně kývl.

„Nežádám nikoho z vás, aby ho nesl nebo s ním bojoval,“ vyhrkl Nikolas. Otočil mečem, až se rukojeť dotkla Joshových prstů, a pak se podíval na ostatní. „Víme, že Dee a Machiavelli přicházejí a Josh je jediným z nás bez zvláštních schopností, které by ho proti nim uchránily. Do doby, než se nám podaří jeho schopnosti probudit, potřebuje zbraň. Chci, aby měl tento meč.“

„To nemyslíš vážně, Nikolasi!“ vykřikla zděšeně Scathach. „Co myslíš, že děláš? Vždyť je to netrénovaný člověk…“

„… s poctivou zlatou aurou,“ dořekl Flamel. „A udělám všechno, aby se mu nic nestalo,“ a přisunul meč Joshovi. „Vezmi si ho, je tvůj.“

Josh se naklonil dopředu a cítil látkový pytel s posledními dvěma stránkami Kodexu, který se mu přitiskl k tělu. Tohle bude druhý dárek, který mu alchymista kdy dal. Jedna část v něm toužila okamžitě dar přijmout, protože Nikolasovi chtěl věřit, že to s nimi myslí dobře, a přesto to nebylo tak úplně jednoduché, aby se tomu poddal. I přes jejich dřívější debatu na ulici se někde v pozadí Joshovy mysli objevovaly obrazy s Ojai, kdy u fontány mluvil s Johnem Dee. Pamatoval si přesně jeho slova, že polovina toho, co Flamel řekne, je lež a druhá půlka také není úplná pravda. Schválně sklouznul pohledem z meče na Flamela. Alchymista na něj nehybně hleděl světlýma očima a Josh nebyl schopen z jeho tváře vyčíst ani ten nejnepatrnější náznak emocí. Co má asi za lubem, přemýšlel. Kam tím vším míří? V paměti mu vyskočila další slova Johna Dee: „Je a vždycky byl lhář, šarlatán a podvodník.“

„Ty ho nechceš?“ zeptal se Nikolas. „Jen si ho vezmi,“ a posunul rukojeť blíž.

Téměř proti vůli Josh sevřel hladkou koženou rukojeť meče. Zvedl ho – přestože nebyl moc dlouhý, byl překvapivě těžký – a otočil. „Nikdy jsem v ruce meč neměl,“ řekl. „Nevím, jak…“

„Scathach tě naučí základy,“ uklidnil ho Flamel, ale na Scatty se přitom ani nepodíval, takže to působilo trochu jako rozkaz. „Naučí tě co a jak, základní pózy a výpady. Jen se zkus sám mečem nezranit,“ dodal.

Josh si najednou uvědomil, že se radostně široce usmívá, a chtěl okamžitě přestat, ale moc to nešlo. Zdálo se, že meč v jeho rukách žije vlastním životem, bylo to ohromné. Švihnul zápěstím a meč rozvířil proud vzduchu. Pak se Josh podíval na Scatty, Francise a Johanku a všiml si, že všichni ostražitě sledují ostří, každý pohyb a úsměv z tváře mu pomalu vymizel. „Proč se ho tolik bojíte?“

Sofie položila ruku na bratrovo rameno a oči se jí zablyštěly stříbrně, protože použila čarodějčiny znalosti. „Klarent,“ začala, „je zlá a prokletá zbraň, někdy se jí dokonce říká meč zrádců. Tímto mečem zabil Mordred krále Artuše.“

KAPITOLA 23

Nahoře ve své ložnici se Sofie posadila u okna a dívala se dolů na Champs-Elysées. Široká tříproudová, mokrá od deště se leskla jako jantarové kamínky, to jak odrážela okolím bílá a červená světla lamp a semaforů. Sofie zjistila na hodinkách, že jsou téměř dvě hodiny, neděle ráno, ale doprava dole byla stále rušná. To v San Francisku už byly touto dobou ulice opuštěné.

Ten rozdíl jí opět připomněl, jak daleko jsou od domova.

Když byla mladší, měla takové období, kdy byla nespokojená sama se sebou, s tím co dělá, kde žije. Myslela si, že všechno, co se jí týká, je neskutečně nudné. Hrozně se snažila, aby byla víc stylová, jako její kamarádka Ela, která měnila barvu vlasů každý týden a v šatníku měla vždy nejnovější trendy oblečení. Sofie tehdy sesbírala vše, co se jí podařilo najít z různých magazínů a časopisů, o dalekých evropských městech, která žijí módním průmyslem jako Londýn, Paříž, Řím, Milán nebo Berlín. Tehdy se zapřísáhla, že nebude kopírovat ostatní, ale vytvoří si vlastní styl. Tato fáze jí ovšem vydržela asi měsíc. Móda je drahá záležitost a kapesné, které s bratrem dostávali, bylo velmi omezené.

Stále však chtěla navštívit ta známá města velkého světa. Dokonce s Joshem přemýšleli, že si před vysokou dají rok pauzu a vyjedou na cestu do Evropy. A nyní zde byli, v jednom z nejkrásnějších měst světa, a ona neměla sebemenší chuť jít ven a prozkoumat ho. Jediná věc, po které toužila, byla vrátit se domů do San Franciska.

Ale kam by se vlastně vrátila?

Ta myšlenka ji až zamrazila.

Ačkoliv docela hodně cestovali a často se stěhovali, vždy věděla, co ji v následujících měsících čeká. Zbytek roku byl ještě před pár dny nakreslen jasnými barvami v nudném monotónním stylu. Rodiče měli na podzim znovu začít učit na univerzitě a oba s Joshem by se vrátili do školy. V prosinci by vyjeli na každoroční výlet do Providence, Rhode Island, kde táta pravidelně posledních dvacet let přednášel na speciálních vánočních kurzech na Brownově univerzitě. Jednadvacátého prosince, na jejich narozeniny, by odjeli do New Yorku. Prohlédli by si vánoční výzdobu, obchody, obdivovali by vánoční stromek v Rockefellerově centru, a pak by šli bruslit. Poobědvali by ve Stage Door Deli macesy s knedlíčkovou polévkou a k tomu sendviče velké jako hlava a mezi nimi by jako vždy ležel kus dýňového koláče. Štědrý večer a celé svátky by strávili u tety Kristýny na Long Islandu. To byla jejich dlouholetá rodinná vánoční tradice. A teď?

Sofie se zhluboka nadechla. Nyní měla schopnosti a moc, zdaleka však všemu nerozuměla. Měla přístup ke vzpomínkám, které v sobě míchaly pravdu, mýty a legendy. Znala tajemství, kterými by mohla přepsat učebnice dějepisu. Ale nejvíc ze všeho si přála, aby existoval způsob, kterým by se vrátila v čase do čtvrtečního rána…, než tohle všechno začalo. Do doby, než se jim změnil celý svět.

Sofie opřela čelo o studenou sklenici. Co je asi všechny čeká? Co bude dělat… a nejen nyní, ale i v budoucnu? Bratr neměl jasno, co chce v životě dělat, každý rok přišel s jiným nápadem – chtěl být programátorem, designérem nových her, fotbalistou, doktorem nebo hasičem, ale ona vždycky věděla, čím chce být. Znala odpověď naprosto jistě od první chvíle, kdy se jí učitelka v první třídě zeptala: Čím chceš být, až vyrosteš, Sofie? Chtěla studovat archeologii a paleontologii jako rodiče. Cestovat po světě a zapisovat nálezy, možná by učinila pár zajímavých objevů, které by pomohly objasnit historii člověka. Ale to se nikdy nestane. Uvědomila si, že téměř přes noc se její sen rozplynul, studium archeologie a historie nebo zeměpisu je k ničemu… nebo alespoň nyní pro ni nesmyslné.

Náhle ji přepadl nával lítosti, pálilo ji vzadu v krku a slzy se jí kutálely po tvářích. Přitiskla dlaně na obličej a pomalu slzy utřela.

„Ťuk, ťuk…“ Joshův hlas ji trochu vyvedl z míry. Otočila se a podívala na bratra, který stál ve dveřích. V jedné ruce držel kamenný meč a ve druhé malý notebook. „Můžu jít dál?“ zeptal se opatrně.

„Nikdy předtím ses přece neptal,“ usmála se.

Josh vešel do pokoje a posadil se na kraj velké postele. Opatrně položil meč k nohám na podlahu a notebook opřel o kolena. „Hodně se toho změnilo, ségra,“ řekl tiše a jeho oči vypadaly ustaraně.

„Právě jsem přemýšlela o tom samém,“ souhlasila Sofie. „Alespoň to se nezměnilo.“ Dvojčata totiž často myslela na tytéž věci, a dokonce v tutéž chvíli. Znali se tak dobře, že si mohli navzájem doplňovat věty. „Přála bych si, abychom mohli vrátit čas před to všechno, co se stalo v posledních dnech.“

„Proč?“

„Protože bych nemusela být taková… protože bychom nebyli rozdílní.“

Josh se zahleděl do sestřiny tváře a mírně nahnul hlavu na stranu. „Ty by ses vzdala toho všeho?“ zeptal se tiše. „Svých schopností, veškeré té moci a vědomostí?“

„Jistě, mrknutím oka,“ řekla Sofie bez váhání. „Nelíbí se mi, co se mi děje. Nikdy jsem po ničem podobném netoužila.“ Hlas se jí zlomil, ale pokračovala: „Chci být normální, Joshi. Chtěla bych být znovu obyčejným člověkem. Chtěla bych být jako ty.“

Josh sklonil hlavu. Otevřel notebook a soustředil se na otevření souboru.

„Ale ty nechceš, že?“ řekla pomalu, přičemž přemýšlela, co znamená to dlouhé ticho, které následovalo. „Ty bys chtěl tu moc, chtěl bys umět formovat svou auru a ovládat živly, že ano?“

Josh se zarazil, hleděl na displej a pomalu přitakal: „Myslím, že to musí být… úžasné.“ Pak zvedl pohled a v očích se mu odrážela svítící obrazovka. „Ano, chtěl bych to umět,“ znovu připustil.

Sofie otevřela pusu, aby mu pověděla, aby mu řekla, že netuší, po čem touží. Chtěla mu vysvětlit, jak jí bylo špatně a jak strašně se bála, ale pak si to rozmyslela. Nechtěla se s bratrem hádat, a do té doby, než to zažije sám, stejně neuvěří.

„Kde jsi sebral ten počítač?“ změnila téma, když notebook zapípal.

„Francis mi ho dal,“ řekl prostě Josh. „Ty jsi byla v bezvědomí, když Dee zničil Ygdrasil. Vrazil do něj Exkalibr a strom zledovatěl a sesypal se k zemi jako sklo. A jestli si pamatuješ, měl jsem tam s sebou notebook, iPod a mobil, všechno zůstalo uvnitř,“ řekl lítostivě. „Přišel jsem o všechna data, včetně našich fotek.“

„A hrabě ti jen tak dal nový notebook?“

Josh souhlasně kývl. „Dal mi ho, dokonce trval na tom, abych si ho vzal. Je to můj šťastný den.“ Bledé světlo z displeje osvítilo zespodu Joshovu tvář, která na chvíli vypadala dost strašidelně. „Přesedlal na Macy, zřejmě je k nim lepší hudební software, a tak už PC vůbec nepoužívá. Tenhle našel zaprášený někde pod stolem v pracovně,“ pokračoval s očima přilepenýma k počítači. Rychle mrknul na sestru, a protože si její mlčenlivost vyložil jako pochyby, dodal: „Je to pravda, fakt!“

Sofie se vyhnula jeho pohledu. Věděla, že bratr nelže, a to nemělo nic společného s jejími nově nabytými schopnostmi. Vždycky poznala, když Josh neříkal pravdu, zato on, což bylo divné, nikdy nepoznal, když lhala ona…, což stejně nedělala moc často, a když tak jen pro jeho vlastní dobro. „Takže co teď děláš?“ zeptala se.

„Procházím maily,“ usmál se. „Život jde dál…“ začal.

„… a e-maily nikdo nezastaví,“ dokončila větu Sofie. Byla to jedna z nejoblíbenějších Joshových hlášek, které ji vytáčely.

„Tam jich je,“ zamumlal Josh. „Osmdesát na Googlu, šedesát dva na Yahoo, dvacet na AOLu, tři na Fast-Mailu…“

„Nikdy jsem nepochopila, proč potřebuješ tolik mailových adres,“ podotkla Sofie. Zvedla nohy nahoru, rukama objala kolena a položila na ně hlavu. Bylo fajn bavit se s bratrem o normálních věcech, což ji připomínalo, jak by to asi všechno mělo vypadat…, a vypadalo do čtvrtečního odpoledne přesně do čtvrt na tři. Pamatovala si i čas, mluvila tehdy se svou kamarádkou Elou z New Yorku, když spatřila přijíždějící limuzínu zpoza rohu. Dívala se na hodiny přesně předtím než muž, o kterém již nyní věděla, že se jmenuje Dr. John Dee, vystoupil z auta.

Josh zvedl hlavu a zvážněl: „Máme dva maily od mamky a jeden od táty.“

„Přečti je nahlas, začni s tím starším.“

„OK, mamka poslala první v pátek prvního června. Doufám, že se oba chováte slušně. Jak je paní Flemingové? Už se jí daří lépe?“ Josh se zmateně podíval na Sofii, která si povzdechla.

„Nepamatuješ? Řekli jsme mamce, že v knihkupectví zavřeli, protože se Perenele udělalo špatně.“ Potřásla hlavou a dodala: „Už si vzpomínáš?“

„Stalo se tolik věcí,“ připomněl Josh, „nemůžu si pamatovat všechno. Kromě toho to je tvá doména.“

„Pak jsme našim řekli, že nás Nikolas a Perenela pozvali do svého pouštního domu, abychom s nimi nějakou dobu zůstali a pomohli Perry.“

„Takže,“ mrknul Josh na sestru s prsty připravenými na psaní. „Co mamce odpovíme?“

„Napiš jí, že jsme v pořádku, že se Perenela cítí o mnoho lépe. Nezapomeň o nich mluvit jako o Nickovi a Perry,“ připomněla.

„Díky,“ uznale řekl Josh a proklikal se zpět na Perenelu, kterou opravil na Perry. Prsty mu při psaní skákaly po klávesnici. „OK, tak další?“ pokračoval. „Zase od mamky ze včerejška. Zkoušela jsem volat, ale odpovídá mi pouze hlasová schránka. Je všechno v pořádku? Volala vaše teta Agnes. Říkala, že jste se ani doma nestavili pro věci nebo toaletní potřeby. Napište mi číslo, kam vám můžu zavolat. Máme o vás strach.“ Josh se ustaraně podíval na Sofii a zeptal se: „A co jí odpovíme teď?“

Sofie se kousala do spodního rtu a nahlas přemýšlela. „Měli bychom jí říct…“ váhala. „Napiš, že jsme měli osobní věci už v práci. Ví, že tam míváme věci na převlečení. To není lež. Nerada jí lžu.“

„Mám to,“ řekl Josh, když rychle naťukal, co Sofie vymyslela. Dvojčata měla věci ve skřínce v zadní místnosti za knihkupectvím pro případ, že by šli večer do kina nebo na pochůzky po Embarcadero.

„Dál jí napiš, že tu bohužel není signál, ale hlavně neprozraď, kde jsme,“ usmála se.

Josh vypadal otráveně a poznamenal: „Tím myslíš, že nemáme mobily…“

„Já svůj stále mám, ale je úplně vybitý. Napiš mamce, že jí zavoláme hned, jak někde najdeme signál.“

Josh pokračoval, až nakonec klepl na enter. „Je to všechno?“

„Ano, pošli to.“

„Hotovo!“

„Neříkal jsi, že psal také táta?“ znejistěla Sofie.

„Ano, ale je to pro mě.“ Otevřel mail, rychle ho přelétl a pobaveně se usmál. „Poslal fotku fosilií nějakých žraločích zubů, které našel. Vypadají dost dobře. Také má nějaké nové přírůstky do mé sbírky koprolitů.“

„To je odporné. Zkamenělé exkrementy! Proč nemůžeš sbírat třeba známky nebo mince jako každý normální kluk? Je to dost podivné.“

„Podivné?“ Josh zvedl hlavu a najednou jako by do něj něco vjelo. „Podivné! Já ti řeknu, co je dost ujetý. Jsme v domě s dva tisíce let starou upírkou – vegetariánkou, nesmrtelným alchymistou, dalším nesmrtelným, který je muzikant a ovládá magii ohně, dále s francouzskou hrdinkou, která údajně zemřela někdy v půlce patnáctého století.“ Nohou strčil do meče na podlaze a dodal: „A ještě nesmíme zapomenout na meč, který údajně zabil krále Artuše. To je podivné.“ Joshův hlas postupně nabíral na intenzitě, pak přestal, přerývaně se nadechl a uklidnil se. Nato se usmál. „Myslím, že v porovnání s tímhle vším je má sbírka zkamenělých hovínek úplný čajíček!“ Jeho úsměv přešel do veselého smíchu a Sofie se také usmála, a pak se oba smáli, až se popadali za břicho. Josh nakonec dostal škytavku, a proto se musel smát ještě víc, už jim tekly slzy a všechno je bolelo.

„Už dost, přestaň,“ úpěla Sofie. Ale Josh znovu škytl a oba se opět váleli v téměř hysterickém smíchu.

Museli vynaložit nezměrné úsilí, aby se uklidnili a našli opět sebekontrolu, ale bylo to poprvé od probuzení Sofiiných schopností, co se s ní Josh cítil opět velmi blízký. Předtím se většinou spolu zasmáli alespoň jednou za den. Naposledy, když šli spolu do práce ve čtvrtek ráno. Rozesmál je pohled na drobného muže v elastických kalhotách na kolečkových bruslích, kterého táhnul přerostlý dalmatin. Vše, co potřebovali, bylo najít věci, kterým se mohli zasmát, ale bohužel za posledních pár dní jich bylo opravdu málo.

Sofie zvážněla první a znovu se obrátila k oknu. Viděla Joshův odraz ve skle a počkala, až se pohledem vrátí k počítači, a pak teprve promluvila: „Jsem docela překvapená, že jsi dál nic nenamítal, když Nikolas navrhl, že by mě měl Francis zasvětit do magie ohně.“

Josh zvedl oči od displeje a podíval se do sestřiny tváře, kterou viděl v okně. „Bylo by to k něčemu, kdybych v tom pokračoval?“ zeptal se vážně.

Sofie okamžik přemýšlela. „Ne, asi ne,“ připustila nakonec.

„Taky si myslím. Stejně bys to podstoupila.“ Sofie se otočila a podívala se bratrovi přímo do očí. „Já to ale musím udělat.“

„Já vím,“ odpověděl Josh. „Já už to vím.“

Sofie zamrkala překvapením. „Ty to víš?“

Josh zavřel notebook a položil ho na postel. Pak zvedl meč, položil ho přes kolena a nepřítomně hladil jeho hladkou čepel. Kámen kupodivu nestudil, právě naopak. „Byl jsem… naštvaný, vystrašený – ne vystrašený, ale vyděšený k smrti, když Flamel donutil Hekaté, aby probudila tvé schopnosti. Neřekl nám nic o nebezpečí, které je s tím spojené. Neřekl nám, žes mohla zemřít nebo upadnout do komatu, a já mu to nikdy nezapomenu.“

„Byl si ale dost jistý, že se nic nemůže stát.“

„Dost jistý nestačí.“

Sofie přikývla, ale raději, aby celou situaci ještě nezhoršila, neřekla nic.

„Pak, když ti předala veškeré své vědění čarodějka z Endoru, měl jsem o tebe strach znovu. Ale možná ani ne tolik strach o tebe, ale… měl jsem strach z tebe,“ připustil velmi neochotně.

„Joshi, jak tohle můžeš vůbec říct?“ zeptala se Sofie upřímně šokovaná tím, co jí bratr řekl. „Jsme dvojčata.“ Pohled do bratrovy tváře ji ovšem umlčel.

„Ty jsi neviděla to, co já,“ pravdivě doznal. „Viděl jsem tě čelit ženě s kočičí hlavou. Tvé rty se hýbaly, ale když si mluvila, slova byla jakoby zpomalená a když jsi se na mě podívala, nepoznala jsi mě. Nevím, kdo nebo co jsi byla – ale tehdy jsi rozhodně nebyla moje sestra. Byla jsi jako posedlá.“

Sofie zavřela oči a po tvářích se jí valily slzy velké jako hrachy. Měla jen letmé vzpomínky, slabé obrazy jakoby ve snu, které odpovídaly tomu, o čem mluvil Josh.

„Pak v Ojai jsem tě sledoval, když si vytvářela a řídila větrné víry a dnes – včera – jsi vytvořila mlhu úplně z ničeho.“

„Ale já nevím, jak ty věci dělám,“ zamumlala.

„Já vím, Sofie, já vím,“ vstal a přešel k oknu a přehlédl pařížské střechy. „Já už tomu rozumím. Hodně jsem o tom přemýšlel. Tvé schopnosti byly probuzeny, ale abys je uměla kontrolovat, ovládat, musíš ještě trénovat a cvičit. Je to jediný způsob, abys byla v bezpečí. Právě nyní jsou totiž tvé netrénované schopnosti pro tebe stejným nebezpečím jako pro naše nepřátele. Johanka ti ale včera pomohla, ne?“

„Ano, hodně mi pomohla. Už neslyším všechny ty hlasy. Je to obrovská úleva. Ale to není všechno, je tu ještě něco jiného, že?“ zeptala se Sofie.

Josh otočil meč v rukách, ostří téměř černé v šeru a malé blyštivé tečky svítily do tmy jako hvězdy. „Stále nemáme skutečné ponětí, do jakých potíží jsme se dostali,“ začal pomalu. „Ale víme, že jsme v nebezpečí, v opravdovém nebezpečí. Je nám patnáct – neměli bychom myslet na to, že nás někdo může zabít… sníst… nebo něco horšího!“ Ledabyle mávnul ke dveřím a dodal: „Já jim nevěřím. Jediná osoba, které věřím, jsi ty… ty, jediná.“

„Ale Joshi,“ namítla velmi opatrně Sofie. „Já jim věřím, jsou dobří. Scatty bojovala za lidské pokolení více než dva tisíce let, Johanka je milá slušná žena.“

„A Flamel schovává Kodex po staletí,“ vyhrkl Josh. Dotkl se hrudi a Sofie slyšela zašustění stránek v pytlíku, který Flamel Joshovi svěřil. „V té knize jsou recepty a návody, které by mohly vytvořit ráj na Zemi, které by mohly vyléčit každou nemoc.“ Všiml si náznaku pochybností v Sofiiných očích a přitlačil. „A ty víš, že je to pravda.“

„Čarodějka to ví a její vědomosti mi také říkají, že je tam spousta lektvarů, které mohou tento svět naprosto zničit.“

Josh rychle zavrtěl hlavou. „Myslím, že vidíš to, co oni chtějí, abys viděla.“

Sofie ukázala na meč a vítězoslavně se zeptala: „Ale proč by ti Flamel dával ten meč a zbývající stránky z Kodexu?“

„Já si myslím…, ne já vím, že nás využívají. Akorát ještě nevím na co. Zatím.“ Viděl, jak Sofie nesouhlasně vrtí hlavou. „Každopádně budeme potřebovat tvé síly, abychom se sami ochránili před nebezpečím.“

Sofie se natáhla a zmáčkla bratrovu ruku. „Víš, že bych nikdy nikomu nedovolila, aby ti ublížil.“

„Já vím,“ kývl věřícně Josh. „Alespoň ne úmyslně. Ale co se stane, když tě zase něco posedne, jako v Hekatině říši?“

Sofie kývla. „Pak nad tím nemám žádnou kontrolu,“ připustila Sofie. „Byla jsem jako ve snu, pozorovala jsem někoho, kdo vypadal jako já.“

„Náš fotbalový trenér říká, že než dokážeš řídit ostatní, musíš se naučit řídit sám sebe. Ségra, když se naučíš ovládat svou auru a schopnosti, pak už s tebou nikdy nikdo nebude moci manipulovat. Budeš neskutečně mocná. A já, protože mé schopnosti zatím nejsou probuzené, já se naučím ovládat tenhle meč.“ Zakroužil mečem a pokusil se ho roztočit, ale ostří sklouzlo a udělalo hlubokou rýhu do zdi. „Jejda!“

„Joshi!“

„Co je? Nikdo si toho nevšimne.“ Rukávem se snažil díru zamaskovat, ale omítkou se mu podařilo dostat až na cihlu.

„Jen to zhoršuješ a určitě jsi udělal i rýhu do ostří meče.“

Josh si pořádně prohlédl zbraň na světle, ale nenašel jedinou známku po zásahu.

Sofie pomalu pronesla. „Já si stejně stále myslím…, ne jsem přesvědčena, že se ohledně ostatních mýlíš.“

„Sofie, musíš mi věřit.“

„Já ti věřím, ale nezapomeň, že čarodějka tyhle lidi zná a důvěřuje jim.“

„Sofie,“ řekl Josh téměř zoufale, „my o čarodějce také vůbec nic nevíme.“

„Ale Joshi, já o čarodějce vím úplně všechno,“ řekla Sofie s pohnutím. Poklepala si ukazováčkem na spánek. „A někdy si přeju, abych nevěděla. Její celý život, tisíce let jsou uvnitř mé hlavy.“ Josh otevřel pusu a chystal se oponovat, ale Sofie zvedla ruku, aby ho zastavila. „Takže co udělám? Budu spolupracovat se Saint-Germainem a naučím se všechno, co mě bude chtít naučit.“

„Zároveň na něj můžeš dohlédnout a zkus zjistit, co mají s Flamelem za lubem.“

Sofie to ignorovala a dodala: „Možná pak příště, až nás někdo napadne, budeme schopni se sami ubránit.“ Znovu pohledem přejela krásné pařížské střechy. „Alespoň tady jsme v bezpečí.“

„Ale na jak dlouho?“ namítl Josh.

KAPITOLA 24

Dr. John Dee zhasnul světlo a vyšel z obrovské ložnice na balkon. Opřel se o kovové zábradlí a díval se na noční Paříž. Nedávno pršelo a vzduch byl vlhký a lezavě studený s kyselým nádechem Seiny a výfukových plynů. Nenáviděl Paříž.

Vždycky to tak ale nebylo. Kdysi byla Paříž dokonce jeho nejoblíbenější město v celé Evropě. Měl na ni ty nejkrásnější a nejzajímavější vzpomínky. Nakonec právě zde se stal nesmrtelným. Ve sklepeních hluboko pod Bastilou, pevností, která sloužila jako vězení, ho vraní bohyně vedla ke starobylé bytosti, která mu nabídla věčný život za bezmeznou a naprostou oddanost.

Dr. John Dee sbíral pro starobylé rasy informace, slídil, podnikl mnoho nebezpečných misí do nespočetných říší, z nichž jen některé sousedily s lidským světem. Bojoval s armádami mrtvých i nemrtvých, pronásledoval různé netvory nehostinnými pustinami a ukradl pár zajímavých předmětů uctívaných a vysoce ceněných některými civilizacemi. Časem se stal nepostradatelným starobylých bytostí z temnot, jelikož žádná mise pro něj nebyla nemožná, žádný úkol neproveditelný… kromě Flamela. Anglický čaroděj selhal v polapení Nikolase a Perenely Flamelových, a selhával znovu a znovu a nezapomenutelně několikrát právě v tomto městě.

Zůstávalo mu utajeno jako jedno z největších tajemství, jak mu Flamelovi dokázali unikat tak dlouho. Pracovala pro něj celá armáda lidí i nelidí, zvířat i bytostí za hranicemi lidského chápání. Jeho síť agentů byla nesmírná, ptáci ve vzduchu, krysy, kočky nebo psi na zemi. Měl k dispozici stvoření z dávných legend a mytologie, a přesto se mu nepodařilo Flamelovy dostat už po více než čtyři sta let. Ani poprvé zde v Paříži, ani jinde v ostatních městech Evropy i Ameriky. Vždy jako by byli o krok vepředu a mnohdy odjížděli z místa ve chvíli, kdy přijížděl. Téměř to působilo, jako by je někdo varoval. Ale to bylo samozřejmě naprosto vyloučené. Dee totiž své plány nesvěřoval vůbec nikomu.

Dveře za ním se otevřely a zase zavřely. Dee ucítil nezaměnitelný hadí zápach a bez ohlédnutí řekl: „Dobrý večer, Niccolo.“

„Vítejte v Paříži.“ Niccolo Machiavelli promluvil latinsky. „Doufám, že vaše cesta byla příjemná. Líbí se vám pokoj?“ Machiavelli na letiště poslal auto, které Johna Dee vyzvedlo. Doprovázela je policejní eskorta až do jeho velkého domu ve městě na Pláce du Canada.

„Kde jsou?“ vyštěkl nezdvořile Dee, aniž odpověděl na otázku svého hostitele, čímž záměrně dával najevo svou převahu. Mohl být o pár let mladší než Ital, ale on tu velí.

Machiavelli vyšel z pokoje na balkon a přistoupil k Johnovi Dee. Nechtěl si pomačkat oblek, a tak stál s rukama spojenýma za zády. Vysoký, elegantní, dokonale oholený Ital s nakrátko ostříhanými bílými vlasy vypadal trochu nepatřičně vedle malého muže s ostře řezanou tváří, do špičky střiženým plnovousem a šedými vlasy staženými vzadu do ohonu. „Všichni jsou stále v Saint-Germainově domě a před chvílí se k nim připojil i Flamel.“

Dr. Dee se nenápadně podíval na Machiavelliho a kousavě poznamenal: „Jsem překvapen, že jste se je nepokusil zajmout sám.“

Machiavelli si prohlížel město, které měl pod kontrolou a klidně odvětil: „Myslel jsem, že nechám poslední krok k jejich zajetí na vás.“

„Chcete spíš říci, že vám nařídili, abyste to nechal na mě, že?!“ vyhrkl Dee.

Machiavelli na to neřekl nic.

„Saint-Germainova rezidence je obklíčena?“

„Úplně.“

„A uvnitř je pouze pět lidí? Žádný personál, ochranka?“

„Alchymista a Saint-Germain, dvojčata a Stín.“

„Scathach je trochu problém,“ zamumlal Dee.

„Možná bych měl řešení,“ navrhl opatrně Machiavelli. Počkal, až se k němu anglický čaroděj se šedýma očima, v nichž se odrážela ulice, zvědavě otočil. „Poslal jsem pro Valkýry, největší nepřátele Scathach. Před chvíli dorazily.“

Na tváři Johna Dee se objevil ne příliš častý úsměv, poodstoupil od Machiavelliho a lehce se uklonil. „Valkýry – opravdu výborný nápad.“

„Jsme na stejné lodi,“ uklonil se Machiavelli na oplátku. „Sloužíme stejným pánům.“

Dee se už chystal vkročit zpátky do místnosti, když se zastavil a otočil na Machiavelliho. Najednou zavanul lehký zápach zkažených vajíček a síry, který pak chvíli ve vzduchu visel jako zlověstné znamení. „Nemáte ani tušení, komu sloužím,“ sykl.

Dagon otevřel vysoké dvoukřídlé dveře a ustoupil. Niccolo Machiavelli a Dr. John Dee vešli do knihovny obložené vyřezávaným dřevem a přivítali své hosty.

V místnosti již stály tři mladé ženy.

Na první pohled si byly tak podobné, že by mohly být trojčata. Vysoké, hubené s blond vlasy na ramena, dokonce i oblečení měly stejné. Jednoduchá tílka pod lehkými koženými saky doplňovaly modré džíny zastrčené pod koleny do vysokých bot. Tváře měly s vystupujícími lícními kostmi, hluboce posazené oči a špičaté brady. Lišily se jen podle barvy očí. Různého odstínu modrých očí si musel všimnout každý. Nejsvětlejší byly safírové a nejtmavší až téměř modro fialové. Všechny vypadaly maximálně na šestnáct sedmnáct let, ale ve skutečnosti byly starší než většina známých civilizací.

Nazývaly se Dísy nebo také Valkýry.

Machiavelli se zastavil uprostřed místnosti a postupně se podíval na každou z nich, přičemž se je snažil nějakým způsobem od sebe rozeznat. Jedna seděla u velkého piana, druhá se uvelebila na pohovce a třetí se opírala o okenní parapet a hleděla do tmy, zatímco v rukách držela neotevřenou knihu v kožené vazbě. Jakmile se přiblížil, ženy se obrátily a Machiavelli si všiml, že lak na nehtech se shoduje s barvou očí. „Děkuji vám, že jste přišly,“ uvedl se latinsky, protože latina s řečtinou byly jazyky, kterým rozuměly téměř veškeré starobylé bytosti.

Dívky se na něj lhostejně podívaly.

Machiavelli mrknul na Dagona, který vešel do knihovny a zavřel za sebou dveře. Sundal si sluneční brýle, které odhalily jeho velké kulaté oči bez víček. Promluvil rychle řečí, kterou by těžko dokázal jakýkoliv člověk vyloudit ze svých úst.

Ale Valkýry ho také ignorovaly.

Dr. John Dee si dramaticky povzdechl. Posadil se do velkého koženého křesla a spráskl ruce s hlasitým plácnutím. „To by stačilo,“ řekl anglicky. „Přišly jste kvůli Scathach. Nyní je čas, abyste řekly, jestli ji chcete, nebo ne.“

Dívka u piana se na Johna Dee podívala. Jestli si Angličan všiml, že přetočila hlavu nepřirozeným způsobem, nedal to na sobě znát. „Kde je?“ zeptala se stroze, ale perfektní angličtinou.

„Velmi blízko,“ řekl Machiavelli, přičemž se velice pomalu pohyboval po místnosti.

Tři dívky obrátily pozornost na něj a sledovaly ho jako kočka myš.

„Co tady dělá?“

„Chrání alchymistu Flamela, Saint-Germaina a dva lidi,“ popsal Machiavelli situaci. „My chceme jen lidi a Flamela, Scathach je vaše.“ Na moment ztichl a pak dodal: „Můžete mít i Saint-Germaina, jestli ho chcete. Nemá pro nás žádnou cenu.“

„Stín. Chceme jenom ji,“ řekla Valkýra u piana a prsty přeběhla po klávesách a vyloudila nádhernou melodii.

Machiavelli přešel stranou k servírovacímu stolku a nalil kávu ze stříbrné konvice. Podíval se na čaroděje s tázavě zvednutým obočím a zároveň zdvihl i šálek. Dee zavrtěl hlavou. „Měly byste vědět, že Scathach je stále v dobré formě,“ pokračoval Machiavelli, přičemž mluvil k dívce u piana. Její téměř fialové oči se zúžily, že tvořily skoro ploché čárky. „Včera ráno si lehce poradila s jednotkou speciálně trénovaných policistů.“

„Člověče,“ téměř s odporem vyštěkla Valkýra. „Žádný člověk se nemůže postavit Stínu.“

„Ale my nejsme z lidského rodu,“ řekla žena u okna.

„Jsme Valkýry,“ dokončila třetí dívka, která seděla naproti Johnovi Dee. „Jsme hrdinky, bojovnice, vládkyně mrtvých válečníků.“

„Ano, ano, ano,“ přerušil ji Dee netrpělivě. „My víme, kdo jsou Valkýry. Podle dobových záznamů zřejmě největší bojovnice, které kdy svět viděl. Ale my chceme vědět, jestli dokážete porazit Stín.“

Valkýra u piana se obrátila, elegantně sklouzla ze židle a přešla po koberci k čarodějovi. V mžiku stály obě sestry po jejím boku a teplota v knihovně se najednou citelně snížila.

„Vysmívat se nám, Dr. Dee, by vám mohlo být osudné,“ zahrozila jedna z nich.

Dee si znovu povzdechl a znovu opakoval otázku: „Dokážete porazit Scathach?“ Sáhl po telefonu a dodal: „Protože jestli ne, jsem si jistý, že se najdou jiní, kteří to rádi zkusí. Můžu zavolat Amazonky, samuraje nebo bohatýry.“

Teplota v místnosti, zatímco mluvil, stále rapidně klesala. Z jeho úst se nakonec linula pára a na obočí a vousu se mu tvořily malé ledové krystalky.

„Dost těch triků!“ Dee lusknul prsty a jeho aura žlutě zazářila. V knihovně bylo najednou příjemně teplo a ve vzduchu se vznášel těžký odér pukavců.

„Není žádný důvod pro znevažování nejlepších válečnic. Dísy porazí Stín,“ řekla dívka vpravo.

„Jak?“ vyštěkl Dee.

„Máme něco, co nemá žádný jiný bojovník.“

„Mluvíte v hádankách, upřesněte to,“ řekl netrpělivě Dee.

„Řekněte mu to,“ přidal se Machiavelli.

Valkýra s nejsvětlejšíma očima se otočila po směru jeho hlasu, a pak zase zpět. Její dlouhé prsty namířily k jeho obličeji. „To ty jsi zničil Ygdrasil a osvobodil našeho domácího miláčka, který byl tak dlouho uvězněn v kořenech stromu světa.“

V očích čaroděje se něco rychle mihlo a svaly okolo koutků sebou trhly. „Nidhogg?“ podíval se na Machiavelliho. „Vy jste to věděl?“

Machiavelli přikývl: „Ano, samozřejmě.“

Valkýra s nejtmavšíma očima přistoupila k Johnovi Dee a zblízka se mu podívala do tváře. „Ano, vypustil jsi Nidhogga, požírače lidských těl.“ S hlavou stále blízko čarodějovy tváře se otočila a pohlédla na Machiavelliho. Její sestry udělaly totéž a společně řekly: „Vezmi nás tam, kde se Stín a ti ostatní skrývají, a pak odejděte. Až zavoláme Nidhogga, Scathach zkáze neunikne.“

„Umíte to stvoření ovládat?“ zeptal se Machiavelli zvědavě.

„Ve chvíli, kdy pohltí Stín, nejdřív její vzpomínky a pak její tělo a kosti, bude potřebovat spát. Po takové lahůdce, jako je Scathach, bude zřejmě spát celá staletí. Pak ho znovu chytíme.“

Niccolo Machiavelli přikývl. „Ještě jsme nemluvili o vaší odměně.“

Valkýry se usmály a i Machiavelli, který již viděl mnohé, poznal zhnusení a nenávist v jejich tvářích. „Nepotřebujeme žádnou odměnu,“ řekla Valkýra s tmavýma očima. „Uděláme to, abychom obnovily čest svého klanu a pomstily ponížení a potupu naší rodiny. Scathach-Stín zničila mnohé naše sestry.“

Machiavelli kývl. „Rozumím. Kdy zaútočíte?“

„Za úsvitu.“

„Proč ne rovnou?“ požadoval Dee. „Jsme stvoření šera. V tom mezidobí mezi dnem a nocí jsme nejsilnější,“ řekla jedna z nich.

„Tehdy jsme neporazitelné,“ dodala druhá sestra.

KAPITOLA 25

„Ještě jsem si nezvykl na evropský čas,“ řekl Josh.

„Proč?“ zeptala se Scathach. Stáli v plně vybavené tělocvičně v suterénu Saint-Germainova domu. Na jedné straně byla nalepená zrcadla, která odrážela mladého muže a upírku před nejmodernějšími posilovacími stroji.

Josh se podíval na hodiny na zdi a vysvětlil: „Jsou tři hodiny ráno…, měl bych usínat únavou, ale jsem naprosto svěží. No a doma je teprve šest večer, což by odpovídalo.“

Scathach kývla. „To je jen jeden z důvodů. Další je, že kolem tebe jsou lidé jako Nikolas a Saint-Germain a zvláště tvá sestra a Johanka. I když tvé schopnosti ještě nebyly probuzeny, jsi ve společnosti lidí, kteří mají velice silné aury. Tvá vlastní pak sbírá trochu té síly od ostatních a dodává ti energii. Ale jen to, že se necítíš unavený, neznamená, že bys neměl odpočívat,“ dodala. „A také pij hodně vody. Aura spaluje hodně tekutin a je potřeba je doplňovat.“

Otevřely se dveře a dovnitř vstoupila Johanka. Scathach byla oblečena v černé, zatímco Johanka měla na sobě bílé tričko s dlouhým rukávem, volné bílé kalhoty a světlé tenisky. Ovšem stejně jako Scatty si přinesla meč. „Myslela jsem, že byste uvítali pomocníka,“ řekla téměř ostýchavě.

„Myslela jsem, že jsi šla spát,“ řekla Scatty.

„V poslední době moc nespím, a pokud ano, mám neklidné sny. Vidím v nich všude ničivé požáry.“ Smutně se usmála a dodala: „Je v tom trochu ironie, protože můj manžel je mistr ohně, přesto mě v noci budí sny o ohni a zkáze, kterou může přinést.“

„Kde je Francis?“

„V pracovně, skládá. Bude tam celé hodiny, nejsem si jistá, jestli vůbec ještě někdy spí. Nyní ale,“ změnila téma a mrkla na Joshe, „jak ti to jde?“

„Stále se učím, jak vůbec meč držet a zaujmout výchozí pozici,“ zamumlal Josh a připadal si strašně trapně. Viděl nespočet filmů, a tak si myslel, že ví, jak se bojuje s mečem. Nikdy by si však nepomyslel, že jen držet ho, je tak těžké. Scathach se posledních třicet minut snažila naučit ho správně Klarent tasit a držet ho, aniž by ho upustil, ale moc velký úspěch nezaznamenala. Pokaždé, když se pokusil mečem máchnout, mu vyklouzl z ruky. Dokonale vyleštěná dřevěná podlaha byla proto plná škrábanců a záseků. „Je to těžší, než jsem myslel,“ nakonec přiznal Josh. „Vůbec nevěřím, že se to vůbec kdy naučím.“

„Hlavu vzhůru, máš toho nejlepšího učitele,“ řekla sebejistě Johanka. „Dokázala vycvičit z obyčejné venkovské holky obávanou bojovnici.“ Zakroužila zápěstím a její dlouhý meč, téměř tak dlouhý, jako byla ona sama, zavířil vzduchem, až vydal téměř lidský sten. Josh se pokusil napodobit její pohyb, ale Klarent se mu opět vymknul z ruky a zabodl se ostřím do podlahy a chvíli se kymácel sem tam.

„Promiň,“ zamumlal provinile Josh.

„Prosím tě, zapomeň na všechno, co si myslíš, že víš o zacházení s mečem,“ nařídila Scathach. Podívala se přitom na Johanku a dodala: „Příliš se kouká na televizi. Myslí si, že mečem může kroutit jako s taktovkou.“

Johanka si povzdychla. Přehodila obratně svůj dlouhý meč a nabídla ho rukojetí Joshovi. „Vem si ho.“

Josh zvedl pravou ruku a dotkl se rukojeti.

„Možná bude jednodušší chytit ho oběma rukama,“ navrhla malá Francouzka.

Josh jako by radu neslyšel, pevně chytil Johančin meč. Ze všech sil zabral, aby ho zvedl z jejích rukou, ale nepovedlo se mu to. Meč byl neuvěřitelně těžký.

„Už vidíš, proč jsme stále na začátku,“ řekla Scatty. Vytrhla meč Joshovi z rukou a hodila ho Johance, která ho lehce chytila.

„Začneme s tím, jak zbraň držet.“ Johanka se postavila po Joshově pravici, Scathach po levici. „Stůj zpříma, dívej se před sebe.“

Josh se díval do zrcadla, kde jasně viděl sám sebe vedle Scatty, zatímco kolem Johanky z Arku se rozprostíral slabý stříbrný opar. Několikrát zamrkal a pořádně zavřel oči, ale když je otevřel, stříbrná mlha nezmizela.

„To je má aura,“ vysvětlila Johanka, která uhádla Joshovu otázku dřív, než otevřel pusu. „Většina lidí ji nevidí, ale někdy je viditelná na fotkách nebo v zrcadlech.“

„A stejnou má i Sofie?“ zeptal se Josh.

Johanka zavrtěla hlavou. „Ale ne, ani zdaleka není jako Sofiina,“ řekla, čímž ho překvapila. „Aura tvé sestry je o hodně silnější.“

Johanka zvedla svůj dlouhý meč, několikrát jím máchla a nakonec ho položila ostřím na zem špičkou mezi chodidla a ruce opřela o jílec. „Tak teď přesně opakuj po nás… a pomalu.“ Zvedla meč a natáhla pravou ruku dopředu. Na druhé straně udělala Scathach totéž jen s oběma svými kratšími meči.

Josh chytil svůj kamenný meč a zvedl ruku. Ještě než ji úplně natáhl, začala se mu ruka pod tíhou třást. Zaťal zuby a vší silou se snažil udržet ruku v klidu. „Je příliš těžký,“ vydechl, když mu ruka klesla a protahoval si rameno. V paži mu hořelo trochu jako po prvním fotbalovém tréninku po letních prázdninách.

„Zkus to takhle. Sleduj.“ Johanka mu ukázala, jak chytit zbraň oběma rukama.

Josh zjistil, že s oběma rukama je lehčí udržet meč bez hnutí nahoře. Zkusil to znovu i s jednou rukou a tentokrát vydržel asi půl minuty, než mu svaly začaly vypovídat službu. S dalším povzdechem ruku sklonil. „Jednou rukou mi to prostě nejde,“ postěžoval si.

„Časem to půjde,“ odsekla Scatty, která už trochu ztrácela trpělivost.

„Zatím tě tedy naučím, jak ovládat meč oběma rukama – východní styl.“

Josh kývl. „To snad bude jednodušší.“ Celé roky strávil cvičením taekwonda, a vždycky chtěl začít kendo – tradiční japonské umění boje s mečem, ale rodiče vždy říkali, že je to příliš nebezpečné.

„Potřebuje jen trochu cvičit,“ usoudila vážně Johanka a se svýma jasnýma a lesknoucíma očima sledovala Scattyin odraz v zrcadle.

„Jak dlouho?“ zeptal se Josh.

„Alespoň tři roky.“

„Tři roky?“ zhluboka se nadechl Josh. Utřel si zpocenou ruku do kalhot pak druhou a znovu se chytil meče. Pak se na sebe podíval do zrcadla a pokračoval v tréninku. „Doufám, že si Sofie vede lépe než já,“ zamumlal spíš pro sebe.

Hrabě de Saint-Germain přivedl Sofii do malé střešní zahrady. Pohled na noční Paříž odtud byl velkolepý. Sofie se naklonila přes zábradlí, aby dohlédla dolů na Champs-Elysées. Doprava se konečně utišila a město bylo klidné. Zhluboka nabírala vlhký a studený vzduch, ve kterém se nesl typický nádech Seiny vyplněný nespočetnými bylinkami v různých květináčích a truhlících všude okolo. Sofie si začala třít paže a trochu se zachvěla.

„Je ti chladno?“ zeptal se hrabě.

„Trochu,“ odpověděla, ačkoliv si nebyla jistá, jestli to není spíš nervozitou. Věděla, že sem přišli, aby ji Saint-Germain zasvětil do tajemství ohně.

„Po dnešní noci ti už nikdy nebude zima,“ slíbil Saint-Germain. „Mohla bys projít Antarktidou jen v kraťasech a tričku, a stejně by ti bylo teplo.“ Setřásl dlouhé vlasy z čela a utrhl lísteček z květináče. V dlani pak rozemlel zelený lístek a promnul ruce. Vzduchem zavoněla máta. „Johanka hrozně ráda vaří. Pěstuje si sama tady nahoře snad všechny druhy bylinek a koření,“ vysvětlil a zhluboka natáhl vůni. „Je tu asi tucet druhů – máta, oregáno, tymián, šalvěj nebo bazalka. A samozřejmě levandule. Miluje levanduli, připomíná jí mládí.“

„Kde jste se s Johankou potkali? Tady ve Francii?“

„Nakonec jsme se dali dohromady tady, ale věř nebo ne, poprvé jsem ji viděl v Kalifornii v roce 1849. Já jsem tam vyráběl trochu zlata a ona pracovala v misii, starala se o kuchyni a nemocnici, kde lidé, kteří odešli na západ hledat zlato, vždy dostali alespoň polévku.“

Sofie za zamračila. „Vy jste vyráběl zlato v době Zlaté horečky? Proč?“

Saint-Germain pokrčil rameny a vypadal trochu vyvedený z míry. „Jako skoro každý v Americe ve čtyřicátém osmém a devátém roce jsem i já odešel hledat zlato na západ.“

„Myslela jsem, že dokážete zlato vyrobit. Nikolas to alespoň umí.“

„Výroba zlata je dlouhý a namáhavý proces. Myslel jsem, že bude daleko jednodušší ho vykopat ze země. Ve chvíli kdy se alchymista dostane k nějakému zlatu, není pro něj už problém ho rozmnožit. To jsem měl také v úmyslu. Bohužel jsem ale koupil kus země, která byla k ničemu. Tak jsem tam začal s výrobou, a pak jsem půdu prodal dalším, kteří právě dorazili.“

„Ale to je odporné,“ řekla šokovaná Sofie.

„Byl jsem mladý a nerozvážný,“ omlouval se Saint-Germain. „A také hladový, což asi není žádná omluva,“ dodal. „Každopádně Johanka pracovala v Sacramentu, a neustále potkávala lidi, kteří ode mě koupili kus naprosto nepoužitelné země. Myslela si o mně, že jsem šarlatán, a tím jsem také byl. Já ji zase považoval za jednu z oněch strašných samaritánů, kteří neustále pomáhají všem, i když o to nestojí. Ani jeden jsme tehdy nevěděli, že ten druhý je nesmrtelný, a na první pohled jsme se nesnášeli. Během let jsme na sebe několikrát narazili a až za druhé světové války jsme se znovu potkali tady v Paříži. Johanka bojovala v hnutí Odporu a já jsem byl americký špion. Tehdy jsme pochopili, že jsme jiní než ostatní. Válku jsme přežili a od té doby jsme stále spolu, ačkoliv Johanka se dost drží v ústraní,“ zavtipkoval. „Nikdo, ani žádný z mých fanoušků nebo bulvár netuší, že jsme se vzali. Mohli bychom pravděpodobně fotky z obřadu prodat za malé jmění, ale Johanka nestojí o pozornost veřejnosti.“

„Proč ne?“ Sofie věděla, že spousta celebrit si cení své soukromí, ale zůstat v naprosté anonymitě jí přišlo divné.

„Upřímně… je to pochopitelné. Vzpomeň si, naposledy, když byla slavná, ji chtěli upálit na hranici.“

Sofie chápavě přikývla. Najednou touha být neviditelná vypadala naprosto rozumně. „Jak dlouho znáte Scathach?“ změnila téma.

„Pár století. Když jsme se s Johankou dali dohromady, zjistili jsme, že máme hodně společných známých. Všechny nesmrtelné, samozřejmě. Johanka ji ale zná déle. Ačkoliv si nejsem jistý, jestli vůbec existuje někdo, kdo Stín opravdu zná,“ dodal s upřímným úsměvem. „Vždycky je tak…“ zarazil se, když hledal to správné slovo. „Samotářská?“ navrhla Sofie.

„Ano, samotářská.“ Přehlédl noční město a smutně zavrtěl hlavou. Pak se přes rameno podíval na Sofii. „Víš kolikrát stála úplně sama proti starobylým bytostem z temnot, kolikrát šla do strašlivého nebezpečí, aby proti nim ochránila tento svět?“

Ale když Sofie začala vrtět hlavou, do mysli se jí vkrádaly nejrůznější obrazy a úlomky čarodějčiných vzpomínek, ve kterých figurovala Scathach.

Scathach v drátěné košili stála sama na mostě se dvěma lesknoucími se meči a čekala na blížící se netvory, kteří se podobali slimákům.

Scathach v plné zbroji ve dveřích obrovského hradu s rukama složenýma na prsou. Její meč zabodnutý u nohou v zemi a před ní armáda velkých ještěrů.

Scathach oděná do tulení kůže a kožešin balancuje na plovoucí kře, zatímco ji obkličují stvoření, která jako by byla vytesána z ledu.

Sofie si olízla rty. „Proč… proč to všechno dělá?“

„Protože to je celá ona. Je to její podstata.“ Hrabě se na Sofii mile podíval a smutně se usmál. „A protože umí jen to. Ale teď…“ rychle změnil řeč. Ruce znovu třel o sebe a k nebi letěly jiskry a uhlíky. „Nikolas chce, abych tě zasvětil do tajemství ohně. Jsi nervózní?“ zeptal se.

„Trochu. Už jste někdy někoho učil?“ zeptala se Sofie váhavě.

Saint-Germain se culil na celé kolo, až ukázal celý chrup. „Ne, nikoho. Budeš můj první student… a pravděpodobně také poslední.“

Sofie cítila, jak ji žaludek poskočil a najednou se to všechno nejevilo jako moc dobrý nápad. „Proč poslední?“

„No, možnosti, že potkám někoho dalšího, jehož schopnosti budou probuzeny, jsou mizivé. Navíc šance najít někoho s takovou aurou, jako máš ty, je více než nepravděpodobná. Stříbrná aura je neskutečně vzácná. Johanka byla poslední mezi lidmi, kdo ji měl, a narodila se v roce 1412. Jsi velmi výjimečná Sofie Newmanová.“

Sofie těžce polkla, vůbec se tak necítila.

Hrabě si sedl na obyčejnou dřevěnou lavičku, která stála u komína. „Posaď se vedle mě a já ti řeknu, co vím.“

Sofie si přisedla a dívala se přes střechy města do dáli. Do její mysli začaly mimovolně proudit vzpomínky na Paříž, nebyly však její. Panorama bylo jiné, nízké budovy okolo masivní pevnosti a k nebi stoupal kouř z tisíců komínů. Záměrně se od vzpomínek odpoutala, protože si uvědomila, že viděla Paříž očima čarodějky z Endoru tak, jak si ji pamatovala ona.

Saint-Germain se posunul a otočil, aby viděl na Sofii. „Dej mi ruku,“ řekl tiše. Sofie mu podala pravou ruku a okamžitě pocítila, jak jí tělem proniká teplo. Už jí nebyla zima. „Nyní mi dovol, abych ti předal to, co mi sdělit můj učitel magie ohně.“ Když začal mluvit, zvedl ukazováček a kroužil s ním po Sofiině dlani. Sledoval jednotlivé čáry a záhyby na její kůži. „Můj učitel mi řekl, že se najdou bytosti, které budou tvrdit, že nejmocnější magie jsou svázány s jinými živly, jako je vítr, voda nebo země. Ale to není pravda. Síla ohně překoná všechny ostatní.“

Během jeho slov se vzduch před nimi začal míhat jako za horkého letního odpoledne. Sofie pozorovala obláčky kouře, které se roztočily a tančily podle slov hraběte. Vytvářely dokonce obrazy, symboly a scény. Chtěla zvednout ruku a dotknout se jich, ale raději zůstala klidně sedět. Pak střecha domu postupně mizela a mizela celá Paříž okolo, jediné, co zůstalo, byl tichý a monotónní Saint-Germainův hlas a všudypřítomné létající jiskřičky a plamínky, ze kterých se začaly vynořovat konkrétní obrazy.

„Oheň pohlcuje vzduch. Může ohřát vodu, až se vypaří, a také může svou silou rozervat zemský plášť.“

Sofie sledovala scénu, na které sopka chrlila rozžhavenou lávu vysoko do vzduchu. Černočervená roztavená hmota a bílé horké jiskry sršely dolů na zablácené kamenné město…

„Oheň je ničitel, ale také stvořitel. Pralesy potřebují oheň, aby se oživily. Některá semena dokonce díky požáru vzklíčí.“

Plamínky se zformovaly před jejíma očima do lístků a Sofie uviděla zpustošený a vyhořelý les, stromy poznamenané ničivým požárem. Ale úplně dole na zemi rašily z popela pomalu zelené výhonky nových rostlinek.

„Za dávných věků oheň dával lidem teplo, pomáhal jim přežít drsné a chladné klimatické podmínky.“

Z ohně vystoupil další obraz, tentokrát pustá nehostinná krajina, skalnatá a pokrytá sněhem, ale Sofie uviděla ve skále jeskyni, která byla zalita příjemným žlutočerveným světlem…

Ozvalo se náhlé prásknutí a paprsek tenký jako tužka vystřelil k nočnímu nebi. Sofie zaklonila hlavu a sledovala proud světla výš a výš, až zmizel mezi hvězdami.

„Tohle je tajemství ohně.“

Sofie přikývla. Její kůže se chvěla, a když se podívala dolů, spatřila drobné žlutozelené plamínky, které vycházely ze Saint-Germainových prstů. Přeskočily na její ruku a obtočily zápěstí. Plápolaly a třepetaly se, ale nepálily, ba naopak byly heboučké jako pírko a příjemně chladily. Na kůži zanechávaly slabou černou stopu jako od sazí. „Vím, jak důležitý je oheň. Mamka je archeoložka,“ řekla Sofie zamyšleně. „Říkala, že lidé začali svou cestu k civilizaci, teprve, když začali tepelně upravovat maso.“

Na tváři hraběte se objevil úsměv. „Můžeš za to poděkovat Prométheovi a čarodějce z Endoru. To oni přinesli oheň mezi lidi. Vaření masa umožňovalo jeho lepší strávení a využití nutričních látek, a tak lidé začali zpracovávat maso zvířat, která lovili. Oheň je také ohříval v jeskyních a odháněl dravce, a Prométheus jim rovněž ukázal, jak stejný živel použít k tvrzení nástrojů a zbraní.“ Pak sebral Sofiinu ruku a držel ji skoro jako doktor, když měří tep. „Oheň řídil dějiny každé velké civilizace od starodávných říší až po současnost. Bez slunečního tepla by totiž tahle planeta byla jen samá skála a led.“

Před Sofiinýma očima se opět rozehrála hra obrazů, která se vytvořila z kouře a jiskřiček. Jednotlivé výjevy se kroutily a vlnily v klidné noční atmosféře.

… šedohnědá planeta, která se otáčela ve vesmíru, a kolem které obíhal jediný měsíc. Nebyly tu žádné mraky, žádná modrá voda ani zelené kontinenty a zlaté pouště. Všude jenom šeď. Dole byla viditelná jen slabá ohraničení velkých útvarů v nekonečném moři pevné horniny. Sofie si najednou uvědomila, že se dívá na Zemi, možná daleko předaleko v budoucnosti. Hrůzou vydechla, čímž rozfoukla dým a scénu s ním.

„Magie spojená s ohněm je nejsilnější za svitu slunce,“ hrabě pohnul pravou rukou a ve vzduchu nakreslil známý symbol. Před nimi visel kruh s ostny, který připomínal slunce. Saint-Germain do něj fouknul a obraz se rozpadl na svítící jiskry. „Bez ohně nejsme nic.“

Levou ruku hraběte nyní celou obklopil plamen, ale stejně držel Sofii za zápěstí. Červenobílé plamínky se vinuly okolo Sofiiných prstů k dlani. Všechny prsty vypadaly jako malé svíčky v různých barvách – červená, žlutá, zelená, modrá a bílá – a přece necítila bolest ani strach.

„Oheň může léčit, může uzavřít ránu nebo vypálit infekci,“ pokračoval Saint-Germain vážně. „Jeho moc je naprosto odlišná od magie ostatních živlů, protože jako jediná je přímo napojená na čistotu a sílu tvé aury. Téměř každý je schopný se naučit základy magie ostatních živlů – země, větru, vody. Kouzla a zaříkání si lze zapamatovat nebo napsat do knih, ale síla plápolajícího ohně je v tobě samotné. Čím čistější aura, tím silnější plamen, a to znamená Sofie, že si budeš muset dávat velký pozor, jelikož tvá aura je výjimečně silná. Pokud povoláš sílu ohně, bude to síla neuvěřitelně mocná. Varoval tě Flamel před nadměrným využíváním schopností, vysvětlil ti, že pak můžeš sama vzplát?“

„Scatty mi řekla, co se může stát,“ řekla Sofie.

Saint-Germain přikývl. „Nikdy si nezahrávej s ohněm, pokud jsi unavená nebo jinak oslabená. Pokud nad ním ztratíš kontrolu, otočí se proti tobě a spálí tě v mžiku na popel.“

V Sofiině pravé ruce nyní hořela velká ohňová koule. Všimla si, že ji brní levá ruka a rychle ji zvedla z lavičky, kde zanechala kouřící a opálený otisk ve dřevě. S tichým prasknutím se na dlani objevil modrý plamínek a z každého prstu vyšlehl další.

„Jak to, že necítím žár?“ podivila se Sofie.

„Jsi chráněná svou aurou,“ vysvětlil hrabě. „Můžeš plamen libovolně tvarovat, stejným způsobem, jak ukazovala Johanka formování stříbrných předmětů ze síly aury. Můžeš vytvořit ohnivé koule nebo vystřelit ohnivé šipky.“ Lusknul prsty a po střeše se rozprskly velké kulaté jiskry. Potom zvedl ukazováček a namířil na nejbližší a z prstu vyšlehl plamínek ve formě šipky, která zasáhla jiskru ničivým úderem. „Až budeš mít své schopnosti úplně pod kontrolou, budeš schopná povolat sílu ohně pouhou myšlenkou, ale do té doby potřebuješ nějaký spouštěč.“

„Spouštěč?“

„Normálně trvá celé hodiny meditace, než soustředíš svou auru k bodu, který chceš rozsvítit. Ale kdysi před dávnými a dávnými časy, někdo netrpělivý vytvořil spouštěč. Zkratku. Viděla jsi mé motýlky, ne?“

Sofie kývla. Vzpomněla si na tucty malých tetování, která má hrabě kolem zápěstí a na paži.

„Ti jsou můj spouštěč.“ Saint-Germain zvedl dívčinu ruku. „A nyní ty budeš mít svůj.“

Sofie se podívala na ruce, ze kterých zmizely plameny. Zanechaly na kůži jen černé šmouhy od sazí. Otřela ruce o sebe, ale jen popel rozmazala.

„Dovol,“ hrabě zvedl konvičku a zatřásl jí. Uvnitř zašplouchala voda. „Natáhni ruce,“ a polil je. Jakmile se voda dotkla Sofiiných rukou, zasyčelo to, ale popel se smyl. Saint-Germain vytáhl čistý kapesník ze zadní kapsy džínů, namočil ho v konvi a utřel zbývající špínu. Kolem Sofiina zápěstí, kde ji Saint-Germain držel, saze zůstaly. Tlustý černý pruh zůstal kolem zápěstí jako náramek.

Saint-Germain znovu lusknul prsty a z jeho ukazováčku a malíčku vyšlehly plamínky. Vzal znovu Sofiinu ruku a přiblížil plamínky k zápěstí.

Sofie se podívala dolů a zjistila, že má do kůže vypálené tetování.

Tiše zvedla ruku a otáčela ji, aby prozkoumala vzorovaný náramek, který nyní měla kolem ruky. Dva pásky, zlatý a stříbrný, zapletené do jednoho vytvořily téměř keltský vzor. Na spodní straně zápěstí, kde Saint-Germain držel palec, byl pravidelný kruh s červenou tečkou uprostřed.

„Až budeš chtít přivolat sílu ohně, zmáčkni palcem ten kruh a soustřeď svou auru,“ vysvětlil hrabě. „Mělo by to fungovat téměř okamžitě.“

„A to je všechno?“ zeptala se překvapeně Sofie.

Saint-Germain kývl. „To je všechno. Proč, co jsi čekala?“

Sofie zavrtěla hlavou. „Já nevím, ale když mě zasvěcovala čarodějka z Endoru do větrné magie, zabalila mě do obvazů jako mumii.“

Saint-Germain se ostýchavě usmál. „No, já nejsem čarodějka z Endoru, samozřejmě. Johanka mi vyprávěla, že ti čarodějka předala veškeré své vzpomínky a vědomosti. Nemám tušení, proč to udělala, určitě to nebylo nutné. Ale nepochybuji, že jistě měla své důvody. Kromě toho, já nevím, jak to udělala – a ani nevím, jestli bych chtěl, abys znala všechny mé myšlenky a vzpomínky,“ dodal s úsměvem. „Některé z nich ani nejsou moc pěkné.“

Sofie se usmála. „To se mi ulevilo, nechtěla bych vstřebávat další várku cizích vzpomínek.“ Ruku držela stále před sebou a přitiskla palec na kruh na spodní straně zápěstí a téměř okamžitě zadýmal kouř z jejího malíčku, pak se jí nehet zbarvil do oranžova a vyšlehl čistý plamínek. „Jak jste věděl, co máte dělat, jak mě to naučit?“

„No, v první řadě jsem býval alchymista. Předpokládám, že dneska by mě označili za vědce. Když mě Nikolas požádal, abych tě zasvětil do ohňové magie, neměl jsem tušení, jak postupovat, a tak jsem to pojal jako každý jiný experiment.“

„Experiment?“ zamrkala Sofie. „Mohlo se to zvrtnout?“

„Jediné nebezpečí, které hrozilo, bylo, že by to jen nefungovalo.“

„Děkuji,“ řekla nakonec Sofie s úsměvem. „Čekala jsem něco daleko dramatičtějšího, ale jsem moc ráda, že to nakonec bylo tak…“ zarazila se, protože hledala vystihující výraz, „tak obyčejné.“

„Upřímně, nesouhlasím s tím obyčejným. Každý den se přece člověk neučí, jak ovládnout oheň. Co třeba, že to bylo neobyčejné?“ navrhl Saint-Germain.

„No, to také.“

„To je pro dnešek vše. Jsou různé triky a pomůcky, které tě můžu naučit – a také naučím. Ale až zítra. Ukážu ti, jak vytvořit koule, bochánky, prstýnky z plamene. Ale od chvíle, kdy máš vlastní spouštěč, můžeš sílu ohně zavolat kdykoliv.“

„A musím k tomu něco říkat?“ zeptala se Sofie. „Musím se naučit nějaké zaříkávadlo nebo kouzlo?“

„Jako co?“

„No, když jste rozsvítil Eiffelovu věž, říkal jste něco jako ‚egnis.‘“

„Ignis,“ upřesnil hrabě. „Latinský výraz pro oheň. Ne, nemusíš říkat vůbec nic.“

„Proč jste to tedy řekl u věže?“

Saint-Germain se zasmál a řekl: „Jen jsem myslel, že to bude znít stylově.“

KAPITOLA 26

Perenela Flamelová byla zmatená.

Plížila se tmavými chodbami a zjistila, že všechny cely v tomto patře ostrovního vězení jsou plné různých netvorů a stvoření z temných příběhů starých mýtů a legend. Perenela viděla asi tucet druhů upírů a jiných pololidských stvoření, také strašidla, troly, skřítky. V samostatné cele spalo mládě Minotaura, kdežto naproti němu dva exempláře kanadského lidožravého windiga vedle trojice rohatých japonských démonů Oni. Celá další chodba cel patřila pouze drakům od neškodných jednohlavých až po saně chrlící ohně.

Perenela si nemyslela, že tu jsou vězněni, protože ani jedna z cel nebyla zamčená, ale všichni spali. Navíc všechny vchody byly zabezpečeny třpytivou stříbrnou pavučinou. Nebyla si ovšem jistá, zda pavučina měla držet stvoření uvnitř a také z jakého důvodu. Žádné druhy podle jejích zkušeností k sobě nechovaly náklonnost, spíš naopak. Minula místnost, kde pavučina ve vchodu byla roztrhaná na cáry. Uvnitř nikdo nebyl, ale na zemi se válely kosti, které rozhodně nebyly lidské.

Všechna tato stvoření byla z různých koutů země a z legend a mytologií různých civilizací. O některých druzích, jako byla windigo, slyšela jen vyprávět, ale alespoň pocházely z Ameriky. Jiná stvoření, alespoň pokud věděla, se nikdy v Novém světě neobjevila a zůstávala v bezpečí svých rodných zemí nebo říších, které v těch místech sousedily s lidským světem. Japonští draci by se rozhodně za normálních okolností nesetkali s keltskými draky.

Něco se tu chystá.

Perenela zašla za roh a ucítila závan větru, který projel jejími vlasy. Vystavila tvář proudu vzduchu a zhluboka natahovala vůni mořských řas a soli. S rychlým pohledem přes rameno, pospíchala dál chodbou.

Dee musel všechny druhy posbírat, shromáždit dohromady, ale proč? A možná co je důležitější, jak se mu to mohlo povést? Jen zajetí jednoho exempláře indického upíra byl téměř nemožný úkol, ale dvanácti? A jak se mu povedlo oddělit mládě Minotaura od jeho matky?

Dokonce i Scathach, jak byla odvážná a obávaná, by se raději vyhnula setkání s tímto stvořením s hlavou býka, pokud by to bylo možné.

Perenela přišla ke schodišti. Vůně mořského vzduchu nyní sílila, závan větru byl ostřejší, ale chvíli váhala, než položila nohu na první schod. Raději se ještě sklonila a zkontrolovala zblízka, jestli opět někde nevisí nějaká stříbrná pavučina. Stále se nesetkala s tím, co vytvořilo tajemná vlákna, která vyšperkovala cely v celém patře, a to ji nesmírně zneklidňovalo. Dalo se předpokládat, že stvoření, která pavučiny utkalo, zřejmě spí… ale to také znamenalo, že se dříve nebo později probudí. Až se tak stane, celé vězení se bude hemžit pavouky, nebo také něčím horším, a Perenela chtěla v ten okamžik už být venku.

Cítila, že se jí trochu vrací síly, alespoň tolik, aby se sama ubránila. Byla si ovšem vědoma, že ve chvíli, kdy by své schopnosti použila, okamžitě by tím sfinze vyslala signál, kde se právě nachází. Zároveň by ji použití magie vyčerpalo a zase by zestárla. Věděla, že má pouze jedinou šanci se sfinze postavit, a rozhodně ji nechtěla zahodit. Musela být na to připravená a v nejlepší možné kondici. Stoupala dál po vrzajících kovových schodech a zastavila se před zrezavělými dveřmi. Zastrčila si vlasy za ucho a přitiskla hlavu ke zkorodovanému kovu. Slyšela jen tlukot vln o skálu, která neustále síle moře ustupovala. Chytila oběma rukama kliku a opatrně se do dveří opřela. Kovové panty vydaly neskutečný skřípající zvuk, při kterém běhal mráz po zádech. Perenela zatajila dech, když se zvuk pomalu nesl chodbami.

Vešla na prostorný dvůr, který byl ohraničený zchátralými a polorozbořenými budovami. Vpravo viděla pomalu klesat slunce za obzor. Vybarvilo pusté kamenné nádvoří teplým oranžovým světlem. S úlevou si povzdychla, roztáhla doširoka ruce a tvář nastavila slunečním paprskům. Zavřela oči a lehce zaklonila hlavu, aby vychutnala znovu nabitý pocit volnosti. Po celé délce jejích černých vlasů jiskřila statická energie, která zvedla vlasy z ramen, to jak se její aura nabíjela. Vítr ze zálivu byl příjemně chladný a Perenela dýchala zhluboka, aby se zbavila nepříjemného pachu vlhkosti, hniloby a nestvůr, které spaly hluboko pod povrchem.

Najednou ji přitom napadlo, co mají všechna ta stvoření dole společného: všechna jsou nestvůry, monstra a strašidla, která škodí lidem.

Kde jsou všechna dobrá strašidla, skřítkové, víly, elfové, huldry a Inari? Dee shromáždil pouze lovce, predátory a škůdce. Anglický čaroděj shromáždil armádu netvorů.

Zezdola se ozvalo děsivé zavytí. Výkřik, který otřásl celým ostrovem, dokonce i pod svýma nohama Perenela cítila vibrace kamenných bloků. „Čarodějnice!“

Sfinga objevila, že Perenela utekla.

„Kde jsi, vědmo?“ V tu ránu byl čerstvý vzduch zkažený odérem sfingy.

Perenela se otočila, aby zavřela dveře, když spatřila nějaký pohyb dole v šeru. Příliš dlouho se opájela pohledem do slunce. Před očima ji tančily zlaté kruhy a nebyla schopná zaostřit. Zavřela oči na chvíli, a když je znovu otevřela, zahleděla se do tmavé hlubiny.

Dole se míhaly stíny, sbíhaly se po zdech a shromažďovaly pod schody.

Perenela zatřásla hlavou. Tohle nebyly žádné stíny. Bylo to ohromné množství stvoření, tisíce možná deseti tisíce. Rozeběhly se po schodech nahoru a zarazily se pouze před světlem.

Tehdy si Perenela uvědomila, co jsou zač. Pavouci – obávaní a smrtící – a najednou jí přišlo logické, proč jsou pavučiny tak rozdílné. Viděla rozzuřený proud sklípkanů, tarantulí, černých vdov, hnědých poustevníků, slíďáků a cedivek. Věděla, že se nikde nevyskytují na jednom místě dohromady… což znamenalo, že cokoliv je svolalo a nyní ovládalo, zřejmě sídlí někde dole.

Perenela zabouchla dveře a zarazila je kusem kamenného bloku. Pak se obrátila a utíkala, co ji nohy stačily. Uběhla ale sotva deset metrů, když tu se dveře rozletěly náporem obrovské masy pavouků.

KAPITOLA 27

Josh unaveně otevřel dveře do kuchyně a vešel do dlouhé místnosti s nízkým stropem. Sofie se ohlédla od dřezu a pozorovala bratra, jak se vyčerpaně sesunul na židli. Kamenný meč přitom pustil na zem a opřel hlavu o položené ruce na stole.

„Jak to šlo?“ zeptala se Sofie.

„Stěží se můžu hýbat,“ zamumlal. „Bolí mě ramena, záda, ruce dokonce i hlava,“ postěžoval si. „Mám na dlani puchýře, že nemůžu téměř sevřít pěsti,“ ukázal sestře zničené ruce. „Nikdy by mě nenapadlo, že to bude tak těžké.“

„Ale něco ses naučil, ne?“

„Jo, naučil jsem se držet meč,“ řekl zklamaně.

Sofie mu přes stůl poslala talíř plný toastů a Josh okamžitě zbystřil. Narovnal se, sebral jeden kousek a strčil ho do pusy. „Ale chuť k jídlu ti zůstala,“ zavtipkovala Sofie. Chytila jeho pravou ruku a otočila ji, aby se znovu podívala na puchýře. „Au, to musí bolet,“ řekla soucitně. Mezi palcem a ukazováčkem na dlani se na do červena zbarvené kůži vyjímal velký puchýř, který musel být dost nepříjemný.

„Říkal jsem ti,“ řekl Josh s plnou pusou, „potřebuju nějakou náplast.“

„Můžu něco zkusit?“ zeptala se Sofie, ale než stačil odpovědět, třela již své ruce o sebe. Potom palec levé ruky přitiskla na pravé zápěstí, zavřela oči a soustředila se… z malíčku vyšlehl plamínek studeného modrého světla.

Josh přestal kousat a zíral.

Než mohl cokoliv namítnout, Sofie přejela prstem jeho zrasovanou dlaň. Pokusil se uhnout, ale Sofie mu držela ruku s překvapující silou. Když ji nakonec pustila, rychle ji přitáhl k sobě.

„Cos to udělala…“ spustil a pak se podíval na ruku. Zjistil, že puchýř zmizel a zanechal po sobě jen letmý obrys na místě, kde se vyskytoval.

„Francis mi vysvětlil, že oheň může léčit.“ Sofie zvedla ruku a z jejích prstů se kroužily obláčky šedého dýmu a pak se konečky rozhořely. Když sevřela ruku v pěst, plamínky zmizely.

„Já myslel, že…“ Josh ztěžka polknul a začal znovu. „Nevěděl jsem, že jste už začali se zasvěcováním do magie ohně.“

„Začali a skončili.“

„Skončili?“

„Už jsme hotovi.“ Sofie znovu třela dlaně o sebe, až okolo lítaly malé jiskřičky. Josh znovu žvýkal toust a nevěřícně se na sestru díval. Když byly probuzeny její schopnosti nebo při zasvěcení do větrné magie, hned poznal rozdíl, zvláště ve výrazu jejích očí a tváře. Dokonce si všiml, že oči jemně změnily barvu, ale tentokrát neviděl vůbec nic. Vypadala úplně stejně jako předtím…, ale nebyla stejná. Magie ohně ji od něj vzdálila ještě více. „Nevypadáš jinak,“ řekl.

„Taky se necítím jinak, kromě toho, že je mi tepleji,“ odpověděla. „Už mi není vůbec zima.“

Tak tohle je nyní moje sestra, pomyslel si Josh. Vypadá stejně jako jakákoliv jiná holka, kterou znal, a přece… na celé planetě nebyl nikdo, kdo by se jí jen trochu podobal. Ovládala totiž dokonce hned dva přírodní živly.

Možná tohle je z toho všeho nejděsivější: nesmrtelní lidé jako Flamel a Perenela, Johanka a nesmírně sebevědomý Saint-Germain nebo dokonce Dee, všichni vypadali tak normálně a obyčejně. Patřili k těm lidem, které na ulici bez povšimnutí přejdete a nevěnujete jim další pohled. Scathach se svými červenými vlasy a trávově zelenýma očima vždycky upoutá pozornost, ale ona není člověk.

„Bolelo to?“ zeptal se nakonec zvědavě Josh.

„Vůbec ne,“ usmála se Sofie. „Skoro mě to zklamalo. Francis vlastně jako by umyl mé ruce ohněm…, a skoro bych zapomněla – podívej, co mám,“ řekla a ukázala bratrovi pravou ruku a odhrnula rukáv.

Kolem zápěstí Josh uviděl vzor vypálený do kůže. „To je tetování,“ řekl se zřetelnou závistí v hlase. Vždycky totiž mluvili o tom, že si pořídí tetování společně. „Máma vyletí z kůže, až to uvidí.“ Pak zvědavostí nevydržel a zeptal se: „Kdes to vzala a proč?“

„To není opravdové tetování, to je vypálené ohněm,“ vysvětlovala Sofie, přičemž obracela zápěstí, aby se pochlubila.

Josh najednou chytil její ruku a ukázal na červenou tečku se zlatým kruhem na spodní straně zápěstí. „Už jsem něco podobného někdy viděl,“ řekl pomalu, zamračil se, jak se snažil vzpomenout.

Sofie kývla. „Také mi to chvíli trvalo, ale pak jsem si vzpomněla, že Nikolas má na ruce něco podobného,“ řekla Sofie. „Kruh, ve kterém je kříž.“

„To je ono,“ zavřel oči Josh. Poprvé si všiml Flamelova tetování na zápěstí, když u něj v knihkupectví začal pracovat. I když ho tenkrát strašně zajímalo, proč má tetování na tak zvláštním místě, nikdy nebyla vhodná příležitost, aby se na to zeptal. Otevřel oči a znovu se podíval na Sofiin vzor. V tu chvíli ho napadlo, že je to něco jako cejch, který zanechává magie. Značka, která ukazuje na každého, kdo může ovládat přírodní elementy. A to se mu vůbec nelíbilo. „K čemu to potřebuješ?“

„Pokud chci použít magii ohně, zmáčknu červený puntík a soustředím auru do představy, kterou potřebuji. Saint-Germain tomu říká spouštěč – taková zkratka k povolání ohně.“

„Zajímalo by mě, k čemu potřebuje Flamel takový spouštěč,“ řekl zamyšleně Josh.

Konvice klapla a Sofie se obrátila od stolu. Napadla ji přesně ta samá otázka. „Možná bychom se ho mohli zeptat, až se probudí.“

„Jsou ještě nějaké toasty?“ zeptal se Josh. „Mám ještě hlad.“

„Ty máš pořád hlad.“

„No, po tom tréninku s mečem si to zasloužím, ne?“

Sofie zabodla do toastu vidličku a držela ji před sebou. „Podívej, co umím,“ řekla. Sáhla na zápěstí a její ukazováček vzplál. Zamračila se, jak se soustředila a usměrnila oheň do tenkého modrého plamene, kterým pak přejela přes chleba a opekla ho. „Chceš ho opéct z obou stran?“

Josh ji fascinovaně pozoroval s lehkým nádechem zděšení. Pamatoval si z hodin fyziky, že toasty se opékají při 150 stupních Celsia.

KAPITOLA 28

Machiavelli seděl ve svém černém autě vedle Dr. Johna Dee. Naproti seděly tři Valkýry a Dagon na místě řidiče se svými typickými velkými slunečními brýlemi, které zakrývaly dokonale jeho oči bez víček. V autě byl cítit jeho jemně nakyslý rybí odér.

Zazvonil mobil, který přerušil nepříjemné a dlouhotrvající ticho. Machiavelli přijal hovor, aniž se podíval na displej, kdo volá. Téměř okamžitě mobil opět zacvaknul. „Vzduch je čistý, mí muži se stáhli a všechny okolní ulice jsou zajištěné. Žádný civilista se k domu nedostane.“

„Ať se bude dít cokoliv, nevstupujte do domu,“ řekla Valkýra s fialovomodrýma očima. „Až vypustíme Nidhogga, nebudeme ho mít pod kontrolou, dokud se nenažere.“

John Dee se nahnul dopředu, a na chvíli se zdálo, že mladou ženu poklepe po koleni. Pohled do její tváře ho ovšem varoval, aby to nedělal. „Flamel a děti nesmí za žádných okolností utéct.“

„To zní jako výhružka, doktore,“ řekla bojovnice nalevo. „Nebo jako rozkaz.“

„A my nemáme rády výhružky,“ dodala její sestra vpravo. „A nepřijímáme rozkazy.“

Dee pomalu zamrkal. „Není to ani výhružka, ani rozkaz. Je to… žádost,“ řekl po chvíli.

„Jsme tu jen a pouze kvůli Scathach,“ promluvila znovu prostřední Valkýra. „O nic jiného nestojíme.“

Dagon vystoupil z auta a otevřel dveře. Valkýry vylezly ven do předjitřního šera a bez jediného pohledu zpět se pomalu vydaly postranní uličkou. Vypadaly jako tři obyčejné mladé dívky, které se vracejí domů z celonoční párty.

Dee si přesedl naproti Machiavellimu a řekl přátelsky: „Jestli uspějí, postarám se, aby se naši pánové dozvěděli, že Disir byly váš nápad.“

„Nepochybuji o tom.“ Machiavelli se na anglického čaroděje při těch slovech ani nepodíval a stále sledoval Valkýry. „A jestli selžou, pak řeknete totéž, a tak se zbavíte jakékoliv odpovědnosti za neúspěch,“ dodal. „Svalit vinu na někoho jiného, myslím, že na tento princip jsem přišel již dvacet let předtím, než jste se narodil.“

„Netvrdil jste, že přivedou Nidhogga?“ ignoroval Machiavelliho řeč.

Niccolo Machiavelli svými dokonale upravenými nehty zaťukal na okno a řekl: „Také přivedly.“

Jak Valkýry postupovaly tmavou úzkou a dlážděnou uličkou, změnily se. Celá proměna proběhla, jakmile prošly několika tmavými úseky. Na začátku vypadaly jako tři mladé ženy, oblečené do lehkých kožených sak, džin a pevných bot… a v malé chvíli uličkou již procházely Valkýry – bojovnice. Měly polodlouhé ledově bílé kabáty vyrobené z podobného materiálu jako drátěné košile, kovové boty po kolena s bodáky na špičkách a na rukách těžké rukavice z kůže a kovu. Hlavu chránila kulatá helma, která zakrývala obličej až k ústům. Na širokém bílém opasku na bocích visely meče a nože a každá z nich v ruce nesla další široký meč, zatímco na zádech měla připevněnou svou druhou zbraň: oštěp, dvouhlavou sekeru nebo bojové kladivo.

Zastavily se před ztrouchnivělými zelenými dveřmi a jedna z nich se podívala zpátky směrem k autu a ukázala tázavě na dveře svou rukou obalenou těžkým kovem.

Machiavelli zmáčknul knoflík, a okénko sjelo dolů. Zvedl palec a přikývl. I přes svůj žalostný vzhled to skutečně byly zadní dveře do domu hraběte de Saint-Germaina.

Všechny tři sáhly do kožených pytlíků, které měly připevněné na opascích a vyndaly plnou ruku plochých kamenů, které položily před dveře.

„Pokládají runy,“ vysvětloval Machiavelli. „Volají Nidhogga… monstrum, které jste osvobodil. Stvoření, které samotné starobylé bytosti uvěznily mimo hranice světa.“

„Nevěděl jsem, že je uvězněný v kořenech stromu světa,“ zamumlal Dee.

„To jsem velice překvapen, myslel jsem, že víte všechno,“ dodal Machiavelli škodolibě. Otočil se v sedadle, aby se podíval čaroději do tváře. V chabém osvětlení viděl, že Dee vypadá bledě a na jeho čele se objevují krůpěje potu.

Po staletí Machiavelli cvičil sebeovládání a sebekontrolu, což mu v tuto chvíli zabránilo dát najevo, jak se cítí, a neusmál se. Místo toho se zeptal: „Proč jste zničil Ygdrasil?“

„Byl hlavním zdrojem Hekatiny síly,“ odpověděl čaroděj tiše s očima upřenýma na Valkýry, které ustoupily ode dveří. Položily kameny k zápraží, tiše mezi sebou mluvily a ukazovaly na jednotlivé znaky.

„Byl tak starý jako celá Země, a přesto jste ho zničil bez mrknutí oka, bez pomyšlení na následky. Proč jste to udělal?“ podivil se nahlas Machiavelli.

„Udělal jsem, co bylo nutné a nevyhnutelné.“ Slova Johna Dee mrazila jako led. „Vždycky jsem dělal vše, co bylo nutné, aby se starobylé rasy vrátily zpátky na svět. A budu v tom pokračovat.“

„Ale nepřemýšlíte o následcích svých činů,“ řekl Niccolo Machiavelli tiše. „Každý skutek má následky a souvislosti. Ygdrasil, který jste zničil, prorůstal do řady dalších říší. Nejvyšší větve zasahovaly do říše Asgard a kořeny hluboko do Niflheimu – říše mlhy.“ Viděl, že se čaroděj necítí moc dobře, což ho neskutečně bavilo.

„Vy jste totiž nejen vypustil Nidhogga, ale také zničil nejméně tři další říše, a možná i více, když jste do Ygdrasilu zarazil Exkalibr.“

„Kdo vám to řekl?“

„Máte hodně nepřátel,“ pokračoval Machiavelli úlisně, přičemž záměrně přešel poslední otázku. „Hodně velmi nebezpečných nepřátel. Slyšel jsem, že bytost jménem Hel, jen taktak unikla zkáze ve své říši, přežila a pochopil jsem, že se nevzdá, dokud vás nezničí.“

„Ta mě neděsí,“ vyštěkl Dee, ale hlas se mu trochu třásl.

„Ale měla by,“ zamumlal Machiavelli. „Aspoň mě děsí.“

„Můj pán mě ochrání,“ řekl sebevědomě čaroděj.

„Musí být velmi mocný, aby vás ochránil před Hel, nikdo, kdo se jí postavil, zatím nepřežil.“

„Můj pán je výjimečně mocný,“ vyhrkl Dee.

„Těším se na to, až se dozvím, kdo to je.“

„Až bude po všem, možná vás představím,“ řekl Dee. Kývl směrem k uličce. „A mohlo by to být velmi brzy.“

Runové kameny na zemi zasyčely a zašuměly.

Byly to nepravidelné ploché kusy černého kamene s linkami, čtverečky a vlnovkami. Nyní jednotlivé obrazce rudě žhnuly a vycházel z nich tmavě červený dým, který se kroutil v nehybném předjitřním vzduchu.

Jedna z Valkýr si pomohla špičkou meče, aby posunula tři runové kameny blíž k sobě. Další odstrčila ocelovou špičkou boty jeden kámen a přistrčila jiný na jeho místo. Třetí na hromadě našla poslední runový kámen a mečem ho posunula na konec řady run.

„Nidhogg,“ zašeptaly Valkýry, volaly jméno noční můry, jejíž jméno vyskládaly pomocí starodávných znaků na runových kamenech.

* * *

„Nidhogg,“ zašeptal Machiavelli. Podíval se přes rameno Johna Dee směrem, kde seděl dopředu natočený Dagon. Ten vypadal, jako by se ho vůbec nic netýkalo z toho, co se dělo po jeho levici. „Vím, co o něm vyprávějí legendy, ale Dagone, co to vlastně opravdu je?“

„Můj lid ho nazýval požírač mrtvých těl,“ řekl bublavým a slizkým hlasem řidič. „Byl na zemi daleko dřív, než má rasa ovládla veškerá moře, a my jsme byli mezi prvními, kdo na Zemi přišel.“

Dee se rychle otočil na sedadle a podíval se na řidiče. „Kdo jsi?“

Dagon si otázky nevšímal a pokračoval: „Nidhogg byl tak nebezpečný, že rada starších vytvořila strašnou říši Niflheim, svět mlhy, který ho pohltil. Nezlomitelné kořeny Ygdrasilu ho pak spoutaly na věčnost.“

Machiavelli neuhnul pohledem a neustále sledoval červenočerný dým, který se linul z kamenů. Zdálo se mu, že se v kouři začíná formovat nějaký tvar. „Proč ho starobylé rasy nezabily?“

„Nidhogg je jedna z nejmocnějších zbraní,“ odpověděl Dagon.

„Na co potřebovaly starobylé bytosti zbraň?“ podivil se Machiavelli. „Jejich moc byla téměř neomezená. Neměli přece žádné nepřátele.“

Ačkoliv Dagon seděl se svýma rukama lehce opřenýma o volant, jeho ramena se pohnula a hlava otočila téměř celá dokola. Nyní se díval přímo do tváře Johnovi Dee a směrem k Machiavellimu. „Starobylé bytosti nebyly první na Zemi,“ řekl jednoduše. „Byli tu i… jiní.“ Poslední slovo vyslovil pomalu a opatrně. „Starobylé rasy použily Nidhogga a další prastvoření jako zbraně ve velké válce a nakonec své nepřátele naprosto zničily.“

Zkoprnělý Machiavelli se podíval na stejně šokovaného čaroděje, protože pro oba to bylo nové zjištění.

Dagon otevřel ústa a při troše představivosti by se to možná dalo považovat za úsměv, jelikož odhalil řady svých zubů. „Možná byste měli vědět, že posledně, když Disir použily Nidhogga, ztratily nad ním kontrolu. Všechny je požral. Trvalo to celé tři dny, aby ho opět ho chytily a uvěznily v kořenech Ygdrasilu. Během té doby ovšem požral a zničil celou civilizaci Anasazi v Novém Mexiku. Vypráví se, že Nidhoggovi nestačilo ani deset tisíc lidí, chtěl stále další a další.“

„Umí jej tedy Valkýry ovládat?“ požadoval Dee odpověď.

Dagon pokrčil rameny. „Třináct nejlepších disirských bojovnic ho v Novém Mexiku nezkrotilo.“

„Možná bychom měli…“ začal Dee.

Machiavelli najednou ztuhnul. „Už je pozdě,“ zašeptal. „Je tady.“

KAPITOLA 29

„Jdu spát.“ Sofie Newmanová se zastavila ve dveřích z kuchyně. V ruce držela sklenici vody, podívala se zpět ke stolu, kde seděl její bratr, a dodala: „Francis prý mě zítra naučí pár užitečných triků a kouzel. Slíbil, že mi také ukáže, jak vytvořit ohňostroj.“

„Skvělé, už nikdy nebudeme muset kupovat rachejtle na Den nezávislosti.“

Sofie se unaveně usmála. „Nezůstávej dlouho vzhůru, už skoro svítá.“

Josh strčil do pusy další toast. „Stále jsem si nezvykl na časový posun,“ zahuhlal s plnou pusou. „Ale za pár minut budu nahoře. Scatty chce pokračovat ráno s mým tréninkem. Opravdu se na to těším.“

„Lháři.“

Josh souhlasil: „No, ty máš magii, aby tě ochránila…, všechno, co mám já, je kamenný meč.“

Z jeho hlasu zřetelně zazněla hořkost a Sofie se ze všech sil snažila, aby to nijak nekomentovala. Už ji začínalo unavovat Joshovo věčné stěžování, že on nemá žádnou speciální moc. Nikdy se nikoho neprosila, aby její schopnosti byly probuzeny, nechtěla znát tajemství ohně ani větru. Ale stalo se, a ona se s tím snažila vyrovnat. Josh se s tím bude muset rovněž smířit. „Dobrou noc,“ řekla, nechala bratra samotného v kuchyni a zavřela za sebou dveře.

Když Josh dojedl poslední toast, sebral talíř a sklenici a odnesl je do dřezu. Pustil teplou vodu na talíř a postavil ho do přihrádky odkapávače vedle keramického dřezu. Nalil si sklenici přefiltrované vody z konve a přešel ke dveřím. Otevřel je a vkročil do malé zahrady. Ačkoliv již téměř svítalo, necítil se ani trochu unavený, ale pak si znovu připomněl, že prospal velkou část dne. Přes vysokou zeď neviděl mnoho z pařížské oblohy kromě teplého oranžového světla pouličních lamp. Díval se nahoru, ale na nebi neviděl žádné hvězdy. Sedl si na schod a zhluboka natahoval evropský vzduch, který byl chladný a vlhký, skoro jako v San Francisku, i když postrádal ten nádech soli, který měl tak rád. Místo toho zde cítil řadu neznámých pachů, z nichž jen málokteré byly opravdu příjemné. Cítil, že zřejmě kýchne, protože ho v nosu něco lechtalo a oči mu zaslzely. Ve vzduchu visel pach přetékajících popelnic a zkaženého ovoce, dokonce si všiml i odpornějšího zkaženějšího pachu, který se mu zdál známý Zavřel ústa a pořádně natáhl vzduch do nosu. Snažil se přijít, co to jen je. Něco, s čím se setkal nedávno…

Had.

Josh vyskočil na nohy, jako by ho něco píchlo. V Paříži nebyli hadi, nebo ano? Josh cítil, že někde uvnitř prsou mu zrychluje srdce. Měl z hadů hrůzu, až mu tuhla krev v žilách, zhruba od svých deseti let. Tenkrát stanovali s tátou v národní rezervaci Wupatki v Arizoně, když uklouzl na cestě a sjel dolů a skončil přímo v hnízdě chřestýše. Když se usadil prach, zjistil, že leží vedle téměř dvoumetrového hada. Zvíře zvedlo svou trojúhelníkovou hlavu a zíralo na něj černýma očima asi ne déle než vteřinu, ale Joshovi se to zdálo jako věčnost. Pak se Josh vzpamatoval a vydrápal se ven. Byl tak vyděšený, že stěží mohl dýchat, ale ani nevykřikl. Nikdy nepřišel na to, proč ho had nenapadl, i když táta mu vysvětloval, že chřestýši jsou v podstatě velice plaší a že byl pravděpodobně právě po jídle. Měl noční můry celé týdny po této události a byl schopný vzbudit celou rodinu, když ucítil hada někde v okolí.

A přesně to nyní cítil.

Navíc zápach sílil.

Josh začal couvat zpět dovnitř. Najednou uslyšel škrábání, jako když běží veverka nahoru po kmeni stromu. Pak se přímo proti němu nahoře třímetrové zdi, na druhé straně malé zahrady, objevily pařáty velké jako jeho paže. Pomalu se posunovaly, téměř jako by vyčkávaly na rozkaz, pak se ale najednou hluboko zasekly do starých cihel zdi jako drápy dravce do kořisti.

Josh ztuhnul, veškerý život jako by z něj odešel s posledním výdechem.

Drápy následovaly mohutné končetiny pokryté hustou smyčkovou usní, a pak se nad zdí objevila strašná hlava.

Byla dlouhá a měla trojúhelníkovitý tvar s dvěma kulatými dírami na konci krátkého čenichu přímo nad obrovskou tlamou. Na každé straně lebky upoutávaly pozornost velké černé oči utopené v hlubokých kulatých důlkách. Josh neschopný pohybu, dokonce téměř neschopný se znovu nadechnout hrůzou, stál zkoprnělý u vchodu a měl pocit, že mu srdce bije tak intenzivně, že se téměř jeho údery otřásá. Sledoval velkou hlavu, která se líně rozhlížela vpravo i vlevo, a odporný hadí jazyk sebou kmital tam a sem. Najednou se jazyk zastavil a pomalu, velice pomalu příšera sklonila hlavu dolu a pohlédla na Joshe. Vystrčila znovu špičku jazyka, jako by ochutnávala vzduch okolo, a do široka otevřela tlamu, která byla tak velká, že by spolkla Joshe jako malinu. Uvnitř se tyčily zuby velké jako dýky, ostré a zahnuté a navíc zkažené.

Josh se chtěl otočit, rozeběhnout se a křičet na celé kolo, ale nemohl se ani pohnout. Na stvoření, které lezlo přes zeď, bylo něco hypnotického. Celý život ho fascinovali dinosauři, sbíral různé zkameněliny, vajíčka, kosti, zuby a dokonce koprolity a nyní stál tváří v tvář živoucímu dinosaurovi. Část jeho mozku dokonce určila druh, kterému se příšera podobala. Byl to komodský varan, také zvaný drak. V přírodě tento plaz nedorůstal více než tři metry, ale Josh právě odhadoval, že tento plaz bude minimálně třikrát tak dlouhý.

Cihly zapraskaly a pomalu se začaly rozpadat na prach. Křupání a sypání nepřestávalo a pomalu jako při zpomaleném opakovaném záběru Josh sledoval, jak celá zeď pod příšerou nahoře puká a padá k zemi. Kovové dveře se rozpadly na dvě části, vypadly z pantů a spadly směrem na fontánu, do které vykously velkou díru. Příšera neohroženě spadla na zem, přičemž spoušť a kamenná sprcha se jí vůbec nedotkla. Rachot konečně probral Joshe ze šoku a začal po schodech couvat dovnitř zrovna ve chvíli, kdy se Nidhogg stavěl na nohy a pomalu se sunul ke vchodu. Josh za sebou prásknul dveřmi a zasunul zástrčky. Když se otáčel od dveří, uviděl přes kuchyňské okno bílou postavu, která držela v ruce něco jako meč a právě procházela dírou ve zdi.

Josh sebral kamenný meč z podlahy a zamířil do haly. „Vzbuďte se!“ křičel s hlasem plným hrůzy. „Sofie! Flamele! Všichni!“

Dveře za ním se zatřásly. Josh se ještě podíval přes rameno a viděl obří hadí jazyk odlamovat dřevěné desky okenních rámů.

„Pomoc!“

Sklo zařinčelo a jazyk se podral do kuchyně, projížděl okolo talířů, které strhával na zem, rozhazoval hrnce a pánve a převrhoval židle. Kovové nádobí syčelo, když se jich jazyk dotknul, dřevo zčernalo a hořelo, umělá hmota se tavila. Když na podlahu dopadly sliny, měly podobný účinek jako kyselina, která do kamene a dlaždic vyleptává díry.

Josh instinktivně mečem zaútočil proti jazyku. Klarent se ho stěží dotkl, ale kmitající část netvora zmizela zpět v jeho tlamě. Chvíli se nic nedělo a pak příšera vrazila do kuchyně celou hlavu. Dveře se rozletěly na třísky, stěny po stranách praskaly a kameny se drolily. Hlava se stáhla ven a dalším mohutným pohybem vytvořila mohutnou díru místo vstupních dveří. Celý dům se přitom neblaze otřásl v základech.

Na Joshovo rameno dopadla ruka a jemu se téměř zastavilo srdce. „Podívej, cos provedl, teď si ho akorát naštval.“

Scathach nakráčela do zpustošené kuchyně a zastavila se v otvoru, který příšera vytvořila. „Nidhogg,“ řekla Scatty a Josh si nebyl jistý, jestli vůbec mluví k němu. „To znamená, že Valkýry nebudou daleko,“ skoro jako by z toho měla radost.

Scathach uskočila zpět, když Nidhogg znovu vrazil svou hlavou dovnitř. Jeho nozdry se zachvěly a bílý jazyk praštil do hrnců, před kterými před chvilkou stála Scatty. Na dlaždice skáply sliny z tlamy Nidhogga a úplně je roztavily. Scattyiny meče vystřelily dopředu a blýskaly se šedostříbrně. Na rozeklaném jazyku se v tu ránu objevily dvě hluboké rány.

Scathach nespustila oči z netvora a téměř klidně řekla: „Vzbuď ostatní a dostaň je pryč z domu. Já se o tohle postarám.“

A pak se oknem dovnitř dostala obrovská tlapa s drápy a obtočila se kolem těla válečnice v pevném sevření. Narazila Scatty na zeď tak velkou silou, až opadala omítka. Její ruce byly sevřené u těla a uvězněné v sevření, takže nemohla použít meče. V otvoru ve zdevastované části domu se objevila Nidhoggova hlava, otevřela tlamu a jazyk se vymrštil směrem ke Scatty. Až se ten kyselinou pokrytý jazyk omotá kolem bezbranné bojovnice, stáhne ji s sebou do obrovské tlamy.

KAPITOLA 30

Sofie téměř letěla se schodů dolů a z jejích rukou sršely modré jiskry a z prstů šlehaly modré plameny.

Před chvílí stála v koupelně před zrcadlem a čistila si zuby, když se celý dům najednou otřásl v základech. Slyšela bortící se cihly, které ve vteřině následoval bratrův výkřik. Nesl se tichým domem a byl to bezesporu nejstrašnější zvuk, který kdy slyšela.

Rozeběhla se chodbou kolem Flamelova pokoje, když se dveře otevřely. Zprvu skoro nepoznala zmateně vypadajícího starého muže, který stál ve dveřích. Kruhy pod očima měl tak tmavé, že téměř působily jako modřiny, a jeho pleť byla sinalá až nezdravě nažloutlá. „Co se děje?“ zamumlal, ale Sofie kolem něj proletěla jako vítr a nedala mu žádnou odpověď. Vše, na co byla schopná myslet, bylo, že Josh zůstal dole sám.

A pak se dům otřásl znovu.

Cítila otřesy zdí i podlahy. Všechny obrázky pověšené na stěně se vychýlily a posunuly.

Vyděšená Sofie běžela po schodech, které brala po dvou do prvního patra. Johanka vylezla ze své ložnice, v jednom okamžiku měla na sobě saténové zelenomodré pyžamo a při dalším mrknutí již byla v plné zbroji i s dlouhým mečem v ruce. „Stůj, zůstaň tu,“ vyhrkla rychle s výrazným francouzským přízvukem.

„Ne,“ vykřikla Sofie, „tam dole je Josh, má potíže!“

Johanka se k Sofii přidala a brnění cinkalo a klapalo, jak pokračovaly po schodech dolů. „O. K., ale drž se za mnou a po mé pravici, abych vždycky věděla, kde jsi,“ přikázala Francouzka. „Viděla jsi Nikolase?“

„Je vzhůru, ale nevypadá dobře.“

„Je vyčerpaný. Neměl by se v tomto stavu pokoušet o žádná kouzla. Zabilo by ho to.“

„Kde je Francis?“

„Pravděpodobně v podkroví. Pracuje přes noc. Ale pracovnu má zvukotěsnou a na uších určitě sluchátka, takže mu do uší bijí bubny. Pochybuji, že si něčeho všiml.“

„Určitě cítil ty otřesy.“

„Zřejmě to bude brát jako dobrou basovou linku.“

„A nevíme, kde je Scatty,“ řekla Sofie. Ze všech sil se snažila nepodléhat panice, která ji pomalu sžírala zevnitř.

„S kapičkou štěstí je dole v kuchyni s Joshem. Jestli je, pak je Josh v pořádku,“ dodala Johanka. „Teď pojď za mnou.“ V rukách držela meč přímo před sebou v pohotovosti a ostražitě scházely posledních pár schodů. Sestoupily dolů do dlážděné haly a Johanka se zastavila tak prudce, že do ní Sofie skoro vrazila. Ukázala na vchodové dveře, kde uviděly mlhavě rozmazanou bílou postavu za sklem. Pak se ozvala rána a skrz dveře projela sekyra, po chvíli se dveře pod náporem rozpadly na třísky a změť střepů. Do haly vstoupily dvě osoby.

Ve světle zdobeného křišťálového lustru Sofie zpozorovala, že jsou to mladé ženy v bílé zbroji. Tváře měly schované pod přilbicemi. Jedna z nich držela v ruce meč a sekyru, druhá meč a oštěp. Pak už jen instinktivně stiskla palcem pravé zápěstí a roztáhla prsty a natáhla ruku. Přímo před dvě mladé ženy dopadl proud modrozelených plamenů, který okamžitě vytvořil solidní ohňovou zelenou oponu.

Zeny prošly plameny, aniž se na chvíli zarazily, ale zastavily se, když uviděly Johanku v brnění. Podívaly se jedna na druhou a očividně byly trochu vyvedené z míry. „Ty nejsi ta člověčí dívka se stříbrnou aurou. Kdo jsi?“ požadovala odpověď jedna z nich.

„Tohle je můj dům a myslím, že bych se měla ptát já!“ řekla Johanka vážně. Natočila se k dvojici bokem, meč stále v obou rukách. Pomalu kroužila osmičku špičkou ostří mezi vetřelkyněmi.

„Nepleť se do toho, ženo. Mezi námi není žádný spor,“ řekla jedna.

Johanka zvedla meč tak, že špička směřovala vzhůru. „Přišly jste do mého domu, abyste mi řekly, že mám stát stranou,“ řekla nevěřícně. „Kdo jste…, co jste?“ ptala se.

„Jsme Valkýry,“ řekla klidně žena s mečem a oštěpem. „Přišly jsme pro Scathach. Máme letitý spor pouze s ní. Ale nestavte se nám do cesty, nebo ponesete následky.“

„Stín je má přítelkyně,“ řekla Johanka.

„To z tebe ovšem dělá našeho nepřítele, ženo.“

A bez upozornění obě Valkýry naráz zaútočily. Johančin meč se oháněl, kov řinčel a rychlost pohybů byla téměř nepostřehnutelná, jak blokovala údery mečů a vyhýbala se útoku sekyrou nebo bodnutí oštěpu.

Valkýry ustupovaly a rozbíhaly se, až skončily každá na jedné straně. Johanka musela otáčet hlavou, aby postřehla pohyby každé z nich.

„Bojuješ dobře, ženo.“

Johančiny rty se stočily do nelítostného úsměvu. „Měla jsem toho nejlepšího učitele. Trénovala mě samotná Scathach.“

„Myslela jsem si to, poznávám ten styl,“ řekla druhá Valkýra.

Johanka sledovala obě bojovnice pozorně a dodala: „Nemyslela jsem, že mám nějaký styl.“

„Ani Scathach nemá.“

„Kdo jsi?“ zeptala se znovu Valkýra. „Za dobu, co jsme na světě, nám dokázala čelit jen hrstka. A nikdo z nich nebyl člověk.“

„Jsem Johanka z Arku,“ opověděla jednoduše.

„Nikdy jsme o tobě neslyšely,“ řekla bojovnice. Zatímco mluvila a odváděla pozornost, druhá původně po Johan čině levici napřáhla ruku a pokusila se vrhnout oštěp…

Zbraň jí vzplanula v ruce.

Se zoufalým zavytím odhodila zbraň stranou. Když dopadla na zem, byla téměř na popel a její kovový hrot se s bubláním tavil.

Sofie stála na posledním schodě a překvapením zamrkala. Nevěděla, že umí něco podobného.

Valkýra po Johančině pravici zamířila do útoku s mečem i sekyrou děsivě kroužícími ve vzduchu. Krvežíznivý nápor úderů a výpadů donutil Johanku k ústupu.

Druhá Valkýra se zaměřila na Sofii.

Sofie byla vysílená tím, že spálila oštěp a roztavila kovový hrot. Opírala se o zábradlí, aby neupadla, a přitom myslela na to, že musí pomoct Johance a dostat se k Joshovi. Zatlačila znovu silně na symbol na spodní straně zápěstí a pokusila se zaktivovat veškeré zbývající síly a soustředit svou auru, aby ovládla sílu ohně. Z její ruky ovšem vyšel pouze kroužek dýmu, ale žádný plamen.

Valkýra rázně došla tak blízko, že se zastavila přímo proti Sofii, která stála na schodech. Tváře měly téměř ve stejné rovině a jejich pohledy se setkaly. „Takže, ty jsi ta z člověčího rodu se stříbrnou aurou, po které tak zoufale touží anglický čaroděj.“ Zpod kovové masky byly viditelné téměř fialové oči s výrazem největšího opovržení.

Sofie se pomalu přerývaně nadechla a postupně narovnala. Natáhla obě ruce se sevřenými dlaněmi v pěsti. Zavřela oči. Zhluboka se párkrát nadechla, aby se uklidnila, a představila si rukavice z plamenů. Viděla sama sebe srážet ruce k sobě a vytvořit ohňovou kouli a pak ji vystřelila směrem k bojovnici, která stála před ní. Když ale otevřela oči, tak nad její kůží tančily slabé náznaky modrého plamene. Spojila ruce k sobě a jiskřičky neškodně dopadly drátěnou košili bojovnice jako zlatý déšť.

Valkýra poklepala mečem o svou kovovou rukavici a řekla: „Ty tvé ubohé triky mě neochromí.“

Z kuchyně se ozvala strašná rána, která znovu otřásla celým domem. Velký zdobený lustr v hale se začal kývat ze strany na stranu a jednotlivé části o sebe cinkaly jako prazvláštní zvonkohra při míhajícím se světle.

„Joshi,“ zašeptala Sofie. Strach ji dodal sílu i odvahu. Tahle nádhera jí brání, aby se dostala k bratrovi a zlost jí pomalu projížděla celým tělem. Vzpomněla si na to, co jí předtím na střeše říkal Saint-Germain, ukázala prstem na Valkýru a usměrnila své emoce do jediného paprsku.

Z prstu vyšlehla mohutná žlutočerná ohňová šipka, která se rozprskla o brnění Valkýry. Oheň se rozšířil po celém jejím těle a náraz ji porazil na kolena. Vykřikla nesrozumitelná slova, která zněla trochu jako vlčí zavytí.

Na druhé straně haly Johanka využila vyrušení své protivnice, zaútočila plnou silou, až donutila Valkýru ustoupit ke zničeným vchodovým dveřím. Obě byly zhruba stejné konstituce, a zatímco Johanka měla výhodu delšího a těžšího meče, její protivnice měla dvě zbraně. Ale Johanka již nebyla v té kondici, co kdysi, jelikož již dlouho nedržela meč v rukách. Cítila, že jí rychle ubývají síly, svaly bolí, a to nejen na rukách, ale i jinde pod tíhou brnění, které měla na sobě. Věděla, že už nemá mnoho času, musí to rychle skončit.

Valkýra před Sofií se pomalu zvedala. Přední část její drátěné košile, která dostala přímý zásah Sofiiny šipky, byla roztavená a jednotlivé kroužky stékaly na zem jako z vosku. Válečnice strhla celou roztavenou hmotu a zahodila ji. Pod ní zůstala prostá bílá halena na mnoha místech propálená a potrhaná s kusy kovových jiskřiček vrytých do plátna. „Děvčátko,“ zašeptala hrozivě, „teď tě naučím, že si nikdy nemáš hrát s ohněm.“

KAPITOLA 31

Dlouhý a lepkavý jazyk Nidhogga kmital ven a dovnitř jeho obrovské tlamy, která se blížila ke Scathach. Bojovnice byla uvězněná v jeho pařátech, kde se v naprostém tichu vší silou snažila uvolnit z jeho sevření. Vrtěla se sem a tam, nohy jí klouzaly po mokrých dlaždičkách. Ruce měla sevřené u těla, takže nemohla ani použít své pověstné meče.

Josh věděl, že kdyby se jen na chvíli zamyslel, nikdy by nebyl schopný provést, co měl v plánu. Zápach netvora mu zvedal žaludek a jeho srdce bilo na poplach, že téměř nebyl schopný lapit dech.

Rozeklaný jazyk vystřelil přes stůl a zanechal za sebou ve dřevě propálenou linku. Prorazil židli, když mu stála na cestě ke Scattyině hlavě.

Vše, co musí udělat, připomínal si Josh neustále, bylo představit si Nidhoggův jazyk jako fotbalový míč. Nad hlavou držel Klarent oběma rukama, jak mu ukazovala Johanka, připravený k úderu. Vyrazil dopředu výpadem, který ho téměř celou sezónu ne příliš úspěšně učil jeho trenér.

Ale už když vyskočil, věděl, že špatně odhadl vzdálenost. Jazyk se pohyboval příliš rychle a byl příliš daleko. Jako poslední zoufalý pokus Josh hodil mečem vpřed.

Plochá kamenná čepel zasáhla Nidhoggův masivní jazyk a hluboko se zasekla.

Léta taekwonda se konečně vyplatila, když Josh dopadl na tvrdou dlaždičkovou podlahu. Dopad nebyl přímo měkoučký, ale podařilo se mu ho zbrzdit dlaněmi a obratně se skulil přes hlavu a skončil opět na nohách jen kousek od masitého jazyka, ze kterého kapalo něco jako kyselina a ve kterém trčel jeho meč.

Chytil rukojeť, a vší silou zatáhl, aby meč uvolnil. Ozval se zvuk jako při rozepínání suchého zipu, jen silnější, a meč byl opět v Joshových rukách. Na jazyku to zasyčelo a zašumělo a ten se rychle stáhl do tlamy. Josh tušil, že musí pokračovat, jinak budou oba dva zakrátko mrtví. Nejdříve zapíchl špičku do velké tlapy kousek nad první kloub. Když se ostří lehce zanořilo do plazí, skoro krokodýlí kůže, začala celá zbraň vibrovat a vydávat nepříjemně vysoký zvuk, při kterém Joshovi trnuly zuby. Do ruky jako by mu pronikala vlna tepla a pokračovala dál do hrudníku. O chvíli později cítil náhlý příval energie a síly, který zahnal veškerou bolest a únavu. Kuchyň nebo to, co z ní zůstalo, zalila jasná zlatá záře jeho vlastní aury. Navíc jemný náznak zlatého světla se objevil i okolo kamenného ostří, když ho vytáhl z netvora.

„Drápy, Joshi, musíš mu useknout dráp,“ zanaříkala Scatty, když s ní Nidhogg prudce zatřásl. Z rukou přitom upustila dva meče, které se sesypaly na zem. Josh švihnul mečem a pokusil se odseknout dráp, ale těžký meč se jen nevinně odrazil od tlusté a tvrdé kůže. Zkusil to znovu a tentokrát to v místě úderu zajiskřilo.

„Hej, opatrně,“ vyjekla Scatty, když se meč sklouznul a skončil jen kousek od její hlavy. „Pamatuj, že je to jedna z mála zbraní, které mě mohou zabít.“

„Promiň,“ procedil Josh přes zaťaté zuby. „Nikdy jsem nic podobného nezkoušel.“ Znovu zaútočil a jiskry sršely přímo do tváře bojovnice. „Proč to musí být dráp?“ postěžoval si, když lehce škrábnul neskutečně tvrdou kůži netvora.

„Můžeš ho zabít jedině jedním z jeho vlastních drápů,“ řekla Scathach hlasem překvapivě klidným. „Pozor! Ustup!“

Josh se otočil právě ve chvíli, kdy se velká hlava vrhla dopředu, přičemž strhla další stěnu kuchyně. Nidhoggův bílý jazyk opět vyrazil dopředu, tentokrát pro Joshe. Pohyboval se neuvěřitelně rychle a nebylo, kam se schovat, a kdyby se schoval, stejně by zasáhl Scatty. Postavil se rovně, aby neztratil rovnováhu, stiskl pevně rukojeť meče a zvedl ho před obličej. Vyděšeně zavřel oči, když viděl přibližující se jazyk, ale pak je opět otevřel. Jestli má umřít, bude to s otevřenýma očima.

Je to jako ve videohře, pomyslel si, akorát tahle hra byla doopravdy. Skoro jako ve zpomaleném záběru viděl, jak se rozeklaný bílý jazyk omotal kolem ostří meče, jako by ho chtěl vytáhnout z Joshových rukou. Ale Josh se nemínil tak lehce vzdát a sevřel ještě pevněji.

Když se ale jazyk dotkl kamenného meče, začaly se dít věci.

Nestvůra ztuhla, začala se nekontrolovatelně třást v pravidelných intervalech a syčela, jako by upouštěla páru. Kyselina ze slin bublala na čepeli a meč se také rozkmital jako vidličková ladička, rozehřál se, až to sálalo, a rozsvítil se ledově bílým světlem. Josh raději zavřel oči…

… a zpod víček viděl několik rychle mizejících obrazů. Zničenou a zdevastovanou krajinu, kde široko daleko byla jen černá kamenitá pláň, sem tam bublalo jezírko plné žhnoucí červené lávy, zatímco na nebi byly tmavé mraky, ze kterých se sypaly jiskry a popel. Přes celou oblohu bylo propletené mezi mraky něco jako kořeny obrovského stromu. Ty kořeny byly zdrojem toho ledově bílého popela, to ony se rozpadaly, práchnivěly, umíraly…

Nidhogg najednou odtáhl svůj rozeklaný jazyk, nyní černý a spálený.

Josh zalapal po dechu, otevřel oči a jeho aura znovu zářivě zasvítila. Nyní silně a výrazněji, až ho to oslepovalo. Zpanikařil a začal nepříčetně mávat mečem před sebou. Couval, až za zády ucítil kuchyňskou zeď. Stále zuřivě mrkal a chtěl si protřít oči, ale neodvažoval se pustit meč ze svého sevření. Všude okolo slyšel padat cihly, sypat se omítku a praskat dřevo. Všechny ty rány ho přinutily ohnout záda a skrčit se, jako by očekával, že shora na něj spadne strop nebo něco jiného. „Scatty?“ zakřičel.

Ale žádná odpověď se neozvala.

Zavolal znovu a silněji: „Scatty!“

Zamžoural a s mizícíma mžitkami před očima viděl, jak netvor táhne Scatty pryč z domu. Jeho jazyk byl nyní černohnědý jako opálený od ohně a visel bezvládně po straně velké tlamy. Nidhogg držel bojovnici v drtivém sevření, a jak si dělal cestu poničenou zahradou pryč, Josh uviděl celou jeho děsivou velikost. Nestvůra ještě dlouhým ocasem zdevastovala postranní část domu a rozmlátila jediné ještě zbývající okno. Pak se postavila na zadní nohy, jako cvičený pes, a odkolébala se uličkou, až téměř zašlápla postavu v bílém brnění, která zde očividně stála na stráži.

Josh vylezl dírou na zahradu a zastavil se. Podíval se přes rameno a zjistil, že útulná kuchyně se za pár okamžiků proměnila v ruinu. Pak pohledem sklouzl na meč ve své ruce a usmál se. Zastavil toho netvora a sám. Měl ze sebe dobrý pocit, zahnal netvora a zachránil svou sestru a ostatní v domě… kromě Scatty.

Zhluboka se nadechl, seskočil ze schodů a vydal se zahradou do uličky pronásledovat netvora. „Nemůžu uvěřit, že ji jdu zachránit,“ mumlal si pro sebe. „Ani ji nemám rád. No,… alespoň ne zas tolik,“ vyvracel si své rozhodnutí.

KAPITOLA 32

Niccolo Machiavelli byl odjakživa velice opatrný.

Přežil, a dokonce prosperoval ve velmi nebezpečných dobách jako například na dvoře medicejském ve Florencii v patnáctém století. V časech, kdy intriky patřily ke způsobu života a násilné smrti a vraždy byly na denním pořádku. Jeho nejznámější kniha Princ byla jedna z prvních, která opěvovala prohnanost, podvody a lži jako dokonale přijatelné metody pro získání osobních cílů, zvláště pro vládce.

Machiavelli přežil, protože na sebe neupozorňoval, byl obezřetný a důsledný, chytrý a nade všechny prohnaný.

Tak co ho to jen napadlo přivolat Valkýry? Ony nemají ve svém slovníku něco jako nenápadnost, a neznají význam výrazu opatrný. Jejich představa vítězství byla spjata s Nidhoggem – nekontrolovatelnou nestvůrou z dávných věků – kterého přivedly do srdce moderního velkoměsta.

A on jim to dovolil.

Nyní se v ulicích ozývalo tříštící se sklo, praskající dřevo a rozpadající se cihly a kameny. Všechny alarmy domů i aut houkaly v celé oblasti a lidé široko daleko rozsvěceli v oknech, ačkoliv nikdo se ještě neodvážil ven.

„Co se tam sakra děje?“ podivoval se nahlas Machiavelli.

„Nidhogg požírá Scathach?“ navrhl nepřítomně odpověď Dee, protože zrovna začal bzučet jeho mobil, což ho vyrušilo.

„No, to nepožírá!“ vykřikl Machiavelli náhle. Rozrazil dveře u auta a snažil se vylézt ven, přičemž táhnul za límec i Angličana. „Dagone! Okamžitě ven z auta!“

Dee se snažil vymanit, ale Machiavelli ho táhnul ven a pryč od auta. „Zbláznil jste se?“ zahulákal doktor.

Najednou se roztříštilo sklo, jak Dagon vyskočil předním sklem, setřásl zbytky střepů a ladně se připojil k dvojici mužů. Dee se ani jeho směrem nepodíval, ale všiml si, co zneklidnilo Machiavelliho.

Přímo k nim úzkou uličkou mířil na zadních nohách vzpřímený Nidhogg, který v tlapě svíral tělo rusovlasé postavy.

„Zpátky!“ zvolal Machiavelli, a vrhl se na zem, přičemž strhl Johna Dee s sebou.

Nidhogg klidně přešel přes německé auto, přičemž jedna jeho noha skončila přímo uprostřed jeho střechy a zamáčkla ho do chodníku. Okna se rozsypala a střepy vystřelily okolo jako šrapnely. Auto se uprostřed prohnulo a kola se zvedla ze země.

A nestvůra zmizela v ulicích Paříže.

O vteřinu později zbývající Valkýra v bílém doslova přeletěla přes vrak auta, aniž se ho byť špičkou nohy dotkla, a následovala Nidhogga.

„Dagone?“ zašeptal Machiavelli, když se pomalu zvedal. „Kde jsi?“

„Jsem tady.“ Řidič lehce a hladce vyskočil nahoru. Oklepával ze svého černého obleku zbytky střepů, sundal si zlomené tmavé brýle a odhodil je na zem. V jeho očích se mihly všechny možné barvy spektra. „Držel ve spárech Scathach,“ řekl, uvolnil si kravatu a rozepnul první knoflík u košile.

„Je mrtvá?“ zeptal se Machiavelli.

„Neuvěřím tomu, dokud to sám neuvidím.“

„Souhlasím. Již dříve se tolikrát šířily zvěsti o její smrti a vždycky se zase objevila! Potřebujeme její tělo.“

Dee se vydrápal na nohy z bahnité louže, do které ho určitě Machiavelli strhl schválně, pomyslel si podezíravě. Z boty setřásl bláto a podotkl: „Jestli ji Nidhogg dostal, pak je mrtvá a my jsme uspěli.“

Dagonovy rybí oči se sklonily dolů a podívaly se do čarodějovy tváře. „Vy zaslepený, arogantní blázne! Něco v domě vystrašilo Nidhogga, a to natolik, že utekl, a nemohl to být Stín, protože tu už měl ve svých spárech. A nezapomeňte, že Nidhogg je stvoření, které nezná strach. Tři Valkýry vešly do budovy – a jen jedna vyšla ven! Uvnitř se muselo stát něco strašného.“

„Dagon má pravdu, je to katastrofa. Musíme znovu úplně přehodnotit naši strategii.“ Machiavelli se otočil ke svému věrnému sluhovi. „Slíbil jsem ti, jestliže Valkýry selžou, pak je Scathach tvá.“

Dagon kývl. „A vy jste vždycky své slovo dodržel.“

„Stál jsi po mém boku téměř čtyři sta let, vždycky maximálně loajální a vděčím ti za svůj život a dlužím ti svobodu. Proto tě propouštím ze svých služeb,“ řekl formálně Machiavelli. „Najdi Stín a její tělo… a pokud bude ještě naživu, udělej s ní, co uznáš za vhodné. Nyní jdi a opatruj se, starý příteli.“

Dagon se otočil ve směru, kam Nidhogg odešel, a pak se zarazil a znovu se obrátil k Machiavellimu. „Jak jste mě to nazval?“

Ital se usmál a klidně zopakoval: „Můj starý příteli. Buď opatrný. Scathach je nadmíru nebezpečná a zničila již příliš mnoho mých přátel.“

Dagon přikývl, sundal si boty a ponožky, přičemž odhalil své tříprsté končetiny spojené blánou. „Nidhogg zamíří k bezpečí řeky.“ Naráz se Dagonova ústa otevřela, což zřejmě měl být úsměv. „A ve vodě jsem doma já.“ Pak se definitivně obrátil a zmizel z dohledu, přičemž byly slyšet jen jeho pleskavé bosé kroky.

Machiavelli se podíval zpět na zruinovaný dům a přemýšlel. Dagon měl pravdu, Nidhogga muselo něco strašně vyděsit. Co se uvnitř stalo? A kde jsou ostatní Valkýry?

Ozvaly se kroky a najednou z uličky vystoupil Josh Newman a v ruce držel kamenný meč, kolem kterého stále problikávala zlatá záře. Nepodíval se ani vlevo, ani vpravo a rovnou se vydal kolem rozšlápnutého auta po zvuku alarmů ostatní aut, které začaly houkat, když nestvůra kolem prošla.

Machiavelli se zadíval na Johna Dee. „Předpokládám, že to je ten americký chlapec?“ Dee souhlasně kývl.

„Viděl jste, co měl v ruce? Vypadalo to jako meč,“ řekl pomalu. „Kamenný meč. Určitě ne Exkalibr?“

„Nebyl to Exkalibr,“ odpověděl Dee stručně. „Ale určitě to byl meč s kamennou čepelí.“

„Říkám, že to nebyl Exkalibr.“

„Jak to víte?“ požadoval jasnou odpověď Machiavelli.

Dee sáhl pod kabát a vytáhl krátký kamenný meč, velice podobný tomu, který nesl Josh. Ostří se slabě třáslo a vibrovalo téměř neznatelně. „Vím to, protože Exkalibr mám já,“ vyštěkl Dee. „Chlapec má jeho dvojče, Klarent. Vždycky jsme Flamela podezřívali, že ho má v držení.“

Machiavelli zavřel oči a zvedl hlavu k obloze. „Klarent, není divu, že Nidhogg utekl z domu.“ Zavrtěl hlavou a pomyslel si, zda by se mohlo stát ještě něco horšího.

Zabzučel mobil Johna Dee, až oba muži nadskočili. Čaroděj téměř telefon rozlomil, když ho otevřel. „Cože?“ vyhrkl po chvíli. Poslouchal další okamžik a pak velmi opatrně mobil zacvaknul. Následovalo krátké ticho, a když znovu promluvil, jeho hlas byl tichý jen o trochu hlasitější než šepot. „Perenela se dostala ze zajetí a nyní se volně pohybuje po Alkatrazu.“

Machiavelli zatřásl hlavou, otočil se a vyrazil směrem k Champs-Elysées. Jeho otázka již byla zodpovězena. Situace se ještě mohla zhoršit, a také se zhoršila. Nikolas Flamel děsil čaroděje, ale Pereneliny schopnosti zas dělaly starosti jemu.

KAPITOLA 33

„Nejsem žádná malá holčička!“ Sofie Newmanová byla vzteky bez sebe. A ovládám mnohem víc než jen magii ohně, „Valkýro!“ Jméno ji vyskočilo v mysli a najednou se objevily i ostatní informace, které znala o těchto stvořeních čarodějka z Endoru. Dora jimi opovrhovala. „Vím, kdo jste,“ vyštěkla a oči jí zazářily stříbrně. „Disir!“

I mezi starobylými bytostmi byly tyto bojovnice nevítané. Nikdy nežily na Danu Talis. Dávaly přednost severním zamrzlým končinám na špičce světa, tam, kde foukal jen studený vítr a rozprostíraly se ledové pláně.

V neblahých dobách po pádu Danu Talis byl svět vzhůru nohama a přišla doba ledová, která zachvátila většinu země. Ledovce pluly téměř veškerými oceány od severu k jihu a lidé se uchýlili do úzkého pruhu nezamrzlé zelené krajiny kolem rovníku. Celé civilizace vymřely v důsledku změny klimatu a řádu světa. Navíc se přidal hladomor a nemoci. Hladina oceánů stoupla a zaplavila pobřežní města, zatímco ve vnitrozemí se šířil led a mráz, který vyhladil celé vesnice i města.

Klan Disir rychle zjistil, že mají výjimečné schopnosti oproti ostatním, kteří nesnášejí nové klima tak dobře. Jejich styl života jim přinesl výhodu, kterou využívaly nad ostatními rasami a civilizacemi. Nájezdné skupiny krutých válečnic rychle ovládly většinu severněji položených zemí, zotročily si města, která ještě přežila. Nelítostně se zbavily každého, kdo se jim postavil a brzy si vysloužily další jméno: Valkýry – vyznavačky smrti.

V krátkém čase dobily téměř celou severní polokouli a vytvořily obrovskou ledovou říši. Zbylé zotročené lidi donutily, aby je uctívali jako bohyně, a dokonce požadovaly oběti. Jakýkoliv vzdor nebo nesouhlas byl tvrdě potlačován. Počasí se ještě zhoršovalo, a tak se Valkýry začaly dívat čím dál tím víc k jihu, kde přežívaly zbytky svobodné lidské civilizace.

Obrazy se střídaly v časové souslednosti v Sofiině mysli, až nakonec viděla, jak vláda Valkýr jedné noci skončila. Najednou věděla, co se tehdy před tisíciletími stalo.

Čarodějka tehdy spojila své síly s extrémně nepříjemnou a zákeřnou bytostí Kronem, který mohl hýbat časem. Musela tehdy obětovat své oči, aby viděla neviditelné, aby rozpoznala kroutící se spirálu času, ale nikdy toho ani v nejmenším nelitovala. V průběhu deseti tisíc let vybrala z každého milénia jediného bojovníka, kterého pak Kronos poslal zpět do doby ledové.

Sofie tušila, že čarodějka trvala na Scathach, své vlastní vnučce, která také cestovala časem zpět.

Byla to ona, kdo vedl útok na základnu Valkýr, která se nacházela na vrcholku světa v ledovém městě. Scathach zabila jejich královnu Brynhildru, tím, že ji vrhla do samotného jícnu sopky.

Do svítání, než se slunce objevilo nad vrcholky hor, síla a moc Valkýr byla navždy zlomena. Jejich ledové město se rozpustilo a z celé rasy přežilo jen pár bojovnic, které zmizely do strašlivé ledové říše mimo svět lidí, kam je ani Scathach nechtěla pronásledovat. Valkýry, které přežily, ovšem pojmenovaly noc na Ragnaròk, soumrak bohů a přísahaly pomstu Stínu.

Sofie přiblížila ruce k sobě a v dlani se jí zjevil malinkatý vír. Oheň a led zničily Valkýry kdysi, co kdyby zkusila ohřát vítr pomocí ohně? Zrovna když ji to napadlo, Valkýra se natáhla a se zvednutým mečem nad hlavu a připravená k úderu, řekla: „Dee tě chce živou, ale neřekl, že nezraněnou.“

Sofie přitiskla ruce k ústům, zmáčkla tetování na spodní straně zápěstí a silně foukla. Vír z dlaně se přenesl na podlahu a sílil. Otočil se jednou dvakrát a pak… zachytil Valkýru.

Sofie rozpálila vzduchový vír na teplotu taviči pece a bojovnice se v něm zmítala, otáčela, stoupala a klesala. Vrazila do křišťálového lustru a rozbila všechny žárovky kromě jedné. V náhlém šeru byl vidět tancující větrný vír rozpálený do oranžova. Valkýra dopadla na zem a okamžitě byla zas na nohách, i když se na ní snášely zbytky střepů jako skleněný déšť. Její obvykle bledá kůže byla červená jako ošklivě spálená od slunce a obočí měla úplně sežehnuté. Beze slova vyrazila mečem do útoku a ostří těžkého meče proťalo zábradlí jen kousek od Sofiiny ruky. „Scatty!“

Sofie slyšela bratra volat z kuchyně. Má potíže, to bylo to jediné, na co mohla myslet. „Scatty!“ ozvalo se znovu.

Valkýra se znovu mohutně napřáhla, ale zachytil ji další vařící vír, který jí vyrazil meč z ruky. Točila se ve víru a směřovala ke své sestře, která zahnala Johanku do kouta a srazila ji na kolena. Vypadalo to, že již dlouho nevydrží a že se Valkýra připravuje ke smrtícímu úderu, když vtom vír zachytil i druhou bojovnici a vtáhl ji dovnitř. Obě se pak zmítaly uvnitř, až spadly na jednu hromadu.

„Johanko, ustup!“ zakřičela Sofie.

Z prstů ji sršela mlha, která se stáčela a kroutila na podlaze. Tlusté provazce a šňůry kouřové konzistence se obmotávaly kolem Valkýr jako řetězy horkého vzduchu. Sofii to stálo nemalé úsilí, ale ještě mlhu zhustila a omotávala ji rychleji a rychleji kolem bránících se žen. Po chvíli před nimi stál velký kokon podobný mumii, ve kterou proměnila čarodějka z Endoru Sofii při zasvěcení do magie.

Sofie cítila, jak slábne, víčka byla těžká a ramena jí táhla dolů jako obrovský kámen. Z posledních sil tleskla rukama a srazila teplotu mlhovém zámotku tak, že okamžitě zmrznul v ledovou kru.

„Tak, tam byste se měly cítit jako doma,“ zašeptala skřehotavě Sofie. Pak se jí vyčerpáním podlomily kolena, ale rychle opět vstala a zamířila do kuchyně. Johanka natáhla paži a zarazila ji. „Půjdu první,“ a vydala se ke dveřím. Pak se ještě podívala zpět přes rameno na ledový kvádr, ve kterém stály dvě Valkýry. „Zachránilas mi život,“ řekla tiše.

„Porazila bys ji,“ odpověděla jistě Sofie.

„Možná,“ připustila Johanka. „Ale možná ne. Už nejsem tak rychlá, jako jsem bývala. Ale to nic nemění na faktu, že jsi mi zachránila život,“ zopakovala, „a to je věc, která se nezapomíná.“ Natáhla levou ruku, položila na dveře do kuchyně a lehce zatlačila. Dveře se pootevřely.

A pak vypadly z pantů.

KAPITOLA 34

Hrabě de Saint-Germain scházel po schodech ze svého podkrovního studia, v uších nejmodernější sluchátka a oči upřené na malý displej MP3 přehrávače, který nesl v rukách. Právě se snažil vytvořit nový seznam oblíbených filmových skladeb. Gladiátor, přirozeně… Skála… Hvězdné války, ale jen první díl… Cid, samozřejmě… Vrána, možná…

Zastavil se na schodě a automaticky narovnal obrázek na zdi, který byl nakřivo. Pokračoval dál dolů a zjistil, že i zarámovaná zlatá deska je posunutá. Podíval se dál po stěnách schodiště a najednou mu došlo, že všechny obrazy a rámy jsou nakřivo. Zamračil se a sundal sluchátka…

Vtom uslyšel Joshe volat Scattyino jméno…

Pak řinkot padajícího kovu…

A uvědomil si, že vzduch je přesycený vůní vanilky a levandule…

Rozeběhl se po schodech do dalšího patra, kde našel vyčerpaného alchymistu, který se sotva držel na nohou, ve dveřích svého pokoje. Nikolas mu jen mávl, aby pokračoval, a zašeptal: „Rychle.“ Francis se kolem něj mihl a už byl na schodišti do haly…

Hala byla úplně zruinovaná.

Zbytky dveří zoufale visely na pantech. Ze starožitného křišťálového lustru zbyla jediná blikající žárovka. Tapety visely ve velkých roztrhaných cárech a obnažovaly omítku pod nimi. Zábradlí bylo na kusy a dlažba rozbitá a na několika místech úplně rozdrcená.

Uprostřed toho všeho navíc stál velký ledový kvádr. Saint-Germain se k němu opatrně přiblížil a přejel prsty studený hladký povrch. Byl tak chladný, že se mu jeho prsty k němu přilepily. Rozeznal uvnitř dvě postavy v bílém, jež zamrzly s uštěpačným posměškem na tváři a s modrýma očima, které ho pozorovaly.

V kuchyni zapraskalo dřevo a on se otočil a zamířil za zvukem. V rukách už mu tou dobou žhnul dostatečně velký modrobílý plamen, který se stále zvětšoval.

Pokud si hrabě myslel, že hala byla dost poničená, nemohl ani tušit, co ho čeká v kuchyni.

V této místnosti totiž chyběla celá jedna stěna.

Sofie a Johanka stály uprostřed trosek. Jeho žena podpírala třesoucí se dívku a pevně ji držela. Johanka na sobě měla saténové modrozelené pyžamo a stále držela svůj meč v ruce, kterou měla chráněnou kovovou rukavicí. Podívala se přes rameno, když Saint-Germain vstoupil do kuchyně. „Přišel jsi o všechnu zábavu,“ řekla francouzsky.

„Omlouvám se, nic jsem neslyšel,“ odpověděl. „Co se stalo?“

„Seběhlo se to tak rychle, během pár minut bylo po všem. Sofie a já jsme dole zaslechly nějaký hluk. Dostaly jsme se dolů právě, když dvě ženy rozmetaly vchodové dveře a probouraly se dovnitř. Byly to Valkýry a řekly, že přišly pro Scathach. Jedna z nich napadla mě a druhá se vrhla na Sofii.“ I když mluvila prazvláštní formou francouzštiny, stejně ztišila hlas a téměř zašeptala: „Francisi… ta dívka. Ona je neuvěřitelná. Propojila magii ohně s větrem, aby je porazila. Pak je zabalila do mlhy a proměnila v kus ledu.“

Saint-Germain zavrtěl hlavou. „Není možné použít magii dvou živlů zároveň…,“ řekl, ale jeho hlas pomalu ztrácel na intenzitě. Důkaz Sofiiny moci totiž stál uprostřed haly. Vzpomněl si na staré legendy, které vyprávěly, že kdysi nejmocnější starobylé bytosti mohly míchat jednotlivé druhy magie mezi sebou. Ale také podle nejstarších mýtů to byl důvod, tedy jeden z důvodů, zkázy Danu Talis.

„Josh je pryč.“ Sofie se najednou vymanila z Johančina sevření a otočila se k hraběti. Pak si všimla, že ve dveřích stojí Nikolas opřený o rám a tvář má sinalou, jako by téměř nežil. „Něco odneslo Joshe,“ řekla zoufale vyděšeně. „A Scatty je pronásleduje.“

Alchymista se přišoural blíž s rukama zkříženýma kolem trupu, jako by mu byla zima, a rozhlédl se. Pak se sklonil a zvedl ze země meče, které ležely mezi troskami. Když se podíval na ostatní, všichni viděli, že se jeho oči lesknou slzami. „Je mi to tak líto,“ řekl. „Strašně líto, že jsem vás do toho zatáhl a zapříčinil tak všechno to neštěstí a poničení vašeho domu. Je to neodpustitelné.“

„To se opraví,“ odpověděl zlehka hrabě. „Alespoň budeme mít výmluvu, proč celý dům nově zařídit.“

„Nikolasi,“ ozvala se vážným hlasem Johanka, „co se tu stalo?“

Alchymista si přitáhl jedinou nezničenou židli a sesunul se na ní. Naklonil se dopředu s rukama opřenýma o kolena a díval se na Scattyiny blýskající se meče. Obracel je pořád dokola a nakonec odpověděl: „Ty v tom ledu jsou Valkýry. Scattyini nejzarytější nepřátelé, ačkoliv mi nikdy vlastně neřekla, proč ji tak nenávidí. Vím, že ji napadaly po staletí a vždy se přidaly na stranu jejích protivníků.“

„A ony dokázaly tohle?“ Saint-Germain se rozhlédl po zdevastované kuchyni.

„Ne. Ale očividně s sebou dovedly někoho, kdo to udělal.“

„Co se stalo Joshovi?“ požadovala odpověď Sofie. Neměla ho nechávat samotného v kuchyni, měla na něj počkat. Porazila by to, co napadlo dům, ať už to bylo cokoliv.

Nikolas zvedl Scattyinu zbraň. „Myslím, že bychom se měli spíš ptát, co se stalo Scathach. Znám ji už nějaké to století a nikdy by neupustila své meče. Bojím se, že něco sebralo…“

„Meče… meče…“ Sofie se odtáhla od Johanky a začala prohledávat ruiny. „Když jsem šla spát, Josh přišel z lekce boje s mečem se Scatty a Johankou. Kamenný meč, který jste mu dal, měl s sebou.“ Pomohla si trochu malým větrným vírem, aby zvedla těžký kus nábytku a odhodila ho stranou, ale ani pod ním nenašla Joshův meč. Kde jen mohl být? Pocítila záchvěv naděje. Nikolas měl pravdu, kdyby byl zajat, meč by jistě zůstal na zemi. Narovnala se a ještě jednou prohlédla místnost. „Klarent tu není.“

Hrabě přešel k díře, kde bývaly dveře do zahrady, která jestli předtím byla neupravená, tak nyní byla k nepoznání. Z fontány byl vytržen blok kamene a celá byla rozlomená v půli. Chvíli mu trvalo, než poznal v prazvláštním kovovém útvaru do písmene U vchodové bezpečnostní dveře. Pak mu teprve došlo, že tu chybí celá jedna zeď. Z téměř třímetrové zdi zbyla jen hromada suti. Zbytky cihel a prachu byly rozházené po celé zahradě, skoro jako by zvenku do zdi někdo vrazil a celou ji povalil.

„V zahradě bylo něco velkého, něco velmi velkého,“ řekl hrabě nikomu přímo, ale zároveň všem.

Flamel zvědavě zvedl pohled a zeptal se: „Není ve vzduchu něco cítit?“

Saint-Germain se zhluboka nadechl a s jistotou odpověděl: „Had. Ale není to charakteristický pach Machiavelliho.“ Vystoupil ven do zahrady a znovu se pořádně nadechl. „Venku je to ještě silnější,“ pak se rozkašlal. „Ten zápach je ale daleko zkaženější,“ zvolal zvenku. „Je to něco starého, velmi starého.

Pak jeho pozornost přilákaly houkající alarmy aut. Přešel zahradu, vystoupal na hromadu a rozhlédl se na obě strany do uličky. Alarmy zněly převážně zleva a na konci cesty byla rozsvícená světla v oknech. Všiml si i černého vozu nebo spíš jeho rozpláclého vraku.

„Ať už to bylo cokoliv, co napadlo náš dům,“ řekl, když se vracel do kuchyně, „tak na konci ulice po něm zbylo auto za dvě stě tisíc euro, které se nyní hodí akorát na vrakoviště.“

„Nidhogg,“ zašeptal Flamel vyděšeně. Přikývl, najednou to dávalo smysl. „Valkýry s sebou přivedly Nidhogga,“ řekl. Pak se zamračil. „Ale ani Machiavelli by nedovolil něco podobného. Na to je příliš opatrný.“

„Nidhogg?“ promluvily Sofie a Johanka současně, přičemž se na sebe podívaly.

„Je to nestvůra, která vypadá jako drak – kříženec mezi dinosaurem a hadem,“ vysvětlil Nikolas. „Ale pravděpodobně je starší než celá tato planeta. Myslím, že Nidhogg dostal Scatty a Josh ho pronásleduje.“

Sofie zavrtěla nesouhlasně hlavou. „To by nikdy neudělal – to by nemohl – z hadů má hrůzu.“

„Tak potom, kam se poděl?“ položil jednoduchou otázku alchymista. „A kde je Klarent? Je to jediné možné vysvětlení. Vzal svůj meč a vydal se za Scatty.“

„Ale já jsem ho slyšela volat Scatty na pomoc.“

„Slyšela jsi ho volat její jméno. Možná volal, aby věděl kudy se vydat.“

Saint-Germain kývl: „To dává smysl. Valkýry chtěly pouze Scathach. Nidhogg ji dostal a odešel. Josh musel jít za ním.“

„Mohlo to být naopak. Ta nestvůra mohla sebrat Joshe a Scatty se vydala za ním,“ navrhovala Sofie. „To je přesně její styl.“

„Nidhogg neměl žádný důvod, proč by ho měl Josh zajímat. Jeho by prostě jen sežral. Ne, on odešel ze své vůle.“

„To ukazuje na obrovskou odvahu,“ poznamenala Johanka.

„Ale Josh není žádný hrdina…“ začala Sofie. Ale už když to řekla, věděla, že to není úplně pravda. Vždycky se za ní ve škole postavil a chránil ji. Ale proč by šel a hledal Scatty? Věděla, že ji ani nemá příliš v lásce.

„Lidé se mění,“ oponovala Johanka. „Nikdo nezůstává stále stejný.“

Hluk zvenku stále rostl, disharmonická směs policejních, hasičských sirén a sanitek se přibližovala. „Nikolasi, Sofie, musíte rychle zmizet,“ naléhal hrabě. „Myslím, že nás čeká setkání s policií se spoustou dotěrných otázek, na které nemáme odpovědi. Jestli vás tu najdou – bez papírů – obávám se, že vás bez dalších okolků zadrží.“ Vytáhl koženou peněženku na dlouhém řetízku a řekl: „Tady máte nějaké peníze, budou se hodit.“

„To nemůžu…,“ začal Nikolas.

„Vezměte si to,“ trval na svém Saint-Germain. „Když použijete kreditní kartu, Machiavelli vás vystopuje během okamžiku,“ pokračoval. „Nedokážu odhadnout, jak dlouho nás policie zdrží. Ale až odejdou, potkáme se u pyramidy v Louvrů v šest večer. Pokud tam nebudu v šest, pokusím se přijít o půlnoci, nebo znovu v šest ráno.“

„Děkuji, starý příteli.“ Nikolas se pak obrátil k Sofii. „Vezmi si věci a sbal i Joshovy navíc, cokoliv tě napadne, že byste mohli potřebovat, už se sem nevrátíte.“

„Pomůžu ti,“ řekla Johanka a obě pospíchaly z místnosti.

Alchymista se svým bývalým učněm stáli uprostřed zruinované kuchyně a slyšeli kroky obou mladých žen po schodech nahoru.

„Co uděláš s tím ledovým útvarem v hale?“ zeptal se Nikolas.

„Ve sklepě máme velký mrazák. Schovám je tam, dokud policie neodejde. Myslíte, že Valkýry uvnitř jsou ještě živé?“

„Jsou téměř nezničitelné, prakticky se nedají zabít. Jen dej pozor, aby neroztály.“

„Za nějakou dobu je hodím do Seiny, při troše štěstí neroztají dříve než doputují k Rouenu.“

„Co řekneš policii?“ Nikolas mávl rukou a rozhlédl se kolem, „jak vysvětlíš, co se tu stalo?“

„Havárie plynu?“ navrhl hrabě.

„Tak to je dost slabý,“ odvětil Nikolas s úsměvem, protože použil stejné spojení jako dvojčata, když navrhoval něco podobného po devastaci knihkupectví.

„Slabý?“

„Ano, řekněme neuspokojivé.“

„Pak tedy řeknu, že jsem se právě vrátil domů a našel tu spoušť,“ rozhodl Saint-Germain. „Navíc je to docela dost blízko pravdě, jelikož nevím, jak se to stalo.“ Pak se uličnicky usmál a dodal: „Mohl bych prodat příběh a fotky bulváru. Tajemné síly zničily dům rockové hvězdy.“

„Nikdo by to nebral vážně, působilo by to jako reklamní tah.“

„No ano, taky si myslím. Byla by to výborná reklama.“ Ve dveřích do kuchyně nebo lépe tam, kde bývávaly, se objevily Sofie s Johankou. Obě se převlékly do džin a tenkých svetrů a na zádech měly batohy.

„Jdu s nimi,“ řekla Johanka, než stačil Saint-Germain vyslovit otázku, kterou již měl na jazyku. „Budou potřebovat průvodce a ochránce.“

„Mělo by smysl nějak ti to rozmlouvat?“ zeptal se hrabě.

„Ne,“ odpověděla jednoduše jeho žena.

„Taky si myslím,“ objal manželku hrabě. „Prosím, dávej na sebe pozor, buďte opatrní, velmi opatrní. Machiavelli a Dee museli být zoufalí, když do města vpustili Valkýry a Nidhogga. A zoufalí muži dělají nerozumné věci.“

„Přesně tak,“ reagoval Nikolas. „Máš pravdu, ale nerozumní muži dělají také velké chyby.“

KAPITOLA 35

Josh se nepřestával otáčet a dívat přes rameno, aby si zapamatoval cestu. Vzdaloval se čím dál víc od Saint-Germainova domu a začínalo ho znepokojovat, jestli bude schopný najít cestu zpátky. Ale nyní se už vrátit nemohl, nemohl nechat Scatty napospas té příšeře. Navíc, pokud uvidí Vítězný oblouk na konci Champs-Elysées, snad najde i dům hraběte. Jako další možnost se jevilo sledovat policejní sirény, hasičské vozy a sanitky, které jely směrem, odkud běžel.

Snažil se moc nepřemýšlet o tom, co dělá, protože kdyby se zamyslel, uvědomil by si, že pronásleduje dinosauřího netvora úplně cizím městem, a pak by zřejmě přestal, a Scatty by…

Nebyl si úplně jistý, co by se pak stalo Scatty, ale ať už by to bylo cokoliv, rozhodně by to nebylo nic dobrého.

Pronásledování Nidhogga nebylo nijak těžké. Příšera se pohybovala stále rovně, nehleděla na ulice, zdi, zákoutí, mířila neustále souběžně se Champs-Elysées, za sebou nechávala jen zkázu jako tornádo. Auta, která se mu dostala do cesty, skončila jako placaté kovové vraky, v úzkých uličkách rozbíjel pohyby svého dlouhého ocasu skla a vrážel do kovových mříží a rolet obchodů. K tomu všemu se samozřejmě neustále přidávaly nové a nové houkající alarmy, které jen zvyšovaly chaos a zmatek.

Najednou Josh před sebou zahlédl bílou postavu, která ho zaujala.

Josh si vzpomněl, že postava stála i před Saint-Germainovým domem. Usoudil, že je to zřejmě někdo, kdo netvora ovládá, a nyní to vypadalo, že svého domácího mazlíčka také nemůže dohonit… To ale znamená, že nad ním bílá postava ztratila kontrolu. Vzhlédl na oblohu a snažil se určit, kolik může být hodin. Přímo před ním se obloha začínala rozjasňovat úsvitem. To znamená, že míří na východ. Co se asi stane, až se celé město probudí a zjistí, že se ulicemi prohání prehistorické monstrum? Propukne panika, určitě povolají policii a armádu. Josh viděl na vlastní oči, že rána mečem neměla žádný účinek a měl neblahý pocit, že střely nebudou o mnoho úspěšnější.

Ulice se zužovaly a příšera musela zpomalit, jelikož po obou stranách vrážela do zdí. Josh zjistil, že dohání postavu v bílém. Myslel, že je to muž, ale nevsadil by se, nedalo se to rozeznat.

Běžel lehce, ani se nezadýchal. Konečně měl dojem, že se vyplácí všechny ty týdny a měsíce fotbalových tréninků. Sportovní boty, které měl na sobě, nevydávaly žádný zvuk na silnici, a proto předpokládal, že postava v bílém neví, že je sleduje. Nakonec kdo by byl tak bláznivý a pronásledoval takové monstrum pouze s mečem na svou ochranu? Nicméně když se dostal blíž, uviděl, že ta osoba také nese v jedné ruce meč. Navíc v druhé ruce si všiml předmětu, který vypadal jako přerostlé kladivo. Došlo mu, že se dívá na bojové kladivo, které znal z Word of Warcraft. Útočná a děsivá zbraň trochu připomínající středověký palcát. Přiblížil se ještě více a zjistil, že postava má na sobě bílou drátěnou košili, kovové boty a kulatou helmu, která kryje částečně i krk. Zvláštní bylo, že ho to ani moc nepřekvapilo.

Pak se najednou v mžiku postava změnila.

Jako mávnutím kouzelného proutku se z válečníka v plné zbroji stala mladá blonďatá žena, ne o moc starší než on, v koženém saku, džínách a vysokých botách. Na její výjimečnost ukazovaly pouze meč a kladivo. Zmizela za roh.

Josh zpomalil, jelikož nechtěl do té mladé ženy vrazit, a když o tom tak přemýšlel, uvědomil si, že zřejmě ani vůbec nebude mladá.

Najednou se ozvala strašná rána, někde před ním se sypaly cihly a sklo. Josh přidal, zahnul za roh a zastavil se. Příšera se totiž v úzké uličce zasekla. Josh se opatrně přibližoval. Vypadalo to, že netvor se pustil další úzkou přímou uličkou, ale vůbec nebyla přímá, na konci zatáčela a ještě více se zúžila. V čele stály dva domy, jejichž vyšší patra na obou stranách čněly do prostoru nad chodníky. Nidhogg vrazil mezi domy a z každého urval pořádný kus, jak se snažil dostat dál. Vlastní silou se uvěznil v malém prostoru. Zmítal sebou doprava doleva a na chodníky padaly cihly a střepy z oken. Za jedním oknem si Josh všiml náhlého pohybu. Uvnitř jako přimražený stál najednou muž, který se s hrůzou v očích díval ven z okna. Kus betonu velikosti klasického kanape spadl příšeře na hlavu z přilehlého domu, ale ta si toho stěží všimla. Josh neměl ponětí, co by se dalo dělat. Musel se dostat ke Scatty, ale to by znamenalo příšeru nějakým způsobem obejít, a tady místa nazbyt nebylo. Pozoroval blonďatou ženu, která se blížila k Nidhoggovi. Bez ostychu mu vyskočila na záda a vyšplhala téměř k hlavě s rukama do široka roztaženýma se zbraněmi v pohotovosti.

Chystá se to zabít, pomyslel si Josh a spadl mu kámen ze srdce, jak si oddychl. Možná pak bude příležitost dostat se blíž a osvobodit Scatty.

Žena se zhoupla po krku příšery a švihla zbraněmi po Scattyině bezvládném těle.

Josh zděšením vykřikl, ale naštěstí výkřik zanikl v houkání sirén.

„Pane, máme nahlášenou… událost.“ Policejní důstojník se sinalou tváří podával telefon Machiavellimu. „Velitel tajné služby chce mluvit přímo s vámi.“

Dee chytil muže za ruku a otočil ho k sobě.

„Co se děje?“ zeptal se perfektní francouzštinou, když Machiavelli pozorně poslouchal hlasu v telefonu, přičemž se snažil odpoutat od ruchu na ulici tím, že druhou rukou si zacpával volné ucho.

„Nejsem si jistý, pane. Musí to být nějaký omyl.“ Důstojník se pokusil o chabý třesoucí se úsměv. „O pár ulic dál, lidé hlásí, že viděli nějakou příšeru. Navíc se prý zasekla v domě. Nemožné, já vím…“ Jeho hlas se ztrácel, když se otočil k tomu, co zbylo z mohutného třípatrového domu, a kde nyní ze strany trčela obrovská díra.

Machiavelli vrazil telefon zpátky do ruky policisty. „Sežeňte mi auto.“

„Auto?“

„Auto a mapu,“ nařídil.

„Ano, pane. Můžete si vzít moje.“ Policejní důstojník přijel na místo mezi prvními, když vyděšení lidé začali telefonovat o pomoc. Spatřil Machiavelliho a Johna Dee, když utíkali z uličky, poblíž zdroje toho všeho hluku. Proto je také zastavil, protože předpokládal, že mají něco společného s tím, co vypadalo jako exploze. Jeho podezření se brzy ukázalo jako liché a nešťastné, jelikož zjistil, že ten zablácený starší muž s bílými vlasy a v potrhaném obleku je vlastně hlava francouzské tajné služby.

Policista odevzdaně předal klíčky a otrhanou a vybledlou mapu pařížského centra. „Omlouvám se, že nic lepšího nemám,“ řekl provinile.

Machiavelli převzal věci od policisty a řekl: „Můžete jít.“

Mávl ke křižovatce a dodal: „Postarejte se, aby se tu nestala další nehoda a nepouštějte tisk ani civilisty k objektu. Jasné?“

„Ano, samozřejmě, pane,“ odpověděl policista a odešel vděčný, že nepřišel o práci. Nebylo radno dostat se do křížku s jedním z nejmocnějších mužů ve Francii.

Machiavelli rozevřel mapu přes kapotu auta. „Jsme tady,“ ukazoval čarodějovi. „Nidhogg míří přímo na východ, ale někde musí přejít Champs-Elysées, aby se dostal k řece. Jestli bude pokračovat stále stejným směrem, pak se dá předpokládat, že se tak stane…“ jeho prst se zabodl do mapy a dodal: „Někde tady.“

Oba muži nasedli do malého auta a Machiavelli se na chvíli rozhlédl, aby si ujasnil všechny kontrolky. Ani se nepokoušel vzpomenout, kdy naposledy řídil. Vždy se o to staral Dagon. Nakonec zařadil skřípavě rychlost a rozjel se, proti pravidlům se otočil a propletl napříč mezi auty a zanechal za sebou gumovou stopu pneumatik.

Dee seděl tiše v sedadle spolujezdce, jednu ruku na bezpečnostním pásu a druhou opřenou o palubní desku. „Kdo vás učil řídit?“ zeptal se, když přejeli obrubník.

„Karl Benz,“ vyštěkl Machiavelli. „A je to již velice dlouho,“ dodal.

„A kolik kol to auto tenkrát mělo?“

Dee zavřel oči a křečovitě je tak chvíli nechal, alespoň než projeli křižovatkou, přičemž jen o kousek minuli blížící se náklaďák. „Takže, co uděláme, až najdeme Nidhogga?“ zeptal se Dee. Snažil se soustředit na něco jiného, jen aby nemusel myslet na Machiavelliho strašné řidičské schopnosti.

„To je váš problém,“ vyhrkl Machiavelli. „Nakonec vy jste ten, kdo ho osvobodil.“

„Ale vy jste povolal Valkýry, proto je to z větší části vaše chyba.“

Machiavelli prudce šlápl na brzdy, které zaskřípaly, motor chcípnul a auto se zastavilo.

„Proč jsme zastavili?“ dožadoval se Dee. Machiavelli ukázal z okýnka. „Poslouchejte!“

„Přes ty sirény neslyším nic.“

„Poslouchejte,“ zopakoval Machiavelli. „Něco sem jde,“ ukázal doleva. „Tamhle.“

Dee stáhl okénko. I přes houkání sirén, slyšeli padající kameny a cihly doplněné ostrými zvuky rozbitého skla.

Josh bezmocně přihlížel, jak žena nahoře na netvorově krku mečem švihá po Scattyině bezvládném těle.

V tu chvíli se Nidhogg otřásl ve snaze osvobodit se ze sevření okolních budov, a Valkýra minula jen o kousek Scattyinu hlavu. Natahovala se čím dál více z krku netvora, chytila se výrůstku tlusté pevné kůže a naklonila se přes velké nehybné oko a snažila se zapíchnout špičku meče do Scatty. Příšera se znovu pohnula a meč sklouzl a zabodl se do její tlapy, dost blízko pařátu, který svíral bezvládnou válečnici. Nidhogg si toho ale asi ani nevšiml, jelikož nereagoval, ale Josh si všiml, jak ostří těsně minulo Scatty. Valkýra se nahnula ještě víc, a tentokrát Josh věděl, že Scatty určitě zasáhla.

Musí něco udělat! Je Scattyinou jedinou nadějí. Nemůže tu jenom stát a dívat se, jak někoho, koho zná, zabijí. Rozeběhl se. Vzpomněl si, že předtím v domě, když zasáhl Nidhogga mečem, že se vůbec nic nestalo, ale když zapíchne meč špičkou do jeho tlusté kůže, možná…

Chytil Klarent oběma rukama, jak mu to ukazovala Johanka, a zrychlil na posledním úseku k netvorovi. Chvíli předtím, než meč zabodl do dlouhého ocasu, cítil, že se slabě rozhučel.

Do jeho rukou začalo okamžitě proudit teplo a šířilo se dál do prsou. Ve vzduchu zavonělo kyselé pomerančové aroma, pak se zlatě rozzářila Joshova aura a následně vybledla do červeno oranžového odstínu, který sršel z meče zaseknutého do tlusté ještěří kůže.

Josh otočil Klarent a vytáhl ho. Rána svítila jasně červeně okolo šedohnědé kůže, ale téměř okamžitě tuhla do velkého černého strupu. Nějakou dobu trvalo, než si šok uvědomil i zbytek Nidhoggova těla a hlavně jeho primitivní nervový systém. Potom se příšera najednou zvedla na zadní, syčela a zoufale zapištěla. Postupně se uvolnila ze zajetí a všude okolo lítaly cihly, navíc ještě tašky ze střech, a také podpůrné trámy. Josh si musel dávat velký pozor a ustoupit dozadu. Nakonec se sehnul a chránil si hlavu, jak se trosky snášely na zem. V ten okamžik si pomyslel, že by měl vlastně štěstí, pokud by ho zabila jenom střešní taška. Zatím neočekávané a nevyzpytatelné pohyby Nidhogga rozhodily Valkýru na jeho zádech. Držela se zuby nehty, dávno již upustila kladivo, a snažila se nespadnout dopředu přímo pod obrovské tlapy netvora. Josh zůstával ležet na zemi, kolem něj stále padaly cihly, ale on vytrvale pozoroval mohutný strup, který se šířil z rány na ocase Nidhogga. Monstrum se opět zvedlo, prorazilo rohový dům a zamířilo přes Champs-Elysées. Joshovi se docela ulevilo, když zahlédl znovu Scattyino tělo, sice stále nehybné, ale alespoň věděl, že ji Nidhogg nikde nepohodil nebo nesežral.

Zhluboka se nadechl, vyskočil na nohy a rychle sebral meč. Znovu ucítil mravenčení, které mu pronikalo tělem a které aktivovalo každičký jeho nerv. Chvíli jen stál a lehce se třásl, jak jím prostupovalo. Pak se otočil a znovu se vydal za netvorem. Cítil se naprosto skvěle. I když ještě stále nezačalo úplně svítat, viděl jasněji než kdykoliv předtím. Dokázal rozpoznat tisíce vůní a pachů, které patřily městu, a také zatuchlý ještěří zápach Nidhogga. Sluch se mu také nepředstavitelně zbystřil tak, že byl schopný rozeznat sirény jednotlivých sanitek, hasičských vozů i policie. Cítil každou spáru v chodníku pod nohama přes gumovou podrážku tenisek. Máchnul mečem před sebou ve vzduchu. Zabzučelo a zahučelo to a Joshovi se zdálo, že slyší vzdálený šepot a jednotlivým slovům téměř rozuměl. Poprvé v životě se cítil tak nabitý energií a sebevědomím, že by dokázal cokoliv. Věděl, že podobný pocit zažila Sofie, když byly probuzeny její schopnosti. Ale na rozdíl od ní, protože byla vyděšená a zmatená přívalem různých podnětů, Josh se cítil… úžasně.

Líbilo se mu to, chtěl se tak cítit pořád. Přál si to více než cokoliv jiného na světě.

* * *

Dagon běžel uličkou, zvedl Valkýřino kladivo a následoval chlapce.

Viděl záři Joshovy aury a došlo mu, že bude také velice mocný, ačkoliv jestli jsou obě dvojčata z dávné legendy, to byla jiná otázka. Očividně alchymista i Dee byli přesvědčeni, že jsou, ale Dagon věděl, že Machiavelli – jeden z nejúžasnějších lidí, se kterými kdy pracoval – si nebyl úplně jistý. Navíc ten chvilkový náznak chlapcovy aury rozhodně nestačil, aby ho to přesvědčilo. Zlatá a stříbrná aura byly vzácné – ačkoliv ne tak vzácné jako aura černá.

Dagon během věků potkal minimálně čtvero dvojčat s měsíční a sluneční aurou, a ještě víc jednotlivců.

Ale co nevěděli ani Dee, ani Machiavelli, bylo, že Dagon kdysi viděl ta originální dvojčata.

Byl na Danu Talis v dobách konce, když probíhala závěrečná bitva. Toho slibného dne si oblékl zbroj svého otce, v den, kdy všichni věděli, že budoucnost ostrova visí na vlásku. Jako všichni ostatní se ale vyděšeně stáhnul, když z pyramidy Slunce začaly šlehat k nebi stříbrné a zlaté blesky symbolizující největší moc. Magie živlů kompletně zničila starodávnou zemi ve středu všeho světa a roztrhla ji na kusy.

Dagon již věky téměř nespal, ani neměl postel. Stejně jako žralok, dokázal spát za pohybu. Jen zřídka se mu něco zdálo, ale pokud se tak stalo, vracel se mu stále tentýž sen: noční můra v živých barvách toho osudného dne, kdy oblohu křižovaly zlaté a stříbrné blesky a starý svět skončil.

Strávil řadu let v Machiavelliho službách. Byl svědkem mnoha zázraků i hrůz během té doby a oba stáli u mnoha nejdůležitějších a nejzajímavějších momentů světových dějin.

Právě teď chvíli si Dagon začínal myslet, že tato noc bude také patřit k těm nezapomenutelným.

„Podívejte, tohle se nevidí každý den,“ zamumlal Dee.

Čaroděj a Machiavelli sledovali Nidhogga, který prorazil dům na levé straně Champs-Elysées, porazil stromy, které lemovaly ulici, a nasměroval si to přímo napříč vozovkou. Ve spárech stále držel rusovlasou válečnici a na jeho zádech se horko těžko držela zbývající Valkýra. Dva nesmrtelní tam stáli a pozorovali spoušť, kterou způsobil Nidhoggův ocas. Netvor pohybujícím se ocasem sejmul semafory a zmizel do další ulice.

„Míří k řece,“ řekl Machiavelli.

„Ale co se stalo s tím chlapcem?“ zamyslel se Dee.

„Možná se cestou ztratil,“ začal Machiavelli, „nebo ho ušlapal Nidhogg. Nebo možná ne,“ dodal, když Josh vylezl přes pokácené stromy na širokou silnici. Rychle se rozhlédl vlevo a vpravo, ale široko daleko se nepohybovalo žádné auto. Ani se nepozastavil, když uviděl špatně zaparkované policejní auto, jednou stranou na chodníku, a zamířil přes silnici na druhou stranu. V ruce stále svíral meč a za ním zůstávala cestička z kouřově zlatých paprsků.

„Ten chlapec přežil,“ řekl obdivné Dee, „a také má kuráž.“

O chvíli později se na ulici objevil Dagon, v ruce držel Valkýřino kladivo a následoval Joshe. Když si všiml Johna Dee a Machiavelliho v autě, zvedl druhou ruku v pozdravném gestu, ale těžko říct, jestli na uvítanou nebo na rozloučenou.

„A co dál?“ chtěl vědět Dee.

Machiavelli otočil klíčkem v zapalování a zařadil jedničku. Auto poskočilo, Machiavelli přidal plyn a motor zaúpěl. „Rue de Marignan se napojuje na Avenue Montaigne. Myslím, že se tam dostaneme dřív než Nidhogg,“ řekl a zapnul sirénu.

Dee přikývl. „Možná byste mohl přehodit rychlost.“ Na jeho rtech se objevil škodolibý, ne příliš častý úsměv. „Pak pojedeme rychleji.“

KAPITOLA 36

„Vy nemáte garáž u domu?“ nadhodila Sofie udiveně, když nastupovala do malého černočerveného Citroenu, nasedla dozadu za Nikolase, který seděl na místě spolujezdce vedle Johanky.

„Původně to byly stáje. V předchozích stoletích nikdy nebyly stáje poblíž domu. Předpokládám, že šlechta neměla ráda koňský pach. Není to tak zlé, ačkoliv za deštivých nocí, když musíte běžet ještě tři bloky, je to trochu nepohodlné, přiznávám. Když ale vyrážíme ven třeba na večeři, většinou jezdíme metrem.“

Johanka vyjela neomylně z garáže a zahnula doprava, na druhou stranu od zdemolovaného domu, ke kterému rychle přijížděly hasičské vozy, sanitky, policejní auta a tisk. Když odešli, Francis se šel nahoru převléknout. Logicky uvažoval, že všechna ta publicita udělá divy při prezentaci jeho nového alba.

„Pojedeme přes Champs-Elysées a pak k řece,“ řekla Johanka a zkušeně se proplétala úzkou klikatou uličkou. „Jsi si jistý, že právě tam Nidhogg půjde?“

Nikolas Flamel si povzdychnul. „Jen hádám,“ připustil. „Nikdy jsem ho na vlastní oči neviděl – a neznám ani nikoho, kdo by setkání s ním přežil – ale na svých cestách jsem potkal podobná stvoření, a všechna byla druhově spřízněná s mořskými ještěry. Je vyděšený, možná i zraněný. Určitě bude hledat chladivou vodu a hojivý účinek bahna.“

Sofie se nahnula dopředu mezi sedadly. Snažila se soustředit na Nidhogga nebo alespoň to, co o něm věděla čarodějka, ale i v jejích vědomostech toho příliš o prehistorickém netvoru nebylo. Jediné, co našla, bylo, že byl zajat a držen v kořenech stromu světa, který Dee zničil pomocí…

„Exkalibru,“ zašeptala.

Alchymista se zavrtěl a otočil na Sofii. „Co je s ním?“

Sofie se zamračila, jak se snažila vzpomenout. „Josh mi předtím řekl, že Dee zničil Ygdrasil pomocí Exkalibru.“ Flamel kývl.

„A vy jste tvrdil, že Klarent je jeho dvojče.“

„Ano, to je pravda.“

„Má i srovnatelnou moc?“ zeptala se.

V Nikolasových zasedlých očích se blýsklo. „Myslíš, že když Exkalibr mohl zničit něco tak starodávného jako strom světa, pak by mohl Klarent zabít Nidhogga?“ Už při svých slovech souhlasně kýval. „Starodávné zbraně předcházely starobylým bytostem a měly nevídanou moc. Nikdo vlastně neví, kde se vzaly, i když alespoň o některých víme, že je starobylé bytosti měly v držení a používaly je. Již jenom fakt, že se tyto zbraně dochovaly do dnešních dnů, dokazuje, jak nezničitelné byly.“ Pak ještě zamyšleně dodal: „Jsem si jistý, že Klarent by mohl zranit a možná i zabít stvoření, jako je Nidhogg.“

„A myslíte si, že Nidhogg je zraněný?“ řekla Johanka a všimla si mezery mezi auty a okamžitě toho využila a plynule se zařadila do proudu aut, i když auta za ní nespokojeně houkala.

„Něco ho vyhnalo z domu.“

„Pak sám víš, co jsi právě potvrdil,“ řekla Johanka.

Flamel přikývl. „Víme, že Scatty by se nikdy prokletého meče nedotkla. Z toho vyplývá, že Josh zranil Nidhogga – dostatečně na to, aby zoufale pobíhal po Paříži. V tom případě ho také nyní pronásleduje.“

„A Machiavelli a Dee?“ poznamenala Johanka.

„Ti pravděpodobně pronásledují Joshe.“

Johanka se prodrala z krajního pruhu a dodala: „Pak tedy musíme doufat, že ho nedohoní.“

Sofii najednou napadla nepříjemná myšlenka. „Josh se už s čarodějem setkal…“ zarazila se, když si uvědomila, co říká.

„V Ojai, já vím,“ řekl Flamel, čímž ji docela překvapil. „Řekl mi to.“

Sofie se opřela. Byla překvapená, že Josh něco takového alchymistovi řekl, a trochu se červenala, když znovu promluvila. „Myslím, že na něj Dee udělal dojem.“ Cítila se strašně, když to říkala, jako by bratra zradila, ale pokračovala, protože nyní nebyl čas na tajemství. „Dee mu o vás řekl pár věcí. A myslím, že mu Josh asi i uvěřil,“ dopověděla ve spěchu.

„Já vím,“ řekl tiše Flamel. „Ten anglický čaroděj umí být velice přesvědčivý.“

Johanka zpomalila a musela dokonce zastavit. „Tohle nevypadá dobře,“ zamumlala. „V tuto dobu by tu mělo být téměř prázdno.“

Právě totiž vjeli do dopravní zácpy, která se táhla po Champs-Elysées přímo před nimi až do nedohledna. Již podruhé za poslední dva dny doprava v Paříži zkolabovala. Lidé stáli u svých aut a zvědavě okukovali velkou díru v domě přes ulici. Právě přijela policie a snažila se situaci dostat pod kontrolu. Řídili dopravu a snažili se uvolnit místo sanitkám.

Johanka se nahnula přes volant a svýma studeně šedýma očima posuzovala, co se tu stalo. „Tady přešel ulici a odešel tudy,“ ukázala a rychle dala blinkr a zahnula doprava do úzké Rue de Marignan. Projeli kolem zničeného semaforu a pokračovali dál. „Nevidím je.“

Nikolas se napřímil, snažil se dohlédnout co nejdál. „Kam ta ulice vede?“

„Na Rue Francois, přímo před Avenue Montaigne,“ odpověděla Johanka. „Šla nebo jela jsem tudy snad tisíckrát, znám to tu jako své boty.“ Projeli kolem zhruba dalších deseti aut a na každém bylo vidět, že tudy proběhlo něco strašného. Kapoty byly zkroucené jako folie, okna popraskaná nebo rozbitá. Z chodníku vystupovala velká kovová koule, která zřejmě kdysi byla kolo. Stále byla připevněná řetězem ke stojanu.

„Johanko,“ řekl Nikolas velice potichu, „myslím, že bychom si měli pospíšit.“

„Nerada jezdím rychle.“ Podívala se rychle na alchymistu, a ať už viděla jakýkoliv výraz na jeho tváři, okamžitě šlápla na plyn. Motor malého auta zakvílel a auto zrychlilo. „Co se děje?“ naléhala.

Nikolas se kousl do spodního rtu. „Teď mě napadl další možný problém,“ připustil nakonec.

„Jaký problém?“ zeptaly se Johanka a Sofie zároveň.

„Vážný.“

„Horší než Nidhogg?“ Johanka přeřadila na nejvyšší rychlost. Sofii přišlo, že to nemá žádný smysl, jelikož auto jelo stále stejně rychle, a dokonce že by tam rychleji byla pěšky. Opřela se do sedadla a zpanikařila strachem a starostí o bratra. Musí se k němu dostat co nejdřív.

„Dal jsem Joshovi zbývající dvě stránky Kodexu,“ řekl Nikolas. Obrátil se dozadu na Sofii a s nadějí se zeptal: „Myslíš, že je má u sebe?“

„Pravděpodobně ano,“ odpověděla okamžitě a pak kývla. „Ano, určitě je má u sebe. Naposledy, když jsme spolu mluvili, tak měl pytlík na krku pod tričkem.“

„A jak k tomu Josh přišel, že nyní chrání zbylé dvě stránky Kodexu?“ zeptala se Johanka. „Myslela jsem, že knihu nikdy nedáš z dohledu.“

„Svěřil jsem mu je.“

„Tys mu je dal?“ řekla překvapená Johanka. „Proč?“

Nikolas se odvrátil a podíval se na ulici, kde se stále válely důsledky Nidhoggovy cesty Paříží. Když se otočil zpět na Johanku, jeho tvář byla zarmoucená a provinilá. „Předpokládal jsem, že pokud je mezi námi jediný, kdo není ani nesmrtelný, ani starobylá bytost, ani nebyly probuzeny jeho schopnosti, pak se ho v podstatě netýká žádný střet, kterému budeme muset čelit, a tedy také nebude cílem útoku, stále je jen člověk. Myslel jsem, že stránky budou u něj v bezpečí.“

Něco na tomto prohlášení Sofii znepokojovalo, ale nedokázala to přesně určit. „Josh by Johnovi Dee stránky nedal,“ řekla s jistotou.

Nikolas se znovu obrátil dozadu a Sofii se naskytl pohled do jeho očí, který byl děsivý. „Je mi líto, ale věř mi, že Dee vždycky dostane, co chce,“ řekl hořce. „A co nemůže mít – to zničí.“

KAPITOLA 37

Machiavelli zastavil auto napůl na obrubníku. Pustil brzdu, ale nechal zařazenou rychlost, a auto poskočilo dopředu a motor zastavil. Stáli na parkovišti na břehu Seiny, blízko místa, kde předpokládal, že se Nidhogg objeví. Chvíli bylo ticho a jen znovu nastartovaný motor vydával hluk. Dee zhluboka vzdychl a poznamenal: „Jste ten nejhorší řidič, jakého jsem kdy potkal.“

„Dovezl jsem nás na místo, tak kde je problém? Víte, že vysvětlit tohle všechno bude velice složité,“ změnil Machiavelli téma, aniž nechal čaroděje znovu zareagovat na své řidičské schopnosti. Ovládal mnohá tajná a složitá umění a nauky, po celá staletí manipuloval s politiky a s celými společnostmi, mluvil plynule asi tuctem jazyků, programoval v pěti různých počítačových jazycích, a byl jedním z mála světových expertů na kvantovou fyziku. Přesto jeho řidičské schopnosti byly chabé. Bylo to trapné a zahanbující, ale bylo to tak. Stáhl okénko na své straně a užíval si závanu čerstvého chladného vzduchu. „Můžu samozřejmě uvalit na celou záležitost informační embargo z důvodu ochrany celonárodní bezpečnosti, ale celé se to vymyká z rukou a ututlat něco tak velkého a zmateného nebude jednoduché.“ Povzdychl si a pokračoval: „Video s Nidhoggem procházejícím pařížskými ulicemi již pravděpodobně bude na internetu ke stažení.“

„Lidé to budou považovat za podvrh,“ řekl sebevědomě Dee. „Kdysi jsem si myslel, že jsme v maléru, když kamera zachytila sněžného muže, ale celá záležitost pak byla označená za kachnu. Jestli jsem se něco za ta léta naučil, pak to, že lidé jsou mistři v ignorování fakt, která mají naservírovaná přímo před očima. Přehlíželi naši existenci celá staletí, starobylé bytosti a jejich časy pro ně nejsou víc než mýty a legendy, a to vše navzdory jasným důkazům. Kromě toho,“ dodal potěšené, přičemž si zamyšleně projížděl plnovous, „všechno se nám začíná spojovat a zapadat do sebe. Máme téměř celou knihu, a až dostaneme zbývající stránky, přivedeme zpět na svět starobylé bytosti z temnot, léta zapomenuté, vyhnané a podceňované. Konečně znovu získají postavení, které jim náleží.“ Dee lehce mávl rukou. „Pak se nebudete muset starat o tyto malicherné problémy, jako například cokoliv vysvětlovat médiím.“

„Zřejmě jste zapomněl, že máme i další problémy, jako například alchymistu a Perenelu. Oni nejsou zrovna malou komplikací.“

Dee vyndal z kapsy mobil a zamával jím ve vzduchu.

„To už je v pořádku, postaral jsem se o to. Někomu jsem zavolal a udělal, co jsem měl udělat již dávno.“

Machiavelli po očku pozoroval čarodějovu tvář, ale nic neřekl. Ze zkušenosti věděl, že lidé mají tendenci vyplňovat ticho při hovoru, a také věděl, že Dee tak rád poslouchá svůj hlas.

John Dee hleděl přes špinavé přední sklo směrem k řece, pár kilometrů po proudu, přímo za jejím ohybem, stála gotická katedrála Notre-Dame, kterou právě muselo osvětlovat vycházející slunce. „Nikolase a Perenelu jsem poprvé potkal zde v tomto městě téměř před pěti sty lety. Byl jsem jejich učedník, student – to jste nevěděl, že? To jistě není ve vašich pověstných záznamech, a nedívejte se na mě tak překvapeně,“ řekl a smál se Machiavelliho překvapenému výrazu. „Vím o vašem seznamu již dlouho. Můžu vás ubezpečit, že má kopie je ještě doplněná o novější údaje,“ dodal. „Ale ano, já jsem studoval u legendárního alchymisty zde v Paříži. Brzy jsem pochopil, že Perenela je daleko mocnější a nebezpečnější než její manžel. Potkal jste ji někdy?“ zeptal se nejednou.

„Ano,“ odpověděl Machiavelli otřeseně. Byl šokovaný, že starobylé bytosti – nebo to byl jen Dee? – věděly o jeho tajných záznamech. „Ano, ale potkali jsme se pouze jednou. Utkali jsme se spolu, vyhrála,“ řekl krátce. „Udělala na mě dojem.“

„Je to výjimečná žena, a nezapomenutelná. I v době, kdy se narodila, ji její pověst předcházela. Čeho jen mohla dosáhnout, kdyby se postavila na naši stranu. Nikdy jsem nepochopil, co vidí na alchymistovi.“

„Nikdy jste nepochopil, čeho jsou lidé schopni z lásky, že?“ zeptal se tiše Machiavelli.

„Vím, že Nikolas přežil a sílil jen díky Perenele. Abychom zničili alchymistu, musíme udělat jediné, zabít jeho ženu. Můj pán a já jsme to vždycky věděli, ale mysleli jsme si, že pokud je lapíme dohromady, využijeme jejich spojené znalosti, a že to stojí za ten risk.“

„A co se změnilo?“

„Už to za ten risk nestojí. Alespoň už ne dnes v noci,“ dodal Dee velice tiše. „Nakonec jsem udělal něco, co jsem měl uskutečnit už dávno,“ řekl a jeho hlas zněl téměř lítostivě.

„Johne,“ vyštěkl Machiavelli naléhavě. „Co jste provedl?“

„Poslal jsem do Alkatrazu Morriganu. Perenela se nedožije zítřejšího svítání.“

KAPITOLA 38

Josh nakonec dohonil netvora na břehu Seiny. Nevěděl přesně, kolik toho uběhl, možná několik kilometrů – ale bylo mu jasné, že za normálních okolností by toho nebyl schopný. Sprintoval celou poslední ulici, vzpomínal na její název – asi Rue de Marignan, a vůbec ho to neunavilo. Nyní zatáčel doleva na Avenue Montaigne a stále nebyl ani zadýchaný. Bylo to tím mečem.

Cítil ho jemně vibrovat a bzučet, když běžel, slyšel šepot a vzdechy, které zněly jako mlhavé přísliby. Pokud ho namířil před sebou na Nidhogga, šepot zesílil a meč se viditelně v jeho rukách chvěl. Když ho namířil jinam, všechno ustávalo.

Meč ho táhl k netvorovi.

Během své cesty po ničivých stopách Nidhogga v úzkých uličkách, kolem zmatených, šokovaných a k smrti vyděšených Pařížanů se Joshovi hlavou na hraně vědomí a podvědomí honily zneklidňující myšlenky.

… byl ve světě, kde nebyla žádná země, plaval v oceánu, který byl široký, že by zaplavil celou planetu. Okolo se pohybovala stvoření, vedle kterých Nidhogg vypadal malinkatý a neškodný…

… houpal se vysoko ve vzduchu, svázaný tlustými kořeny, které se mu zařezávaly do kůže, a všude dole byla zničená a spálená pustina…

… byl zmatený a ztracený na místě plném malých domečků a ještě menších stvoření, bolest se šířila jeho tělem a kolem páteře ho pálilo…

… byl…

Nidhogg.

Jméno mu najednou vytanulo na mysli a v šoku, že nějakým neznámým způsobem vidí vzpomínky a zkušenosti netvora, se téměř zastavil. Věděl, že tento úkaz je spojený s mečem. Předtím, když zabodl zbraň do netvorova jazyku, zahlédl záblesk jeho světa, děsivou souhru obrazů bizarní krajiny, a teď, poté, co ho bodnul znovu, zachytil útržky jeho života, které by si jen stěží dovedl představit.

Pomalu mu docházelo, že vidí to, co kdysi v minulosti zahlédl Nidhogg, a navíc cítil i bolest, kterou zraněný netvor zažíval nyní.

Musí to být tím mečem, pomyslel si.

Joshe napadlo, jestli tohle dokáže jeho meč, pak Exkalibr jeho dvojče musí mít podobnou moc. Zdali také dokáže přenášet pocity, emoce, vzrušení nebo vzpomínky, když ho někdo použije? Co pak musel cítit Dee, když vrazil Exkalibr do odvěkého stromu světa? Jaké obrazy viděl, co asi musel zažít a dozvědět se? Josh přemýšlel, jestli to nebyl ten pravý důvod, proč Dee zničil Ygdrasil. Možná ho zničil, aby mohl zažít a vidět všechno to vědění, které v sobě skrýval strom, který tu byl od počátku věků.

Josh se rychle podíval na kamenný meč a tělem mu projel výboj jako od elektrického proudu. Tato zbraň dávala svému majiteli nepředstavitelnou sílu, a to bylo děsivě lákavé. Určitě to fungovalo jako droga, člověk cítí nutkání meč použít znovu a znovu, aby získal větší znalosti a vědomosti. Může se stát to nutkání nekontrolovatelné? To byla strašná představa.

Ale proč mu alchymista takovou zbraň dal?

Okamžitě se mu v mysli objevila odpověď: protože Flamel to nevěděl! Meč byl pouhým nehybným kusem kamene, dokud něco nezasáhl nebo do něčeho nebo někoho nebodl – pak se teprve probouzel k životu. Josh pokyvoval hlavou, už věděl, proč se Saint-Germain, Johanka ani Scatty nechtěli meče dotknout.

Cestou k řece, přemýšlel, co by se stalo, kdyby se mu povedlo Nidhogga mečem zabít. Co by asi cítil, co by se mu objevilo před očima?

K jakému poznání by došel?

Nidhogg prošel bez velkých potíží mezi stromy a vydal se přes ulici k přístavu. Zastavil se na parkovišti na nábřeží téměř přesně před Johnem Dee a Machiavellim a stoupl si na všechny čtyři. Velká hlava praještěra se houpala ze strany na stranu a bezvládně z ní visel jeho jazyk. Byl tak blízko, že oba muži mohli vidět Scattyino tělo ve spárech netvora, a poslední Valkýru, která se držela na jeho krku. Nidhoggův ocas sebou švihal sem a tam, narážel do aut okolo, která zanechával promáčklá a spláclá, a zasáhl i nedaleko stojící autobus, kterému prorazil motor. Ozvala se rána, kterou způsobila jen proražená pneumatika.

„Myslím, že bychom měli vystoupit z auta…,“ začal Dee, a už sahal po dveřích. Oči nespouštěl ani na chvilku z kmitajícího ocasu a viděl, že dokonce převrátil těžké BMW na střechu.

Machiavelli vystřelil ruku a chytil čarodějovu paži velice pevně až bolestivě. „Ať vás to ani nenapadne. Ani se nehněte a nedělejte nic, co by upoutalo jeho pozornost.“

„Ale ten ocas.“

„Trpí bolestí, proto jím tak mlátí. Ale vypadá to, že již zpomaluje.“

Dee naklonil trochu hlavu a skutečně Machiavelli měl pravdu. Na Nidhoggově ocasu bylo něco divného. Téměř celá jeho třetina zčernala, jako by ji někdo spálil. Jen během té krátké doby, co ho Dee pozoroval, se černá kapalina šířila po netvorově kůži, a postupně tuhla v tvrdý jakoby kamenný obal. Dr. John Dee si v tu ránu uvědomil, co se stalo.

„Ten kluk ho bodnul Klarentem,“ řekl, aniž se podíval na Itala. „Co se děje, to je jenom reakce.“

„Neříkal jste, že Klarent je meč ohně, ne kamene?“

„I oheň má spoustu podob,“ vysvětloval Dee. „Kdo ví, jak ostří plné energie zareaguje ve styku se stvořením, jako je Nidhogg?“ Zíral na netvorův ocas a pozoroval rostoucí černou krustu. Když černá kapalina tuhla, zahlédl známky červeného ohně. „Je to láva,“ poznamenal podiveně. „Je to láva, která na povrchu tuhne a oheň hoří uvnitř Nidhoggova těla.“

„Není divu, že ho to bolí,“ zamumlal Machiavelli.

„Snad vám ho není líto?“ uštěpačně vyhrkl Dee.

„Já jsem nikdy nevyměnil své lidství za nesmrtelnost, doktore. Nikdy na své kořeny nezapomenu.“ Jeho hlas zpřísnil a objevil se znechucený tón. „Vy jste tak usilovně pracoval, abyste se podobal svému pánovi, že jste zapomněl, jaké to je být člověkem, cítit se člověkem. A my lidé,“ zdůraznil slovo lidé, „máme schopnost cítit bolest druhých. Je to jedna z věcí, která pozvedla lidi nad starobylé bytosti, a učinila je opravdu velkými a výjimečnými.“

„A je to také velká slabost, která je naprosto zničí,“ řekl jednoduše Dee. „Dovolte mi, abych vám připomněl, že tohle stvoření není lidského rodu. Mohlo by vás rozšlapat a ani by si toho nevšimlo. Nicméně, teď není čas na hádky. Ne nyní před naším velkým vítězstvím. Ten kluk totiž pro nás zřejmě vyřešil celý problém,“ oznámil Dee. „Nidhogg se pomalu mění v kámen.“ Potěšené se zasmál. „Jestli teď skočí do řeky, tíha ocasu ho stáhne na dno – a Scathach vezme s sebou.“ Podíval se na Machiavelliho a posměšně dodal: „Předpokládám, že váš lidský soucit se nerozšířil na Stín, aby vám jí nebylo nakonec líto.“

Machiavelli se ušklíbl a odpověděl: „Vědět, že Scathach leží na dně Seiny, uvězněná ve spárech netvora, mi naopak udělá velikou radost.“

Dva nesmrtelní seděli nečinně v autě, sledovali stále pomalejší pohyby netvora, přičemž ocas již jen táhl za sebou. Vše co nyní stálo mezi Nidhoggem a vodou, byla jedna z lodí se skleněnou střechou – Bateaux-Mouches – která vozila turisty na výletní plavby po řece.

Dee kývl směrem k lodi. „Až vleze na tu loď, klesnou všichni ke dnu, a Nidhogg se Scathach navždy zmizí z povrchu zemského.“

„A co Valkýra?“

„Jsem si jistý, že umí plavat.“

Machiavelli se usmál, což nebylo příliš časté. „Takže čekáme jen na…“

„… na to, až Nidhogg doleze k lodi,“ dokončil Dee, zrovna, když se ve velké díře mezi stromy objevil Josh a zamířil přes parkoviště.

Josh doběhl k Nidhoggovi a jeho meč začal hořet, dlouhé oranžové plameny šlehaly z jeho ostří. Joshova aura zapraskala a zlatě zazářila a vzduch provoněla vůní pomerančů.

Najednou z Nidhoggových zad sklouzla Valkýra a opět se proměnila do bílé bojové podoby, dokonce ještě než dopadla na zem. Obešla Joshe, rysy tváře se zkřivily do odporné kruté masky. „Začínáš mě opravdu štvát, kluku,“ vyštěkla ve stěží srozumitelné angličtině. Zvedla svůj meč do výšky oběma rukama a vrhla se na Joshe. „Udělám tomu konec!“

KAPITOLA 39

Obrovské chomáče mlhy padaly nad celým sanfranciským zálivem.

Perenela Flamelová složila ruce na prsou a sledovala noční oblohu, která se plnila ptáky. Velké hejno se vzneslo nad městem a shluklo v jeden velký pohybující se mrak, a pak se jako rozlitý inkoust rozdělilo na tři samostatné ptačí útvary letící přes záliv k ostrovu. Perenela věděla, že někde v tom neskutečném množství různých ptáků je Vraní bohyně. Morrigana míří na Alkatraz.

Perenela stála uvnitř vyhořelého domku pro dozorce, kam se jí podařilo utéct před pavouky. Přestože domek vyhořel před více než třiceti lety, cítila zde stále odér spáleného dřeva, ohořelé omítky a roztavených trubek.

Věděla, že pokud by se soustředila a potlačila ostatní smysly, slyšela by hlasy jednotlivých dozorců i s jejich rodinami, které v domku po staletí pobývaly.

Perenela se ale soustředila na něco jiného. Dívala se do noci, snažila se odhadnout v nočním šeru množství ptáků, rychlost a určit kolik asi zbývá času, než se dostanou k ostrovu. Hejno bylo obrovské, ale houstnoucí mlha znemožňovala určit něco bližšího. Hádala, že má nanejvýš deset či patnáct minut. Přitiskla malíček k palci, přičemž mezi nimi prolétla jiskra. Perenela kývla. Síly se jí vracely, ale ne dostatečně rychle. Z dosahu sfingy bude stále silnější a mocnější, ale aura se dobíjí v noci daleko pomaleji. Také si uvědomovala, že stále není ani zdaleka tak silná, aby se mohla utkat s Morriganou a jejími mazlíčky.

Ale to neznamenalo, že tu bude jen bezmocně sedět a čekat na smrt. Za léta svého života se naučila spoustu užitečných věcí.

Cítila chladný závan větru, jak jí čechrá dlouhé černé vlasy a v tom se před ní zatřepotal obraz ducha Juana Manuela de Ayaly. Visel ve vzduchu a nejprve se zobrazoval velice matně, jak ovšem shlukoval neviditelné pevné částečky a kapičky vody, obraz dostával konkrétní kontury. Jako většina duchů, které Perenela potkala, i Ayala měl na sobě šaty, ve kterých se cítil nejpohodlněji za svého života: volné plátěné tričko zastrčené do kalhot po kolena. Jeho nohy se pod koleny stejně rozplývaly a podobně jako jiným duchům mu nohy končily u kotníků, neměl chodidla. Za svého života lidé málokdy věnují pozornost svým nohám. „Tohle kdysi bývalo to nejkrásnější místo na světě,“ řekl s pohledem nehybně upřeným přes záliv na San Francisko.

„Stále je,“ řekla Perenela, která se otočila, aby se podívala přes vodu, kde město svítilo a blikalo spoustou malých mihotajících světýlek. „Nikolas a já jsme tu byli doma po celých deset let.“

„Ale ne, nemyslím město!“ řekl duch pohrdavě.

Perenela se postranně podívala na Juana Manuela. „O čem to tedy mluvíte?“ zeptala se zdvořile. „To město je krásné.“

„Kdysi jsem stál přímo tady na tomto místě a pozoroval možná tisíce ohňů, které hořely na pobřeží. Přišel jsem, abych je všechny poznal.“ Španělova podlouhlá tvář se zkřivila do zřejmě bolestného výrazu. „Naučili mě toho hodně o této zemi, o tomto místě, mluvili se mnou o svých bozích a posvátných bytostech. Myslím, že to byli právě tito lidé, kteří mě svázali s touto zemí. Vše, co vidím nyní, jsou jen světla. Nevidím hvězdy, nevidím kmeny ani jednotlivce, kteří by se shromáždili nebo ohřívali u společných ohňů. Kam se podělo to místo, které jsem miloval?“

Perenela kývla směrem ke vzdáleným světýlkům. „Je stále tam. Jen se rozrostlo.“

„Změnilo se k nepoznání,“ řekl de Ayala, „a vůbec ne k lepšímu.“

„Také jsem viděla proměny světa, Juane,“ promluvila Perenela velice tiše. „Ale chci věřit tomu, že se změnil k lepšímu. Jsem starší než vy. Narodila jsem se v době, kdy bolest zubů dokázala zabíjet, kde život byl krátký a krutý a smrt byla často bolestivá. V době, kdy jste objevoval tuhle zemi, průměrná délka života zdravého jedince nebyla více než třicet pět let. Nyní je dvojnásobná. Bolest zubů již nezabíjí – alespoň ne za normálních okolností,“ dodala s úsměvem. Vzpomněla si, že dostat Nikolase k zubaři bylo v podstatě nemožné. „Lidé uskutečnili ohromné věci za posledních pár set let, a vytvořili neobyčejné divy.“

Juan Manuel se objevil přímo před jejíma očima, aby si byl jistý její pozorností. „A jak v tom všem spěchu tvořili, ignorovali veškeré přírodní zázraky okolo, opomíjeli záhady, krásu mýtů a legend. Procházeli mezi nimi bez povšimnutí a zanechávali je za sebou v zapomnění. Vždycky to tak ale nebylo.“

„To nebylo,“ přiznala smutně Perenela. Podívala se přes záliv, město pomalu mizelo v mlze a světla dostávala magickou a éterickou záři. Bylo to najednou tak jednoduché, vidět pobřeží, jak muselo vypadat za dávných časů…, a jak možná bude znovu vypadat, jestli zemi znovu ovládnou starobylé bytosti z temnot. Za dávných časů lidé opravdu věřili, že existují pololidská stvoření a jiné rasy jako upíři, vlkodlaci, obři, kteří žijí v tmách a stínech. Mnohdy vysoko v horách nebo v hlubokých lesích žily bytosti mocné jako sami bohové. Na zemi pobývali ghúlové, kteří se živili mrtvými těly, lesy se opravdu hemžily vlky, a pod mosty žila o mnoho děsivější stvoření než trolové. Když se vandrovníci vraceli z cest, vyprávěli neuvěřitelné příběhy o netvorech a monstrech, které potkali, o zázracích a divech, které viděli, nikdo je nezpochybňoval. Dnes lidé ničemu nevěří, ani fotografie, video nebo očitý svědek, je nepřesvědčí a vše označí za padělek nebo zfalšování důkazů.

„A nyní takové monstrum míří k mému ostrovu. Cítím to,“ oznámil smutně Juan Manuel. „Blíží se rychle. Kdo je to?“

„Morrigana. Vraní bohyně.“

Juan Manuel se obrátil k Perenele. „Už jsem o ní slyšel. Někteří z irských a skotských námořníků v mé posádce se jí báli. Jde si pro vás, že?“

„Ano, přesně tak,“ usmála se smutně Perenela.

„Co s vámi udělá?“

Perenela nahnula hlavu na stranu a přemýšlela. „No, zkusili mě uvěznit, to se nepovedlo. Předpokládám, že ti, kterým Dee slouží, budou požadovat daleko dlouhodobější, možná konečné řešení.“ Přerývaně se zasmála. „Už jsem byla v horších patáliích…“ Její hlas ji ale zradil a musela několikrát polknout, než mohla pokračovat. „Ale vždycky jsem měla po boku Nikolase. Dohromady jsme byli neporazitelní. Kdyby tu jen mohl být se mnou.“ Zhluboka se nadechla, zklidnila dech a zvedla obě ruce před obličej. Okolo prstů se objevily chomáčky její ledově bílé aury. „Ale já jsem nesmrtelná Perenela Flamelová, a rozhodně se nevzdám bez boje.“

„Řekněte mi, jak vám můžu pomoci,“ nabídl se de Ayala zdvořile.

„Už jste pro mě udělal dost. Jen díky vám jsem se dostala z dosahu sfingy.“

„Tohle je můj ostrov. A vy jste nyní pod mou ochranou.“ Pak se ale omluvně usmál a dodal: „Ovšem tentokrát si nejsem jistý, jestli ptáky vyděsím práskáním dveří. A není toho o moc víc, co ještě můžu udělat.“

Perenela opatrně přešla z jedné strany zničeného domku na druhou. Stála u jednoho z vysokých obdélníkových oken a hleděla zpátky na vězení. Nyní, když padla noc, byl vidět proti černo fialovému nebi pouze neostrý obrys budovy. Shrnula si situaci: byla v pasti na ostrově, který se hemžil pavouky, v chodbách dole se potulovala sfinga, a cely byly plné stvoření ze všech děsivých a temných příběhů, které kdy existovaly. Navíc její síly byly oslabené a Morrigana tu mohla být každým okamžikem. Říkala Juanovi Manuelovi, že už zažila horší situace, ale právě teď si na žádnou z nich nemohla vzpomenout.

Duch připlul k Perenele a přes jeho průsvitné tělo byla vidět pokřivená budova vězení. „Řekněte, jak vám můžu být nápomocen?“

„Jak dobře znáte ostrov?“ zeptala se Perenela.

„Ha, znám tu každý kout. Znám každou skrýš, zpola dokončené tunely, vykopané vězni, tajné chodby i místnosti, staré indiánské jeskyně hluboko ve skále. Můžu vás schovat, že vás nikdy nikdo nenajde.“

„Morrigana je příliš mocná… a pak jsou tu ti pavouci. Našli by mě.“

Ayala se opět postavil, nebo spíš připlul přímo před Perenelinu tvář. A ve stínu byly vidět pouze jeho hluboké tmavé oči. „Ale ti pavouci nejsou pod kontrolou čaroděje.“

Perenela překvapením ustoupila o krok zpět. „Nejsou?“

„Začali se sem stahovat teprve před pár týdny. Nejprve jsem si všiml pavučin u dveří a napříč schodišti. Každé ráno zde bylo více a více pavouků. Přilétali na vláknech pavučin, které vítr nesl vzduchem. Předtím tu také byli strážci, kteří vypadali jako lidé… ačkoliv to nebyli lidé,“ dodal rychle. „Strašná stvoření s prázdným pohledem.“

„Homonkuli,“ doplnila Perenela a zatřásla se. „Stvoření, která Dee pěstuje v obrovských nádobách plných sádla. Co se s nimi stalo?“

„Bylo jim uloženo, aby vyčistili koridory od pavučin a udržovali tak všechny dveře. Jeden z nich zavrávoral a upadl do pavučiny,“ pokračoval de Ayala, a v šeru se objevil záblesk jeho zubů v rychlém úsměvu. „Vše, co z něj zbylo, bylo pár roztrhaných hadrů. Ani kosti nezůstaly,“ dodal s dramaticky ztišeným hlasem.

„To bylo proto, že homonkuli nemají kosti,“ zamyšleně vysvětlila Perenela. „Takže co sem ale všechny ty pavouky povolává?“

De Ayala se obrátil k vězení a začal: „Nejsem si jistý…“

„Myslela jsem, že o ostrově víte všechno, co se jen dá,“ s úsměvem podotkla Perenela.

„Hluboko pod budovou, tam dole téměř na úpatí skály, je několik podzemních jeskyní. Myslím, že je původní obyvatelé ostrova používali jako sklad potravin. Zhruba před měsícem sem ten malý Angličan –“

„Dee?“

„Ano ten, přivezl něco uprostřed noci. Zavřel to dole v jeskyních a celé místo začaroval a zaplnil různými magickými předměty a amulety. Ani já nemůžu proniknout celou tou magickou bariérou. Ale jsem přesvědčený, že ať už sem táhne pavouky cokoliv, je to určitě zavřené tam dole v jeskyních.“

„Můžete mě vzít k těm jeskyním?“ zeptala se naléhavě Perenela. Už slyšela zřetelně pleskání a třepotání blížících se křídel tisíců ptáků.

„Ne, to nemůžete,“ vyhrkl Ayala. „Chodby tam dole jsou plné pavouků, a kdo ví, co ještě dalšího tam Dee ukryl.“

Perenela automaticky chlácholivě natáhla paži po námořníkově ruce, ale paže jen projela jeho průsvitným tělem a rozvířila drobné kapičky vody ve vzduchu. „Jestli Dee něco uvěznil v tajných sklepeních Alkatrazu a chodby ochránil před nepovolanými návštěvníky takovými kouzly, že ani nehmotná duše jimi neprojde, pak musíme zjistit, co to je.“ Pak se usmála a dodala: „Nikdy jste neslyšel rčení, že nepřítel mého nepřítele je můj přítel?“

„Ne, ale slyšel jsem, že blázni se bezhlavě ženou tam, kam se bojí vstoupit i andělé.“

„Pojďme tedy, rychle, než dorazí Morrigana. Vezměte mě zpátky do Alkatrazu.“

KAPITOLA 40

Valkýřin meč máchnul směrem k Joshově hlavě.

Všechno se dělo tak rychle, že neměl ani čas se bát. Josh zaregistroval útočný pohyb a instinktivně zareagoval. Zvedl Klarent a otočil jím tak, že ho vodorovně držel nad hlavou. Valkýřina zbraň se dotkla krátké kamenné čepele a skřípavě po ní sjížděla za mohutného doprovodu jisker, které padaly na Joshovu hlavu, kde ho pálily jako tisíc malých jehliček. Bolest ho ale rozzuřila, i když mu síla úderu podlomila kolena. Pak Valkýra ustoupila, napřáhla se a krouživým pohybem projela mečem ve vzduchu. Znělo to jako zakvílení, když meč projel kolem a blížil se k Joshovi… a Josh věděl s nepříjemným pocitem, že tomu úderu nebude schopný zabránit.

V tu chvíli se Klarent rozkmital v Joshově ruce.

Otočil se.

A pohnul.

Nával tepla vystřelil do jeho rukou, že ho úplně rozbrněly, svaly se napjaly a prsty pevně objaly rukojeť. Meč vystřelil do vzduchu a přímo proti kovovému ostří Valkýřiny zbraně, kterou stočil na stranu v dalším výbuchu jisker.

Modré Valkýřiny oči se překvapením rozšířily a neochotně ustoupila. „Žádný člověk není schopný něčeho takového,“ podivila se. Její hlas byl tichý téměř nad hranicí slyšitelnosti. „Kdo jsi?“

Josh se pomalu zvedl a ani on si nebyl úplně jistý tím, co se právě stalo. Věděl jen, že to má něco společného s tím mečem. Jako by začal žít svým vlastním životem a není pochyb, že ho zachránil. Obrátil oči k vyděšené bojovnici a pohledem těkal mezi její maskou a lesknoucím se stříbrným mečem. Před sebou oběma rukama držel Klarent, snažil se o postoj, který viděl u Johanky a Scatty, ale meč se neustále samovolně vrtěl a cukal sebou. „Jsem Josh Newman,“ odpověděl prostě.

„Nikdy jsem o tobě neslyšela,“ řekla žena nevýrazně. Rychle se ohlédla přes rameno, kde se Nidhogg šoural k řece. Jeho ocas byl nyní téměř celý pokrytý černou kamennou krustou tak, že se jen stěží pohyboval.

„Možná si nikdy neslyšela o mně,“ řekl Josh, „ale tohle,“ zvedl meč demonstrativně nahoru, „je Klarent.“ Josh pozoroval, co to sdělení udělá s Valkýrou, která jen ještě víc vykulila své modré oči. „A jak vidím, o tom jsi už slyšela.“

Valkýra volně roztočila meče v ruce a začala Joshe pomalu obcházet. Josh se otáčel s ní, aby jí viděl do tváře. Uvědomoval si, co dělá – otáčela ho záměrně, aby stál zády k netvorovi – ale neměl tušení, jak by tomu mohl zabránit. Valkýra se zastavila teprve, když se zády téměř dotýkal Nidhoggovi kůže.

„V rukách mistra, může být tento meč opravdu nebezpečný,“ řekla bojovnice.

„Nejsem žádný mistr,“ řekl Josh nahlas a byl moc rád, že se jeho hlas neklepe. „Ale nemusím jím být, protože Scathach mi řekla, že tohle je jedna z mála zbraní, který ji opravdu může zabít. Až doteď jsem tomu úplně nerozuměl, ale nyní to už chápu. A pokud může zabít ji, pak hádám, že podobný účinek bude mít na tebe.“ Palcem ukázal přes rameno za svá záda. „Podívej, co jsem udělal té příšeře jedinou ranou. Stačí tě jen škrábnout ostřím.“ Čepel se v tu chvíli rozkmitala v jeho rukách a jako by souhlasně zamručela.

„Nemáš ani šanci se ke mně tak blízko dostat,“ vysmívala se, přiskočila a mávala před ním svým mečem v hypnoticky se opakujících pohybech. Pak najednou zprudka zaútočila několika rychlými výpady.

Josh neměl ani čas se pořádně nadechnout. Zastavil tři rány, Klarent se pohyboval tak, aby ochránil svého držitele před zraněním. Každý kontakt kamenné čepele s Valkýřiným mečem doprovázely mohutné výboje jisker a s každým dalším úderem Josh cítil vibrace v celém svém těle a věděl, že nebude schopen vzdorovat příliš dlouho. Valkýra byla prostě příliš rychlá. Další rána zasáhla jeho paži mezi ramenem a loktem. Klarent zbrzdil a stočil úder v poslední chvíli, takže Joshe zasáhla jen plochá část čepele a ne špičaté ostří. Okamžitě ovšem ocítil strašnou bolest. Celá paže byla neovladatelná od konečků prstů až po rameno.

Z návalu bolesti se mu udělalo zle a dostal strach, když si uvědomil, že umře. Klarent vypadl z jeho ruky a s řinkotem skončil na zemi.

Když se Valkýra zasmála, Josh si ještě všiml, že její zuby jsou špičaté jako jehličky. „Snadné, příliš snadné. Legendární meč z tebe totiž neudělá mistra.“ Vítězoslavně zvedla meč ze země a namířila ho na Joshe, kterého tím nutila přiblížit se víc a víc Nidhoggovi. Josh zavřel oči, když Valkýra zvedla ruce k nebi a z jejích úst se ozval strašný vítězný výkřik: „Odin!“

„Sofie,“ zašeptal Josh.

„Joshi!“

Dva bloky odtud, uvězněná v dopravní zácpě, seděla na zadním sedadle v autě Sofie Newmanová. Najednou se napřímila a tělem jí projela nevídaný strach, který ji až zvedl žaludek. Uvnitř hrudníku jí začalo srdce bít jako o závod, protože věděla, že bratr má potíže.

Nikolas se otočil dozadu a chytil ji za ruku: „Řekni mi, co se stalo?“

Do očí jí vyhrkly slzy a vzlykavě vysvětlovala: „Josh,“ přerývaně zaznělo z jejích úst, jak skoro nemohla mluvit. „Josh je v nebezpečí, ve strašném nebezpečí.“ Auto se v tu ránu zaplnilo vše přehlušující vůní vanilky, když zazářila její aura. Na konečcích blonďatých vlasů se objevily malé jiskřičky, které praskaly jako celofán. „Musíme si pospíšit, musíme se k němu rychle dostat!“

„Nepojedeme nikam,“ řekla Johanka smutně. Kolona v ulici se totiž ani nepohnula.

Sofii zamrazilo, přepadnul ji naléhavý pocit, že Josh umírá.

„Chodník,“ oznámil Nikolas rozhodně. „Vezmi to po chodníku.“

„Ale co chodci –“

„Uhnou, když zatroubíš.“ Znovu se obrátil k Sofii. „Už jen pár minut,“ řekl chlácholivě, než poskočil, jak auto vjelo přes obrubník na chodník. Téměř současně začala Johanka troubit.

„To už bude pozdě. Určitě musí být něco, co můžete udělat,“ naléhavě zakvílela Sofie směrem k alchymistovi. „Cokoliv?“

Nikolas vypadal strašlivě unaveně a staře, vrásky hluboko vryté do čela i kolem očí, ale jen nešťastně zavrtěl hlavou. „Nemůžu dělat vůbec nic,“ připustil neochotně.

Mezi Joshem a Valkýrou se najednou objevily prskající jiskry, které se rychle rozrostly v mohutný žlutobílý a zapáchající oheň. Ohromný žár donutil Joshe ustoupit k Nidhoggově tlapě, na niž vylezl, ale stejně mu plameny lehce opálily obočí i řasy a dokonce i konečky jeho blond vlasů. Valkýra na tom ovšem nebyla lépe, musela také ustoupit a plameny ji oslepovaly.

„Joshi!“

Někdo volal jeho jméno, ale děsivé plameny přímo před jeho tváří naprosto zaměstnávaly jeho pozornost. Blízkost ohně probudila i Nidhogga, jehož vrávoravý krok shodil Joshe na kolena, čímž málem skončil v ohni. Plameny ale zmizely tak rychle, jako se objevily. Josh se zhroutil na zem, až se praštil do rukou i kolen. Nezapomenutelný odér zkažených vajec zamořil okolí, Joshovi slzely oči a teklo mu z nosu, ale i přesto uviděl Klarent a natáhl se pro něj právě ve chvíli, když někdo znovu zavolal jeho jméno. „Joshi!“

Valkýra se ještě jednou vrhla na Joshe s namířeným mečem, ale zasáhl ji mohutný žlutý plamen, který se šířil po její zbroji a začal ji požírat, až po kusech opadávala. Pak se mezi ní a Joshem znovu rozhořela ohnivá zeď.

„Joshi!“ Znovu zaznělo jeho jméno, a na jeho rameno dopadla ruka, až povyskočil. Vykřikl zároveň leknutím i bolestí, která vystřelovala z pohmožděného ramene. Vzhlédl, aby se podíval dotyčnému do tváře a zjistil, že se nad ním naklání Dr. John Dee.

Z rukou čaroděje sršel špinavý nažloutlý kouř, a ruce již měl jen místy zakryté otrhanými šedými rukavicemi. Dokonce i jeho obvykle upravený a čistý elegantní oblek vypadal nyní jako obnošený kus hadru. I přesto se na něj Dee usmíval. „Myslím, že nejlepší bude, když nyní odejdeme.“ Ukázal směrem k ohni. „Nebude to hořet věčně, to neumím ani já.“ Už v momentě, kdy spolu mluvili, se Valkýra snažila mečem protnout plameny, i když oheň se obaloval i kolem kovové čepele jako kolem vytyčeného cíle. Dee postavil Joshe na nohy a táhnul ho od ohně.

„Počkejte,“ vyhrkl chraplavě Josh. „Scatty…“ zakašlal, protože se nadýchal kouře a pak zkusil znovu: „Scatty je uvězněná.“

„Už není,“ řekl Dee rychle a položil ruku kolem chlapcových ramen, zčásti aby ho podepřel, a také aby ho lépe směroval k autu.

„Není?“ zamumlal Josh zmateně.

„Nidhogg uvolnil sevření, když jsem vytvořil tu ohnivou bariéru mezi tebou a Valkýrou. Viděl jsem ji, že se dostala z jeho spárů, vyskočila na nohy a utekla po nábřeží pryč.“

„Ona… utekla pryč?“ To znělo divně, vůbec se to ke Scatty nehodilo. Byla v bezvědomí, její tělo bezvládné, naposledy, když ji viděl. Snažil se soustředit, ale hlava mu třeštila a všechny svaly na obličeji jako by tím žárem ztuhly.

„Ani legendární bojovnice se nemůže postavit stvoření, jako je Nidhogg. Hrdinové přežijí, aby se mohli vrátit do boje, ale vědí, kdy vzít nohy na ramena.“

„Ona mě tu nechala?“

„Asi ani nevěděla, že jsi tady,“ rychle vysvětlil Dee a již strkal Joshe na zadní sedadlo špatně zaparkovaného policejního auta. Pak vklouzl hned vedle něj a poklepal šedovlasého řidiče na rameno. „Můžeme jet.“

Josh se napřímil. „Počkejte… ztratil jsem Klarent,“ řekl.

„Věř mi,“ uklidňoval ho Dee, „teď se pro něj nemůžeš vrátit.“ Nahnul se dozadu, aby se Josh mohl podívat z okýnka. Valkýra ve své kdysi bílé zbroji, nyní opálené a rozpadlé, právě prošla utichajícími žlutými plameny. Všimla si Joshe v autě a namířila si to k nim, přičemž vydávala nesrozumitelné zvuky, které zněly jako vlčí vytí.

„Niccolo,“ řekl Dee naléhavě. „Ona je opravdu rozzlobená. Měli bychom jet, a to hned.“

Josh se podíval z blížící se Valkýry na řidiče a vyděšeně zjistil, že je to tentýž muž, kterého viděl na Sacré-Coeur.

Machiavelli otočil klíčkem v zapalování tak prudce, až to zaskřípalo a auto se pohnulo dopředu a chcíplo.

„No, to je skvělé,“ zabručel Dee. „To se prostě musí stát mně.“ Josh sledoval čaroděje, který se nahnul z okýnka, přitáhl ruku k ústům a ostře do ní foukl. Žlutá kouřová koule z jeho dlaně dopadla na zem, dvakrát se odrazila jako míč a pak vybuchla, když se Valkýra přiblížila. Na obličeji se jí rozprskla lepkavá kapalina špinavě medové barvy i konzistence, která skapávala v dlouhých vláknech, na zem, kam ji pomalu lepila. „To by ji mohlo zastavit…“ začal Dee, ale Valkýřin meč jednoduše přeřízl lepkavá vlákna. „Nebo možná ne,“ dopověděl čaroděj.

I přes bolest, kterou cítil, si Josh nemohl nevšimnout, že Machiavelli znovu zkusil nastartovat auto a znovu se mu to nepovedlo. „Můžu to zkusit já,“ zamumlal a drápal se přes sedadlo dopředu, poté co si Machiavelli přesedl vedle. Jeho pravé rameno ho stále bolelo, ale alespoň se mu vrátil cit do ruky a měl pocit, že nemá nic zlomeného. Bude to jen další modřina do rostoucí sbírky. Otočil klíčkem v zapalování, sešlápl plyn a zároveň zařadil zpátečku právě v okamžiku, kdy se valkýra dostala k autu. Najednou byl strašně rád, že se učil řídit na tátově starém otlučeném volvu, které ještě nebylo s automatickou převodovkou. Vzduchem zasvištěl Valkýřin tlustý meč, zasáhl dveře a prorazil je jen kousek od Joshovy nohy. Když auto couvlo, Valkýra chytila meč oběma rukama. Ostří vodorovně projelo napříč dveřmi, pak blatníkem ve výšce nad motorem. Odlupovalo kovové části auta, jako by byly z papíru. Valkýře se povedlo také prorazit přední pneumatiku u řidiče, když se ozvala dutá rána.

„Nezastavuj!“ zařval Dee. „To mě ani nenapadlo,“ zdůraznil Josh. S naříkajícím motorem a pleskavým zvukem přední proražené pneumatiky Josh vymanévroval auto z nábřeží…

… právě ve chvíli, kdy se na druhé straně parkoviště objevil lehce poškrábaný Johančin citroen.

Johanka dupla na brzdu a auto se téměř okamžitě zastavilo na vlhkém kamenném povrchu. Sofie, Nikolas a Johanka zmateně pozorovali, jak Josh ve velké rychlosti pozpátku ujíždí v otlučeném policejním autě pryč od Nidhogga a Valkýry. Zřetelně viděli i Johna Dee a Machiavelliho v tomtéž autě, když Josh uvolnil ruční brzdu, otočil auto a odjel z parkoviště.

Na chvilku se zdálo, že Valkýra stojí na prostranství nad vodou zdivočelá a opuštěná. Pak ale zaregistrovala nové příchozí a obrátila svou pozornost na ně. Rozeběhla se s mečem vysoko nad hlavou a děsivým válečným pokřikem přímo k nim.

KAPITOLA 41

„Postarám se o ni,“ řekla Johanka a znělo to skoro potěšené. Dotkla se Nikolasova rukávu a kývla k místu, kde bylo Scattyino bezvládné tělo stále uvězněné v tlapě Nidhogga. „Zachraň Scathach.“ Příšera byla nyní už méně než dva metry od hrany nábřeží a stále se pomalu posouvala ke svému vysněnému bezpečí ve vodě.

Drobná Francouzka vzala svůj meč a vylezla z auta.

„Další človíček s mečem,“ vyštěkla Valkýra opovržlivě a ostří namířila na Johanku.

„Nejsem obyčejný člověk,“ řekla Johanka a jednoduše odvrátila útok, přičemž se mečem dotkla zbytků zničeného Valkýřina brnění na rameni. „Jsem Johanka z Arku!“ Mávala a točila obratně dlouhým mečem, přičemž vytvořila kolem sebe kruh a donutila bojovnici ustoupit před sílou útoku. „Jsem panna orleánská.“

Sofie a Nikolas se opatrně přibližovali k Nidhoggovi. Sofie si všimla, že celý jeho ocas zkameněl a kamenná krusta postupovala dál po jeho zádech a do nohou jako strašná infekce. Těžký kamenný ocas poutal stvoření k zemi, Sofie viděla, jak napíná své obrovské svaly, jak se vší silou snaží dostat k vodě. Navíc v chodníku za ním zůstával vyrytý otisk jeho tlap i ocasu, který vlekl za sebou.

„Sofie,“ vykřikl Flamel, „potřebuji tvou pomoc!“

„Ale Josh…“ začala Sofie, viditelně dost znepokojeně.

„Josh je pryč,“ vyhrkl Nikolas. Sehnul se, aby ze země zvedl Klarent, přičemž sykl překvapením, že je meč tak horký. Zamířil k Nidhoggovi, kterého chtěl očividně zasáhnout, aby se zastavil, ale ostří se jen neškodně svezlo po zkamenělé kůži. „Sofie, pomoz mi osvobodit Scatty a pak se vydáme za Joshem. Použij své schopnosti.“

Alchymista znovu švihl mečem po Nidhoggovi, ale opět bez úspěchu. Jeho nejobávanější scénář se začínal naplňovat: Dee dostal Joshe… a Josh měl zbývající dvě stránky Kodexu. Nikolas se podíval přes rameno na Sofii, která stála bez hnutí a vypadala vyděšeně a zmateně.

„Sofie, pomoz mi!“

Sofie poslušně zvedla ruce, zmáčkla tetování na spodní straně zápěstí a pokusila se probudit magii ohně k životu. Nic se ale nestalo. Nemohla se vůbec soustředit, myslela jen na bratra a na to, co by se mu mohlo stát. Proč jenom odešel s Johnem Dee a Machiavellim? Co ho to napadlo? Nevypadalo to, že by ho k tomu nějak donutili – to on řídil jejich auto!

„Sofie!“ zavolal znovu Nikolas.

Ale ona ví, že Josh byl v nebezpečí, ve velkém a opravdovém nebezpečí. Před chvílí to cítila někde hluboko uvnitř svého těla, jako pokaždé, když měl Josh potíže. Tenkrát, když se Josh téměř utopil na Pakala beach, se v noci probudila a lapala po dechu, když si zlomil žebra při fotbalové zápase v Pittsburgu, cítila neomylně ostrou bolest na levé straně hrudníku, bolelo to při každém nadechnutí.

„Sofie!“

Co se stalo? V jednu chvíli byl její bratr ve smrtelném nebezpečí… a pak…?

„Sofie!“ zkusil znovu naléhavě Flamel.

„Co je?“ vyhrkla a obrátila se k alchymistovi. Najednou ji přepadla ohromná vlna hněvu, Josh měl pravdu – celou dobu to věděl. Tohle všechno byla Flamelova chyba.

„Sofie,“ začal znovu daleko opatrněji Nikolas. „Potřebuju tvou pomoc. Nezvládnu to sám.“

Sofie se zkoumavě podívala na alchymistu, který byl skrčený u země. Kolem něj se vytvořila studená zelená mlha. Tlusté jasně zelené vlákno se obtočilo kolem Nidhoggovy nohy a zmizelo do země, vypadalo to, že Nikolas chce příšeru spoutat. Kolem druhé nohy se volně obmotal druhý, daleko slabší provazec, který ovšem při Nidhoggově kroku prasknul a rozplynul se ve vzduchu. Za dalších pár kroků stáhne Scatty – její kamarádku – do hlubin řeky. Sofie se probudila a uvědomila si, že tohle nedopustí.

Díky svému strachu a vzteku získala sílu, která ji pomohla se soustředit. Když znovu zmáčkla ornament na zápěstí, z každého prstu vyšlehl plamen. Poslala oheň na Nidhogga, kde se svezl po jeho zádech, a jinak neměl sebemenší účinek. Zároveň zkusila pokropit netvora ledovými kroupami, ale ani to neslavilo velký úspěch. Nidhogg stále mířil blíž a blíž k vodě.

Tak tohle nefungovalo, snad bude mít větší šanci vítr, pomyslela si. Miniaturní tornáda ovšem do příšery jen lehce strčila a odrazila se. Procházela vzpomínky čarodějky z Endoru a našla způsob, jakým Hekaté zneškodnila nájezd mongolské hordy. Rychle vyvolala silný proud větru, kterým do očí netvora vrhla veškerou špínu a prach z okolní silnice i chodníku. Nidhogg zakroutil očima a v tu ránu se přes jeho oči přetáhly průhledné blány, které zřejmě působily jako ochrana proti nepřízni počasí.

„Nic nefunguje!“ zaječela Sofie, když monstrum neustále vleklo Scatty vstříc vodním hlubinám. „Co mám dělat?“

Valkýřin meč vystřelil proti Johance, která se sehnula a těžká čepel přeletěla nad její hlavou a zasáhla citroen. Přední sklo popraskalo a rozsypalo se na prášek, přičemž odpadly i stěrače.

Johanku popadl amok, protože svého 2CV Charlestona milovala. Francis jí chtěl koupit nové auto v lednu k narozeninám. Tehdy jí přinesl asi tunu katalogů, aby si jedno vybrala. Všechny je odsunula na stranu a řekla mu, že si vždycky přála tohle malé tradiční francouzské auto. Prohledal celou Evropu, než našel dokonalý model, a také za něj utratil malé jmění, než ho zrekonstruoval do původního stavu. Když jí ho poprvé ukázal, bylo obvázané třemi stuhami v barvě trikolory – modrou, bílou a červenou.

Další Valkýřin úder opět neminul auto, tentokrát zanechal hlubokou rýhu na jeho kapotě, a po další ráně odpadlo přední kulaté světlo, které původně nad obloukem předního kola a blatníkem vypadalo jako oko.

„Dokážeš si představit,“ zeptala se Johanka s očima do široka otevřenýma zlostí, přičemž znovu zaútočila na Valkýru. Ke každému slovu přidala jeden úder, „jak těžké je sehnat k tomuhle autu originální náhradní díly?“

Bojovnice ustoupila a zoufale se snažila o obranu před Johančiným kroužícím mečem. Do stran lítaly zbytky jejího rozpadajícího se brnění, zatímco malá Francouzka se neustále přibližovala. Zkoušela různé techniky a styly boje, ale nic Johanku nezastavilo, ba ani nezpomalilo v jejím krutě neústupném útoku.

„Možná ti dojde,“ pokračovala Johanka a tlačila Valkýru k řece, „že nemám žádný známý bojový styl. To bude tím, že mě trénovala největší bojovnice všech dob. Učila mě samotná Scathach, kterou možná znáš jako Stín.“

„Můžeš mě porazit,“ řekla pochmurně Valkýra, „ale mé sestry mou smrt pomstí.“

„Tvé sestry?“ řekla Johanka se závěrečným nelítostným úderem, který rozpůlil Valkýřin meč na dvě části. „Nejsou to ty dvě Valkýry, které momentálně tvoří zajímavé umělecké dílo v životní velikosti v kusu ledu u nás v hale?“

Valkýra odevzdaně ustoupila k zídce na břehu Seiny a opřela se o ni. „To není možné. Jsme neporazitelné!“

„Nikdo není neporazitelný.“ Johanka se naplocho dotkla helmy ohromené Valkýry, která tam jen zničeně a nevěřícně stála, pak přikročila blíž a ramenem do ní strčila a shodila ji do řeky. „Pouze myšlenka je nesmrtelná,“ zašeptala drobná Francouzka.

Valkýra stále držela zbytky svého meče, když se šplouchnutím dopadla do špinavé vody, přičemž Johanku polila od hlavy až k patě.

Sofie byla zmatená. Její moc proti Nidhoggovi selhala… ale co potom Josh…? Nemá žádné schopnosti. Ten meč. Měl meč.

Sofie sebrala Klarent z Flamelových rukou a v tom okamžiku se její aura probudila k životu, začala praskat a vyzařovat dlouhé ledově stříbrné paprsky kolem jejího těla. Pocítila náhlý nával různých emocí, propletenou směsici myšlenek, odporných myšlenek, temných vzpomínek a pocitů mužů a žen, kteří se meče dotkli v minulosti. Chtěla okamžitě meč s odporem odhodit, ale věděla, že je pravděpodobně jedinou Scattyinou šancí. Nidhoggův ocas byl poraněný, tudíž tam ho musel zasáhnout Josh. Ale před chvílí byla svědkem alchymistova úderu proti tvrdé kůži a nemělo to sebemenší účinek.

Pokud ale…

Dohonila monstrum a zapíchla špičku nejprve do ramene. Účinek se dostavil téměř okamžitě. Kolem ostří se rozhořel černočervený oheň a netvorova kůže okamžitě začala kamenět. Sofiina aura zazářila jasněji než kdy dřív a v hlavě se jí objevily neznámé vize a neskutečné obrazy. Pak se její aura přehltila vzpomínkami a zablikala, přičemž došlo k malému výbuchu, který vznesl Sofii do vzduchu a poslal přes parkoviště. Sofie vykřikla, ještě předtím než dopadla na plátěnou střechu Johančino auta, což zbrzdilo její pád a ona se propadla na přední sedadlo vedle řidiče.

Nidhogg byl jako v křeči, otevřel své pařáty, krátce předtím, než zkameněly.

Johanka zamířila mezi nohy nestvůry, chytila Scatty okolo pasu a vytáhla ji z Nidhoggových spárů. V tu chvíli si ani nevšimla, že kousek od její hlavy došlápla obrovská tlapa netvora.

Nidhogg zavyl a naříkavý zvuk se nesl ulicemi města, kde spouštěl alarmy aut i domů. Brzy houkaly alarmy všude okolo, netvor se ještě pokusil otočit hlavu za Johankou, která nesla Scatty pryč, ale jeho starodávné tělo se již celé proměnilo v tvrdý černý kámen. Socha měla dokonce otevřenou tlamu, ze které děsivě vystupovaly zuby jako velké nože.

V tu chvíli z ničeho nic praskl poblíž kus nábřeží a pod nohama zkamenělého netvora se jeho vahou začal drolit povrch. Kamenný monument se převažoval čím dál více dopředu, až nakonec spadl dolů na upevněnou turistickou loď, kterou probořil v půli a zmizel ve vlnách Seiny. Po vodě se pak široko daleko rozutekly vysoké vlny, které vyprávěly o zkáze starověkého titána.

Scatty ležela na zemi na nábřeží blízko hrany, která ji dělila od vody, byla promočená ohromným šplouchnutím, ale pomalu přicházela k sobě. „Takhle špatně jsem se necítila už hodně dlouho,“ stěžovala si. Pokusila se sednout, ale marně. Johanka ji pomohla a pevně ji přidržovala. „Poslední, co si pamatuju, bylo…“ Scattyiny zelené oči se okamžitě živě otevřely. „Nidhogg… Josh.“

„Snažil se tě zachránit,“ řekl Flamel, který se unaveně šoural ke Scatty s Johankou. „Bodnul Nidhogga, tím ho zpomalil dost na to, abychom se sem dostali včas. Pak Johanka pro tebe bojovala se zbývající Valkýrou.“

„Všichni jsme bojovali, abychom tě zachránili,“ řekla Johanka. Položila ruku kolem ramen Sofie, která se vyprostila ze zničeného auta se spoustou modřin a odřenin a s velkým šrámem na předloktí, ale jinak se zdála být v pořádku. „Nakonec Nidhogga dorazila Sofie.“

Scathach se pomalu zvedla na nohy a protahovala krk na obě strany, přičemž se rozhlédla okolo. „A Josh?“ zeptala se. Její oči se rozšířily vyděšením. „Kde je Josh?“

„Mají ho Dee a Machiavelli,“ řekl Flamel s tváří sinalou vyčerpáním. „A přesně nevíme, jak k tomu došlo.“

„Musíme se vydat za nimi, a to rychle,“ naléhala Sofie.

„Jejich auto bylo nabourané, nemohli se dostat daleko,“ řekl Flamel. Podíval se zpátky na citroen. „Obávám se, že tvé také dostalo co proto.“

„A já jsem ho měla tak ráda…“ postěžovala si Johanka.

„Musíme odsud zmizet,“ řekla rozhodně Scatty. „Brzy tu bude policie a my nemáme čas na jejich otázky.“

A pak najednou se jako žralok z hlubin vynořil Dagon, vyskočil z řeky. Vypadal více jako ryba než člověk, na dlouhém krku měl dokonce žábry, oči doširoka otevřené a kulaté, obtočil kolem Scatty ruce, pevně ji chytil a stáhl do vody. „Konečně jsi má. Pomsta bude sladká.“

Zmizeli pod hladinou Seiny s nepatrným šplouchnutím a už se znovu neobjevili.

KAPITOLA 42

Perenela následovala ducha Juana Manuela de Ayaly, který ji vedl bludištěm rozbořených stavení Alkatrazu. Snažila se držet ve stínu, krčila se u zpola rozpadlých zdí a opatrně nakukovala do otevřených dveří, neustále ve střehu, kdyby se někde něco pohnulo. Nepředpokládala, že by se sfinga vypravila ven z vězení – navzdory svému děsivému vzhledu, byly sfingy zbabělá stvoření, která se bála temnoty. Na druhou stranu dole v celách za pavučinami spala řada těch, kteří se počítali mezi noční tvory.

Vchod do tunelu byl téměř přímo pod věží, která kdysi bývala jedinou zásobárnou pitné vody pro celý ostrov. Její kovový plášť byl zkorodovaný mořskou solí, ptačími výkaly i časem, takže se na mnoha místech vytvořily drobné díry, ze kterých kapala voda. Půda okolo zalévaná vodou z věže proto jako jediné místo na ostrově nevypadala pustě.

De Ayala ukázal na úzkou klikatou cestičku vedle jedné z nohou vodárenské věže. „Najdete tam šachtu, která vede do tunelu pod námi. Existuje ještě jeden vstup dole pod útesem,“ řekl duch, „ale ten je přístupný jen po moři za odlivu. Ten také použil Dee, když na ostrov přivezl svého vězně. Neví totiž o tomto druhém vchodu.“

Perenela sebrala kousek zkorodovaného kovu, aby seškrábala špínu a hlínu z popraskaného betonového příklopu. Čistila spáry a přitom neustále sledovala blížící se ptáky, jestli už nepřilétli na ostrov. Bohužel přes vítr, který se proháněl opuštěnými budovami a narážel do zrezivělých kovových částí vodárenské věže, bylo téměř nemožné zachytit jakýkoliv jiný zvuk. Chomáčky husté bílé mlhy, které již dávno pohltily San Francisko a most Golden Gate, nyní dosáhly ostrova. Jako neblahé znamení se všude rozprostřel solí prosáklý mrak, který zanechal na veškerém povrchu slizce vlhký povlak.

Při odstraňování hlíny se de Ayala najednou objevil přímo nad jedním místem, kde ukázal: „Tady,“ řekl tiše jako by jí chtěl vyjevit nějaké tajemství. „Vězni objevili právě tady tunel a rozhodli se prokopat k němu šachtu. Pochopili, že po desítkách let, kdy tu kapala voda z věže, bude půda měkká a nebude příliš těžké se jí prokopat. Naneštěstí, když dosáhli tunelu pod námi, byl příliv a tunel byl zatopený, a tak svého snažení zanechali.“ Usmál se v dokonalém úsměvu, ve kterém ukázal všechny zuby, které za svého života ani neměl. „Kdyby jen vydrželi o trochu déle, než přijde odliv.“

Perenela pokračovala v práci, odhazovala stále více hlíny a pod ní se objevovala stále větší část poklopu. Nakonec pod betonový poklop vsunula kus mohutné tyče a zapáčila. Kvádr se ani nepohnul. Celou vahou se opřela, a pak když ani to nepomohlo, sebrala velký kámen a hodila ho na páčidlo. Rána se ale nesla celým ostrovem jako úder zvonu.

„To přece není možné,“ zabručela. Stále se zdráhala použít své kouzelnické schopnosti, protože tím by odhalila svou pozici na ostrově sfinze, ale v tuto chvíli neměla jinou možnost. Několikrát sevřela pravou pěst a uvolnila trochu svou auru, která se okamžitě shlukla v dlani. Vypadala jako kapička rtuti. Pak položila obě ruce lehce, téměř jemně, na poklop a nasměrovala všechnu sílu přímo do těžkého tvrdého materiálu. Beton se proměnil v měkkou skoro mýdlovou hmotu a pomalu se rozpouštěl jako vosk. Kapky mazlavé hmoty pomalu stékaly dolů do temného prostoru.

„Už jsem dlouho mrtvý, a myslím, že už jsem viděl leckteré divy a zázraky, ale nikdy nic podobného jako nyní,“ poznamenal ohromený duch.

„Skytský kouzelník mě kdysi tohle kouzlo naučil za to, že jsem mu zachránila život. Je to docela jednoduché, opravdu,“ řekla Perenela. Nahnula se nad díru a téměř okamžitě se odvrátila se slzícíma očima. „Pane bože, to je puch!“

Duch Juana Manuela se postavil přímo nad díru. Otočil se a usmál: „Já nic necítím.“

„To buďte rád, že necítíte,“ zamumlala Perenela a potřásla hlavou, jelikož si uvědomila, že duchové mívají prazvláštní smysl pro humor. Tunel byl zamořený zápachem dějících ryb a řas, směsicí ptačích a netopýřích výkalů, plesnivého dřeva a rzi. Byl tu cítit také ještě další pach, hořký a štiplavý, téměř jako ocet. Perenela se ohnula a utrhla kus ze spodní části šatů a udělala si z něj roušku přes nos a ústa.

„Je tam něco jako žebřík,“ oznámil Ayala, „ale buďte opatrná, určitě bude zničený a na mnoha místech bez příček.“ Pak najednou zvedl oči nahoru. „Ptáci právě přilétli k jižnímu cípku ostrova. A něco dalšího také. Nějaké zlo. Cítím to.“

„Morrigana.“ Perenela se naklonila nad otvor a luskla prsty. Z konečků prstů ji vytryskl tenounký paprsek bílého světla, který se snášel dolů, až zmizel v temnotě, přičemž osvětlil svým mléčným světlem zbrázděné a vlhké zdi šachty. Díky světlu si Perenela také prohlédla zmíněný žebřík, který sestával z jen pár centimetrů úzkých schůdků vražených do zdi. Všechny byly samozřejmě kluzké a pokryté slizkou vrstvou zapáchající hmoty. Opřela se opatrně o první schůdek a zatřásla jím, vypadal stabilně, a tak se vydala dolů.

Otočila se a opatrně vsunula jednu nohu do otvoru. Našla příčku a téměř v ten moment ji noha podklouzla. Vytáhla nohu ven, sundala si boty s tenkou podrážkou a připevnila je k pásku. Už slyšela třepot křídel tisíců možná deseti tisíců ptáků, kteří se s každou vteřinou blížili. Věděla, že její malá magická výpomoc, když rozpustila poklop a osvítila šachtu, odhalila Morriganě její pozici. Už měla opravdu jen zlomek času, než ptáci dorazí…

Znovu vsunula nohu do šachty a bosou nohou nahmatala příčku. Byla studená a kluzká, ale alespoň již byla schopná se na ní udržet. Chytila se dlouhé ostré trávy a nohou našla další stupínek, a pak další, až i rukama chytila kluzkou příčku. Ušklíbla se s odporem, protože mezi prsty ji projela odporná mazlavá hmota. Pak se usmála, protože ji napadlo, jak hodně se změnila. Když byla malá, vyrůstala na venkově ve Francii, často se procházela v malých jezírkách mořské vody na útesech, sbírala a jedla syrové mušle. Bosá se procházela ulicemi, ve kterých bylo bahno a špína po kotníky. Změnila se.

Raději zkoušela opatrně každou příčku, ale pokračovala bez zaváhání dál dolů. V jednu chvíli se pod ní příčka zlomila a ta padala dolů do temnoty. Vypadalo to, že snad ani nikdy nedopadne. Perenela se přitiskla ke zdi, která zapáchala a cítila, jak její letní šaty nasakují vlhkost. Křečovitě se držela a opatrně hledala další stupínek. Na okamžik se jí až zastavilo srdce, to když se příčka v levé ruce pohnula, a téměř to vypadalo, že vypadne, nakonec přece jen vydržela.

„To bylo o fous. Už jsem si myslel, že se ke mně připojíte,“ pronesl duch de Ayaly, jehož hlava se objevila na zdi před jejím obličejem.

„Tak snadno umřít nehodlám,“ poznamenala Perenela pochmurně a pokračovala v sestupu do temnoty dole. „Bylo by docela ironií osudu, kdybych po všech těch usilovných útocích Johna Dee a těch z temnot, které jsem úspěšně přestála, zemřela při pádu.“ Podívala se do nejasné tváře před sebou a zeptala se: „Co se děje nahoře?“ Hlavou kývla nahoru k otvoru šachty, který byl viditelný jen díky chuchvalcům mlhy, které se tudy snášely dolů.

„Ostrov pokryli ptáci,“ oznámil duch. „Jsou jich snad statisíce, sedí téměř na každém volném místě. Vraní bohyně zmizela v budově vězení, nepochybně hledá sfingu.“

„To již nemáme příliš času,“ uvažovala nahlas Perenela. Udělala další krok a noha se zabořila po kotníky do hustého mazlavého bahna. Konečně dosáhla dna šachty. Bláto bylo nyní mrazivě studené a chlad pomalu pronikal celým tělem. Navíc přes prsty na nohou jí něco přelezlo. „Kudy teď?“ řekla odhodlaně.

Mlhavě bílá paže Juana Manuela se objevila před ní a ukazovala doleva. Uvědomila si, že stojí u ústí vysokého nahrubo vyhloubeného tunelu, který pozvolna klesá. De Ayalův obraz slabě osvěcoval pavučiny, které lemovaly zdi chodby. Byly tak husté a silné, že to působilo, jako by zdi vymalovaly stříbrně.

„Já už dál nemůžu,“ řekl najednou chraplavě duch. „Dee místo ochránil neuvěřitelně silnými obrannými kouzly a amulety, přes takovou bariéru neprojdu. Cela, kterou hledáte, je zhruba deset kroků před vámi na levé straně.“

I když se Perenela bránila používat magii, věděla, že nyní nemá na vybranou. Neměla za žádných okolností v plánu vkročit do černočerného tunelu, aniž by věděla, co ji tam čeká. Luskla prsty a nad jejím pravým ramenem se rozsvítila bílá ohnivá koule. Proměnlivé kmitající světlo ozářilo tunel a každou pavučinu vykreslilo s neuvěřitelnou přesností. Vlákna byla natažená i napříč ode zdi ke zdi a tvořila tlustý závěs. Perenela viděla i chomáče a hnízda v zákoutích a napadlo ji, kolik zde asi těch pavouků je.

Vykročila dopředu a světlo nad jejím ramenem se pohybovalo s ní, a pak uviděla první z ochranných prvků, které sem Dee umístil. Z blátivého povrchu na zemi vystupovaly vysoké špičaté kovové hroty na dřevěných tyčích podobné oštěpům. Na každém hrotu byl namalován starodávný mocný symbol, jeden z hranatých hieroglyfů dávno zaniklé májské civilizace ze střední Ameriky.

Všimla si, že hrotů je nejméně tucet a na každém jiný symbol. Věděla, že jednotlivé značky jsou neškodné, ale dohromady tvoří téměř neproniknutelný silový štít, který zasahuje celou délku tunelu jako systém neviditelných paprsků. Připomnělo ji to komplikované systémy laserových paprsků v bankách. Bariéra v tunelu ale neměla žádný účinek na člověka, vše, co cítila, bylo jemné brnění a napětí vzadu na krku, ale pro starobylé bytosti, druhou generaci a jiná magická stvoření byla neproniknutelná. Dokonce ani Ayala, nehmotný duch, nedokázal do tunelu vstoupit.

Perenela nakonec poznala některé ze symbolů na hrotech, viděla je v Kodexu nebo vyryté na stěnách rozpadlého chrámu v Palenque v Mexiku. Většina z nich byla starší než lidstvo samo a byla hojně užívána rasami, které obývaly Zemi za dávných časů. Mocná slova, mocné značky, které dokázaly svázat, omezit nebo spoutat, a hlavně ochránit cokoliv buď nadmíru cenného, nebo výjimečně nebezpečného.

Měla ovšem velmi silný pocit, že se v tomto případě jedná o to druhé.

Také se podivovala, kde Dee našel tyto starodávné mocné symboly.

Perenela se vydala tunelem, čvachtala mazlavým bahnem, které jí protékalo mezi prsty. Všechny pavučiny se rozkmitaly a zavlnily a ozval se zvuk podobný ševelícímu listí ve větru. Musí tu být přinejmenším tisíce pavouků, honilo se Perenele hlavou. Nebála se jich, již se za život setkala s daleko horšími a děsivějšími tvory, ale byla obezřetná, jelikož předpokládala, že tu budou i velice jedovaté druhy jako hnědí poustevníci, černé vdovy nebo dokonce jihoameričtí sklípkani. Takové kousnutí by ji jistě oslabilo nebo možná i zabilo.

Perenela vytrhla jednu dlouhou tyč s hrotem z bláta a použila ji ke strhávání pavučin. Čtvercový symbol na špičce zazářil červeně a pavučinová vlákna při doteku syčela a prskala. V cestě se objevil stín, ve kterém bylo, jak Perenela předpokládala, pavouci hnízdo. Pavouci se před svítícím znakem stáhli do tmy a rozutekli. Pokračovala chodbou dál a dál a pokaždé poklepala na hroty, aby oklepala bláto a odkryla symbol. Nakonec se jí podařilo odhalit důmyslný vzorec kouzel, který Dee použil. Dospěla k závěru, že jestliže Angličan podstoupil takovou námahu a potíže, aby zde něco uvěznil, pak to musí být něco nebo někdo, koho neumí ovládat. Perenela to rozhodně musí najít a vypustit. Čím více se však blížila k cele a osvětlovala světlem za jejím ramenem chodbu, tím více ji napadalo, že zde Dee uvěznil něco, čeho by se měla obávat i ona, něco starodávného, hrůzostrašného a krvelačného.

Najednou ji přepadl strach, jestli nedělá obrovskou chybu.

Kolem dveří do cely byly vyryté a nakreslené další symboly, které i jí byly na pouhý pohled nesnesitelné. Ostré a špičaté linie vypadaly, jako by se kroutily a plazily po skále, ale nebyly nepodobné písmu v knize mága Abraháma. V Kodexu se ale písmena a slova měnila v jazycích, kterým většinou rozuměla nebo je alespoň poznávala, ale tyto symboly byly nepřátelské a tvořily naprosto nepředstavitelné tvary.

Sehnula se a nabrala hrst bahna, aby jím následně zakryla znaky. Teprve až úplně obalila všechny starobylé a mocné symboly blátem, vstoupila do dveří a pustila před sebe svítící kouli, aby zjistila, co je uvnitř.

Chvíli Perenele trvalo, než si opravdu uvědomila, co vidí. V ten okamžik jí prolétlo hlavou, že zrušení a smazání ochranných prvků, které Dee do tunelu umístil, možná nebyl úplně šťastný nápad.

Celá místnost byla jeden velký pavučinový kokon a uprostřed cely se na jediném pavučinovém vláknu ne silnějším než její ukazováček houpal velký pavouk. Byl obrovský, možná stejně tak velký jako celá vodárenská věž, která dominovala ostrovu na povrchu. Vzdáleně připomínal tarantuli, ale celé tělo mu pokrývaly jasně fialové chlupy, které na koncích lehce šedivěly. Jeho nohy byly tlustší než Perenelin pas a ve středu těla seděla velká téměř lidská hlava. Byla hladká, kulatá bez nosu i uší a místo úst měla jen vodorovnou rýhu. Stejně jako tarantule měla hlava nahoře osm k sobě posazených očí.

Potom se jedno zažloutlé oko po druhém pomalu otevíralo a všechny pohlédly na vetřelkyni. Bez hnutí na Perenelu zíraly, po chvíli se otevřela tlama a pavouk vystrčil dva obrovské špičáky. „Madam Perenela. Vědma, jaké potěšení,“ procedila.

„Areop-Enap,“ řekla udiveně Perenela. Poznala pavouci bohyni, která patřila ke starobylým bytostem. „Myslela jsem, že jste po smrti.“

„Chcete říct, že jste myslela, že jste mě zabila!“

Pavučina se zachvěla a děsivé stvoření se začalo sápat po Perenele.

KAPITOLA 43

Doktor John Dee se nahnul dopředu ze zadního sedadla policejního auta. „Tady zahni,“ nařídil Joshovi. Když uviděl výraz v obličeji mladého muže, rychle dodal: „prosím.“

Josh šlápl na brzdu a auto zavrzalo, přední pneumatika úplně odpadla a rotující kovová část kola rámusila po silnici, až jiskry lítaly.

„A teď tudy,“ ukázal Dee do úzké uličky, která byla z obou stran osázená popelnicemi. Josh pozoroval Johna Dee ve zpětném zrcátku a zjistil, že se ohlíží, jako by předpokládal, že je bude Valkýra sledovat.

„Je za námi?“ zeptal se Machiavelli. „Nevidím ji,“ řekl Dee nakřáplé, „ale raději bychom měli zmizet z ulic.“

Josh trochu zápasil, aby si udržel kontrolu nad řízením. „V tomhle stejně nedojedeme příliš daleko,“ začal a narazil do první popelnice, ta srazila druhou a ta třetí, až se po ulici široko daleko rozsypaly odpadky. Ostře zatočil, aby se vyhnul přímo jedné z povalených popelnic a v motoru se začaly ozývat divné rány. Auto poskočilo a pak najednou úplně zastavilo, z kapoty se při tom kouřilo. „Všichni ven!“ zavelel Josh. „Myslím, že to začíná hořet,“ vylezl z auta, Machiavelli a Dee na druhou stranu. Pak se otočili a běželi od auta. Po zhruba deseti metech se ozvala tupá rána a auto vybuchlo a začalo opravdu hořet. K nebi stoupal černý hustý dým.

„Úžasné,“ ironicky se ušklíbl Dee. „Teď už Valkýra definitivně ví, kde nás hledat. A určitě nebude v dobrém rozmaru, až nás najde.“

„No, určitě ne, potom co jste jí udělal,“ poznamenal Machiavelli posměšně.

„Já?“ odvětil Dee a znělo to skoro překvapeně.

„Ano, já nejsem ten, kdo ji chtěl upálit,“ připomněl mu Machiavelli.

Joshovi to připomínalo hádku dvou malých dětí. „Dost už, přestaňte!“ Josh se obrátil k oběma mužům. „Kdo byla… ta žena?“

„To,“ odpovídal Machiavelli s vážným výrazem, „byla Valkýra.“

„Valkýra?“

„Někdy se jim také říká Disiry.“

„Disiry?“ Josh si uvědomil, že ho odpověď ani tolik nepřekvapuje. Ani ho vlastně nezajímalo, kdo to byl, podstatné bylo, že ho chtěla rozpůlit mečem. Možná je to všechno jen sen, napadlo ho najednou. Pak všechno, co se stalo od chvíle, kdy Dee a golemové vstoupili do knihkupectví, nebylo víc než jen noční můra. Pak pohnul pravou paží a pohmožděné rameno zaprotestovalo. Obličej se mu zkřivil bolestí. Kůže na spálené tváři se napínala, a když si olízl vyprahlé a popraskané rty, uvědomil si, že se mu to bohužel nezdá. Byl naprosto vzhůru a tohle všechno představovalo živoucí noční můru.

Ustoupil od obou mužů a podíval se na obě strany. Stály tu na jedné straně vysoké domy a na druhé budova, která vypadala jako hotel. Zdi byly počmárané několika vrstvami různobarevných graffiti, některé dokonce i na popelnicích. Postavil se na špičky a pokusil se objevit nějaký orientační bod jako Eiffelovu věž nebo Sacré-Coeur, nebo něco, podle čeho by odhadl, kde je. „Musím zpátky,“ řekl, zatímco se pomalu vzdaloval od obou rozhádaných mužů. Podle Flamela to byli nepřátelé – zvláště Dee. A přesto ho právě tento muž právě zachránil ze spárů Valkýry.

Dee se otočil a podíval na Joshe a jeho šedé oči se zaleskly. „Proč, Joshi? Kam chceš jít?“

„Zpátky za sestrou.“

„A také k Flamelovi a Saint-Germainovi? Řekni mi, co pro tebe můžou udělat?“

Josh ustoupil o další krok. Vzpomněl si, že Dee umí vrhat ohnivé šipky, již to viděl dokonce dvakrát – jednou v knihkupectví a podruhé při souboji s Valkýrou – a nebyl si jistý, jak daleko je čaroděj schopný šipky poslat. Ještě další jeden nebo dva kroky, otočí se a rozeběhne pryč. Mohl by se zeptat na směr prvního člověka, kterého potká. Eiffelovu věž zná každý. Přemýšlel, jak se francouzsky řekne: kde je? Oú est? Nebo možná qui est? Nebo to znamená kdo je? Zavrtěl lehce hlavou a zalitoval, že nedával větší pozor v hodinách francouzštiny. „Nepokoušejte se mě zastavit,“ začal a už se otáčel.

„Jaké to bylo? Co jsi cítil?“ zeptal se najednou Dee.

Josh se zarazil a pomalu se obrátil k čarodějovi. Okamžitě věděl, o čem je řeč. Zjistil, že jeho prsty se automaticky sevřely okolo neviditelného jílce meče.

„Jaké to bylo držet Klarent a cítit všechnu tu nespoutanou sílu proudit celým tělem. Jaké to bylo poznat myšlenky a emoce jednoho z nejstarších stvoření světa, když jsi ho probodl?“ Dee sáhl pod kabát a vytáhl dvojče Joshova meče – Exkalibr. „Je to ohromný pocit, že?“ Obrátil meč v rukách a kamenným ostřím projel modročerný náboj energie. „Vím, že jsi viděl Nidhoggovy myšlenky a vzpomínky.“

Josh kývl. Stále je viděl v živých barvách, nepředstavitelně skutečné obrazy se mu honily hlavou. Byly tak neobvyklé a bizarní, že by si je jen stěží mohl vymyslet sám.

„Na chvíli si zažil ten božský pocit uvidět svět za hranicemi představivosti, poznat cizí emoce a nechat je proudit svým tělem. Viděl jsi minulost, pradávné časy… možná i Nidhoggovu vlastní říši, že?“

Josh pomalu přikývl, přičemž přemýšlel, jak to všechno může Dee vědět.

Čaroděj se o krok přiblížil k Joshovi a pokračoval: „Na okamžik si měl příležitost ochutnat, jaké to je s probuzenými schopnostmi – ačkoliv intenzitou se to nedá vůbec srovnávat,“ rychle dodal. „A ty přece stojíš o to, aby byly tvé schopnosti probuzeny?“

Josh souhlasně kývl. Napětím téměř nedýchal a jeho srdce bilo jako o závod. Dee měl pravdu. Ve chvílích, kdy držel v ruce Klarent, se cítil neuvěřitelně živý jako nikdy předtím. „Ale to není možné, alespoň ne zde v Paříži,“ dodal rychle.

Dee se zasmál. „To není pravda, můžeme to provést ještě dnes a tady,“ završil vítězoslavně.

„Ale Flamel říkal…“ začal Josh, ale cítil, jak se jeho tep zrychluje vzrušením. Kdyby mohly být jeho schopnosti probuzeny…

„Flamel říká spoustu věcí a pochybuji, že ještě sám ví, co z toho je pravda.“

„A vy to víte?“ vyhrkl Josh.

„Vždycky.“ Dee ukázal placem přes rameno na Machiavelliho. „Ten Ital není žádný můj kamarád,“ řekl tiše a nehnuté hleděl do Joshových zmatených očí. „Zeptej se ho, jestli tvé schopnosti mohou být probuzeny ještě dnes.“

Josh se otočil k Machiavellimu. Vysoký šedovlasý muž vypadal lehce ustaraně, ale souhlasně přikývl. „Anglický čaroděj má pravdu, může k tomu dojít ještě dnes. Myslím dokonce, že bychom byli schopni najít někoho během hodiny.“

Dee se vítězně usmíval a obrátil se znovu k Joshovi. „Je to jen na tobě. Takže jak se rozhodneš – chceš jít zpátky k Flamelovi a jeho planým slibům, nebo chceš konečně probudit schopnosti, které v tobě dřímají?“

I kdyby by měl následovat temnou cestu černé magie, která pomalu skapávala z ostří Exkalibru, Josh se již rozhodl. Vzpomněl si na pocity a sílu, která mu proudila tělem, když držel v ruce Klarent. Navíc když Dee popisoval, že tyto pocity se ještě ani nedají srovnat s těmi, které přijdou po probuzení magických schopností, pak jeho odpověď byla více než jasná.

„Jak se rozhodneš?“ naléhal Dee.

Josh se zhluboka nadechl a místo odpovědi řekl: „Co musím udělat?“

KAPITOLA 44

Johanka se prosmýkla úzkou zatáčkou svým otlučeným citroenem, zastavila a zablokovala uličku. Nahnula se přes volant a zkoumala přes popraskané přední sklo, jestli někde neuvidí něco podezřelého, co by naznačovalo, že je tu past.

Sledovat Joshe bylo až příliš snadné, stačilo neztratit brázdu, kterou do silnice vrylo přední kolo bez pneumatiky. Na chvíli ji sice přepadla panika, když se zdálo, že ji ztratila ve změti postranních uliček, pak se ale nad střechy zvedl hustý černý dým, který jí ukázal cestu. Zavedl je do malé uličky, kde stálo hořící policejní auto.

„Zůstaňte tu,“ nakázala vyčerpanému Flamelovi a strachem o bratra sinalé Sofii, když vystupovala z auta. V ruce volně nesla svůj dlouhý meč a vydala se uličkou. Hravě si poklepávala čepelí o druhou ruku, jelikož si byla téměř jistá, že dorazili pozdě. Dee, Machiavelli a Josh už byli určitě pryč, ale chtěla se na vlastní oči přesvědčit.

Pomalu kráčela prostředkem uličky, jelikož si velmi dobře uvědomovala, že za rozházenými popelnicemi se lehce může skrývat útočník. Johanka byla ještě v šoku ze ztráty Scatty. V jednu chvíli stála po boku své staré přítelkyně a za moment se z hlubin řeky objevil tvor, který vypadal více jako ryba než člověk a stáhl ji pod hladinu.

Johanka si otřela slzy. Znala Scathach více než pět set let a na začátku té doby byly nerozlučné jako sestry. Vydávaly se spolu za dobrodružstvím po celém světě, do zemí a koutů, které ještě nikdo neprozkoumal. Na západě se setkaly s původními kmeny, které stále žily podle tisíciletých prověřených tradic předků. Objevily ztracené ostrovy, skrytá města a zapomenuté země, Scatty ji dokonce vzala do některých říší za hranicemi lidského světa, kde bojovaly bok po boku s dávno vyhynulými příšerami. Tam také její nejlepší přítelkyně porazila mnohá stvoření, která byla pouze součástí nejstrašidelnějších lidských mýtů a legend. Věděla, že Scatty se nic nevyrovná, ale její přítelkyně přesto vždy upozorňovala, že není neporazitelná. Zdůrazňovala, že je sice nesmrtelná, ale ne nezranitelná. Johanka si vždycky představovala, že pokud jednou Scatty přijde o život, pak za dramatických a výjimečných okolností, v nějaké závěrečné bitvě…, ale určitě ne tak, že ji stáhne pod špinavou hladinu přerostlý rybí muž.

Johanka pro svou přítelkyni truchlila a ještě bude, ale ne nyní. Ještě tu jsou věci, které musí nejprve dokončit.

Johanka z Arku byla válečnicí od útlého mládí, stála mnohokrát v čele velké francouzské armády. Viděla ve válce umírat příliš mnoho svých přátel i blízkých a věděla, že pokud nechá žal a smutek ovládnout svou mysl, nebude schopná dalšího boje. Právě teď musela především ochránit Nikolase a Sofii. Později bude ještě čas smutnit a řádně se rozloučit se Scathach, kterou také zvali Stín. A později bude také čas najít stvoření, které Flamel nazval Dagon.

Malá Francouzka prošla kolem doutnajících zbytků policejního auta a sehnula se, aby si pozorně prohlédla stopy, které na dlažbě zanechali ti, co vystoupili z auta. Slyšela, že vzadu bouchly dveře. Nikolas i Sofie vystoupili z potlučeného citroenu a pomalu se vydali za ní. Nikolas nesl Klarent. Johanka ho zřetelně slyšela bzučet, když se blížili k dohořívajícímu autu, a přemýšlela, jestli je stále ještě propojen s chlapcem.

„Vyběhli z auta a zastavili se právě tady,“ řekla, když se postavili vedle ní, aniž zvedla hlavu. „Dee s Machiavellim stáli naproti Joshovi, který byl tady,“ ukázala. „Proběhli kaluží, a tady jsou ještě jejich stopy.“

Sofie a Nikolas se sehnuli, aby se na vlastní oči přesvědčili. Pak přikývli, ačkoliv Johanka věděla, že nemůžou vůbec nic vidět.

„A tohle je docela zajímavé,“ pokračovala. „V jednom okamžiku se Josh otočil a zamířil na druhou stranu od obou stojících mužů, těžiště měl na špičkách, téměř jako by se chtěl rozeběhnout a utéci pryč. Ale podívejte sem,“ ukázala na otisky bot, které byla schopná vidět jen ona. „Nakonec ale všichni tři odešli společně. Dee a Josh šli vpředu a Machiavelli je následoval.“

„Můžeš je vystopovat?“ zeptal se Flamel.

Johanka pokrčila rameny. „Na konec ulice možná, ale dál…“ Znovu zvedla ramena, narovnala se a oprášila si ruce. „…Dál to bude prakticky nemožné, stop je tam příliš mnoho.“

„Co budeme dělat?“ zašeptal Nikolas. „Jak tedy najdeme Joshe?“

Johančiny oči sklouzly z Flamela na Sofii. „My nemůžeme…, ale Sofie by mohla.“

„Jak?“ zeptala se Sofie.

Johanka ve vodorovném gestu protnula rukou vzduch před sebou, kde zanechala letmý záblesk světla a okolím se najednou nesla vůně levandule. „Je jeho dvojče, měla by být schopná následovat jeho auru.“

Nikolas položil obě ruce na Sofiina ramena a donutil ji, aby se mu podívala přímo do očí. „Sofie!“ vyhrkl. „Sofie, podívej se na mě.“

Sofie zvedla své zarudlé oči a podívala se do alchymistových unavených očí. Byla úplně rozhozená, myšlenkami se neustále vracela k nebezpečí, které hrozilo bratrovi. Navíc Scatty byla pryč. Všechno se rozpadalo.

„Sofie,“ řekl Nikolas velice tiše, tentokrát se jeho oči potkaly se Sofiinými a kontakt vydržel. „Potřebuji, abys teď byla silná.“

„Proč? Nemá to cenu,“ řekla rezignovaně. „Jsou pryč.“

„Nejsou,“ trval jistě na svém Nikolas.

„Ale Scatty…“ zaškytala Sofie.

„… je jedna z nejnebezpečnějších žen na celém světě,“ dokončil za ni Flamel. „Přežila více než dva tisíce let a porazila tvory daleko obávanější, než je Dagon.“

Sofie nevěděla, jestli se snaží přesvědčit sám sebe nebo ji. „Viděla jsem tu věc odvléci Scatty do řeky a my jsme tam čekali nejméně deset minut. Neobjevila se. Musela se utopit.“ Hlas ji selhával a cítila, že jí po tvářích znovu kanou slzy. V krku ji pálilo a zvedal se jí žaludek.

„Již jsem na vlastní oči viděl, že přežila horší situace, o hodně horší situace.“ Nikolas se pokusil o chabý úsměv. „Myslím, že Dagon bude ještě nemile překvapený. Scatty je jako kočka, nesnáší vodu. Seina je tu docela prudká, určitě je to odneslo dál po proudu, ale ona nás najde.“

„Ale jak? Vždyť vůbec neví, kde jsme.“ Sofie nesnášela, když dospělí lhali. Dalo se to vždycky dobře poznat.

„Sofie,“ uzavřel vážně Nikolas. „Jestli je Scathach naživu, ona nás najde. Věř mi.“

A v tu chvíli si Sofie uvědomila, že alchymistovi nedůvěřuje.

Johanka položila ruku na Sofiino rameno a jemně ho stiskla. „Nikolas má pravdu. Scatty je…“ Usmála se a celý její obličej se jakoby rozsvítil. „Ona je výjimečná. Její teta ji jednou nechala v podsvětí, trvalo jí století, než našla cestu ven, ale nakonec to dokázala.“

Sofie pomalu přikývla. Věděla, že říkají pravdu – čarodějka z Endoru znala Scatty lépe než Johanka s alchymistou dohromady, ale také dokázala vycítit, že se o ni oba velmi bojí.

„Nyní Sofie,“ shrnul Nikolas, „potřebuju, abys našla svého bratra.“

„Já? Jak to mám jako udělat?“

„Slyším sirény,“ naléhavě oznamovala Johanka. Podívala se zpátky uličkou a dodala: „Spoustu sirén.“

Flamel si toho nevšímal a neustále se díval Sofii do očí. „Ty ho dokážeš najít,“ trval na svém. „Jste dvojčata, to je nejhlubší spojení, jaké může být. Vždycky jsi přece poznala, když měl potíže nebo byl v nebezpečí, že?“

Sofie kývla.

„Nikolasi…“ zdůraznila Johanka, „nemáme moc času.“

„Vždy jsi cítila jeho bolest, nebo když byl rozčilený i zoufalý, nemýlím-li se.“ Sofie znovu souhlasila.

„Jste spojeni výjimečným poutem, ty ho dokážeš najít.“ Alchymista obrátil Sofii na druhou stranu a řekl: „Josh stál přímo tady. Dee a Machiavelli někde v těchto místech.“

Sofie byla zmatená a už ji to začínalo štvát. „Ale teď jsou pryč a odvedli ho s sebou.“

„Nevypadá to, že by ho nutili jít kamkoliv, myslím, že s nimi šel dobrovolně,“ řekl Nikolas tiše.

Ta slova zasáhla Sofii jako rána z čistého nebe. Josh by ji přece nikdy neopustil, nebo ano? „Ale proč?“

Flamel lehce pokrčil rameny. „Kdo ví. Dee vždy uměl být velice přesvědčivý a Machiavelli je mistrem manipulace. Ale my je můžeme vystopovat. Jsem si tím jistý. Tvé probuzené smysly jsou ostřejší než kdykoliv předtím, Sofie. Podívej se ještě jednou: Josh stál zde, přímo před tebou, vidíš ho…“

Sofie se zhluboka nadechla a zavřela oči, pak je znovu otevřela. Stále neviděla nic výjimečného, stála v uličce s hromadou rozházených odpadků, zdi byly počmárané graffiti a kolem se linul kouř vyhořelého auta.

„Má zlatou auru,“ pokračoval Nikolas. „Dee má žlutou… Machiavelliho aura je šedá nebo špinavě bílá.“

Sofie zavrtěla hlavou. „Nic nevidím,“ začala.

„Pak dovol, abych ti pomohl,“ Nikolas položil na její rameno ruku a najednou byl štiplavý odér kouře nahrazený svěží vůní máty. V tu ránu se kolem jejího těla rozsvítila její aura, praskala a prskala jako rachejtle, stříbrná barva byla navíc pro tknutá jasně zelenou smaragdovou barvou Flamelovy aury.

A pak spatřila… něco.

Přímo před sebou uviděla nejasný nádech Joshova obrysu. Vypadal jako duch, nehmotný, z malinkatých částeček lesklého zlatého prachu, a když se pohnul, zanechával za sebou slabou zlatou stopu ve vzduchu. Nyní už věděla, co hledá, a také rozpoznala i stopy po auře zbylých dvou mužů.

Pomalu zamrkala, jako by se bála, že stopy zmizí, ale zůstaly viset ve vzduchu před jejíma očima a dokonce barvy ještě zjasněly. Joshova aura byla nejzářivější ze všech. Natáhla ruku, aby se dotkla bratrovy zlaté paže, ale zlatý opar se rozvířil, jako by zafoukal vítr.

„Vidím je,“ zašeptala nevěřícně. Nikdy by ji nenapadlo, že bude něčeho podobného schopná. „Vidím jejich obrysy.“

„Kam šli?“

Sofie sledovala barevná vlákna ve vzduchu, která vedla na konec uličky. „Tudy,“ řekla a vydala se za nimi s Nikolasem.

Johanka z Arku se ještě jednou naposledy podívala na zničené auto a potom následovala Sofii a alchymistu.

„Na co myslíš?“ zeptal se Flamel, když viděl Johančinu ustaranou tvář.

„Přemýšlím, že až bude po všem, opravím auto do jeho původní podoby a už nikdy ho nevytáhnu z garáže.“

„Něco se děje,“ řekl Flamel, když procházeli ulicemi Paříže.

Sofie se úzkostlivě soustředila, aby neztratila z dohledu zbytky bratrovy aury, a tak si Flamelových slov nevšímala.

„Také mě napadlo, že něco není v pořádku,“ poznamenala Johanka. „Je tu příliš velké ticho.“

„Přesně tak,“ podíval se Nikolas okolo. Kde jsou všichni Pařížané, kteří v tuto dobu normálně míří do práce. Kde jsou turisté lační vidět co nejvíce památek, než se město probudí a přeplní lidmi. Na ulici bylo pouze pár spěchajících postav, které spolu vzrušeně rozmlouvaly. Vzduchem se nesl zvuk sirén a všude se rojili policisté. Pak si to Nikolas uvědomil. Nidhoggova cesta městem zřejmě neunikla médiím a lidé byli varováni, aby raději nevycházeli ze svých domovů. Docela ho zajímalo, jak zástupci města ten chaos lidem vysvětlí.

Sofie bezmyšlenkovitě následovala svítící paprsky Joshovy aury, kterou doplňovala vlákna pozůstatků aur Niccoly Machiavelliho a Johna Dee. Vrážela do lidí a neustále se nepřítomně omlouvala, aniž spustila oči z barevných svítících šmouh. Po chvíli si celá vyděšená uvědomila, že čím více slunce stoupá na obloze, tím je těžší sledovat barevnou zářící stopu. Už nemá příliš času.

Johanka dohnala alchymistu a potichu se archaickou formou francouzštiny zeptala: „Opravdu vidí odraz jejich aury?“

„Ano, vidí,“ odpověděl stejnou řečí Nikolas. „Ta dívka je neobyčejně mocná, a ještě nemá ponětí o tom, co všechno dokáže.“

„Máš nějaké tušení, kam jdeme?“ zeptala se Johanka a rozhlížela se kolem. Měla pocit, že se pohybují někde v okolí Paláce de Tokyo, ale nesoustředila se příliš na cestu, zato pozorovala policejní auta na silnici.

„Vůbec nevím,“ zamračil se Nikolas. „Jen mi přijde zvláštní, že Machiavelli vede chlapce postranními uličkami, předpokládal bych, že ho vezme na strážnici.“

„Nikolasi, oni chtějí toho chlapce pro sebe, nebo spíš ti, kterým slouží. Co přesně říká proroctví? Dva, kteří jsou jedno, a ten jeden je vším. Jeden, který může zachránit svět a druhý ho zničí. Ten chlapec má pro ně ohromnou cenu.“ Aniž pohnula hlavou, mrkla k Sofii a dodala: „A ta dívka také.“

„Já to přece vím.“

Johanka položila volně ruku na alchymistovu paži. „Pak také víš, že nesmíme dopustit, aby ti dva padli do rukou Johna Dee.“

Flamelova tvář ztuhla v ustaranou masku. „To také vím.“

„Co budeme dělat?“

„Cokoliv budeme muset,“ řekl posmutněle.

Johanka vytáhla z kapsy černý mobil. „Zavolám Francisovi, alespoň bude vědět, že jsme v pořádku.“ Rozhlédla se, aby našla nějakou dominantu v okolí, podle které by určila, kde přesně jsou. „Možná už vím, kde jsme.“

Sofie zahnula do tak úzké uličky, že by se sem možná ani dva lidé vedle sebe nevešli. V šeru viděla zřetelněji lehce svítící stopy aur. Dokonce zachytila nehmotný obrys bratrovy postavy, což ji povzbudilo. Možná jsou již blízko.

Pak najednou ale všechny odrazy zmizely, jako by se do země propadly.

Zmateně a vyděšeně se zastavila. Co se stalo? Dívala se dopředu i zpátky, za sebou viděla cestu z paprsků, po které přišla, ale uprostřed uličky se najednou zastavili. Znovu přímo před ní stál obrys Joshova těla, tlumeně svítící, jako kdyby tu stál jeho duch. Mžourala, mrkala, soustředila se usilovně na jeho auru…

Díval se dolů s otevřenými ústy.

Sofie ustoupila. Přímo pod nohama měla velký kovový poklop s vytlačenými písmeny I. D. C. Nad místem se u země vznášely třpytivé tečky zbytků aur, které obkroužily každé písmeno jinou barvou.

„Sofie?“ začal Nikolas.

Ucítila vlnu vzrušení a úlevu, že bratra neztratila. „Zalezli tady dolů,“ řekla.

„Dolů?“ ujistil se alchymista, že dobře rozuměl a zbledl. Jeho hlas se ztišil téměř do šepotu. „Určitě?“

„Přesně tak,“ odpověděla Sofie, šokovaná výrazem Nikolasovy tváře. „Proč? Co se děje? Co je tam dole? Kanalizace?“

„Stoky a… horší.“ Alchymista najednou vypadal strašně staře a unaveně. „Pod poklopem jsou legendární pařížské katakomby,“ zašeptal.

Johanka se sehnula a ukázala na místo, kde byla přerušená zablácená linka. „Ano, tohle někdo nedávno otevřel.“ Podívala se nahoru s posmutnělou tváří. „Máš pravdu, zavedli ho dolů do Říše mrtvých.“

KAPITOLA 45

„Přestaňte! Dost už!“ Perenela praštila starobylou pavoučí bohyni přes hlavu plochou částí kovového hrotu, který sebrala v tunelu. Starodávný symbol moci jasně zazářil bílým světlem a pavouk ustoupil dozadu do cely. Hlava mu zasyčela, jako by na něj vylila kyselinu a lehce se z ní kouřilo.

„To bolí!“ vyštěkla Areop-Enap, kterou úder víc naštval než zranil. „Vždycky jste mi působila bolest, při našem posledním setkání jste mě dokonce téměř zabila.“

„Ale dovolte mi, abych vám také připomněla, že když jsme se naposledy potkaly, tak mě vaši stoupenci chtěli obětovat, aby aktivovali vyhaslou sopku. Nemůžete se divit, že mě to trochu rozzlobilo.“

„Nechala jste na mě spadnout celou horu,“ zašišlala pavoučice díky svým dlouhým špičákům. „Mohla jste mě zabít.“

„Byl to jen malý kopeček,“ upřesnila Perenela. Měla pocit, že Areop-Enap je ženského rodu, ale nebyla si úplně jistá. „Už jste přežila horší věci.“

Všechny pavouci oči byly namířeny na hrot se symbolem, který třímala Perenela v ruce. „A můžete mi alespoň říct, kde to jsem?“

„Na Alkatrazu nebo spíš pod ním, na ostrově v Sanfranciském zálivu na západním pobřeží Ameriky.“

„V Novém světe?“ udiveně se zeptala Areop-Enap.

„Ano, v Novém světě,“ odpověděla Perenela s úsměvem. Samotářské pavouci stvoření často prospalo celá staletí, a tím propáslo velké milníky lidských dějin.

„Co tady děláte vy?“ zeptala se znovu pavouci bohyně.

„Jsem tu vězněná, stejně tak jako vy,“ ustoupila o krok zpět. „Když schovám hrot, neuděláte něco bláznivého, že?“

„Jako co například?“

„Jako že na mě znovu skočíte.“

Všechny chlupy na pavoucích nohou se naráz postavily a po chvíli se znovu položily. „Příměří?“ navrhla Areop-Enap.

Perenela souhlasně kývla. „Příměří. Vypadá to totiž, že momentálně máme stejného nepřítele.“

Pavoučice se posunula ke dveřím cely. „Víte, jak jsem se sem dostala?“

„Doufala jsem spíš, že mi to řeknete vy,“ přiznala Perenela.

S některýma očima stále sledujícíma žhnoucí symbol na hrotu udělala opatrný krok do tunelu. „Poslední místo, které si pamatuju, byl Igup, ostrov v Polynésii,“ dodala.

„Mikronésii,“ opravila Perenela. „Oblast změnila název před více než sto padesáti lety. Jak dlouho jste spala?“ zeptala se.

„Nejsem si jistá… kdy jsme se to naposledy potkaly a měly to drobné nedorozumění v lidském počítání času, vědmo?“ dodala tázavě.

„To bylo, když jsme s Nikolasem prozkoumávali Pompeje a pak ruiny Nan Madolu,“ odvětila hned Perenela. Měla téměř dokonalou paměť. „To je asi před sto lety,“ doplnila.

„Asi někdy potom jsem si trochu zdřímla,“ řekla Areop-Enap, a vydala se do tunelu. Za ní se cela začala hemžit pavouky, spoustou pavouků. „Pamatuji si, že jsem se vzbudila z velice příjemného snu,“ vzpomínala. „A uviděla jsem čaroděje Johna Dee…, ale nebyl sám. Byl tam ještě někdo další – něco dalšího, co mu dávalo instrukce.“

„Kdo to byl?“ zeptala se naléhavě Perenela. „Zkuste si to vybavit, pavouci bohyně, je to velice důležité.“

Pavoučice zavřela všechny oči jedno po druhém a pokoušela se ve vzpomínkách najít, co se přesně stalo. „Nemůžu si to připomenout, něco mi brání,“ řekla, když se naráz znovu otevřely všechny její oči. „Bylo to něco velice mocného. Ať již to byl kdokoliv, byl chráněný výjimečně účinným štítem mocných kouzel.“ Pavoučice si prohlédla tunel a zeptala se: „Tudy?“

„Ano tudy,“ ukázala Perenela hrotem. I když se domluvily na příměří, neměla v úmyslu vzdát se své jediné obrany a zůstat proti ohromné pavouci bohyni, jedné z nejmocnějších starobylých bytostí, beze zbraně. „Zajímalo by mě, proč vás uvěznil.“ Najednou ji něco napadlo, že se naráz zastavila tak rychle, že se pavoučice o ní lehce otřela, čímž ji málem povalila na zem obličejem do bláta. „Kdybyste si musela vybrat mezi návratem starobylých bytostí na Zem nebo ponecháním světa v rukách lidí, jaká by byla vaše volba?“

„Vědmo,“ obřadně odpověděla pavoučice, přičemž odhalila své děsivé zuby ve výrazu, který měl být možná i úsměv, „já jsem byla mezi starobylými bytostmi, které volily, že bychom měly svět nechat dvounožcům z rodu opic. Pochopila jsem, že náš čas na zemi vypršel a naše nafoukanost jej téměř zničila. Bylo na čase ustoupit do pozadí a nechat svět lidem.“

„Jestli to chápu dobře, nebyla byste tedy pro návrat starobylých bytostí do světa lidí?“

„Ne.“

„A kdyby došlo k boji, ke komu byste se připojila – k starobylým bytostem z temnot, nebo k lidem?“

„Kouzelnice,“ Areop-Enap řekla vážně. „Stála jsem i dříve na straně lidí. Stejně tak jako můj druh, Hekaté a čarodějka z Endoru, jsem pomohla ke vzniku civilizace na této planetě. I přes svůj vzhled, podporuji lidský druh.“

„A proto vás Dee uvěznil. Nemohl si dovolit, aby se k lidem připojil někdo tak silný a mocný jako vy.“

„Pak tedy k bitvě dojde velice brzy,“ usoudila pavouci bohyně. „Ale ani Dee, ani starobylé bytosti z temnot nezmůžou nic bez knihy…“ hlas pavoučici zeslábl a zanikl. „Oni dostali knihu?“

„Velkou část,“ potvrdila zoufale Perenela. „A měla byste vědět i zbytek pravdy. Je vám známá věštba, která se týká legendárních dvojčat?“

„Samozřejmě. Ten starý blázen Abrahám vždycky něco blábolil o dvojčatech a zapisoval svá nesrozumitelná proroctví do Kodexu. Nikdy jsem nevěřila ani slovu a za celá ta léta, co jsem ho znala, nikdy se nic nevyplnilo.“

„Nikolas našel ta dvojčata.“

„Aha,“ pavoučice se na chvíli odmlčela po tom zjištění, pak jako by pokrčila rameny, i když vlastně žádná neměla a zamrkala očima. „Takže Abrahám měl nakonec v něčem pravdu, no to je poprvé.“

Zatímco se Perenela brodila po kotníky bahnem a popisovala stvoření, která našla v celách nahoře, všimla si, že i přes ohromnou velikost se pavouci bohyně pohybuje nad vrstvou bahna a špíny. Za nimi se po zdech a stropě rozbíhaly milióny pavouků, kteří následovali svou velitelku. „Divím se, že vás Dee rovnou nezabil.“

„Nemohl,“ řekl velký pavouk nevýrazně. „Moje smrt by rozvířila spoustu dalších říší. Na rozdíl od Hekaté, mám přátele a hodně z nich by pátralo, kdo za mou smrtí stojí. Dee netouží po rozruchu.“ Aerop-Enap se zastavila na místě, kde Perenela shodila první hrot se symbolem. Obrovskou nohou ho otočila a pozorně prohlédla blednoucí znak. „Je to zvláštní,“ zašišlala znovu. „Tato mocná slova a znaky byla starodávná již v době, kdy jsme vládli zemi. Myslela jsem, že všechna byla zničena a zapomenuta. Jak jen se k nim anglický čaroděj mohl dostat?“

„Napadlo mě úplně to samé,“ přiznala Perenela. Otočila hrot v dlani a zadívala se na čtvercový hieroglyf. „Možná je jen odněkud opsal.“

„Ne,“ odmítla obří pavoučice. „Jednotlivé znaky jsou mocné, to je pravda, ale Dee je použil v konkrétní a speciální kombinaci, která mě udržela v cele. Pokaždé, když jsem se pokusila o útěk, jako bych narazila do pevné zdi. Kdysi jsem už ten vzorec viděla, ale bylo to v časech dávno před pádem Danu Talis. Vlastně, když o tom tak přemýšlím, tak naposledy jsem tu kombinaci viděla ještě předtím, než jsme celý ostrov vytvořili a vyzvedli z mořského dna. Někdo musel Johnovi Dee poradit, někdo, kdo ví, jak vytvořit magické pole, někdo, kdo tyhle symboly na vlastní oči viděl.“

„Nikdo neví, komu Dee slouží, která starobylá bytost nad ním drží ochrannou ruku,“ řekla Perenela zamyšleně. „Nikolas promarnil celá desetiletí, aby zjistil, kdo rozkazuje anglickému čarodějovi.“

„Je to někdo velice starý,“ poznamenala Pavouci bohyně, „alespoň tak starý jako já, možná ještě starší. Některá z prvotních starobylých bytostí, snad.“ Všechny pavoučí oči opět dohromady zamrkaly a pavouk pokračoval: „Ale to není možné, z nich nikdo nepřežil pád Danu Talis.“

„Vy jste přežila.“

„Já ale mezi ně nepatřím,“ řekla Areop-Enap prostě.

Dorazily na konec tunelu a de Ayala se ukázal před nimi. Byl již celá staletí duchem, viděl již různé zázraky a monstra, ale nikdy nic jako Aerop-Enap, a v šoku z toho pohledu zůstal nehybně viset ve vzduchu bez schopnosti jediného slova.

„Juane,“ řekla Perenela přátelsky. „Mluvte se mnou.“

„Vraní bohyně je tu,“ řekl nakonec. „Je téměř přímo nad námi, sedí nahoře na vodárenské věži jako sup. Ceká, až vylezete nahoru. Pohádala se se sfingou,“ dodal Juan. „Sfinga tvrdila, že starobylé bytosti vás daly jí, Morrigana naopak, že Dee vás nechal jí.“

„Milé, že jsem na roztrhání,“ okomentovala ironicky Perenela a podívala se do temné šachty. Pak mrkla na pavouka a dodala: „Zajímalo by mě, jestli o vás ví.“

„To je nepravděpodobné,“ řekla pavouci bohyně. „Dee neměl jediný důvod, proč by jí to měl říct, a s tolika magickými tvory na ostrově, nemůže rozpoznat mou auru.“

Perenelina ústa se protáhla do rychlého úsměvu, který rozsvítil její tvář. „Takže ji překvapíme?“ zeptala se uličnicky.

KAPITOLA 46

Josh Newman se zastavil a ztěžka polknul. Už to vypadalo, že se každou chvíli pozvrací. Ačkoliv tady dole byl chládek a vlhko, potil se a vlasy se mu lepily na čelo. Tričko měl mokré a studilo ho na zádech kolem páteře. Tak takhle vypadal stav za hranicí strachu, kdy už nebylo místo ani na zkoprnělost nebo ztuhlost.

Už dost špatné bylo, když pomalu lezli dolů do kanálů. Dee odtáhl poklop bez sebemenší námahy, všichni ustoupili při prvním nárazu zápachu, ve kterém se mísila špína a plyn. Když to přešlo, Dee zmizel v otvoru, následován Joshem a Machiavellim. Po krátkém kovovém žebříku slezli dolů a zastavili se na začátku tunelu, který byl úzký jen tak, aby jím prošel jeden člověk a menší postavy, pouze Dee jím mohl jít vzpřímeně. Tunel se svažoval a Josh vyjekl, když mu tenisky zalila studená voda. Zápach byl strašný a Josh se snažil ani nemyslet na to, čím se právě brodí.

Na chvíli zápach kanálu přebil typický pukavcový odér čarodějovy magie, když vykouzlil svítící kouli studeného modrobílého světla. Poskakovala a tancovala zhruba dvacet centimetrů před ním. Úzký klenutý tunel osvítilo nevýrazné popelavé světlo, které vytvořilo na zdech různé nepochopitelné obrazce a dlouhé stíny. Čvachtali vodou stále vpřed, Josh slyšel kolem pohyb, a když se podíval, uviděl červená bodová světýlka, která vystupovala z temnoty. Doufal, že jsou to pouze krysy.

„Nemám rád…“ začal Josh, jeho hlas byl zkreslený akustikou úzkého tunelu, že ho ani sám nepoznával. „Nemám rád stísněné prostory.“

„Já také ne,“ přidal se Machiavelli přiškrceným hlasem. „Kdysi jsem strávil krátký čas ve vězení a nikdy na to nezapomenu.“

„Bylo to tak zlé jako tady?“ zeptal se Josh.

„Horší.“ Machiavelli šel za Joshem a naklonil se k němu, když dodával: „Zkus nepanikařit. Tohle je jen spojovací tunel, za chvíli se teprve dostaneme do katakomb.“

Josh se zhluboka nadechl, aby se uklidnil, ale puchem se mu zvedal žaludek. Musí si dávat pozor, aby dýchal jen pusou, připomněl si. „A v čem to bude jiné?“ zamumlal skrze zaťaté zuby.

„Pařížské katakomby zrcadlově kopírují ulice nahoře,“ vysvětlil Machiavelli. Opět se naklonil, že ucítil jeho teplý dech u ucha. „Nejširší část katakomb je vysoká až čtyřicet pět metrů.“

Machiavelli měl pravdu, o chvíli později dorazili na konec otlučeného a klaustrofobního spojovacího tunelu.

Před nimi se otevřel prostor s vysokou klenbou, který byl dost široký, aby jím projelo i auto. Vysoké cihlové zdi byly lehce osvícené a lemované černými trubkami různých průměrů. Někde v dálce byla slyšet šplouchající a z výšky padající voda.

Josh cítil, že jeho klaustrofobie ustupuje. Sofie měla občas nepříjemný pocit na velkých otevřených prostranstvích, on naopak neměl rád stísněná uzavřená místa. Agorafobie a klaustrofobie. Zhluboka se nadechl, vzduch byl stále cítit odpady, ale alespoň již ne tak pronikavě, a tak se tu dalo i dýchat. Přitáhl si k nosu přední část trička a přičichl: smrdělo neskutečně. Až se odsud dostane, jestli vůbec, bude muset všechny věci spálit, včetně módních desénových džínů od Saint-Germaina. Rychle nechal tričko zase spadnout na tělo, protože si uvědomil, že téměř odhalil obal na provázku, ve kterém nesl dvě zbývající stránky Kodexu. Nezávisle na tom, co se právě děje, nechtěl čarodějovi stránky dát, alespoň ne do té doby, kdy si bude jistý, naprosto jistý, že jeho úmysly jsou čestné.

„Kde to jsme?“ podivoval se nahlas a podíval se zpět na Machiavelliho. Dee právě odešel zhruba do poloviny širokého prostoru, nad jeho rukou se stále otáčela velká svítící koule.

Vysoký Ital se rozhlédl a přiznal: „Nemám tušení. Je tu zhruba dva tisíce sto kilometrů chodeb, což je asi tisíc tři sta mil,“ rychle převedl, když uviděl Joshův nechápavý výraz. „Ale nemusíš se bát, neztratíme se. Většina z nich má názvy, které jsou viditelně připevněné na zdech, stejně jako nahoře na zemi.“

„Názvy chodeb?“

„Ano, pařížské katakomby jsou jedním z divů tohoto města,“ usmál se Machiavelli.

„Pojďte!“ zaskřehotal Dee a jeho hlas se odrážel od zdí sklepení.

„Víte, kam jdeme?“ zeptal se Josh tiše. Ze zkušenosti věděl, že se musí nějak zabavit, aby nemyslel na stísněnost tunelů a tíhy země, která byla nad ním. Jinak by skončil jako uzlíček nervů stočený někde v koutě.

„Míříme dolů, do nejhlubší a nejstarší části katakomb. Tam budou probuzeny tvé schopnosti.“

„A víte, za kým tam jdeme?“

Machiavelliho obvykle nepřístupná tvář se zkroutila do podivného výrazu. „Jen z vyprávění. Nikdy jsem se s ním nesetkal.“ Ztišil hlas na hranici slyšitelnosti, chytil Joshe za rukáv a stáhl ho zpět. „Ještě není pozdě na návrat,“ řekl.

Josh překvapeně zamrkal. „To by se Johnovi Dee nelíbilo.“

„Pravděpodobně ne,“ souhlasil Machiavelli s měkkým úsměvem.

Josh byl zmatený. Dee říkal, že Machiavelli není jeho přítel, a bylo zřejmě, že tito dva muži spolu v mnoha věcech nesouhlasí. „Ale já jsem myslel, že vy a Dee stojíte na stejné straně.“

„My oba jsme ve službách starobylých bytostí, to je pravda… ale já jsem nikdy nesouhlasil s metodami, které anglický čaroděj používá.“

Před nimi Dee zahnul do malého tunelu a zastavil se u úzkých kovových dveří, na kterých visel tlustý zámek.

Vrazil do otvoru zámku jeden ze svých nehtů, ze kterého vytryskla zapáchající žlutá energie, zámek cvakl a dveře se otevřely. „Pospěšte si,“ zavolal dozadu netrpělivě.

„Ta… osoba, za kterou jdeme,“ ptal se pomalu Josh, „opravdu může probudit mé schopnosti?“

„O tom nepochybuji,“ odpověděl Machiavelli tiše. „Je to pro tebe opravdu tak důležité?“ zeptal se a Josh si uvědomil, že ho Machiavelli pozorně sleduje.

„Schopnosti mé sestry, jsme dvojčata, byly probuzeny,“ vysvětloval Josh. „Chtěl bych… potřebuju, aby mé schopnosti byly probuzeny, pak budeme opět stejní.“ Podíval se na vysokého šedovlasého muže. „Dává to smysl?“

Machiavelli přikývl, ale jeho obličej byl opět nečitelná maska. „Ale tohle není jediný důvod, že?“

Chlapec se na něj dlouze zadíval a pak se odvrátil. Machiavelli to odhadl dobře, nebyl to ten jediný důvod. Když držel v ruce Klarent, na okamžik okusil, jaké to je po probuzení, jaké to je cítit vše s neuvěřitelnou intenzitou. Na krátký okamžik měl pocit, že je konečně naplněný životem a sílou… a víc než cokoliv jiného toužil po tom, aby to mohl zažít znovu.

Dee je vedl do dalšího tunelu, který byl, jestli to ještě šlo, užší než ten první. Josh cítil, že se mu opět zvedá žaludek a srdce mu bije na poplach. Chodba se kroutila a svažovala dolů a výškové rozdíly byly vyrovnávány nepohodlnými schody. Materiál okolo byl znatelně starší, schody nepravidelné a zdi zpuchřelé a drolivé. Na některých místech musel Josh dokonce jít po straně, aby se protáhl.

V jednu chvíli ho přepadla panika, jelikož se zasekl ve zvláště úzkém ohybu a nemohl dál. Cítil, že ho opouští síly, přestával dýchat a strach ho naprosto ovládnul. Pak k němu Dee natáhl ruku a hrubě jím trhl dopředu, až mu roztrhl černé tričko. „Už jsme téměř u konce,“ zabručel čaroděj. Zvedl trochu ruku, aby více osvítil prostor stříbrnou zářící koulí, a odhalil časem ohlodané děravé cihlové zdi.

„Počkejte chvíli, musím popadnout dech.“ Josh se ohnul a s rukama opřenýma o kolena zhluboka dýchal. Nakonec pochopil, že když se soustředí na svítící kouli, nebude si tolik všímat zdi a stropu, které na něj doslova padaly, a pak bude mu lépe. „Jak víte, kudy máme jít?“ zasípal. „Už jste tu někdy byl?“

„Kdysi jsem tu už byl… je to ale strašně dávno,“ odvětil Dee s úšklebkem. „Právě nyní však jen následuji světlo.“ Ledově studené světlo proměnilo čarodějův úsměv v něco děsivého.

Josh si vzpomněl na trik, který ho učil fotbalový trenér. Položil ruce na břicho, kde měl žaludek, a stlačil, když se nadechl a narovnal se. Hned mu bylo o trochu lépe. „Kdo tam dole na nás čeká?“ ptal se znovu Josh.

„Trpělivost, človíčku, trpělivost.“ Dee se podíval přes Joshe tam, kde stál Machiavelli. „Jsem si jistý, že náš italský přítel se mnou bude souhlasit, že se člověk naučí trpělivosti, když se stane nesmrtelným. Je to jedna z nesporných výhod. Existuje jedno pěkně rčení: Kdo si počká, ten se dočká.“

„Což není vždycky úplně pravda,“ zamumlal Machiavelli, když se Dee otočil.

Na konci chodby se znovu objevily kovové dveře. Vypadaly, že je nikdo neotevřel po desetiletí a zkorodovaný kov se zakusoval do oprýskaného pískovce okolo. V bílém světle rezavé skvrny působily na světlém kameni, jako by byly od zaschlé krve.

Svítící koule se točila ve vzduchu, zatímco Dee projížděl svým zářícím žlutým nehtem okraje dveří, které tím vystoupily. Ve vzduchu se opět objevil závan pukavců, který zaplnil sklepení.

„Co je za těmi dveřmi?“ ptal se Josh. Nyní, když dokázal trochu ovládnout svůj strach, cítil i vlnu vzrušení a zvědavosti. Až budou jeho schopnosti probuzeny, uteče a vrátí se zpátky k Sofii. Otočil se, aby se podíval na Machiavelliho, ale ten zavrtěl hlavou a ukázal dopředu. „Doktore Dee?“ namířil otázku Josh na anglického čaroděje.

Dee konečně otevřel nízké dveře a vysadil je z pantů. Kolem nich se drolil kámen, jak se pomalu otevíraly. „Jestli se nemýlím, a já se téměř nikdy nemýlím,“ dodal čaroděj, „pak se tudy dostaneme do legendárních katakomb Paříže.“ Dee opřel dveře o zeď a vkročil dovnitř.

Josh musel sklonit hlavu a následoval ho. „Nikdy jsem o nich neslyšel.“

„Jen málo lidí mimo Paříž o nich ví,“ řekl Machiavelli, „a přece jsou jedním z divů tohoto města. Přes dvě stě padesát kilometrů tajných chodeb a labyrintů. Katakomby kdysi byly pískovcové chodby, které jsou nyní plné.“

Josh prošel vchodem, narovnal se a rozhlédl.

„… kostí.“

Josh ucítil, jako by se mu něco protáhlo kolem žaludku a těžce polkl. V ústech rozpoznával kyselou a hořkou chuť žaludečních šťáv. Přímo před jeho očima, jak daleko dohlédl v šeru tunelu, byly zdi, strop a dokonce i podlaha z vyleštěných lidských kostí.

KAPITOLA 47

Nikolas právě zvedal poklop, když zazvonil Johančin mobil, vysoká stupnice rádoby ptačího zpěvu všechny šokovala, že nadskočili. Alchymista upustil poklop s klapnutím, přičemž jen taktak stačil uskočit, aby mu nespadl na nohu.

„To je Francis,“ uklidnila všechny Johanka a otevřela telefon. Se svým manželem mluvila extrémně rychlou francouzštinou a po chvíli mobil zase zaklapla. „Je na cestě sem,“ oznámila. „Říkal, že za žádných okolností nemáme lézt dolů do pařížských katakomb bez něj.“

„Ale my nemůžeme čekat,“ protestovala Sofie.

„Sofie má pravdu. Měli bychom –“ začal i Nikolas.

„Počkáme,“ rozhodla Johanka a velitelský tón jejího hlasu naznačoval, že zde není prostor na diskuzi. Dala najevo, že kdysi opravdu vedla armádu do boje a dupla na poklop.

„Ale to je nedosáhneme,“ zoufale podotkla Sofie.

„Francis říkal, že ví, kam mají namířeno,“ uklidňovala Johanka. Pak se otočila k alchymistovi. „Navíc tvrdil, že ty to víš také, je to pravda?“ žádala vysvětlení.

Nikolas se zhluboka nadechl a pak smutně přikývl. Ranní světlo z jeho tváře smylo veškerou životní energii a zanechalo v ní barvu vybledlého šedého chodníku. Kruhy pod očima vystoupily jako velké modřiny a navíc to vypadalo, jako by se naplnily a vytvořily úplné pytle. „Myslím, že to tuším.“

„Kam jdou?“ zeptala se Sofie. Pokoušela se zůstat klidná. Sebeovládání jí šlo vždycky lépe než bratrovi, ale nyní měla pocit, že každou chvíli ztratí zbytek sebekontroly a začne hlasitě řvát z pocitu beznaděje. Jestliže alchymista opravdu ví, kam Josh jde, proč už dávno nevyrazili za ním.

„Dee vede Joshe za někým, kdo probudí jeho schopnosti,“ řekl Flamel pomalu, přičemž očividně pečlivě volil ta správná slova.

Sofie se zamračila, byla zmatená. „A to je špatné? Není to přesně, co jsme chtěli?“

„Ano, to je to, co jsme chtěli, ale rozhodně ne, jak jsme to chtěli.“ Ačkoliv ve tváři nebylo čitelné, co si Nikolas opravdu myslí, v jeho očích se značila bolest. „O mnoho více závisí na tom, kdo nebo co jeho schopnosti probudí. Je to nebezpečné a může to mít smrtící následky.“

Sofie se pomalu k němu obrátila. „A přesto jste chtěl, aby Hekaté probudila naše schopnosti?“ Začínala mít pocit, že Josh měl ve všem pravdu: Flamel je oba vystavil nebezpečí. Teď to ví.

„Bylo to nezbytné pro vaši ochranu. Bylo tu určité nebezpečí, ano to přiznávám, ale ani jednomu z vás nehrozilo nebezpečí od bohyně samotné.“

„O jakém nebezpečí tu tedy mluvíte?“

„Většina starobylých bytostí nebyla zrovna vstřícná a štědrá vůči těm, které nazývaly člověčí rasou. Jen málo z nich poskytovalo své dary bezpodmínečně, spíše naopak požadovaly splnění určitých podmínek nebo závazků,“ vysvětloval Flamel. „Největší z darů, které starobylé bytosti lidem mohou nabídnout, je nesmrtelnost. Vědí, že lidé touží po věčném životě. Oba, Dee i Machiavelli, slouží svým pánům z temnot, kteří jim zaručili nesmrtelnost.“

„Slouží?“ ujišťovala se Sofie, že rozuměla dobře a těkala pohledem z alchymisty na Johanku.

„Ano, jsou jejich služebníky,“ přidala Johanka, „někdo by dokonce mohl říct, že otroky. Je to cena, kterou museli zaplatit za nesmrtelnost a moc.“

Johančin telefon opět zazvonil stejným vyzváněcím tónem, a když hovor přijala, zeptala se francouzsky: „Francois?“

„Sofie,“ pokračoval Flamel tiše, „dar nesmrtelnosti může být stejně rychle kdykoliv odebrán, a pokud k tomu dojde, všechna ta nadpřirozeně získaná léta života člověka doženou během vteřiny. Někteří páni z temnot dokonce po probuzení schopností z člověka učiní o něco lepší zombie.“

„Ale Hekaté mi nedala nesmrtelnost, když probudila mé schopnosti,“ oponovala Sofie.

„Na rozdíl od čarodějky z Endoru, Hekaté se o lidské pokolení nezajímala po nesčetně generací. Vždy zůstala neutrální ve válkách mezi námi, kteří jsme bránili lidský svět, a pány temnot.“ Hořký úsměv se mu mihl na rtech. „Možná kdyby si zvolila nějakou stranu, byla by dnes naživu.“

Sofie se podívala do alchymistových světlých očí a napadlo ji, že kdyby je Nikolas nezavedl do Hekatiny říše, starobylá bohyně by byla také stále naživu. „Říkáte tedy, že Josh je v nebezpečí,“ shrnula nakonec.

„V příšerném nebezpečí.“

Sofiin pohled sklouzl z Flamelovy tváře. Josh byl v nebezpečí nikoliv kvůli Johnovi Dee a Machiavellimu, ale kvůli Flamelovi, který je oba vystavil této neblahé situaci. Tvrdil, že je chrání, a není to tak dlouho, co tomu bezmezné věřila, ale nyní? Teď nevěděla, co si o tom všem má myslet.

„Pojďte,“ vyhrkla Johanka, když skončila hovor. Chytila Sofii za ruku a táhla ji za sebou uličkou zpátky na hlavní třídu. „Francis tu bude co nevidět.“

Flamel se naposledy podíval na poklop, pak schoval Klarent pod kabát a pospíchal za nimi.

Johanka je vedla z postranní uličky na Avenue du President Wilson, pak rychle zatočili na Rue Debrouse a mířili zpět k řece. Ulicemi se nesly sirény policejních aut i sanitek a nad hlavami jim létaly helikoptéry. Venku bylo téměř pusto a nikdo nevěnoval pozornost třem utíkajícím lidem.

Sofie se třásla, protože celá scéna vypadala jako ze surrealistického filmu. Připomínalo to válečné dokumenty, které viděla v televizi.

Na konci Rue Debrouse narazili na Saint-Germainovo auto, které tu na ně čekalo. Černé nenápadné BMW, které nutně potřebovalo umýt. Přední a zadní dveře byly pootevřené, a okénko na straně řidiče se spouštělo dolů, už jak se blížili. Saint-Germain se na ně přátelsky usmíval. „Nikolasi, měl bys domů jezdit častěji, chaos vládne celému městu. Je to tak vzrušující. Nezažil jsem něco podobného po staletí.“

Johanka vklouzla na sedadlo vedle manžela, zatímco Nikolas se Sofií si sedli dozadu. Saint-Germain šlápnul na plyn, ale Nikolas se k němu nahnul a poznamenal: „Ne tak rychle. Nepotřebujeme na sebe upoutávat pozornost.“

„Ale v celé té panice v okolí stejně nepojedeme nijak pomalu,“ ukázal ven hrabě. Vzdálil se od kraje vozovky a zařadil se do pruhu po Avenue de New York. Řídil s jednou rukou na volantu a s druhou opřenou o sedadlo, aby se mohl pohodlněji otáčet, když mluvil s alchymistou.

Sofie se rezignovaně opřela hlavu o okénko a zírala bezděčně na řeku po levé straně. V dálce na druhé straně nyní rozeznávala tvar Eiffelovy věže, která vystupovala nad střechami. Cítila se vyčerpaná a hlava se jí točila. Nevěděla, co si má o alchymistovi myslet. Nemůže být přece tak špatný, nebo ano? Saint-Germain a Johanka, Scatty také očividně, všichni ho respektovali. Dokonce Hekaté a čarodějka z Endoru ho měly rády. V hlavě se jí mihly vzpomínky, o kterých věděla, že nejsou její, ale když se pokusila na ně soustředit, rozplynuly se. Byly to vzpomínky čarodějky z Endoru a instinktivně věděla, že byly důležité. Měly něco společného s katakombami a stvořením, které žije tam dole, hluboko…

„Oficiální policejní informace zní, že část katakomb se propadla a strhla s sebou pár domů,“ oznamoval hrabě. „Policie tvrdí, že to poškodilo potrubí a do města unikly plyny jako metan a oxid uhelnatý, a proto je centrum města uzavřeno a lidé evakuováni. Lidé mají zůstat doma a nevycházet ven.“

Nikolas se opřel o sedadlo a zavřel oči. „Byl někdo zraněn?“ zeptal se.

„Jen pár škrábanců a modřin, ale zatím nic vážného.“

Johanka na to jen v úžasu zavrtěla hlavou a dodala: „Když vezmeme v úvahu, co se před chvílí prohnalo ulicemi města, je to malý zázrak, že se nikomu nic nestalo.“

„Nějaké zprávy o Nidhoggovi?“ zeptal se Nikolas.

„Žádné na hlavních kanálech, ale nějaké fotografie z mobilů se objevily na blogách. Navíc Le Monde a Le Figaro tvrdí, že mají exkluzivní fotografie toho, čemu říkají ‚tvor z katakomb‘ a ‚nestvůra z hlubin‘.“

Sofie se naklonila dopředu a sledovala výměnu informací. Střídavě se dívala na Flamela a Saint-Germaina. „Brzy vyjde celá pravda najevo. Co se stane potom?“

„Nic,“ řekli oba muži naráz.

„Nic? Ale to přece není možné.“

Johanka se otočila na sedadle spolujezdce a potvrdila: „Ale to je přesně to, co se stane. Tohle všechno bude smeteno pod koberec a ututláno.“

Sofie se podívala na Flamela, který souhlasně pokyvoval. „Většina lidí tomu stejně neuvěří, Sofie. Budou to považovat za trik nebo novinářskou kachnu. Ti, kteří tomu budou věřit a tvrdit, že je to pravda, budou považováni za konspirační teoretiky. A můžeš si být naprosto jistá, že Machiavelliho lidé již pracují na zabavení a zničení jakýchkoliv důkazů.“

„Během pár hodin,“ dodal Saint-Germain, „se bude o dnešní ranní události mluvit jako o nešťastné nehodě. Svědkům, kteří viděli netvora, se budou ostatní smát nebo jejich svědectví přejdou jako hysterii.“

Sofie nevěřícně zavrtěla hlavou. „Nejde přeci navždy zamaskovat něco takového.“

„Starobylé bytosti to dělají po tisíciletí,“ řekl hrabě, natočil postranní zrcátko tak, aby viděl na Sofii. V šeru uvnitř auta se jí skoro zdálo, že Saint-Germainovy modré oči lehce září. „A musíš si uvědomit, že lidé opravdu nechtějí věřit na kouzla a čáry. Nechtějí si připustit, že mýty a legendy byly téměř vždy postavené na skutečných událostech.“

Johanka se natáhla a položila ruku na manželovu paži. „Ale já s tím úplně nesouhlasím, lidé vždy věřili na magii. Jen posledních pár století na to trochu zapomněli. Myslím, že lidé chtějí věřit, protože hluboko uvnitř vědí, že magie existuje. Vědí, že kouzla a čáry tu vždycky byly, jsou a budou.“

„Já jsem také kdysi věřila na kouzla a čáry,“ řekla Sofie tiše. Obrátila svůj pohled opět ven na město, ale ve skle viděla v jasných barvách vymalovaný dětský pokoj, svůj pokoj před pěti možná šesti lety. Nepamatovala si, kde tenkrát bydleli, Scottdale snad nebo možná Raleigh, stěhovali se příliš často, aby to poznala. Seděla uprostřed postele obklopená oblíbenými knížkami. „Když jsem byla malá, četla jsem o princeznách a černokněžnících, rytířích a kouzelnících. Přestože jsem tehdy věděla, že jsou to jen pohádky, chtěla jsem, aby kouzla byla skutečná. Až dosud,“ dodala hořce. Pohnula hlavou, aby se mohla podívat alchymistovi do tváře. „Jsou všechny pohádky skutečné?“

Flamel kývnul. „Ne úplně všechny, ale v podstatě každá legenda je postavená na skutečném příběhu. Každý mýtus má v sobě zrnko pravdy.“

„I ty strašidelné?“ zašeptala Sofie.

„Zvláště ty strašidelné.“

Nad jejich hlavami se ozvala trojice helikoptér, jejichž rotory rozklepaly vnitřek auta. Flamel počkal, až přeletěly, a pak se naklonil dopředu. „Kam jedeme?“

Hrabě ukázal rovně dopředu a doprava. „Je tu ještě jeden tajný vchod do katakomb na Trokadéro. Vede přímo dolů do zakázaných chodeb. Zkontroloval jsem to na starých mapách. Myslím, že Dee je vede skrz kanály do spodních chodeb. My takto získáme nějaký čas navíc.“

Nikolas se opřel do sedadla, sáhl po Sofiině ruce a lehce ji stiskl. „Všechno bude v pořádku,“ řekl.

Ale Sofie mu nevěřila.

Vchod do katakomb byl pod obyčejným poklopem na zemi a tvořila ho jednoduchá kovová mřížka. Byl částečně zakrytý mechem a trávou, schovaný za stromy u bohatě zdobeného a malovaného kolotoče na jednom konci zahrad. Za normálních okolností by byly nádherné zahrady zaplavené turisty, ale dnes ráno tu bylo pusto a prázdno. Dřevění koně kolotoče se svými slunečníky osamoceně poskakovali nahoru a dolů.

Saint-Germain prošel úzkou cestu a vedl je po sluncem zhnědlé trávě. Zastavil se nad neoznačenou obdélníkovou kovovou mřížkou. „Nepoužil jsem tento vchod od roku 1941.“

Poklekl, chytil mříž a přitáhl ji. Ani se nepohnula.

Johanka se podívala na Sofii a vysvětlila: „Když jsme bojovali ve francouzském odboji proti Němcům, měli jsme tam dole základnu. Mohli jsme se vynořit během mžiku kdekoliv ve městě.“ Poklepala palcem u nohy na mříž. „Tohle bylo jedno z často používaných míst. I během války zde bylo vždycky hodně lidí a my jsme tak mohli lehce splynout s davem.“

Ve vzduchu se najednou objevila bohatá podzimní vůně páleného listí a mříž ve Francisových rukách žhnula nejprve rudě, a po chvíli až bíle. Kov se pomalu tavil a kapky padaly dolů do šachty. Hrabě vytrhl zbytek roštu z díry a hodil ho na stranu. Potom sklouzl do otvoru. „Je tu žebřík,“ oznámil ostatním.

„Sofie, teď ty,“ pobídl Nikolas. „Půjdu hned za tebou. Johanko, mohla bys nás krýt vzadu?“

Francouzska přikývla. Chytila okraj dřevěné lavičky, která stála opodál, a přitáhla ji přes trávník. „Zakryju díru, až vlezu dovnitř. Netoužíme přece, aby za námi spadli neočekávaní návštěvníci, že?“ usmála se.

Sofie opatrně vlezla do díry, nohama našla první příčku žebříku a pomalu zmizela pod povrchem. Očekávala, že šachta bude nepříjemně zapáchat odpady, ale byla docela suchá, jen trochu zatuchlá. Začala počítat stupínky, ale někde okolo sedmdesáti dvou ztratila přehled, i když podle rychle se zmenšujícího otvoru nahoře dokázala odhadnout, že klesají hluboko do podzemí. Neměla strach – alespoň ne o sebe. Neměla strach z tunelů a malého prostoru, ale věděla, že Josh je špatně snáší. Jak mu asi teď bylo? Ucítila nepříjemný pocit v žaludku, jako by se jí obracel. Vyschlo jí v ústech a najednou věděla, nějak instinktivně, že přesně tak se právě cítí bratr. Cítila, že Josh je vyděšený k smrti.

KAPITOLA 48

„Kosti,“ vydechl Josh. Prohlížel si chodbu kolem dokola.

Stěna naproti němu byla celá z lebek. Byly jich snad stovky. Některé zažloutlé s více či méně tmavými skvrnami, jiné naprosto vybělené. Dee si to namířil dál tunelem a světelná koule házela tančící a kroutící se stíny na prázdné oční důlky lebek, které vypadaly, jako by ožily a sledovaly ho.

Josh vyrostl mezi kostmi, nebál se jich. V pracovně jeho otce byla spousta koster. Dokonce jako děti si se Sofií hráli v depozitáři muzea se zbytky kostí, ale všechny byly zvířecí nebo dinosauří. Josh jednou pomáhal složit ocas dravce, který měl být vystavený v Americkém muzeu přírodních věd. Ale tyto kosti… byly… všechny…

„To jsou lidské kosti?“ zašeptal.

„Ano,“ řekl tiše Machiavelli, a v jeho hlase se nyní objevil náznak italského přízvuku. „Tady dole jsou kosti a jejich zbytky přinejmenším šesti miliónů těl. Možná i více. Katakomby vznikly těžbou přírodních zdrojů zvláště mramoru.“ Ukázal palcem nahoru a dodal: „Stejného kamene, ze kterého jsou postaveny ulice Paříže. Město stojí na labyrintu tunelů a chodeb.“

„Jak se sem dostaly?“ zeptal se Josh třesoucím se hlasem. Odkašlal si, ruce nervózně spojil za zády a pokusil se vypadat ležérně, ačkoliv byl přímo vyděšený, „vypadají dost staře, jak dlouho tu jsou?“ vyzvídal.

„Jenom pár století,“ opověděl překvapivě Machiavelli. „Na konci osmnáctého století byly pařížské hřbitovy přeplněny. Tenkrát jsem tu náhodou na čas byl,“ dodal s koutky úst zkroucenými odporem. „Nikdy jsem nic podobného neviděl. Paříž měla tolik mrtvých, že je hřbitovy nemohly pojmout a hroby byly často jen hroudy země s viditelnými kostmi. Paříž možná byla jedno z nejkrásnějších měst na světě, ale také jedno nejšpinavějších. Dokonce horší než Londýn, což už mluví samo za sebe.“ Zasmál se a ozvěna jeho smích odrážela od zdí s kostí a lebek až zvuk úplně zdeformovala v něco strašidelně nerozpoznatelného. „Městem se šířil nepopsatelný zápach a skutečně tu tehdy žily krysy velké jako psi. Nemoci byly nevyhnutelnou součástí života a lidé na ně často umírali. Nakonec se přišlo na to, že přeplněné hřbitovy mají co dělat se zamořením města a bylo rozhodnuto je vyprázdnit. Vyhloubené chodby pod městem byly jen logickým řešením.“

Josh se podíval na zdi z kostí, přičemž se snažil nemyslet na to, že patřily lidem, kteří pravděpodobně zemřeli na nějakou strašnou nemoc. „Kdo je složil do takových vzorů?“ zeptal se Josh a ukázal na stěnu, kde byly lidské kosti různých velikostí poskládané do tvaru slunce s jednotlivými paprsky.

Machiavelli pokrčil rameny a odpověděl: „Kdo ví? Někdo, kdo chtěl uctít památku mrtvých nebo se jen snažil uspořádat něco, co zde leželo bez ladu a skladu. Lidé nemají rádi chaos, vždy se snažili věci srovnat, aby měly nějaký řád a systém.“

Josh se na něj podíval. „Vy je, tedy nás, nazýváte lidmi?“ Ukázal na Johna Dee, který téměř došel na konec chodby a bezpochyby byl mimo doslech. „Dee používá termín lidská rasa.“

„Nepleť si mě s ním,“ ušklíbl se Machiavelli s dotčeným ušklíbnutím.

Josh byl zmatený. Který z čarodějů byl mocnější – Dee nebo Machiavelli? Myslel si, že je to Dee, ale od začátku tušil, že Machiavelli tahá v zákulisí za neviditelné nitky. „Scathach o vás říkala, že jste ještě nebezpečnější a mazanější než Dee,“ řekl nahlas Josh, zatímco přemýšlel.

Machiavelliho tvář se přímo rozsvítila potěšeným úsměvem. „To je ta nejkrásnější věc, kterou o mně kdy řekla.“

„A je to pravda? Jste nebezpečnější než Dee?“

Machiavellimu chvíli trvalo, než odpověděl. Potom se usmál a ve vzduchu zavanul jeho typický hadí pach. „Samozřejmě,“ přiznal neskromně.

„Pospěšte si, tudy,“ volal Dee zpátky. Jeho hlas se zdeformoval úzkou chodbou a nízkými stropy. Znovu se otočil a mířil dál tunelem z kostí, přičemž světlo se od nich neustále vzdalovalo. Josh se chtěl za ním rozeběhnout, protože odmítal zůstat sám v naprosté tmě, ale Machiavelli lusknul prsty a v dlani se mu rozhořel klidný plamínek šedobílého světla.

„Ne všechny tunely jsou jako tento,“ pokračoval Machiavelli a ukázal na kosti uspořádané do pravidelných obrazců na zdech. „V některých z nich jsou naházené kosti bez ladu a skladu.“

Prošli ohybem tunelu a našli Johna Dee, který na ně netrpělivě čekal. Neřekl ani slovo, pouze nohou poklepával o zem. Pak se odvrátil a pokračoval dál.

Josh se soustředil na jeho záda a zvláště na světelnou kouli, která mu poskakovala nad ramenem. Zaměření pozornosti jinam od úzkého prostoru a zdí, které na něj s každým krokem téměř padaly, byla jediná možnost, jak si uchovat alespoň trochu jasnou mysl. Všiml si také, že na některých kostech jsou vyryté znaky jako grafitti, která vznikla před staletími. Navíc si byl vědom toho, že jediné stopy, které zde byly viditelné v tlusté vrstvě prachu na zemi, byly malé otisky drahých bot Johna Dee. Těmito tunely nikdo neprošel už věky, byl nucen připustit.

„Dostanou se sem dolů někdy normální lidé?“ zeptal se Machiavelliho, přičemž se spíše snažil udržovat konverzaci v nepříjemném okolním tichu, než že by opravdu stál o odpověď.

„Ano, část katakomb je otevřená veřejnosti,“ odvětil Machiavelli. Zvedl ruku a tenký plamínek osvítil složité obrazce na zdech a mihotající světlo je probudilo k životu. „Ale pod městem jsou kilometry tunelů a většina z nich ani nikdy nebyla zmapována. Vstup do těchto chodeb je samozřejmě nebezpečný a zakázaný, ale lidi stejně stále láká objevovat nebo prozkoumat něco, co ještě nikdo nezmapoval. Těmto lidem se říká katafilové. Dokonce tu máme speciální policejní jednotku, která prochází tunely.“ Machiavelli pak ale mávnul rukou, a i když se plamínek prudce rozkymácel, nezhasl. „Ale ani na jednu z těch skupin lidí zde nenarazíme. Tato oblast je úplně neznámá. Jsme hluboko pod městem, na místech prvních dolů, které byly vyhloubeny před staletími.“

„Hluboko pod městem,“ zopakoval Josh pomalu. Shrbil se, jako by cítil, že na jeho ramena dopadá celá váha Paříže nad ním. Tisíce tun zeminy, betonu a oceli jako by ho zarážely do země. Klaustrofobie ho začínala ovládat, cítil, jak se na něj kácí zdi, vyschlo mu v krku, popraskaly rty a jen stěží se dokázal nadechnout. „Myslím,“ zašeptal, „snad bych se radši vrátil zpátky nahoru, jestli to není problém.“

Ital zamrkal překvapením. „To teda problém je, Joshi.“ Machiavelli sáhl na Joshovo rameno a stiskl ho. Chlapec ucítil vlnu tepla, která mu pronikla tělem. Jeho aura zapraskala a v chodbě zavoněly pomeranče smíchané s Machiavelliho hadím odérem. „Na návrat je už pozdě,“ řekl klidně Machiavelli. Ztišil hlas téměř na hladinu slyšitelnosti a dodal: „Již jsme zašli příliš daleko, odtud už není cesta zpět. Buď opustíš katakomby s probuzenými schopnostmi nebo –“

„Nebo co?“ zeptal se Josh, ale pak mu došlo, jak ta věta končí a zpanikařil.

„Nebo katakomby neopustíš vůbec,“ odvětil Machiavelli prostě.

Chodba se opět stáčela a svažovala dolů. Zdi byly stále bohatě zdobené ornamenty z kostí, ale tentokrát vzory připadaly Joshovi povědomé. Podobaly se těm, které kdysi viděl v otcově pracovně a vypadaly jako májské symboly nebo aztécké znaky, ale co by dělalo středoamerické písmo v katakombách Paříže?

Na konci tunelu na ně opět Dee čekal. Oči se mu leskly a jiskřily odrážejícím světlem, a jeho kůže vypadala nezdravě šedě. Když promluvil, objevil se mu v hlase výrazný anglický akcent, že i Josh měl v té rychlosti potíže s rozpoznáním, co vlastně říká. Těžko říci, zda je čaroděj tak nervózní nebo vzrušený, ale ani jedno Joshe příliš neuklidnilo, spíš naopak.

„Tohle je významná chvíle, která navždy změní tvůj život, chlapče. Nejenom že budou probuzeny tvé schopnosti, ale také se setkáš se starobylou bytostí, kterou ještě lidská rasa nezapomněla, a jejíž odkaz stále žije v legendách. Je to velká čest.“ Sklonil hlavu a zvedl ruku, nad kterou plula světelná koule. Světlo odhalilo dva vysoké sloupy do oblouku složené klenutí z kostí, které tvořilo vstupní rám. Za vchodem se rozprostírala černočerná tma. Dee ustoupil o krok a rozkázal: „Jdi první!“

Josh zaváhal, Machiavelli chytil jeho paži a na krátký okamžik ji stiskl. Tichým hlasem mu naléhavě udělil pár rad: „Ať se uvnitř stane cokoliv, nesmíš dát najevo strach a za žádnou cenu nepodléhej panice. Závisí na tom tvůj život i duševní stav. Je to jasné?“

„Žádný strach ani panika,“ opakoval Josh. Dýchal rychle a zhluboka. „Žádný strach ani panika.“

„Běž!“ Machiavelli pustil Joshovu paži a strčil ho směrem k Johnovi Dee a ke vchodu. „Nechť jsou tvé schopnosti probuzeny,“ řekl. „A ať to stojí za to,“ dodal.

Něco v Machiavelliho hlase donutilo Joshe naposledy se ohlédnout. Na tváři Itala uviděl téměř lítostivý výraz, což ho přimělo, aby se zastavil. Dee zavětřil další problém a se žhnoucíma šedýma očima a rty, které se zkřivily do odporného šklebu, řekl: „Ty nechceš probudit své schopnosti?“

A Josh měl opravdu jednu jedinou odpověď na tuto otázku.

Znovu letmo pohlédl zpátky na Machiavelliho, zpola zvedl ruku, aby na rozloučenou zamával, zhluboka se odevzdaně nadechl a prošel otvorem lemovaným kostmi do temnoty. Když za ním prošel Dee, prostor se trochu rozsvítil a Josh zahlédl kruhovou širokou místnost, vypadala jako celá vytesaná z jedné obrovské kosti. Hladké zdi, vyleštěný nažloutlý strop a dokonce podlaha ve stejném odstínu a ze stejného materiálu jako venkovní chodby.

Dee postrčil Joshe dopředu a položil ruku na jeho záda. Josh udělal dva kroky a zastavil se. Posledních pár dní ho naučilo očekávat překvapující věci – zázraky a divy, netvory a příšery, a tohle bylo pro něj… zklamání.

Ve sklepení nikdo nebyl. Uprostřed stál pouze dlouhý kamenný podstavec ve tvaru kvádru. Světelná koule čaroděje osvítila objekt, přičemž si Josh na něm všiml i ve špatném světle každého vytesaného detailu. Na mramorovém podstavci ležela socha velkého muže v antickém brnění z kůže a kovu, se širokým mečem, který byl téměř dva metry dlouhý. Když se Josh postavil na špičky, viděl, že socha má na hlavě helmu, která zakrývá celou tvář.

Josh se rozhlédl. Dee stál napravo od dveří a Machiavelli, který vešel dovnitř, zaujal pozici nalevo. Oba bedlivě sledovali každý jeho krok. „A co… co se teď bude dít?“ zeptal se a jeho hlas zněl v těch stěnách tlumeně a nevýrazně.

Ani jeden muž nepromluvil. Machiavelli složil ruce na prsou, nahnul hlavu na stranu a přimhouřil oči.

„Kdo je to?“ zeptal se Josh a ukázal palcem na sochu. Nepředpokládal, že mu Dee odpoví, ale když se obrátil k Italovi, zjistil, že se Machiavelli nedívá na něho, ale za něj. Okamžitě se otočil… právě ve chvíli, kdy se z temných stínů zhmotnili dva tvorové, kteří by nedělali ostudu v žádném hororu.

Příšerky byly bílé, od zářivě bílé kůže až po dlouhé rovné vlasy, které přes záda spadaly až na zem. Nebylo možné určit jejich pohlaví, ale byly velké asi jako lidské děti, až nepřirozeně hubené s velkou hlavou. Měly vysoké čelo a vystupující lícní kosti. Na hlavě také upoutávaly pozornost nápadně velké uši a drobné výrůstky rohů, které se značily nad čelem. Pak ti tvorové na Joshe namířili své kulaté oči, které neměly žádné zornice, a když se pohnuli dopředu, Josh si uvědomil, že mají něco s nohama. Jejich stehna se stáčela dozadu, a u kolen se nohy jako by obrátily a končily kozími kopyty.

Stvoření se rozdělila, každé prošlo z jedné strany kolem podstavce a Josh měl sto chutí před nimi ustoupit, ale potom si vzpomněl na Machiavelliho radu a zůstal stát na místě. Zhluboka se nadechl a pozorně si prohlédl prvního tvorečka a zjistil, že není zas až tak děsivý, jak se zprvu zdálo. Byl tak malý, že vypadal až křehce. Měl matné tušení, kdo jsou: viděl jejich obrazy na úlomcích antické keramiky, které měla jeho máma na policích v pracovně. Byli to faunové nebo satyrové nepamatoval si, jaký je mezi nimi rozdíl.

Tvorečkové kolem něj kroužili a natahovali se po něm svými ledově zbarvenými dlouhými prsty se špinavými černými nehty. Dotýkali se jeho potrhaného trička, lepili se na jeho džíny. Rozmlouvali spolu vysokými pisklavými hlásky, téměř za hranicí slyšitelnosti, při těch zvucích až trnuly zuby. Jeden kostnatý dlouhý prst šťouchl Joshe do břicha a jeho aura zajiskřila a zazářila zlatými jiskrami. „Hej!“ vykřikl. Tvorečkové uskočili, ale ten jediný dotek zvýšil tempo Joshova srdce a jeho samotného najednou pohltil bezejmenný strach. S tímto pocitem se nikdy předtím nesetkal, ani si ho nedokázal vzdáleně představit. Bylo to, jako by obživly všechny jeho noční můry najednou a děs se mu zavrtával pod kůži a zanechával ho roztřeseného a vzlykajícího, politého studeným potem. Druhý faun přikročil blíž a položil chladnou ruku na Joshovu tvář. V tom se jeho srdce rozeběhlo jako o závod a žaludek se mu zvedal v bezmezné vlně paniky.

Oba tvorečkové se navzájem chytili a poskakovali, až se otřásali, což znamenalo jediné – skvěle se bavili.

„Joshi!“ Machiavelliho rozkazovačný tón pronikl Joshovými panikou zatemněnými smysly a umlčel smích faunů. „Joshi, poslouchej mě. Poslouchej můj hlas, soustřeď se na něj. Satyrové jsou jednoduchá stvoření a živí se nejprimitivnějšími lidskými emocemi. Jeden z nich vyvolává strach a druhý šíří hrůzu. Jmenují se Phobos a Deimos.“

Při zmínce svých jmen oba satyrové začali ustupovat, až zmizeli v temnotě za podstavcem, odkud svítily jen jejich vodnaté kulaté oči, ve kterých se odráželo světlo ze zářící koule Johna Dee.

„Jsou to strážci spícího boha.“

A pak se s praskotem kamene socha pomalu posadila a obrátila hlavu na Joshe. Pod helmou se rozsvítily dvě velké krví podlité oči.

KAPITOLA 49

„Tohle je nějaká říše za hranicemi světa?“ zeptala se Sofie s vyděšeným výrazem a zadržovaným dechem.

Stála ve vchodu do dlouhé rovné chodby, jejíž zdi byly vyzdobené a vyložené lidskými kostmi, nebo to alespoň tak vypadalo. V prostoru svítila jediná nízko energetická žárovka a vyplňovala jej slabým žlutým světlem!

Johanka stiskla Sofiinu paži a usmála se. „Ne, jsme stále v našem světě. Vítej v pařížských katakombách.“

Sofiiny oči na moment zazářily stříbrně, když Sofiino vědomí zaplavily vzpomínky čarodějky z Endoru. Dora znala katakomby dobře, velice dobře. Sofie zavrávorala při dalším návalu vzpomínek: muži a ženy oblečení jen v hadrech hloubili tunely a šachty, dohlížely na ně stráže v uniformách římských centurionů. „Tohle byly doly,“ zašeptala Sofie.

„Ano, kdysi dávno,“ potvrdil Nikolas. „A nyní je to hrobka miliónů Pařížanů a jednoho.“

„Spícího boha,“ dopověděla Sofie s nakřápnutým hlasem. Tohle byl jeden ze starobylých bytostí, kterého čarodějka zároveň nenáviděla i litovala.

Saint-Germain a Johanka byli překvapeni Sofiinými znalostmi a vědomostmi. Dokonce i Flamel vypadal vyvedený z míry.

Sofie se začala třást. Chytila se za pokrčené paže a snažila se stát vzpříma, i když to při přicházejících neblahých vzpomínkách bylo těžké. Spící bůh býval kdysi…

… na hořícím bitevním poli, viděla osamělého bojovníka v brnění z kovu a kůže, nesl meč dlouhý jako on sám, bojoval s dinosaury a tvory z jurského období.

… u bran starodávného města, stejný bojovník čelil početné hordě opicích mužů, zatímco zástup zajatců utíkal druhou branou.

… na schodech neskutečně vysoké pyramidy, bojovník bránil ženu s dítětem před stvořeními napůl ptačími a zpola hadími.

„Sofie…“

Třásla se, studený pot se jí linul po zádech, zuby jí cvakaly o sebe v zimnici. Obrazy se změnily, upravené a čisté brnění bojovníka bylo zničené a špinavé blátem i rzí. I bojovník se změnil.

… Nelítostně se prodíral primitivní vesnicí, všude led a mráz, vyl jako zvíře, zatímco v kožešinách zabalení lidé od něj utíkali nebo se strachem krčili, kde se dalo.

… Bojovník jel jako vůdce armády složené ze zvířat, nezařaditelných tvorů i lidí, táhli na zářící město uprostřed opuštěné pouště.

… velký bojovník stál uprostřed obrovské knihovny plné pergamenů, map a svitků, knih v kovové, kožené i látkové vazbě. Knihovna hořela a vydávala takový žár, že kovové vazby knih se tavily. Strhával další a další police a ničil v plamenech tisíce knih.

„Sofie!“

Dívčina aura zazářila a zašustila jako celofán a alchymista ji chytil za rameno a silně stiskl. „Sofie!“

Flamelův hlas ji nakonec vymanil z transu vzpomínek, které nebyly její. „Já jsem… já jsem viděla…“ zachraptěla. Cítila, jako by ji škrábalo v krku a kousla se do jazyka, že v ústech cítila chuť krve.

„Neumím si ani představit, co jsi viděla,“ řekl tiše alchymista. „Ale myslím, že vím, koho jsi viděla.“

„Kdo je to?“ vydechla těžce. „Kdo je ten bojovník v brnění z kovu i kůže?“ Tušila, že kdyby se zamyslela, jistě by jí jméno vytanulo na mysli, ale to by ji jen vrhlo zpět do vzpomínek na násilím přeplněný svět bojovníka, a to nechtěla.

„Je to Mars, mstitel.“

„Římský bůh války,“ dodala trpce Johanka z Arku.

Aniž by se podívala nebo otočila, Sofie zvedla levou ruku a ukázala dolů do úzkého tunelu. „On je tam dole,“ řekla tiše.

„Jak to víš?“ zeptal se Saint-Germain.

„Cítím ho,“ řekla dívka a otřásla se. Třela dlaněmi své paže. „Je to, jako by po mé kůži běhalo něco studeného a lepkavého. A přichází to odtamtud.“

„Chodba vede přímo do středu katakomb,“ řekl hrabě.

„Do ztraceného antického města Lutecia.“ Začal pohotově třít ruce o sebe, přičemž na zem padaly jiskřičky a pak se vydal do tunelu a Johanka hned za ním. Sofie je chtěla následovat, ale pak se zarazila a podívala na alchymistu. „Co se s tím bohem stalo? Když jsem ho viděla poprvé, byl obráncem lidí. Co ho změnilo?“

Nikolas zavrtěl hlavou. „Nikdo neví. Odpověď možná leží v čarodějčiných vzpomínkách,“ navrhl. „Museli se znát.“

Sofie začala vrtět hlavou. „Ne, nechtějte, abych na něj myslela…,“ začala, ale už bylo pozdě. Už při posledních Nikolasových slovech se jí do mysli vkrádala série strašných obrazů. Viděla vysokého krásného muže, který stál sám nahoře vysoké dech beroucí pyramidy s rukama napřaženýma k nebi. Přes ramena měl přehozený neobyčejný plášť z barevného peří. Pod pyramidou se rozpínalo obrovské kamenné město, které obklopovala hustá džungle. Město slavilo, v širokých ulicích se radovaly zástupy lidí v jasně barevných šatech, s nápadnými šperky, pestrými plášti z peří a pokrývkami hlavy. Barvy se jako by vyhýbaly jednomu zástupu lidí v bílých hábitech, který se táhl středem města širokou hlavní třídou. Když se Sofie podívala lépe, zjistila, že lidé jsou k sobě připoutáni lanem z kůže upevněném k jejich krkům. Strážci s biči a oštěpy je vedli k pyramidě.

Sofie se ztěžka nadechla, mrkla a výjev zmizel. „Znala ho,“ řekla chladně. Neřekla ovšem alchymistovi, že čarodějka z Endoru boha války milovala…, ale to bylo strašně dávno, ještě dříve, než se změnil a vryl se do podvědomí všech jako Mars Ultor, Mstitel.

KAPITOLA 50

„Sláva Martovi, bohu války,“ zvolal Dee hlasitě a zřetelně.

Josh úplně ztuhlý strachem pozoroval hlavu sochy, která se pomalu obrátila k anglickému čaroději. Aura čaroděje se okamžitě probudila k životu. Zazářila žlutě a utvořila kolem něj lehký opar. Pod helmou se rudě rozhořely Martovy oči, které se opět stočily Joshovým směrem a upřeně se na něj zadívaly. Oba mlhově bílí satyrové se vykradli ze stínů a postavili se za podstavcem, přičemž z Joshe také nespouštěli oči. I jen letmý pohled na ta malá stvoření vháněl Joshovi do žil pocity strachu a hrůzy a zřetelně viděl, že jeden z nich si labužnicky olízl tenké rty jazykem. Za takový by se nemusela stydět žádná příšera. Uhnul pohledem a snažil se soustředit na antického boha.

Machiavelli mu předtím řekl: „Nesmíš dát najevo strach a za žádnou cenu nepodléhej panice.“ Ale to se lehko řekne. Přímo před ním, téměř na dosah, stála starobylá bytost, kterou uctívali staří Římané jako boha války. Josh nikdy neslyšel o Hekaté nebo čarodějce z Endoru, a nic o nich nevěděl, ale tohle bylo něco úplně jiného. Nyní mu došlo, co Dee myslel tím, že tato bytost nebyla lidskou rasou zapomenuta. Tohle je Mars, starobylá bytost, po které byla pojmenována planeta.

Josh se pokusil zhluboka nadechnout a uklidnit své na poplach bijící srdce, ale třásl se tak silně, že stěží dýchal. Podlamovala se mu kolena a vypadalo to, že každou chvílí omdlí. Silou vůle k sobě tiskl čelisti a donutil se dýchat nosem. Pokoušel se vší silou vzpomenout na dechová cvičení, která se naučil na hodinách bojového umění. Zavřel oči a složil ruce okolo pasu. Měl by být schopný tuto situaci zvládnout, už se setkal s jinými starobylými bytostmi, čelil nemrtvým a bojoval dokonce s prehistorickým netvorem. O co horší to ještě může být?

Narovnal se, otevřel oči a podíval se na sochu boha… až na to, že už to nebyla socha. Tohle bylo živé. Kolem jeho těla sice byla šedivá vrstva, která pokrývala celé jeho tělo i šaty, ale jinak to už byla živá bytost. Jediná barva na celém kolosu byly rudě žhnoucí oči zpod hledí, které naprosto zakrývalo Martovu tvář.

„Velký Martě, nadešel čas,“ řekl Dee rychle, „čas pro starobylé bytosti, aby se vrátily zpět na Zemi a ovládly svět lidí.“ Nadechl se a dramaticky oznámil: „Konečně máme Kodex.“

Josh ucítil zašustění zbývajících stránek knihy pod tričkem. Co by se asi stalo, kdyby věděli, že má ty dvě stránky? Probudili by i pak jeho schopnosti?

Při zmínce o Kodexu se bohova hlava obrátila k Johnovi Dee, přičemž otvory v helmě se linuly obláčky rudého kouře.

„Věštba je téměř naplněna,“ pokračoval urychleně Dee. „Brzy uskutečníme hlavní rituál, který osvobodí všechny ztracené bytosti a vrátí jim místo králů a vládců na zemi, které jim patří. Brzy učiníme ze světa ráj, kterým býval.“

Mars sundal nohu z podstavce za mohutného zvuku drolícího se kamene a posadil se tak, že se díval přímo na chlapce. Josh si přitom uvědomil, že každým pohybem z boha odpadávají kusy povrchové šedé hmoty.

Dee zvedl hlas a téměř křičel: „A první z proroctví v Kodexu se také naplňuje. Našli jsme ty, kteří jsou jedno. Našli jsme dvojčata z legendy.“ Ukázal rukou na Joshe. „Tento lidský jedinec má čistě zlatou auru, jeho sestra ryzí stříbrnou.“

Mars nahnul hlavu na stranu, aby se znovu podíval na Joshe a natáhl ruku. Byl stále zhruba v půlmetrové vzdálenosti, ale Joshova aura zazářila v celé své kráse, zlaté světlo ozářilo celé sklepení a zahnalo oba satyry pod podstavec. Zatuchlý vzduch byl okamžitě provoněný pomeranči. Josh mžoural kvůli oslňující záři, kterou vydávala jeho vlastní kůže, a cítil, že mu stojí vlasy na hlavě a praskají statickou elektřinou. Pozoroval v němém úžasu, jak opadává šedá krusta z Martových prstů a odhaluje snědou pokožku a svalnaté tělo pod ní. Vlastní aura boha války zasvítila a zahalila ho do husté tmavě červené až fialové mlhy. Jeho kůže začala žhnout agresivní červenou, až lítaly malé jiskřičky, které se zabodávaly do jeho masa, kde se chladily a utvářely špinavě bílý až popelavý povrch. Josh se zamračil, vypadalo to, že Martova aura tuhne a tvoří tlustý krunýř, který z něj udělá znovu kus kamene.

„Dívčiny schopnosti byly probuzeny,“ pokračoval Dee a jeho hlas se odrážel od zdí. „Chlapcovy dosud ne. Jestli máme uspět a vrátit vládu na zemi starobylým bytostem, musí být probuzeny i jeho schopnosti. Martě, mstiteli, probudíš jeho schopnosti?“

Bůh války položil špičku meče na zem, a ta zajela lehce hluboko pod povrch. Chytil oběma rukama rukojeť a nahnul se blíž, aby si Joshe dobře prohlédl.

Nesmíš dát najevo strach a za žádnou cenu nepodléhej panice, opakoval si Josh. Napřímil se a podíval se odvážně do úzkých obdélníkových průduchů v Martově helmě. Na moment se Joshovi zdálo, že zachytil obraz jasně modrých očí hluboko uvnitř, ale pak už byly jen rudé a zářící. Joshova aura bledla a v tu chvíli opět vylezli oba satyrové, vyskočili na podstavec a hleděli na chlapce. Tentokrát si nešlo nevšimnout jejich hladových očí.

„Dvojčata.“

Joshovi chvíli trvalo, než si uvědomil, že antický bůh promluvil. Jeho hlas byl překvapivě příjemný a zněl neskutečně unaveně. „Dvojčata?“ A tentokrát otázka v jeho hlase byla jasná.

„A-ano,“ zakoktal Josh. „Mám dvojče, sestru Sofii.“

„Měl jsem také dvojčata – chlapce… ale to je už strašně dávno,“ řekl zamyšleně Mars, jeho hlas se pomalu ztrácel někde daleko. Rudé oči pod helmou bledly a na povrch pronikala jasná modř. „Byli to dobří chlapci,“ dodal, ačkoliv nebylo úplně jasné, komu to vypráví. „Kdo z vás je starší?“ zeptal se. „Ty nebo tvá sestra?“

„Sofie,“ odpověděl Josh a ústy mu projel letmý úsměv při vzpomínce na sestru. „Ale jen o dvacet devět sekund.“

„A máš rád svou sestru?“ zeptal se znovu Mars.

Josh byl otázkou překvapený, a začal: „Ano, ale… tedy samozřejmě, že mám.“ A po chvíli dodal: „Je to přece má sestra, navíc dvojče.“

Mars kývl. „Romulus, můj mladší syn, to také říkal. Přísahal mi, že svého bratra Rema nade vše miluje. A pak ho zabil.“

Sklepení plné kostí najednou naprosto ztichlo.

Josh se podíval do očí, které skrývala helma, a spatřil modré oči, které se plnily slzami. Cítil, že se mu také hrnou slzy do očí lítostí a soucitem nad Martovou bolestí. Pak slzy boha války zasyčely a vypařily se ve chvíli, kdy se oči zbarvily opět do ruda. „Probudil jsem schopnosti svých synů, jejich auru, dal jsem jim možnosti, o kterých se obyčejným smrtelníkům může jen zdát. Jejich smysly byly zbystřené k dokonalosti…, ale to zahrnovalo i emoce a nálady, lásku, strach a nenávist.“ Zarazil se a po chvíli pokračoval: „Byli si tak blízcí, do té doby, než prošli rituálem probuzení. To je zničilo.“ Následovala další, daleko delší pauza. „Možná by bylo lepší, kdybych tvé schopnosti k životu neprobudil. Pro dobro tvé i tvé sestry.“

Josh zamrkal překvapením a podíval se přes rameno na Johna Dee a Machiavelliho. Italova tvář byla naprosto nečitelná, ale Dee vypadal stejně ohromeně jako Josh. Copak bůh války, Mars, mstitel odmítá probudit jeho schopnosti?

„Mocný Martě,“ začal čaroděj, „jeho schopnosti musí být probuzeny…“

„Ať rozhodne sám,“ řekl přátelsky Mars. „Požaduji.“

Záře zpod Martovy helmy zesílila, po slovech Johna Dee. „Ty požaduješ?!“

„Ve jménu svého pána, samozřejmě,“ dopověděl Dee. „Můj pán požaduje.“

„Tvůj pán nemá právo něco požadovat, čaroději,“ zašeptal Mars. „A jestli promluvíš ještě jednou,“ dodal, „pošlu na tebe své společníky.“ Phobos a Deimos se vyšplhali na rameno boha války a zahleděli se na čaroděje. Oba satyrové se radostně šklebili. „A věř mi, že mohou způsobit strašnou smrt.“ Pak se otočil zpátky k Joshovi. „Tato volba je jen na tobě. Můžu probudit k životu tvé spící schopnosti. Můžu tě učinit mocným, až nebezpečně mocným.“ V rudých očích se zablesklo a zornice žhnuly až do běla. „Je to opravdu to, co chceš?“

„Ano,“ vyhrkl bez zaváhání Josh.

„Není to ale zadarmo, protože všechno má svou cenu.“

„Zaplatím cokoliv,“ okamžitě odpověděl Josh, ačkoliv neměl tušení, co by po něm bůh války mohl chtít.

Mars přikývl svou velkou hlavou, přičemž opět zazněl zvuk praskajícího a drolícího se kamene. „Dobrá reakce, a jediná správná. Byla by chyba ptát se na cenu.“

Phobos a Deimos vydávali prapodivné zvuky, které si Josh vyložil jako smích, a pochopil, že tu již byli takoví, kteří se pokusili se spícím bohem smlouvat a zaplatili cenu nejvyšší.

„Přijde čas, kdy ti připomenu, že mi něco dlužíš,“ řekl Mars a podíval se přes Joshovu hlavu dozadu. „Kdo bude chlapcovým mistrem?“

„Já,“ odpověděli oba muži zároveň.

Josh se na oba nesmrtelné překvapeně podíval. Byl by asi radši, kdyby ho učil Machiavelli.

„Čaroději, je tvůj,“ oznámil po chvíli rozmýšlení Mars. „Je tvůj, protože tvé motivy jsou jasně čitelné. Chceš použít chlapce, aby se na svět vrátily starobylé bytosti. Nemám o tom nejmenší pochybnost. Ale ty…“ dodal s nahnutou hlavou k Italovi. „Tvá aura je nečitelná, nedokážu určit, co chceš. Možná protože ses ještě nerozhodl.“

Znovu se ozval zvuk drolícího se kamene, to když se bůh postavil. Byl přes dva a půl metru vysoký a helmou se téměř dotýkal stropu. „Poklekni,“ nařídil Joshovi, který tak učinil. Mars uvolnil ze země svůj dlouhý meč a otočil ho k Joshově tváři. Josh meč sledoval, až se přiblížil natolik, že skoro šilhal. Byl tak blízko, že viděl i sebemenší detaily ostří, jako slabou vlnovku, která se táhla prostředkem čepele.

„Jaké je tvé rodové jméno a jak se jmenují rodiče?“

Joshovi vyschlo v krku, že jen stěží mohl mluvit. „Rodové jméno? Aha, příjmení je Newman. Můj otec je Richard a matka Sára.“ Na mysli mu vytanula vzpomínka na Hekaté, která se Sofie ptala na stejnou otázku. Bylo to pouze pár dní, ale měl pocit, že je to věčnost.

Mars přidal na intenzitě hlasu, až se Joshovi zdálo, že cítí brnění v kostech. „Joshi, synu Richarda a Sáry, rodu Newmanových, lidské rasy, probudím tvé spící schopnosti. Zjistíš, že to není dar, protože zaplatíš svou daň. Pokud nezaplatíš, zničím tebe i všechno, co je ti milé.“

„Zaplatím,“ řekl Josh ztěžka. Krev se mu vařila v žilách a hnala se mu do hlavy.

„Já vím, že ano.“ Velký meč se pomalu pohnul a dotkl se nejprve Joshova pravého ramene, pak levého a vrátil se znovu k pravému. Obrys aury probliknul okolo jeho těla a z blonďatých vlasů se mu začalo zlatě kouřit. Navíc sklepem zaplnila pronikavá citrusová vůně. „Ať je od této chvíle tvůj zrak ostrý.“

Joshovy oči se proměnily ve zlaté disky a okamžitě se mu zalily slzami, které stékaly po tvářích. Měly barvu a hustotu, jako by byly z roztaveného zlata.

„… tvůj sluch ať se zbystří…“

Kouř se začal linout z Joshových uší a jako by shořely špunty, které do té doby ve zvukovodech měl. „… chuť nechť se zdokonalí.“

Josh otevřel ústa a zakašlal. Uvnitř se mezi zuby a jazykem objevila nafialovělá mlha s jantarovými jiskřičkami. „… hmat zjemní…“

Josh zvedl ruce k obličeji. Žhnuly tak jasně, že byly téměř průhledné. Mezi prsty jiskřilo a místo svých okousaných nehtů měl vyleštěné kousky zrcadel.

„… a čich zesílí.“

Joshova hlava byla celá zahalená ve zlatém dýmu. Vyrážel z jeho nosu, což vypadalo, jako by chrlil oheň. Aura jasně zářila a kolem jeho ramen a hrudníku zhoustla.

Mars opět pohnul mečem a lehce poklepal na chlapcova ramena. „Opravdu, tvá aura je jedna z nejsilnějších, které jsem kdy viděl,“ přiznal tiše bůh. „Je to ještě něco dalšího, co ti můžu dát – dar, za který nic nechci. Možná se ti bude hodit ve dnech, které přijdou.“ Natáhl levou ruku a položil ji na chlapcovu hlavu. Téměř okamžitě Joshova aura zazářila nebývalou silou. Z jeho těla se rozletěly ohnivé paprsky, koule a jiskry, které poskakovaly celým sklepením. Oba satyrové se za pisklavého vřískotu vydali hledat úkryt před nepříjemnou intenzivní září za mohutným podstavcem. Ale nebyli dost rychlí a jejich světlá kůže při zásahu světla zčervenala a konečky sněhově bílých vlasů zčernaly a ztuhly. Sílící světlo podlomilo kolena i Johnovi Dee, který si chránil oči svýma rukama v rukavicích. Uhnul jen o kousek ohnivým koulím, které se odrážely od zdí i stropu, kde zanechávaly prohlubně ve vyleštěných kostech.

Machiavellimu se podařilo uniknout plnému zásahu světla. Obrátil se včas a zbaběle utekl z místnosti krátce předtím, než se Mars dotkl chlapcovy hlavy. Schoulil se do klubíčka v hlubokém stínu za dveřmi, zatímco otvorem na chodbu unikaly paprsky zlatého světla a ohnivé koule se odrážely od zdí. Zamrkal, aby setřásl zbytkové odrazy záře a lépe se přizpůsobil šeru v tunelu. Již byl mnohokrát svědkem probuzení, ale nikdy to nebylo tak dramatické. Co měl Mars v plánu, jaký dar se rozhodl chlapci věnovat?

Potom i přes mžitky před očima uviděl na konci tunelu stříbrný obrys a katakomby zalila vůně vanilky.

KAPITOLA 51

Vysoko na vršku vodárenské věže na Alkatrazu seděla Morrigana. Obklopovalo ji obrovské hejno jejích speciálně vyšlechtěných vraních miláčků a krátila si dlouhou chvíli tichým zpěvem. Zpívala melodii, kterou poprvé slyšeli už první lidé a která je už hluboko zapsána v lidské DNA. Je to pomalá a klidná píseň, smutná a krásná zároveň,… ale také nesmírně děsivá. Je to Morriganina píseň, která vyvolává strach a hrůzu. Nesla se bitevními poli celými lidskými dějinami a mnohdy byla poslední, co umírající lidé na tomto světě slyšeli.

Vraní bohyně si přes sebe přetáhla plášť z peří a zahleděla se přes mlhou pokrytý záliv směrem k městu. Cítila teplo všech lidí, kteří žili v San Francisku, a viděla jejich svítící aury. Každá obsahovala bohatou směsici strachu a starostí, okořeněnou šťavnatými a chutnými emocemi. Spojila ruce a přitáhla k hlavě. Konečky prstů se dotýkala černých rtů. Její předkové se živili lidskými pocity, vzpomínkami, které chutnaly jako lahodné víno. Brzy… velmi brzy se ty časy vrátí a bude moci znovu užívat lahodné chuti.

Ale předtím ji ještě čeká výjimečná hostina.

Když ji Dee zavolal, že se konečně starobylé bytosti shodly na tom, že je příliš nebezpečné nechávat naživu oba Flamelovy, věděla, že vědma bude její. Nakonec dostala svolení, aby ji zničila.

Měla v plánu Perenelu přenést do svého obydlí vysoko v horách nad San Bernardinem a během příštích dní z ní vysát každý cit i vzpomínku. Perenela žila téměř sedm set let, cestovala po celém světě, navíc i za jeho hranice do různých říší, musela vidět divy a zažít hrůzy, o kterých může normální smrtelník jen snít. Věděla, že vědma má i nebývalou paměť, určitě si pamatuje úplně všechno a tohle všechno z ní vysaje. Až bude s legendární Perenelou Flamelovou hotova, nezbude z ní víc než bezduché dítě. Bohyně zaklonila hlavu a otevřela ústa, odkud jí vystupovaly dlouhé bílé ostré špičáky, které působily kontrastně k černým rtům a malému tmavému jazyku. Už brzy.

Morrigana věděla, že je Perenela v chodbách pod vodárenskou věží. Věděla i o druhém vchodu přístupném pouze za odlivu. A přestože doba přílivu přijde až za několik hodin, byly útesy okolo jeskyně zajištěné ostrými zobáky vran.

Pak najednou bohyně zavětřila.

Přes vůni soli, jódu a moře, korodujícího kovu, rozpadajících se kamenů a vlhkého peří ucítila ještě něco dalšího… něco, co na toto místo ani do této doby nepatřilo. Něco starodávného a lehce nahořklého.

Vítr pomalu pohnul mlhou a před ní se stříbrně zaleskly kapičky zkondenzované páry na tenkém vlákně. Morrigana překvapeně zamrkala svýma černočernýma očima. Vítr přinesl další vlákno a pak další a další, která se točila ve větru jako neblahá znamení. Vypadaly jako pavučiny.

To ale jsou pavučiny.

Právě když usoudila, že něco není v pořádku, ze šachty vyskočil obrovský pavouk. Přistál jistě na stěně věže, přičemž jeho nohy s háčky na koncích se bezpečně zachytily na kovovém plášti. A pomalu se blížil k vraní bohyni.

Ptáci rozezněli vodárenskou věž, jak se s hlasitým skřehotáním vznesli k obloze. Ve vzduchu, kam unikli, se po chvíli zachytili do sítí z pavučin a postupně popadali dolů na hlavu své temné paní. Morrigana ovšem nezůstala dlouho uvězněná pod těly ptáků, ani lepkavá pavučina ji nemohla na dlouho zadržet. Pomocí svých dlouhých ostrých nehtů si prorazila cestu ke svobodě, roztáhla plášť a chystala se vznést. V ten moment ovšem velký pavouk dosáhl vršku věže a jednou nohou ji stáhl dolů.

Perenela Flamelová, která seděla na zádech pavouka, se nahnula dopředu. Usmála se na Morriganu a řekla: „Myslím, že jsi mě hledala.“

KAPITOLA 52

Sofie běžela, co jí síly stačily.

Už se nebála, nebylo jí špatně, ani se necítila unaveně. Jediné, na co myslela, bylo dostat se k bratrovi. Josh byl přímo před ní, v místnosti na konci tunelu. Viděla zlatou záři jeho aury, která svítila do tmy, a cítila kyselou vůni pomerančů.

Odstrčila Nikolase, Johanku i Saint-Germaina, ignorovala jejich výkřiky, které ji měly zastavit, a rozeběhla se ke klenutému zářícímu vchodu. Vždycky dobře běhala a měla na svém kontě nespočet školních rekordů na sto metrů, ale nyní chodbou téměř letěla. Každým krokem její vlastní aura sílila, poháněná zlostí i silou vůle. Praskala a jiskřila, až kolem jejího těla utvořila stříbrný obal. Její probuzené smysly vnímaly každý detail a během okamžiku stíny a šero v tunelu zmizely a Sofie uviděla chodbu v celé její děsivé kráse. Na její čichové buňky zaútočily různé pachy, jako síra, zatuchlost, vlhkost, ale daleko výraznější nade všemi byla pomerančová vůně bratrovy aury.

Sofie věděla, že přišli pozdě. Věděla, že Josh už podstoupil rituál probuzení.

Prošla kolem skrčeného muže u dveří, nevěnovala mu žádnou pozornost a vtrhla dovnitř… Její aura okamžitě ztuhla do kovové skořápky, když se na ní řítila ohnivá koule, která se odrazila od stěny. Po nárazu energie zavrávorala a chytila se rámu dveří, aby ji to nevytlačilo zpátky na chodbu.

„Joshi,“ zvolala, ohromená pohledem, který se jí naskytl.

Josh klečel na zemi před tím, kdo mohl být pouze Mars. Vysoký bůh držel ve vzduchu svůj široký meč a špičkou se dotýkal stropu. Pravou ruku měl položenou na hlavě jejího bratra. Joshova aura zářila jako nezkrotný oheň a celého obklopila zlatým světlem, ze kterého vystřelovaly ohnivé koule, šipky a chomáčky energie. Všechny pak narážely do zdí a stropu a okusovaly časem zažloutlé kosti a odkrývaly bílé pod nimi.

„Joshi!“ vykřikla znovu Sofie.

Mars pomalu obrátil hlavu a upřel na ni rudé oči. „Odejdi,“ nařídil.

Sofie zavrtěla hlavou. „Neodejdu bez svého bratra,“ procedila skrz zaťaté zuby. Byla pevně rozhodnutá bratra neopustit, nikdy.

„Už není tvé dvojče,“ řekl Mars klidně. „Ode dneška jste rozdílní a nic to nezmění.“

„Vždycky to bude můj bratr,“ odpověděla Sofie prostě.

Poslala do místnosti ledově studenou mlhu, která se přelila přes Joshe i antického boha. Při doteku s Joshovou aurou zasyčela, a ke stropu stoupal šedý dým, který zamrznul nad Martovou tvrdou kůží a vytvořil ledové krystalky, od kterých se odráželo žluté světlo.

Mars pomalu sklonil meč a sebejistým hlasem se zeptal: „Máš vůbec představu, kdo jsem?“ Nečekal na odpověď a dodal: „Kdybys měla, začala by ses bát.“

„Jsi Mars, mstitel,“ řekla Sofie pomalu, přičemž ji vydatně pomáhaly čaroděj činy vzpomínky. „A byl jsi uctíván Římany, předtím jsi byl vzýván Řeky jako bůh války Ares a předtím Babyloňany, kteří ti dali jméno Nergal.“

„Kdo jsi?“ zeptal se Mars, sundal ruku z Joshovy hlavy a jeho aura okamžitě zablikala a zmizela i s ohnivou show.

Josh zavrávoral a Sofie ihned přiskočila, aby ho chytila dřív, než upadne. Ve chvíli, kdy se ho dotkla, její aura zmizela a nechala ji naprosto bezbrannou. Ale nyní již byla příliš daleko za hranicí strachu, a tak cítila pouze úlevu, že jsou s Joshem zase spolu. Sehnula se a snažila se bratra podpírat, ale byl větší než ona, tak to šlo těžko. Pak se znovu podívala na vysokou postavu. „A než jste byl Nergal, patřil jste mezi ty, kteří lidem pomáhali a chránili je. Byl jste Huitzilopochtli. A vysvobodil jste lidské otroky a dovedl je do bezpečí, než Danu Talis klesla na dno moří.“

Mars zavrávoral a ustoupil. Lýtky narazil do podstavce, na kterém léta spal a sedl si. Masivní kámen zapraskal pod jeho mohutným tělem. „Jak tohle všechno víš?“ zeptal se zmateně a v hlase se objevilo něco třaslavého jako strach.

„Vím to, protože čarodějka z Endoru to věděla.“ Sofie se narovnala a snažila se postavit bratra na nohy. Jeho oči byly otevřené, ale otočené dovnitř, a viditelné bylo pouze bělmo. „Čarodějka mi dala veškeré své vzpomínky,“ vysvětlila Sofie. „Vím, co jste udělal…, a proč vás proklela.“ Natáhla ruku a pomalu se dotkla jeho jakoby kamenné kůže. Zajiskřilo to. „Vím, proč tohle provedla s vaší aurou.“

Přetáhla si kolem ramen bratrovu paži a otočila se k Marsovi zády. Flamel, Johanka a Saint-Germain právě doběhli ke dveřím. Johanka namířila meč na Johna Dee, který bez hnutí ležel na zemi. Nikdo nepromluvil.

„Jestli máš čaroděj činy vědomosti,“ začal Mars naléhat skoro úpěnlivě, „pak také znáš zaříkání a kouzla. A víš, jak tu kletbu zvrátit.“

Nikolas pospíchal, aby pomohl Sofii převzít Joshe, ale ona odmítla pustit bratra z náručí. Ohlédla se přes rameno a pomalu odpověděla: „Ano, vím jak ji zlomit.“

„Pak to udělej,“ rozkázal Mars. „Udělej to a já ti dám, co budeš chtít. Můžu ti dát cokoliv!“

Sofie se na chvíli zamyslela. „Můžete mi odebrat probuzené smysly? Můžete ze mě a bratra udělat znovu normální lidi?“

Následovalo dlouhé ticho a Mars pomalu promluvil. „Ne, to nedokážu.“

„Pak není nic, co byste pro nás mohl udělat.“ Sofie se otočila a se Saint-Germainovou pomocí protáhla Joshe dveřmi do tmavé chodby. Johanka prošla za nimi a Flamel zůstal stát sám ve dveřích.

„Počkej!“ zvolal Mars a celé sklepení se otřáslo. Phobos a Deimos vylezli nepozorovaně zpoza podstavce a hlasitě pištěli. „Zvrátíš tu kletbu, nebo…“ začal Mars.

Nikolas nakročil dopředu. „Nebo co?“

„Nikdo z vás neodejde z těchto katakomb živý,“ vyštěkl bůh. „Nedovolím to. Jsem Mars, mstitel!“ Jeho oči opět žhnuly krvavě rudě, vstal a namířil ke dveřím, dlouhý meč se mu houpal po boku. „Kdo jsi ty, že se mi opovažuješ postavit?“

„Jsem Nikolas Flamel, a ty jsi jedna ze starobylých bytostí,“ pronesl, „které udělaly tu chybu, že uvěřily ve své božství.“ Luskl prsty a prachové částečky zelené barvy se jako prach snášely na kostěnou podlahu. Hopsaly po hladké vyleštěné podlaze a zanechávaly po sobě tenké zelené cestičky v nažloutlém povrchu. „Jsem alchymista…, a dovol mi představit ti největší tajemství alchymie, kterým je transmutace.“ Pak se obrátil a zmizel v otvoru.

„Ne!“ Mars vykročil a ihned se zabořil až po kotník do podlahy, která se měnila v želatinovou hmotu. Udělal další krok a ztratil rovnováhu, podlaha se pod jeho nohama rozpouštěla. Upadl a celou svou váhou dopadl na zem, rozstříkl všude po zdech kašovitou kostní hmotu. Mečem vysekl kus zdi tam, kde před chvílí stál Flamel. Snažil se postavit na nohy, ale podloží se měnilo dál v lepkavou polotekutou bažinu z kostí. Klečel, podpíral se rukama, pak zvedl hlavu, a v této nedůstojné pozici oslovil Johna Dee, který se podobně snažil plazením dostat ke dveřím. „Tohle je tvá vina, čaroději!“ zavyl nelítostně a celá místnost se třásla od jeho vzteku. Na zem pršely kosti i kusy mramoru. „Ty jsi za všechno odpovědný.“

Dee se postavil na nohy a rukama se opřel o rám dveří. Z rukou setřepával lepkavou hmotu, a čistil si i kalhoty.

„Přiveď mi ta dvojčata,“ vyštěkl Mars vztekle, „a já ti možná odpustím. Přiveď mi je oba dva, jinak.“

„Jinak co?“ zeptal se Dee klidně.

„Zničím tě, ani tvůj temný pán tě přede mnou neochrání.“

„Neopovažuj se mi vyhrožovat!“ řekl Dee posměšně. „Já nepotřebuji, aby mě můj pán ochraňoval.“

„Střež se mého hněvu, čaroději, právě jsi získal dalšího mocného nepřítele.“

„Víš, co dělám s těmi, kteří mi vyhrožují?“ zeptal se Dee a krev mu vzteky vřela v žilách. „Ničím je!“ Prostor zamořil pach síry, a pak se kostěné zdi začaly rozpouštět jako zmrzlina. „Flamel není jediný alchymista, který zná tajemství transmutace,“ a sotva to vyslovil, začaly ze stropu kapat obrovské kapky, které brzy boha války pokryly mazlavou hmotou. Zbytky kostí padaly ve velkých žlutých cákancích.

„Zabijte ho!“ zavyl nešťastně Mars. Satyrové vyskočili na záda starověkého boha s odhalenými zuby a připravenými drápy a velké krvelačné oči namířili na anglického čaroděje.

Dee pronesl jediné mocné slovo a luskl prsty. Rozpuštěná kostěná hmota okamžitě ztvrdla na kámen, a s ní i mocný bůh a oba satyrové.

Niccolo Machiavelli se objevil ve dveřích. Složil ruce na prsou a prohlížel si tu spoušť uvnitř. Uprostřed místnosti stál zkamenělý Mars, mstitel, zachycený ve chvíli, kdy se snažil vstát a najít rovnováhu, s oběma satyry na zádech.

„Vypadá to, že katakomby získaly další podivnou kostěnou sochu,“ šeptal Ital. Dee se odvrátil. „Nejdříve jste zničil Hekaté, teď Marta,“ pokračoval Machiavelli. „Myslel jsem, že stojíte na naší straně. Uvědomujete si,“ volal za Johnem Dee, „že jsme oba dva mrtví. Selhali jsme. Nepodařilo se nám dostat Flamela a dvojčata. To nám naši pánové z temnot neodpustí.“

„Ještě není po všem,“ zvolal Dee téměř na konci chodby. „Vím, kam tenhle tunel vede, a vím, jak je dostaneme.“ Zastavil se a podíval se zpět. Když znovu promluvil, znělo to už méně jistě, jako by měl pochybnosti. Pomalu a neochotně pronesl: „Ale Niccolo… musíme držet při sobě. Musíme spojit své síly.“

„Co zamýšlíte?“ zeptal se Machiavelli.

„Společně povoláme strážce města.“

KAPITOLA 53

Morrigana se horko těžko postavila na nohy, ale kolem pasu a nohou už měla pavučinové vlákno tlusté jako lidská ruka. Se svázanýma nohama se hledá rovnováha těžko, a proto znovu spadla. Dostala se na okraj věže a začala sklouzávat dolů, ale v zápětí ji zachytilo další vlákno a pak další, které se omotalo kolem jejího těla, za chvíli vypadala jako mumie. Perenela seskočila z pavoucích zad a nahnula se k Morriganě. Ostrá čepel, kterou sebrala v chodbě, vibrovala neviditelnou energií a lehce doutnala. Kouř měl barvu červenobílou a pomalu stoupal k nebi. „Možná se ti nyní chce křičet a řvát,“ řekla Perenela s upřímným úsměvem. „Jen do toho.“

Morrigana poslechla. Uvolnila čelisti, černé rty odhalily její dlouhé ostré špičáky a pak zavyla.

Nervy drásající výkřik se nesl ostrovem. Všechny okenní tabulky, které ještě na Alkatrazu odolávaly zubu času, se roztříštily na kousíčky a celá věž se houpala jako ve větru. Ulice na pobřeží se probudily houkáním alarmů, které Morriganin zoufalý výkřik aktivoval, a psi z okruhu sto šedesáti kilometrů najednou začali žalostně kňučet.

Ale její výkřik také donutil zbývající hejno vran vzlétnout do vzduchu. Ozvala se ohlušující rána, když se k nebi vznesly tisíce křídel, které doprovázelo hlasité krákorání. Většina ptáků ovšem uvízla v pavučinových sítích, které visely všude mezi zničenými budovami, v každém okně, natažené od jednoho konce ostrova na druhý. Když chycení opeřenci dopadli na zem, postarali se o ně pavouci různých druhů a velikostí. Zabalili je do stříbrných pavučin. Během několika málo minut zavládlo na ostrově znovu ticho.

Pouze pár speciálně vyšlechtěných Morriganiných miláčků uniklo. Šest velkých vran kroužilo nad ostrovem a pozorně se vyhýbalo pavučinovým lepkavým sítím. Ptáci po chvíli odlétli směrem k mostu přes záliv, rychle nabrali výšku a otočili se zpět k útoku. Nyní se pohybovali nad pavučinami a kroužili nad vodárenskou věží. Dvanáctero černých očí upřeně sledovalo Perenelu s připravenými ostrými zobáky a pařáty, které by si nezadaly s lecjakou dýkou. Pomalu a tiše se snášeli níž a níž. Perenela sehnutá k Morriganě si všimla pohybu nad hlavou a odrazu černých očí. Zvedla ostří se symbolem a jediným slovem ho tím probudila k životu. Rukou ve vzduchu nakreslila nad sebou hořící trojúhelník, který zůstal viset ve vzduchu. Nelítostní ptáci se přiblížili, proletěli červeným ohnivým symbolem… a zmizeli.

Proměnili se v šest dokonalých vajec, která padala dolů, ale tenounká pavučinová vlákna je zachytila.

„Snídaně,“ potěšené poznamenala Areop-Enap, která slézala pomalu z věže dolů.

Perenela se opatrně posadila vedle zmítající se vraní bohyně a do klína položila hrot se symbolem. Podívala se přes záliv směrem k městu, které již po více než deset let zvala domovem.

„Co chceš teď dělat, vědmo?“ vyzvídala Morrigana.

„Netuším,“ přiznala Perenela. „Vypadá to, že Alkatraz je v mých rukách.“ Při těch slovech se téměř zdálo, že ji ta myšlenka pobavila. „No vlastně, i v rukách Areop-Enap.“

„Ale stále tu jsi uvězněná, tedy pokud jsi neovládla umění létat,“ zaskřehotala Morrigana. „Tohle je pozemek Johna Dee. Zádní turisté sem nyní nejezdí, žádní rybáři zde nezastaví. Stále jsi vězněm, stejně jako bys byla ve své cele. A sfinga stále prochází chodbami tam dole. Přijde si pro tebe.“

Perenela se usmála. „Může to zkusit.“ Obrátila hrot, který ve větru zašuměl. „Docela by mě zajímalo, v co by se proměnila ona: v miminko, lví kotě nebo ptačí vejce?“

„Ty víš, že se Dee vrátí – a v plné síle. Neopustí svou armádu příšer.“

„Na něj se také připravím,“ slíbila Perenela.

„Tohle nemůžeš vyhrát,“ vyprskla Morrigana.

„Lidé mně i Nikolasovi tohle opakovali za ta staletí mnohokrát, a přece jsme stále tady.“

„Co uděláš se mnou?“ zeptala se nakonec vraní bohyně. „Víš, že ti nedám pokoj, dokud nebudeš mrtvá.“

Perenela se usmála. Přitáhla hrot k ústům a lehce do něj foukla, až se rozpálil do běla. „Také by mě zajímalo, co by to provedlo s tebou?“ řekla zamyšleně. „Dítě nebo vejce?“

„Nevylíhla jsem se z vajíčka, ale narodila,“ řekla prostě Morrigana. „Můžeš mi hrozit smrtí, ale tím mě nevyděsíš.“

Perenela vstala a zabodla hrot do země. „Nemám v úmyslu tě zabít. Mám pro tebe daleko lepší trest.“ Podívala se na oblohu a vítr načechral její dlouhé vlasy, které za ní vlály. „Často mě napadlo, jaké to je umět létat, jaké to je vznést se k oblakům.“

„Je to úžasné, neexistuje lepší pocit,“ doznala upřímně Morrigana.

Perenela se mrazivě usmála. „To jsem si přesně myslela, proto ti odeberu to, co je pro tebe nejdražší: tvou svobodu a schopnost létat. Mám pro tebe připravenou tu nejlepší celu.“

„Žádné vězení mě nezadrží,“ řekla opovržlivě Morrigana.

„Bylo původně vytvořené pro Areop-Enap,“ řekla Perenela. „Hluboko v podzemí, nikdy už neuvidíš sluneční světlo, ani se nevzneseš k nebi.“

Morrigana vydala žalostný zvuk a začala sebou mrskat ze strany na stranu. Vodárenská věž se otřásala a houpala, ale pavučiny velkého pavouka byly pevné jako nejsilnější lana. Pak najednou vraní bohyně utichla, vítr se zvedl a mlha se vlnila kolem obou žen. V dálce burácely alarmy pobřežních částí San Franciska.

Z Morrigany pak vyšlo pár zvuků, které připomínaly pokašlávání, a Perenele chvíli trvalo, než přišla na to, že se vraní bohyně směje. Měla tušení, že se jí její odpověď určitě nebude líbit, ale zeptat se musela: „Řekneš mi, co tě tak pobavilo?“

„Možná jsi mě porazila,“ začala Morrigana, „ale ty už umíráš. Je to napsáno v tvé tváři a na rukách.“

Perenela zvedla ruku k obličeji a pohnula hrotem, aby si v jeho záři prohlédla kůži. Ten pohled ji vyděsil. Zjistila, že má na ruce již tmavé stařecké skvrny, dotkla se své tváře, krku a prsty nahmatala nové vrásky.

„Jak dlouho ještě potrvá, než elixír přestane fungovat, kolik času ti ještě zbývá? Za jak dlouho zestárneš a zemřeš? Máš před sebou poslední dny nebo lze ještě mluvit o týdnech?“

„I za pár dní se dá udělat mnoho věcí.“

„Poslouchej mě dobře, vědmo. Poslechni si pravdu. Anglický čaroděj je v Paříži. Zajal chlapce a na tvého manžela a ostatní vypustil Nidhogga.“ Vykašlala další vlnu smíchu. „Poslali mě, abych tě zabila, protože ty a tvůj manžel už nemáte žádnou cenu. Klíčem k budoucnosti jsou dvojčata.“

Perenela se nahnula k Morriganě. Hrot osvítil obě tváře a zbarvil je do červena, až vypadaly jako strašidelné masky. „Máš pravdu. Klíčem k budoucnosti jsou dvojčata – ale ke které budoucnosti? Té pro starobylé bytosti z temnot nebo pro lidi?“

KAPITOLA 54

Niccolo Machiavelli udělal nejistý a opatrný krok vpřed a podíval se dolů na Paříž. Stál na střeše známé gotické katedrály Notre-Dame, pod ním protékala řeka Seina, přes kterou se klenul most au Double, a přímo před ním se rozprostíralo široké náměstí. Držel se pevně zdobené zdi a zhluboka, přerývaně natáhl vzduch, aby utišil své burácející srdce. Právě vyšplhal tisíc a jeden schod z pařížských katakomb až na vršek katedrály, tajnou cestou, o které Dee tvrdil, že ji zná jen on. Nohy se mu třásly únavou a kolena bolela. Machiavelli rád o sobě tvrdil, že je v dobré kondici – byl přísný vegetarián a každý den skutečně posiloval – ale tento výstup ho opravdu zmohl. Navíc ho rozčilovalo, že tato vyčerpávající cesta na čarodějovi nenechala žádné následky. „Kdy jste říkal, že jste byl tady nahoře naposledy?“ zeptal se konverzačním tónem.

„Neříkal,“ vyštěkl Dee. Stál nalevo od Machiavelliho ve stínu jižní věže. „Ale jestli to musíte vědět, bylo to v roce 1575.“ Ukázal na stranu a dodal: „Právě tady jsem poprvé potkal Morriganu. Zde na této střeše jsem se dozvěděl pravdu o Nikolasovi Flamelovi a existenci knihy mága Abraháma. Tudíž je možná příznačné, že zde také všechno skončí.“

Machiavelli se nahnul a znovu se podíval dolů. Stál téměř přímo nad západním rozetovým oknem. Náměstí pod nimi by se mělo hemžit turisty, ale bylo strašidelně opuštěné. „A jak víte, že Flamel a ostatní vyjdou tady?“ zeptal se.

Ve stínu se zablýskly čarodějovy špičaté zuby v odporné grimase. „Víme, že chlapec trpí klaustrofobií a jeho smysly byly právě probuzeny. Až se probere z transu, ve kterém ho Mars zanechal, bude k smrti vyděšený a jeho zvýšená citlivost ho dožene téměř na hranici nepříčetnosti. Pro jeho dobro ho Flamel bude chtít dostat nahoru, jak nejdříve to jen půjde. A ze starého římského města pod námi vede tajná chodba do katedrály.“ Najednou ukázal dolů na pětičlennou skupinu, která přímo pod nimi vylezla z hlavních dveří. „Vidíte?“ řekl vítězoslavně. „Nikdy se nemýlím.“ Pak se podíval na Itala a řekl: „Víte, co musíme udělat?“

Machiavelli přikývl. „Vím.“

„Nevypadáte, že byste z toho měl radost.“

„Ničit krásnou budovu je zločin.“

„A zabíjení lidí není?“ zeptal se Dee udiveně.

„No, lidé se vždy dají nahradit.“

* * *

„Musím si sednout,“ zasípal Josh. Aniž čekal na odpověď, zhroutil se ze Sofiiných a Saint-Germainových rukou na zem. Posadili ho na hladký kulatý kámen na vydlážděném náměstí. Položil hlavu na kolena a rukama se chytil za holeně. Třásl se tak silně, že patama klepal o kámen.

„Nesmíme se ale zastavovat, musíme dál,“ naléhal Flamel, přičemž se nervózně rozhlížel okolo.

„Dejte nám minutu,“ vyhrkla Sofie. Poklekla vedle bratra, natáhla ruku, aby se ho dotkla, ale mezi jejich rukama došlo k výboji, až oba nadskočili. „Vím, jak se cítíš,“ řekla tiše. „Všechno je tak… jasné, hlasité a ostré. Šaty se zdají tak těžké a hrubé, boty příliš úzké, ale zvykneš si. Zlepší se to, uvidíš.“ Josh procházel tím, čím ona teprve před pár dny.

„Třeští mi hlava,“ zamumlal Josh. „Cítím se, jako by měla každou chvílí vybuchnout, jako by v ní bylo příliš mnoho informací. Mám takové divné myšlenky…“

Sofie se zamračila. To nebylo dobré. Po probuzení byly její smysly jen přehlcené, pouze když jí čarodějka z Endoru předala své zkušenosti, měla pocit, že se jí hlava rozletí do stran. Pak ji něco napadlo, vzpomněla si, že když bratra našla, Mars nad ním stál a tisknul ruku na Joshovu hlavu. „Joshi,“ řekla potichu. „Když Mars probudil tvé schopnosti, co řekl?“

Josh zavrtěl zoufale hlavou: „Já nevím.“

„Přemýšlej,“ řekla přísně, a všimla si, že při tom tónu jejího hlasu Josh bolestí zkřivil obličej. „Prosím, Joshi,“ řekla tišeji. „Je to důležité.“

„Nerozkazuj mi, nejsi můj šéf,“ zamumlal s náznakem úsměvu.

„Já vím,“ usmála se Sofie, „ale jsem stále tvá starší sestra – takže mi to řekni!“

Josh se zamračil, ale vzpomínání mu způsobovalo neskutečné utrpení. „Řekl… řekl, že probuzení schopností není dar, ale že za to budu muset časem zaplatit.“

„Co dalšího?“

„Řekl… řekl, že moje aura je jedna z nejsilnějších, se kterými se kdy setkal.“ Josh znovu viděl boha, když mu říkal tato slova, nyní jako poprvé svými zbystřenými smysly. Všímal si každého detailu na jeho helmě, ornamentů na hrudi a vnímal i zřetelnou bolest v jeho hlase. „Říkal, že mi také dá dar, který budu možná potřebovat ve dnech, které přijdou.“

„Nemám nejmenší tušení, co to bylo. Když položil ruku na mou hlavu, měl jsem pocit, že se mě snaží protlačit podlahou. Ten tlak byl neskutečný.“

„Něco ti předal,“ řekla ustaraně Sofie. „Nikolasi,“ zvolala.

Ale nenásledovala žádná odpověď, když se obrátila, zjistila, že všichni tři strnule zírají směrem ke katedrále.

„Sofie,“ pronesl Nikolas vážně, aniž se otočil, „pomoz svému bratrovi na nohy. Musíme odsud zmizet, a to hned, než bude pozdě.“

Jeho klidný, rozvážný hlas ji vyděsil víc, než kdyby křičel. Chytila Joshe v podpaždí, i když to mezi nimi jiskřilo, zvedla ho a otočila. Před nimi se objevily tři skrčené neforemné příšery.

„Myslím, že už je pozdě,“ odpověděla Sofie.

Za svůj dlouhý život se Dr. John Dee učil ovládat nejen golemy, ale také vytvářet a ovládat simulakra a homonkuli. Machiavelliho specialita byl zase tulpa. Princip stvoření umělé bytosti byl překvapivě podobný, pouze materiál se lišil.

Nicméně oba byli schopni přivést k životu neživé substance a ovládat je pouhou silou vůle.

Nyní stáli bok po boku čaroděj vedle Itala na střeše staré Notre-Dame a soustředili se na jediné.

Chrlice a ostatní vytesané sochy z katedrály ožívaly jeden za druhým za mohutného praskání a drolení kamene.

Chrlice se pohnuly jako první.

Jednotlivě i v párech, pak už jich byly tucty a stovky a všechny se odlupovaly od budovy, jako by je někdo odkrajoval z dortu. Vylézaly ze skrytých zákoutí i zapomenutých skulin a neviditelných okapů. Měly různé podoby – draci, hadi, kozy, opice, kočky, psi i nezařaditelné příšery pomalu slézaly po průčelí staré budovy.

Potom se přidaly sochy s nejzkřivenějšími výrazy v obličeji, které jste kdy viděli. Lvi, tygři, opice i medvědi se postupně vytrhávali z kamene a mířili dolů.

„Tohle není dobré, vlastně je to dost mizerná situace,“ zamumlal Saint-Germain.

Kamenný lev vytesaný bez příkras dopadl na zem přímo před hlavní vchod do katedrály a vydal se klapajícím krokem po hladké dlažbě vpřed.

Hrabě mávl rukou a lva zasáhla ohnivá koule, která ho celého obalila…, neměla však žádný účinek kromě toho, že spálila letitý nános špíny a ptačího trusu. Lev se stále přibližoval. Saint-Germain vyzkoušel různé druhy ohňů, různých tvarů – šipky, ploty, koule, chomáčky dýmu – ale všechno marně.

Dláždění se hemžilo čím dál větším počtem oživlých kamenných příšer. Pár se jich i roztříštilo, ale většina přežila. Rozptýlily se, až zaplnily celé prostranství, a začaly se blížit. Navíc to vypadalo, že se je snaží obklíčit, a zhatit sebemenší šanci k útěku. Některá stvoření byla složitě a nádherně propracovaná do všech detailů, jiná zvětralá časem jen stěží držela neurčitý tvar. Velké chrliče se pohybovaly pomalu a s rozvahou, zatímco malé poskakovaly neposedně sem a tam. Nakonec se ale všechny přibližovaly v naprostém a děsivém tichu až na zvuky, které vydávaly postupem po dlážděném náměstí.

Z davu se vydělilo stvoření napůl podoby lidské a zpola kozí, které předběhlo zbytek zástupu. Šlo po čtyřech až ke skupině a svými zdobenými rohy zaútočilo na Saint-Germaina. Johanka vyskočila a mečem se po chrliči ohnala. Naneštěstí mečem proti kameni nic nezmohla a kromě jisker, které se rozlétly okolo, se stvoření ani nezpomalilo. Hrabě se snažil na poslední chvíli uskočit, a pak udělal tu velkou chybu. Praštil zvíře po hřbetu, když se přiblížilo. Rukou mu projela bolest a kozí muž se snažil zastavit, což se mu na kluzkém povrchu nedařilo. Uklouzl a upadl na zem, přičemž si zlomil jeden ze svých rohů.

Nikolas vytáhl Klarent a chytil ho oběma rukama. Napadlo ho, které zvíře asi zaútočí první. Medvěd s hlavou dívky se pohnul dopředu a roztáhl pracky. Nikolas bodnul, ale meč jen neškodně zaskřípal o kamennou kožešinu medvěda. Rychle znovu máchnul, ale vibracemi meče ochrnula celá jeho paže, téměř meč upustil na zem. Medvěd napřáhl svou obrovskou pracku, projela těsně vzduchem nad alchymistovou hlavou. Kamenné zvíře ztratilo rovnováhu a toho Nikolas využil a vlastní vahou přispěl k tomu, že medvědí tlapy skončily na zemi, kde se roztříštily o dlažbu.

Sofie stála před bratrem a zoufale se ho snažila krýt. Dokonce vypustila pár větrných vírů, které ale jen narážely do kamenného zástupu a vznesly do vzduchu jen pár novin.

„Nikolasi,“ ozval se zoufalý Saint-Germainův hlas, když je kamenný zástup obklíčil a kruh se zužoval. „Trochu kouzel a alchymie by teď neškodilo.“

Nikolas natáhl pravou ruku, ve které se objevila zelená skleněná koule. Po chvíli praskla a tekutina, která byla uvnitř, se opět vsákla do alchymistovy kůže. „Nemám dost síly,“ odpověděl alchymista odevzdaně. „Transmutace tam dole v katakombách mi sebrala zbytky sil.“

Chrlice už byly téměř na dosah, kámen skřípal a klapal po dlažebních kostkách každým jejich krokem. Malé sochy byly rozdrcené pod neohrabanými kroky velkých stvoření.

„Oni nás jednoduše smetou,“ zamumlal hrabě.

„Musí je ovládat Dee,“ zabručel Josh. Složil se v Sofiině náručí s rukama na uších. Každý krok, každé zaskřípání kamene znamenalo pro něj vyložené utrpení.

„Je jich tu příliš mnoho, aby je ovládal jen jeden,“ řekla Johanka. „Musí je ovládat oba, Dee i Machiavelli.“

„Ale musí být blízko,“ uvažoval Nikolas.

„Velice blízko,“ upřesnila Johanka.

„Vůdce vždy zaujme nejlepší pozorovací místo,“ řekl Josh a samotného ho překvapilo, odkud to ví.

„Což znamená, že jsou na střeše katedrály,“ dedukoval Flamel.

Pak Johanka ukázala nahoru. „Vidím je. Tam mezi věžemi, přímo nad západním rozetovým oknem.“ Hodila meč manželovi a pak se rozzářila její aura a vzduch zavoněl levandulí. Její aura tuhla a získávala tvar, zatímco v levé ruce jí vyrostl luk a v pravé zářící šíp. Natáhla luk a zamířila šípem nahoru a vystřelila.

„Zahlédli nás,“ oznámil Machiavelli. Po tvářích mu stékaly velké kapky potu a rty měl promodralé úsilím, které vynaložil na řízení kamenné armády.

„Na tom nezáleží,“ řekl Dee, aniž uhnul pohledem ze stvoření, která ovládal. „Jsou naprosto bezmocní.“ V jeho zorném úhlu stála dole na náměstí pětice lidí, která byla obklíčena kamennými, neustále se přibližujícími sochami.

„Pak to tedy skončeme,“ procedil skrz sevřené zuby Machiavelli. „Ale nezapomeňte, že ty děti potřebujeme živé.“ Najednou zmlkl, všiml si totiž tenkého stříbrného předmětu, který se k němu blížil vzduchem. „To je šíp!“ udiveně vyjekl, když se mu hrot hluboce zarazil do stehna. Celou nohu od kyčle po prsty zachvátila bolest, Machiavelli zavrávoral a upadl na střechu katedrály. Rukama si tiskl ránu, která kupodivu nekrvácela, bolest byla přesto nesnesitelná.

Na zemi, hluboko pod nimi nejméně deset chrličů zamrzlo uprostřed pohybu nebo úplně odpadlo. Popadaly na zem jako švestky a ostatní do nich narážely a kácely se přes ně. Nárazy kamene o kámen odsekávaly kusy soch, a některé zvláště staré se úplně rozdrolily na prach. Stále ale zbýval dostatečně početný zástup kamenných stvoření, která se hrozivě stahovala kolem pětice lidí.

Nahoru na střechu dolétla další várka šípů, které se ale jen neškodně odrazily nebo rozplácly o zeď.

„Machiavelli!“ zvolal Dee.

„Já nemůžu…“ Bolest v noze byla nepopsatelná a Italovi se po tváři koulely slzy jako hrachy. „Nemůžu se soustředit.“

„Pak to budu muset dokončit sám.“

„Chlapec a dívka,“ slabým hlasem upozornil Machiavelli. „Potřebujeme je živé.“

„Ne tak úplně. Dokážu je přivést ze záhrobí. A ovládat pak jejich těla.“

„Ne! To ne!“ zakřičel Machiavelli.

Dee si ho ale nevšímal a soustředil svou pozornost výhradně na zástup chrličů a soch, který dole ovládal, a rozkázal: „Zabijte je. Zničte je všechny!“

Kamenná armáda se pomalu jako jeden muž pohnula kupředu.

* * *

„Johanko, ještě!“ zakřičel Nikolas. „vystřel znovu!“

„Nemůžu.“ Pleť drobné Francouzsky úplně zešedla vyčerpáním. „Ty šípy jsou tvořené z mé aury, a už není z čeho brát.“

Chrlice se blížily čím dál víc, prostor mezi nimi a Flamelovou skupinkou se neustále zmenšoval. Všude znělo neblahé šoupání a šourání těžkých kamenných nohou a i jiných částí kamene po dlážděném náměstí. Jejich pohyb omezovala skutečnost, že některé ani neměly nohy, zato měly pařáty, zuby, rohy nebo ohony s ostny. Jejich síla ale byla v množství a jednoduše by smetly každého, kdo by se jim připletl do cesty.

Josh zvedl jakousi malou kamennou hlavu, která musela být hodně stará, neměla už ani konkrétní tvar a byla hodně oprýskaná a ošlehaná časem. Hodil ji zpět do zástupu kamenných nepřátel. Zasáhl větší chrlič, který se po ráně rozsypal na prach. Joshův obličej se zkroutil bolestí, jakýkoliv zvuk byl pro něj utrpení, natož takový rachot. Pak si ale uvědomil, že kamenná armáda má svou slabinu. S rukama přitisknutýma na uši se mžouravě díval kolem, díky svým probuzeným smyslům viděl každičký detail kamenných soch. Kámen odolával oceli i kouzlům…, ale přesto nebyl nezničitelný. Uvědomil si, že kámen je starý a křehký a zauvažoval: co může zničit kámen?

… V hlavě se mu objevila vzpomínka… rozhodně však nebyla jeho vlastní… starodávné město, zdi se bortily, rozpadaly se na prach…

„Mám nápad,“ zakřičel.

„Sem s ním, nutně potřebujeme něco, co bude fungovat,“ zvolal Saint-Germain. „Je to nějaké kouzlo?“

„Je to spíš z přírodních věd,“ Josh se podíval na hraběte a řekl: „Francisi, jak horký plamen umíš vypustit?“

„Hodně horký.“

„A ty Sofie, jak mrazivý proud vzduchu vytvoříš?“

„Hodně studený,“ řekla a pomalu jí docházelo, o čem její bratr mluví. Kdysi v laboratoři dělali stejný experiment.

„Tak na co čekáte?“ zvolal Josh.

Zdobený drak s rozbitým netopýřím křídlem vystoupil z davu. Saint-Germain na něj zamířil svůj plamen v plné síle, až ho rozpálil do červena. Potom Sofie vypustila ze svých rukou arktický mrazivý vítr.

Hlava kamenného draka popraskala a postupně se rozpadla.

„Žár a chlad,“ zvolal Josh.

„Rozpínání a smrštění,“ smál se rozechvělý Nikolas. Pohlédl nahoru, kde na střeše katedrály stál sotva viditelný Dee. „Jeden ze základních principů alchymie.“

Saint-Germain zalil plamenem kance, který poskakoval k nim, a Sofie ho zmrazila. Nohy mu pak odpadly, jako by je někdo odřízl od těla.

„Žár musí být větší,“ křikl Josh. „A proud vzduchu chladnější,“ řekl sestře.

„Zkusím to,“ zašeptala, ale oči jí už šedivěly únavou. „Nevím, jak dlouho to ještě vydržím.“ Podívala se na bratra. „Pomoz mi,“ řekla. „Dovol mi použít tvou sílu.“

Josh se postavil za Sofii a obě ruce jí položil na ramena. Stříbrná i zlatá aura zapraskaly, zazářily a propletly se. Johanka si uvědomila, co dvojčata dělají, a vzala za ramena manžela. I jejich aury, červená a stříbrná, se navzájem propojily. Když hrabě vystřelil oheň na blížící se chrliče, byl plamen tak silný, že kámen rozžhavil doběla. Sofie pak vypustila ten nejmrazivější proud vzduchu, který kdy tato planeta viděla. Saint-Germain se pomalu otáčel v kruhu a Sofie ho následovala. Kámen praskal, starodávný materiál se rozpadal pod neuvěřitelným žárem, a když se ještě přidala mrazivá síla ze Sofiiných rukou, účinek byl nevídaný. Rozžhavené sochy vybuchovaly a rozpadaly se na mazlavou špinavou suť. Padla první řada, pak druhá, třetí a další, až kolem v kruhu ležely trosky kamene a prach.

Saint-Germain a Johanka vyčerpáním skončili na zemi, Sofie a Josh pokračovali a mrazivou silou zničili i zbývající sochy a chrliče. Poslední staletí sloužily k odvodu vody, kámen byl nahlodaný nejen časem ale i vodou, materiál byl křehký a porézní. Za pomoci Joshovy síly Sofie zmrazila veškerou vlhkost v chrlících, která je pak roztrhala.

„Dva, kteří jsou jedno,“ zašeptal Nikolas, který se vyčerpaně krčil na zemi. Díval se na dvojčata, jejichž aury zářily kolem nich, stříbrná a zlatá, propletené v jednu a v záři jako by se značilo starověké brnění. Jejich spojené síly byly neuvěřitelné, a vypadalo to, že i nevyčerpatelné. Nikolas v tu chvíli věděl, že tato síla může ovládnout, přetvořit, ale i zničit svět.

Poslední z chrličů padl k zemi a roztříštil se, aury dvojčat vyhasly a alchymistu poprvé napadlo, jestli rozhodnutí probudit schopnosti Joshe a Sofie bylo opravdu to správné.

Na střeše Notre-Dame Dee a Machiavelli sledovali bezmocně Flamela a ostatní, jak se prodírají kamennými troskami a míří k mostu.

„Máme velký problém,“ procedil Machiavelli skrz zuby. Šíp z jeho stehna zmizel, ale stále nemohl nohou hýbat.

„My?“ pronesl Dee povzneseně. „Tohle všechno je jen vaše chyba, Niccolo. Nebo alespoň tak to bude stát v mé zprávě. A vy víte, co to znamená, že?“

Machiavelli se postavil a narovnal se. Opřel se o zeď, aby nenamáhal zraněnou nohu. „V mé zprávě bude stát něco jiného.“

„Nikdo vám neuvěří,“ opáčil Dee sebevědomě a odvrátil se. „Všichni vědí, že jste mistr lží a intrik.“

Machiavelli sáhl do náprsní kapsy a vytáhl malý diktafon. „Pak mám tedy štěstí, že jsem si nahrál všechno, co jste řekl.“ A poklepal na malý přístroj. „Je to automat, nahrál každé vaše slovo, které jste řekl.“

Dee se zastavil. Pomalu se otočil na Itala a prohlédl si tenký diktafon. „Každé slovo?“ zeptal se.

„Každé,“ řekl vážně Machiavelli. „Myslím, že bytosti z temnot uvěří mé zprávě.“

Dee zíral strnule na Itala, a po chvíli kývl. „Co chcete?“

Machiavelli ukázal směrem dolů na tu zkázu. Jeho úsměv byl děsivý. „Podívejte, co ta dvojčata dokážou…, a to jejich schopnosti byly sotva probuzeny a nejsou pořádně ani cvičeny.“

„Co navrhujete?“ zeptal se Dee.

„Mezi námi, vy a já máme přístup k neuvěřitelnému vědění. Pokud budeme pracovat spolu – spíš než proti sobě – měli bychom být schopni dvojčata najít, zajmout a vycvičit k našim cílům.“

„Vycvičit je!“

Machiavelliho oči začaly zářit. „Jsou to dvojčata z legendy. Dva, kteří jsou jedno, a jeden, který je vším. Až ovládnou magii všech elementů a přírodních živlů, nikdo je nezastaví.“ Jeho úsměv se změnil v téměř vítězný výraz. „A kdo je bude mít na své straně, ovládne celý svět.“

Čaroděj se otočil a zamžoural na konec náměstí, kde právě uviděl Flamela mezi troskami. „Myslíte, že tohle alchymista ví?“

Machiavelli se hořce zasmál. „Samozřejmě že to ví. Proč si myslíte, že by je jinak učil a trénoval?“

PONDĚLÍ

4. června

KAPITOLA 55

Přesně ve 12:13 vyjel vlak ze severního pařížského nádraží do Londýna. Cesta trvá dvě hodiny a dvacet minut a vlak končí na St. Paneras v Londýně.

Nikolas seděl naproti Sofii a Joshovi v první třídě a odděloval je pouze stoleček. Saint-Germain jim koupil lístky pomocí neidentifikovatelné kreditní karty a dal jim francouzské pasy s fotografiemi, které ani vzdáleně nepřipomínaly žádného z nich, hrabě je však uklidňoval s úsměvem: „Řekněte, že jste v poslední době hodně zestárli.“ Johanka běhala po nákupech celé dopoledne a nakonec Joshovi a Sofii donesla batohy plné oblečení a toaletních potřeb. Když se Josh podíval do svého batohu, zjistil, že obsahuje i jeho malý notebook, který mu včera Saint-Germain dal. Bylo to včera? Zdálo se to již celou věčnost.

Nikolas roztáhl noviny, nasadil si levné brýle, které předtím koupil v drogerii, a vlak vyjel ze stanice. Flamel držel výtisk Le Monde a dvojčata zřetelně viděla titulní stranu, na které se vyjímala fotka zdevastované Paříže po Nidhoggově útěku.

„Píše se tu,“ četl pomalu Nikolas, „že se propadla část katakomb.“ Otočil stranu s fotkou suti a kamení na známém náměstí před katedrálou Notre-Dame. „Odborníci tvrdí, že pád a roztříštění některých známých pařížských chrličů a soch způsobily kyselé deště, které poničily jejich strukturu. Obě události spolu nesouvisí,“ dočetl Nikolas a složil noviny.

„Takže jste měl pravdu,“ přiznala Sofie, do jejíž tváře se nesmazatelně vryla únava, ačkoliv spala téměř deset hodin. „Dee a Machiavelli to všechno zakryli, jako by se nic nestalo.“ Podívala se z okna, vlak projížděl a protínal koleje. „Paříží včera prošel netvor, chrliče a sochy slezly z budov dolů…, a v novinách se nic z toho neobjeví, nikdy se to nestalo.“

„Ale stalo,“ řekl vážně Flamel. „A ty ses naučila magii ohně a Joshovy schopnosti byly probuzeny. A včera jste se oba přesvědčili, jak jste mocní, pokud stojíte při sobě.“

„Ale zemřela Scathach,“ vzpomněl smutně Josh.

Nevzrušený výraz Flamelovy tváře Joshe zároveň mátl i rozčiloval. Podíval se na sestru a pak zpět na Nikolase. „Scatty,“ dodal rozzlobeně. „Pamatujete? Utopila se v Seině.“

„Utopila?“ Flamel se usmál, a nové vrásky na čele i u očí se prohloubily. „Ona je upírka, Joshi,“ řekl trpělivě. „Vůbec nepotřebuje dýchat vzduch. Vsadím se, že ji pěkně rozzuřilo, když spadli do vody. Nesnáší vodu,“ dodal. „Chudák Dagon, určitě neměl šanci.“ Opřel se zády do pohodlného sedadla a zavřel oči. „Jedeme na malý výlet, na místo kousek od Londýna a pak se pomocí mapy energetických drah a bran dostaneme domů do San Franciska a k Perenele.“

„Proč jedeme do Anglie?“ zeptal se Josh.

„Navštívíme nejstaršího člověka z nesmrtelných na světě,“ oznámil alchymista. „Zkusím ho přesvědčit, aby vás oba zasvětil do magie vodního živlu.“

„Kdo je to?“ chtěl vědět Josh a už vytahoval notebook, protože první třída měla wi-fi.

„Král Gilgameš.“

Konec druhého dílu

AUTOROVA POZNÁMKA O PAŘÍŽSKÝCH KATAKOMBÁCH

Katakomby pod Paříží, do kterých se dostali Josh se Sofií, skutečně existují. Je to výjimečný systém sklepení a chodeb, které dokonce, jak Machiavelli správně poznamenal, mají i své názvy. Paříž ročně navštíví milióny turistů, většina z nich však o systému tunelů pod městem vůbec neví.

Oficiálně se jim říká „Kamenolomy Paříže,“ – doly, ale jsou obecně známé jako katakomby a patří k divům tohoto města. Některé útvary, jako zdi z kostí nebo do neuvěřitelných tvarů poskládané lebky, jsou veřejnosti přístupné. Jejich vznik se datuje do osmnáctého století, kdy všechna těla a kosti ze Hřbitova neviňátek byly vyzdviženy a přesunuty do vápencových chodeb a sklepení. Brzy následovaly i ostatní hřbitovy a nyní se dokonce tvrdí, že je tam dole pochováno více než sedm miliónů lidí. Není známo, kdo vytvořil různé dekorace a uspořádání kostí, možná některý řemeslník anebo umělec chtěl vyzdobit místo mrtvým, kteří nemají žádnou hrobku, jež by nesla jejich jméno. Zdi z kostí, ozdobené lebkami jsou zajímavým způsobem děsivé a někde jsou i dramaticky osvícené.

První, kdo zde těžili vápenec, byli Římané. Vytvořili první římské osídlení, které nazvali Lutecia na ostrově města. Tam, kde stojí katedrála Notre-Dame, kdysi stával monument věnovaný antickému římskému bohu Jupiterovi. Od desátého století se z dolů v Paříži těžil vápenec ve velkém na stavbu hradeb a katedrály, posléze také na královský palác Louvre. Katakomby sloužily léta jako skrýše pro pašeráky a útočiště v nich našel bezpočet bezdomovců. V minulém století za druhé světové války sloužily také jako úkryt nejen pro francouzský odboj, ale základnu zde měla i německá armáda. Speciální jednotka katafilů opravdu prochází katakombami, a nedávno v nich objevila ilegální galerie a kina.

Oficiální název katakomb je Kostnice Denferta Rocherau a vchod je přímo proti stejnojmenné stanici metra. Veřejnosti je přístupná jen malá část, chodby jsou zrádné, úzké, často zatopené a plné děr a propadlin.

Jsou proto ideálním místem pro úkryt spícího boha.

PODĚKOVÁNÍ

Čaroděj by nevznikl bez podpory mnoha lidí, a jejich seznam je daleko delší, ale můj dík patří především…

Kristě Marino, Beverly Horowitz, Jocelyn Lange a Christine Labov z Delacorte Pressu, bez jejich pomoci, trpělivosti i důvěry…

Bary Krostovi v BKM a Franku Reimannovi z Literary Group za jejich podporu a rady… Zvlášť musím poděkovat: Libby Lavelle, která dala hlas Perenele… Sarah Baczewski za nejlepší poznámky… Jeromymu Robertovi, který se postaral o vzhled… Michaelovi Carrolovi, který Čaroděje četl první i poslední…

A NAKONEC

Claudetite, Brooks, Robin, Mitch, Chris, Elaine, David, Judith, Trista, Cappy, Andrea, Ron a samozřejmě Ahmet za všechno ostatní!

A určitě jsem ještě na někoho zapomněl…

Michael Scott

ČARODĚJ

Tajemství nesmrtelného Nikolase Flamela

Z anglického originálu The Magician /The Secrets of the Immortal

Nicholas Flamel/ vydaného v Random Children’s Books a division of Random

House Inc. New York pod značkou Delacorte Press v roce 2008

přeložila Zuzana Zábrodská

Grafickou úpravu dle anglické předlohy navrhl pro české vydání David Dvořák

Redigovala Alena Peisertová

Sazba a příprava pro tisk Typograf, s. r. o. Praha

Vydala Euromedia Group k. s. – Knižní klub v Praze 2008

jako svou 4497. publikaci

Odpovědná redaktorka Stanislava Zábrodská

Technický redaktor David Dvořák

Počet stran 472

Tisk Tlačiarne BB, spol. s r. o., Banská Bystrica

Vydání první

Pro čtenáře fantasy od 12 let do 112 let

www.euromedia.cz

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai