Tajemství nesmrtelného Nikolase Flamela - Zaříkavač

Michael Scott

(2010)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Romány, Sci-fi a fantasy

Zaříkávač je čtvrtou knihou ze série Tajemství nesmrtelného Nikolase Flamela. Josh a Sofie se konečně dostali zpátky domů. Oba jsou ale zmatenější než kdykoliv předtím. Jejich budoucnost je nejistá. Ani jeden z nich ještě neovládl umění magie živlů, aby mohl ochránit sebe a své dvojče. Opět přišli o Scatty, a Dr. John Dee je jim neustále v patách. Nicméně na obzoru se objevila nová a nyní nejdůležitější otázka: Nakolik můžou věřit Nikolasi a Perenele Flamelovým? A můžou vůbec věřit někomu cizímu?

Michael Scott

The Necromancer

The Secrets of the Immortal

Nicholas Flamel

©2010 by Michael Scott

Translation © Zuzana Fišerová, 2010

Jacket Illustration © 2010 by Michael Wagner

ISBN 978-80-242-2800-6

Pro Pierse

Cura te ipsum

Bojím se.

Ne o sebe, ale o ty, které tu zanechám. O Perenelu a dvojčata.

Vzdal jsem se naděje, že bychom mohli získat Kodex, knihu mága Abraháma, včas, abych mohl zachránit svou ženu. Zbývá mi možná jen týden života, určitě však nanejvýš čtrnáct dní. Pak si mě smrt najde a Perenela na tom nebude o moc lépe.

Nechci zemřít.

Žiju na světě již šest set sedmdesát šest let, a přesto stále existují věci, které jsem nikdy nezkusil. Je tolik věcí, které bych ještě tak rád udělal, ale nezbývá čas.

Přesto jsem vděčný, že jsem žil dost dlouho, abych našel legendární dvojčata, a jsem hrdý, že jsem započal jejich vzdělávání a výcvik v magii živlů. Sofie již ovládla tři z nich, Josh jen jeden, ale ukázal i jiné schopnosti, jeho odvaha je obdivuhodná.

Podařilo se nám vrátit do San Franciska a nechat Johna Dee napospas smrti a trestu v Londýně. Doufám, že jsme ho viděli naposledy. Přesto mě znepokojuje fakt, že druhý nepřítel Machiavelli je zde ve městě. Perenela ho na chvíli zdržela i s jeho pomocníkem na Alkatrazu, kde spí armáda příšer, ale nejsem si jistý, jak dlouho Skála udrží někoho takového, jako je nesmrtelný Ital.

S Perenelou jsme se shodli na tom, že Alkatraz je hrozba, s níž se musíme vypořádat, dokud ještě máme síly. Jen při pomyšlení, že se v celách skrývají různé příšery a netvoři, mi naskakuje husí kůže.

Nicméně daleko více nás znervózňuje zpráva, že Johanka z Arku se Scathach se ztratily. Notredamská energetická brána je měla dopravit na Mount Tamalpais v San Francisku, ale tady se neobjevily. Saint-Germain je šílený strachy, ale snažil jsem se ho uklidnit tím, že Scathach je dva a půl tisíce let stará bojovnice, které se nikdo nevyrovná.

Můj hlavní zájem se stále týká dvojčat, u kterých si ale již nejsem jistý, co si o mne myslí. Vím, že Josh si vždycky držel odstup, ale nyní cítím, že oba jsou zmítáni strachem, nejistotou a nedůvěrou. Pravda je, že odhalili část mé minulosti, která jim měla zůstat utajena. Jsou věci, na které nejsem pyšný, ale v dané chvíli jsem se k nim musel uchýlit. Proto ničeho nelituji. Vše, co jsem udělal, bylo pro přežití lidstva a udělal bych to znovu.

Dvojčata se vrátila domů k tetě na Pacific Heights. Nechám jim den nebo dva, aby si odpočinula a načerpala síly, a pak začneme znovu. Musí dokončit studium magie živlů, aby byla připravena, až se vrátí na zem starobylé bytosti z temnot.

A ten den se neúprosně blíží. Období Litha nadchází.

Z deníku Nikolase Flamela, alchymisty

Úterý 5. června

v San Francisku, mém druhém domově

ÚTERÝ

5. června

KAPITOLA 1

„Už jsem přestávala doufat, že tohle místo ještě někdy spatřím,“ řekla Sofie Newmanová.

„A mě nikdy nenapadlo, že bych se sem tak rád vrátil,“ dodal Josh. „Vypadá to tu… já ti nevím, jinak.“

„Vypadá to tu pořád stejně,“ řekla jeho sestra. „To jen my dva jsme se změnili.“

Sofie a Josh Newmanovi procházeli po Scott Street v Pacific Heigths a mířili k domu tety Agnes, který stál na rohu se Sacramento Street. Před pěti dny, ve čtvrtek třicátého prvního května, odešli do práce – Sofie do kavárny, Josh do knihkupectví. Vypadalo to jako každý jiný den, a přece to byl poslední obyčejný den, který zažili.

Tehdy se jim svět obrátil naruby a navždy se nenávratně změnil, i oni dva se změnili duševně i tělesně.

„Co jí řekneme?“ nervózně se zeptal Josh. Tetě Agnes bylo osmdesát čtyři let, a i když jí říkali teto, vlastně to ne byla jejich příbuzná. Sofie si myslela, že Ágnes mohla být sestra jejich babičky nebo sestřenice nebo jen kamarádka, ale nevěděla to přesně. Byla to roztomilá, ale prchlivá stará dáma, která přímo šílela starostí, když se dvojčata jen o chvíli opozdila. Někdy jim šla pořádně na nervy a rodičům hlásila každou maličkost, které se dopustili.

„Nesmí to být moc složité,“ řekla Sofie. „Budeme se držet původní verze, kterou jsme řekli našim – nejprve, že knihkupectví zavřelo, protože Perenele nebylo dobře, a pak když se dostala z nemocnice, Flamelovi…“

„Flemingovi,“ opravil ji Josh.

„Flemingovi nás pak tedy pozvali, abychom s nimi strávili nějaký čas v jejich domě v poušti.“

„A proč se tedy knihkupectví zavřelo?“

„Kvůli úniku plynu.“

Josh přikývl. „Unik plynu. A ten jejich dům má být kde?“

„V národním parku Joshua Tree.“

„Fajn, chápu,“ zašklebil se Josh. „Víš, že nás čeká podrobný výslech.“

„Já vím. A to ještě nebude všechno. Jen si představ, co na to řeknou máma s tátou.“

Josh opět kývl. „Přemýšlel jsem,“ vypravil ze sebe pomalu, „že bychom jim možná měli říct pravdu.“

Dvojčata přešla Jackson Street, a už viděla o tři bloky dál tetin dřevěný dům ve viktoriánském stylu.

Sofie trhla hlavou. „Tak to si ujasněme. Chceš rodičům říct, že jejich celoživotní práce byla naprosto k ničemu? Že vše, v čem se celý život zdokonalovali a co studovali, jako historie, archeologie nebo paleontologie, stojí na špatných základech?“ Sofie se usmála: „To je opravdu dobrý nápad,“ řekla ironicky. „Jen do toho, na to se ráda podívám.“

Josh celý nesvůj pokrčil rameny. „No jo, dobře, tak jim to neřekneme.“

„Každopádně alespoň ne teď.“

„Také si myslím. Ale stejně to dříve nebo později vyplave na povrch. Víš, jak je těžké před nimi něco zatajit.“

Hladká černá limuzína se zatemnělými skly právě pomalu projela kolem nich. Řidič se nahnul dopředu a prohlížel čísla domů v ulici mezi stromy. O několik domů dál vůz zastavil na kraji chodníku.

Josh ukázal na luxusní auto a s úšklebkem ho okomentoval. „Vypadá to, že zastavili před tetiným domem.“

Sofie se podívala, ale nevěnovala autu větší pozornost. „Já bych si tak přála, aby tu byl někdo, s kým bychom si mohli promluvit,“ řekla. „Někdo jako Gilgameš.“ Oči se jí při vzpomínce na starého krále zalily slzami. „Doufám, že je v pořádku.“ Když naposledy viděla toho nesmrtelného muže, byl zraněný. Z hrudi mu trčel šíp, který po něm vystřelil rohatý bůh. Pak se trochu rozzlobeně podívala na bratra a dodala: „Ty mě ale vůbec neposloucháš.“

„To auto opravdu zastavilo před tetiným domem,“ vysvětlil Josh pomalu. Sledoval štíhlého řidiče v černém uhlazeném obleku, který vystoupil z vozu a vyšel schody k tetiným dveřím. Rukou v černé rukavici poklepával zlehka po kovovém zábradlí.

Dvojčata se svými probuzenými smysly zaslechla na dálku i zabouchání na dveře a téměř nevědomky zrychlila krok.

Teta Ágnes otevřela dveře. Hubená, kostnatá stařena měla oteklé prsty v důsledku artritidy a kolena prapodivně boulovitá. Josh slyšel, že za svého mládí patřila k největším krasavicím ve městě, ale usoudil, že už to bylo velice dávno. Nikdy se nevdala, ale rodina si vyprávěla historku, že ji nápadník nechal před oltářem, když jí bylo osmnáct.

„Něco se děje,“ zamumlal Josh. Pomalu zrychlil, až skoro běžel, a Sofie ho následovala.

Dvojčata viděla, že se ruce řidiče pohnuly, a teta Ágnes si od něj něco vzala. Podívala se zblízka, zamžourala na něco, co připomínalo fotografii. Když se zadívala na papír, řidič jednoduše okolo ní pronikl do domu.

„Ať to auto neodjede!“ zaúkoloval Josh sestru a přeběhl ulici. Zamířil po schodech nahoru a už byl uvnitř tetina domu. „Ahoj, teto, už jsme doma,“ zvolal, když kolem tety proběhl.

Postarší žena se obrátila a fotografie jí vypadla z ruky.

Sofie přidala do kroku a už také byla na druhé straně ulice. Zastavila se a přitiskla prst na zadní kolo na straně spolujezdce. Palcem přejela tetování na zápěstí a prsty hned začaly žhnout. Zatlačila na pneumatiku a ozvalo se pět ran. Kde se prsty dotkla gumy, zůstaly malé díry. Vzduch zasyčel a auto se lehce nahnulo na stranu.

„Sofie!“ vykřikla teta, když dívka vyběhla schody po dvou a popadla starou zmatenou ženu za ramena. „Co se to děje? Kde jste celou dobu byli? A kdo byl ten pohledný mladík? To byl Josh?“

Bez jediného slova Sofie postrčila tetu ze dveří pro případ, že by Josh nebo řidič vyběhli tak rychle, že by tetu mohli shodit ze schodů. Poklekla a zvedla fotografii, která dříve vypadla tetě z rukou. Na sépiové fotce byl vyražen datum 1914 a zdravotní sestra na ní nebyl nikdo jiný než Scatty.

Josh vběhl do tmavé haly a přitiskl se ke zdi. Chvíli čekal, než si jeho oči zvyknou na náhlé šero. Ještě minulý týden by ho ani nenapadlo, že si oči zvyknou, ale minulý týden by také nepronásledoval vetřelce do domu. Udělal by jedinou rozumnou věc, zavolal by policii. Nahmatal za dveřmi ve stojánku na deštníky tetinu vycházkovou hůl a vyndal ji. Nebyl to sice Klarent, ale muselo to stačit.

Josh se ani nepohnul a čekal s hlavou nakloněnou na stranu a poslouchal. Kde byl ten muž?

Nahoře na odpočívadle zavrzala podlaha a štíhlý muž v jednoduchém černém obleku, bílé košili a kravatě pospíchal dolů ze schodů. Zpomalil, když zahlédl Joshe, ale nezastavil se. Trochu se usmál, ale ve výrazu tváře se nic nezměnilo, jako by se to Joshovi jen zdálo. Když byl nyní muž blíž, Josh poznal, že je asijského původu, snad Japonec.

Josh předstoupil s holí v ruce, kterou držel jako meč. „Kam to sakra jdete?“

„Kolem tebe nebo skrz tebe, to nehraje roli,“ řekl mladý muž dokonalou angličtinou, i když se silným japonským přízvukem.

„Co tu chcete?“ pokračoval Josh.

„Někoho hledám.“

Vetřelec sestoupil z posledního schodu do haly a zamířil ke vchodovým dveřím. Josh holí zatarasil muži cestu a řekl: „Dlužíte mi odpověď.“

Muž bleskově sebral Joshovi hůl, zlomil ji přes koleno a zasyčel: „Nic vám nedlužím a můžete být rád, že mám dnes dobrou náladu.“ Proklouzl a mrštně seběhl ze schodů na ulici, kde se zastavil, když uviděl zničenou pneumatiku. Sofie se usmála a luskla na něj prsty.

Zadní okénko se stáhlo o kousek dolů, Japonec do něj něco rychle a naléhavě poznamenal a ukazoval na kolo.

Teta Agnes se nespokojeně s udivenýma šedýma očima s brýlemi dotazovala: „Co se to tu děje?“

Pak se najednou otevřely dveře a vystoupila mladá žena. Na sobě měla dokonale ušitý černý kostým s bílou hedvábnou košilí, na rukou černé rukavice a na očích měla drobné kulaté sluneční brýle. Nejvýraznější na jejím vzhledu byly na krátko ostříhané rusé vlasy a bledá pihatá pokožka.

„Scathach!“ vykřikli Josh se Sofií potěšeně.

Žena se usmála a odhalila ústa plná ostrých upířích zubů. Stáhla si sluneční brýle níž a podívala se na oba svýma jasně zelenýma očima. „To těžko,“ obořila se na ně. „Jsem Aife, královna stínů. A chci vědět, co jste provedli s mou sestrou.“

KAPITOLA 2

„Nemyslel jsem si, že se sem ještě někdy vrátíme,“ řekl Nikolas Flamel a otevřel zadní vchod jejich knihkupectví. „Ani já ne,“ přitakala Perenela.

Dveře se zasekly a Nikolas se o ně musel opřít ramenem a silně zatlačit. Dřevo zaskřípalo o kamennou podlahu. Když alchymista dveře konečně otevřel, ucítili okamžitě neskutečný zápach. Uvnitř se usadil lehce nasládlý pach rozkládajícího se dřeva a papíru promíchaný s vtíravým nažluklým zápachem hniloby. Perenela zakašlala a zakryla si rukou ústa. Do očí se jí v tu chvíli nahrnuly slzy, pronesla jen: „To je odporné.“

Nikolas se opatrně nadechl. Stále uvnitř cítil zbytky typického pachu síry Johna Dee, která připomínala zkažená vajíčka. Dvojice procházela tmavou chodbou lemovanou krabicemi s knihami z druhé ruky. Kartónové krabice byly potřísněné černými skvrnami a jejich víka se začínala kroutit. Některé z nich se již dokonce rozpadly a po zemi se válel jejich obsah.

Perenela otřela jednu prstem, na kterém zůstal nános černé mazlavé hmoty. Zvedla ruku a ukázala ji manželovi. „Co je to?“

„Doktor a já jsme bojovali,“ řekl tiše.

„No, to vidím,“ odvětila Perenela s úsměvem. „A ty jsi vyhrál.“

„No, to je dost relativní…“ Nikolas otevřel dveře na konci chodby a vstoupil do knihkupectví. „Obávám se, že se našemu obchůdku nevedlo příliš dobře.“ Natáhl se za sebe a podal ruku své ženě, aby jí vtáhl dovnitř.

„Panebože…“ zalapala Perenela po dechu.

V knihkupectví nezůstal kámen na kameni.

Všechno pokryla tlustá vrstva zelenočerné mazlavé hmoty a nad vším visel ohromující zápach síry. Všude se válely knihy. Měly vytrhané listy, rozpárané obaly, zlomené hřbety, a to všechno mezi zborcenými a roztříštěnými policemi, na kterých původně v klidu ležely. Značná část stropu úplně chyběla, ze zbytků visely cáry omítky jako potrhané kusy látky a odhalovaly dřevěné trámy a dráty vedení. Tam, kde původně ležel poklop do sklepa, zůstala pouze díra v podlaze, kolem které se rozrostla tlející černá plocha s rostoucími houbami. Po špinavé podlaze se kroutil bílý červ vstříc černé špinavé hmotě. Jasně barevný běhoun, který kdysi zdobil střed místnosti, se zkroutil do hnusného šedého potrhaného kusu látky.

„Zkáza a úpadek,“ zamumlala Perenela. „Vizitka čaroděje.“ Vysoká elegantní žena opatrně procházela místností.

Vše, čeho se dotkla, se buď rozdrolilo, nebo rozpadlo na prach. Podlaha se lepila a prohýbala jako bažina. Při každém kroku zároveň zapraskala, každou chvíli hrozilo, že se propadne. Zastavila se uprostřed místnosti, dala ruce v bok a pomalu se otočila. Slzy jí zalily oči. Měla to tu ráda, byl to jejich domov a vlastně i život více než desetiletí. Během svých dlouhých životů přijali různé identity i různé profese, ale toto knihkupectví více než jiné jí připomínalo život s Nikolasem, když se poznali. Dobu, kdy si vzala chudého opisovače a knihkupce v Paříži ve 14. století. Tehdy byli obyčejní lidé, kteří žili obyčejný život, až do osudného dne, kdy Nikolas koupil od jednorukého muže s neobvykle zářivýma očima Kodex, knihu mága Abraháma. V ten den jejich normální životy skončily a oni vstoupili do světa nadpřirozena, kde nic není, jak vypadá, a nikomu nemůžete věřit.

Obrátila se, aby se podívala na manžela. Ještě ani nepostoupil od dveří a zíral na spoušť okolo se sklíčeným výrazem ve tváři. „Nikolasi,“ oslovila ho tiše. Když se potom na ni podíval, uvědomila si, jak moc za poslední týden zestárnul. Za celá staletí se jeho zevnějšek téměř nezměnil. Vypadal stále s nakrátko ostříhanými vlasy, s hladkou, nevrásčitou tváří a jasnýma očima na padesátníka, což byl ostatně věk, kdy začal připravovat elixír života. Dnes ale vypadal nejméně na sedmdesát. Přišel o většinu svých vlasů, na čele se mu rýsovaly hluboké vrásky a další se vepsaly kolem zapadlých očí, a také na rukách se mu objevily tmavé stařecké skvrny.

Alchymista si všiml Perenelina zkoumavého, starostlivého pohledu a smutně se usmál. „Já vím, vypadám staře. Ale stále to není špatné na někoho, kdo žil šest set sedmdesát sedm let.“

„Sedmdesát šest,“ opravila ho žena opatrně. „Narozeniny máš až za tři měsíce.“

Nikolas přistoupil k Perenele a pevně ji k sobě přitiskl. „Nemyslím, že bychom ty další narozeniny slavili,“ řekl velice tiše do jejího ucha. „Za poslední týden jsem spotřeboval více své aurické síly než za minulých dvacet let. A bez Kodexu…“ Jeho hlas pomalu ztichl. Nebylo nutné větu dokončit. Bez receptu na elixír života, který se v Kodexu objevoval jednou za měsíc na sedmé straně, budou s Perenelou stárnout a všechna ta nepřiznaná léta je rychle dohoní, až si nakonec pro ně přijde smrt.

Perenela se najednou vytrhla z manželovy náruče a odstrčila ho od sebe. „Ještě přece nejsme mrtví!“ vyhrkla rozzlobeně francouzsky s venkovským přízvukem svého mládí. „Už jsme zažili i horší věci a přežili jsme.“ Kolem ní problikla jako náznakem statická elektřina její aury a z kůže stoupaly stříbrné chomáčky.

Nikolas k ní opět přistoupil a objal ji. „Vždycky jsme ale měli Kodex,“ připomněl ženě ve stejném jazyce.

„Teď přece nemluvím o nesmrtelnosti,“ řekla Perenela se sílícím bretaňským přízvukem. „Žili jsme celá staletí, Nikolasi. Nebojím se umřít, protože vím, že až to přijde, odejdeme společně. Život bez tebe by byl nesnesitelný.“

Alchymista přikývl, ale raději neodpověděl, protože si nebyl jistý, jestli by byl schopný promluvit. Nedovedl si vůbec představit, že by žil bez své ženy.

„Musíme jen udělat to, co jsme dělali celý život,“ pokračovala Perenela. „Bojovat za přežití lidského pokolení.“ Perenela se dotkla manželových paží a prsty se zaryla do jeho kůže. „Chránili jsme Kodex více než šest set let, a tím jsme bránili starobylým bytostem z temnot, aby se vrátily na zem. Teď nemůžeme přestat.“ Pak její tvář zpřísněla. „Ale nyní Nikolasi už nemáme co ztratit a místo skrývání a utíkání, abychom knihu ochránili, bychom měli zaútočit,“ řekla nebojácně. „Tentokrát bychom měli bojovat a postavit se pánům z temnot.“

Alchymista neochotně přikývl. Právě ve chvílích, jako je tato, ho Perenela děsila. Přestože byli svoji celá století, stále byla spousta věcí, které o své ženě nevěděl, i její výjimečný dar vidět skrze stíny mrtvých. „Máš pravdu, tentokrát nemáme co ztratit,“ tiše odpověděl Nikolas. „Už jsme přišli téměř o vše.“

„A tentokrát máme výhodu na své straně, máme dvojčata,“ připomněla mu Perenela.

„Nejsem si tak úplně jistý, zda nám věří,“ řekl alchymista. Zhluboka se nadechl a pokračoval: „V Londýně se dozvěděla o ostatních dvojčatech.“

„Aha,“ řekla Perenela. „Od Gilgameše?“

Alchymista přikývl. „Od krále. Proto si teď nejsem jistý, jestli vůbec uvěří něčemu, co jim řekneme.“

„No pak tedy,“ začala Perenela se smutným úsměvem, „jim musíme říct pravdu.“ Pak se podívala zpříma na manžela a dodala: „Celou pravdu.“

Nikolas Flamel se jí chvíli díval do očí, pak přikývl a odvrátil zrak.

„A už nic jiného než pravdu.“ Povzdechl si, potom počkal, až žena vyšla ze dveří, a tiše dodal: „Ale pravda je dvousečná a nebezpečná věc.“

„Já jsem to slyšela,“ zavolala zpět jeho žena.

KAPITOLA 3

„Ihned zavoláte rodičům.“ Teta Ágnes mžourala krátkozrakýma očima na Sofii a pak se podívala i na Joshe, který byl blíž. „Umírali strachy, co s vámi je. Volali dvakrát třikrát denně. Dokonce dnes ráno tvrdili, že zavolají na policii, pokud se nevrátíte. Chtěli ohlásit, že jste pohřešovaní.“ Pak se dramaticky odmlčela a po chvíli dodala: „Měli v plánu nahlásit, že vás někdo unesl.“

„Ale nás nikdo neunesl, říkali jsme to našim před pár dny,“ zamumlal Josh. Zoufale se přitom snažil vzpomenout, kdy naposledy s rodiči vlastně mluvil. Bylo to v pátek… nebo v sobotu? Mrknul postranním pohledem po sestře a doufal, že mu něco napoví, ale Sofie se dívala na ženu v černém, která tak překvapivě dokonale vypadala jako Scathach. Josh obrátil pohled zpátky k tetě. Vzpomněl si, že dostali mail od rodičů někdy… v sobotu? Když ještě byli v Paříži? Když teď byli zpátky doma v San Francisku, poslední dny začaly najednou splývat jeden s druhým. „Vždyť jsme se teď vrátili,“ řekl nakonec, soustředil se na jedinou věc, kterou si byl naprosto jistý. Políbil tetu letmo na obě tváře a pokračoval: „Jak ses vlastně měla? Stýskalo se nám.“

„Mohli jste zavolat,“ vyhrkla drobná žena. „Měli jste zavolat.“ Šedé oči za obrovskými brýlemi najednou hleděly na dvojčata. „Byla jsem strachy bez sebe. Snad tisíckrát jsem volala do knihkupectví i na mobil, ale tys to nebral. Nemá smysl mít mobilní telefon, když ho nezvedáš.“

„Nebyl tam signál většinou,“ vysvětloval Josh a pak se opět raději uchýlil k pravdě. „No a potom jsem mobil ztratil.“ O telefon a většinu věcí přišel, když Dee zničil Ygdrasil.

„Ty jsi ztratil další mobil?“ Tetička zavrtěla otráveně hlavou. „To je třetí tento rok.“

„Druhý,“ opravil ji potichu Josh.

Tetička Agnes se otočila a pomalu stoupala po schodech. Odmítla mávnutím ruky Joshovu pomoc. „Jen mě nech být, nejsem bezmocná,“ ale pak se natáhla a pevně sevřela Joshovu paži. „Nechtěl bys mi pomoci, mladíku?“ Když došli ke dveřím, obrátila se tetička dolů a zahleděla se na Sofii, která stále stála proti rusovlasé ženě. „Ty nejdeš, Sofie?“

„Za chvilku, teto.“ Sofie se podívala na bratra a očima pohnula ke vchodovým dveřím. „Přijdu za vámi za minutku. Vezmi tetu dovnitř a udělej jí čaj.“

Josh začal nesouhlasně kroutit hlavou, ale prsty stařičké tety se zakously do jeho ruky s překvapivou silou.

„A mezitím, co se bude vařit voda, můžeš zavolat rodičům.“ Potom teta zamžourala znovu na Sofii. „Přijď brzy!“

Sofie Newmanová přikývla. „Samozřejmě, teto.“

Když Josh s tetičkou zmizeli v domě, Sofie se otočila k cizince. „Kdo jsi?“

„Aife,“ řekla žena a vyslovila své jméno jako „ífa.“ Rusovlasá žena se ohnula a přejela černou rukavicí po propíchnuté pneumatice. Pak promluvila japonsky, a Sofie jí rozuměla každé slovo. Mladý muž, kterého Josh viděl v domě, si svlékl sako a hodil ho na přední sedadlo. Potom otevřel kufr a vytáhl hever, který postavil pod těžké auto, lehce ho nadzvedl a začal vyměňovat kolo.

Aife si oprášila ruce, ačkoliv stále měla černé kožené rukavice. Složila ruce na prsou a nachýlila hlavu na stranu, když se podívala na Sofii. „To nebylo nutné.“ A v jejím hlasu se objevil cizí přízvuk.

„Mysleli jsme, že chceš unést naši tetu,“ vysvětlila tiše Sofie. Jméno této rusovlasé ženy v ní vyvolávalo tisíce vzpomínek a obrazů, ale Sofie v nich nemohla pořádně odlišit Scathach od Aife. „Chtěli jsme tě zastavit za každou cenu.“

Aife se lehce usmála, aniž odhalila zuby. „Myslíš, že kdybych chtěla unést vaši tetu, objevila bych se tu uprostřed dne?“

„To nevím,“ řekla Sofie, „udělala bys to?“

Aife si prsty postrčila brýle na nose, aby zakryla zelené oči, a chvíli přemýšlela. „Možná, a možná také ne,“ dodala s úsměvem, který tentokrát prozradil její upírské zuby. „Kdybych chtěla vaši tetu, prostě bych si ji vzala.“

„Jsi Aife, královna stínů,“ řekla Sofie.

„Jsem sestra Scathach, jsme dvojčata. Já jsem starší.“

Sofie o krok ustoupila a čaroděj činy vzpomínky najednou začaly zapadat na své místo. „Scathach mi vyprávěla o své rodině, ale nikdy se nezmínila o sestře,“ pokračovala. Nechtěla zatím prozradit, že o Aife něco ví.

„No, jistě. Rozešly jsme se ve zlém,“ zamumlala Aife.

„Jak ve zlém?“ zeptala se Sofie, ačkoliv už věděla, že bojovaly o stejného chlapce, a dokonce si vybavila i jeho jméno.

„Kvůli klukovi,“ řekla Aife s náznakem smutku v hlasu. Žena se rozhlédla po ulici, než se opět obrátila k Sofii. „Nepromluvily jsme spolu celé věky.“ Pokrčila rychlým gestem rameny.

„Zavrhla mě a já ji, ale vždycky jsem na ní trochu dávala po očku pozor.“ Usmála se. „Myslím, že víš, jaké to je dohlížet na svého sourozence.“

Sofie přikývla. Věděla naprosto přesně, o čem Aife mluví. I když byl Josh větší a silnější, vždy ho považovala za mladšího brášku.

„Ten kluk je mé dvojče.“

„To jsem nevěděla,“ řekla Aife pomalu. Sklonila trochu hlavu, aby si prohlédla Sofii skrze díru mezi černými brýlemi a obočím. „A vaše schopnosti byly probuzeny,“ dodala.

„Proč jsi sem přijela?“ zeptala se Sofie. „Cítila jsem, že Scathach… odešla.“

„Odešla?“ nerozuměla Sofie.

„Zmizela. Opustila tento svět. Jsme propojené, já a mé dvojče, poutem, které nepochybně existuje i mezi tebou a tvým bratrem. Vždy jsem věděla, že ji něco bolí, nebo když byla zraněná, hladová, vyděšená.“

Sofie se přistihla, že přikyvuje hlavou. Také zažila pár zvláštních chvil, když si třeba Josh zlomil žebra při fotbalu, cítila, jako by ji bodlo na téže straně. A když se Josh téměř utopil na Havaji, vzbudila se a nemohla dýchat. Když si naopak ona vykloubila rameno při taekwondo, bratrovi také nateklo rameno a objevila se na něm stejná modřina jako na jejím.

Aife vyštěkla otázku v japonštině, mířenou na řidiče a ten odpověděl jedinou slabikou. Pak se žena obrátila opět k Sofii a podotkla: „Můžeme stát tady na ulici nebo,“ a špičky jejích špičáků se zaleskly ve svitu slunce, „mě můžeš pozvat dál a můžeme pokračovat v klidu uvnitř.“

Malý výstražný zvonek zadrnčel Sofii v hlavě. Upíři nemůžou přes práh, dokud je někdo nepozve dál. A v tu chvíli věděla, že tuto upírku rozhodně dál do tetina domu nepustí. Bylo na ní něco divného. Pomalu a ochotně Sofie nechala do svého vědomí vklouznout vzpomínky, které se hromadily někde vzadu. A najednou a naprosto nečekaně věděla vše, co věděla čarodějka z Endoru o Aife – královně stínů. Všechny výjevy a vzpomínky byly děsivé. Sofie s očima strachem vykulenýma ustoupila o krok dozadu, právě ve chvíli, kdy se za ní postavil řidič Aife. Okamžitě sáhla po spouštěcí ohně na svém zápěstí, ale muž byl rychlejší a přitiskl jí ruce k tělu dříve, než mohla cokoliv udělat. Aife přistoupila blíž a podívala se na tetování na zápěstí, které Sofie získala od Saint-Germaina jako dárek při zasvěcení do magie ohně. Sofie se pokusila vzdorovat, ale řidič ji držel tak pevně, že jí dokonce začaly brnět prsty. „Nechte mě být! Josh…“

„Tvé dvojče nemá žádnou moc,“ Aife si sundala jednu koženou rukavici a vzala dívčinu ruku do svých studených prstů. Špinavý šedý kouř začal dýmat z upírčiny bledé kůže. Palcem přejela vytetovaný náramek, který připomínal keltský šperk, a zastavila se na spodní straně na zlatém kruhu s červenou tečkou uprostřed. „Ale, copak to tu máme? Znamení ohně,“ řekla zlehka Aife. „Chtěla jsi mě snad upálit?“

„Nechte mě jít!“ Sofie se snažila vysmeknout z mužova sevření, ale jeho sevření ještě zpevnilo, až se začala bát. I čarodějka z Endoru byla obezřetná v přítomnosti Aife, královny stínů. Upírka násilím ohnula Sofiinu ruku a zkoumala tetování. „Tohle je dílo opravdového mistra. Kdo ti předal tento… dar?“ Ale rty se jí při těch slovech zkřivily odporem.

Sofie pevně sevřela rty. Rozhodla se, že této ženě neřekne vůbec nic.

Aifiny sluneční brýle sklouzly po nose níž a odhalily trávově zelené oči. „Maui… Prométheus… Xoltl… Pele… Agni…“ Aife rychle zavrtěla hlavou. „Ne, nikdo z nich. Právě jste se vrátili z Paříže, musí to být někdo odtamtud…“ upírčin hlas pomalu tichnul. Podívala se přes Sofii na řidiče a zeptala se: „Bydlí v Paříži nějaký mistr ohně?“

„Ano, tvůj starý soupeř, hrabě,“ odvětil muž anglicky.

„Saint-Germain,“ vyhrkla Aife. Všimla si, že Sofiiny panenky se rozšířily a zlostně se ušklíbla. „Saint-Germain, ten lhář. Měla jsem ho zabít, když jsem měla možnost.“

Znovu mrkla na řidiče. „Vem ji s sebou. Budeme pokračovat v soukromí.“

Sofie otevřela ústa, aby vykřikla, ale Aife jí přitiskla na kořen nosu prst, ze kterého začala proudit šedá aura. Chomáčky se linuly okolo dívčiny hlavy do nosu a úst.

Sofie se pokusila aktivovat její vlastní auru, která slabě zapraskala kolem jejího těla jen chvíli předtím, než ztratila vědomí.

KAPITOLA 4

Tetička Ágnes zmáčkla tlačítko rychlé volby na telefonu a podala ho Joshovi. „Musíš mluvit s rodiči, už voláš,“ oznámila neústupně. „A kde je ta Sofie? S kým to venku hovoří?“

„To je sestra naší známé,“ vysvětlil Josh a přitiskl telefon k uchu. Po jediném zazvonění se ihned ozvalo: „Ágnes?“

„Tati! To jsem já, Josh.“

„Josh i!“

Josh se usmíval, v hlase jeho otce bylo slyšet, že mu spadl kámen ze srdce. Pak ale úsměv vystřídal pocit provinění, který ho zalil jako přílivová vlna. Proč jen nezavolal dříve.

„Je všechno v pořádku?“ Richard Newman se chvílemi ztrácel v praskání a šumění nedokonalého spojení. Josh si zacpal protilehlé ucho a soustředil se na zvuky v telefonu. „Všechno je v pohodě, tati. Jsme v pořádku. Právě jsme se vrátili domů.“

„Už jsme se o vás začínali opravdu bát.“

„Byli jsme u Fla-Flemingů,“ opravil se rychle Josh. „Byl tam špatný signál,“ dodal pravdivě. „Ale podařilo se nám dostat k mailu, a tak jsme si v neděli v noci přečetli, co jste nám psali. Mám i tu fotku žraločího zubu, ačkoliv nepoznám přesný typ. Každopádně z velikosti bych řekl, že jde o sladkovodního žraloka,“ odvedl rychle téma hovoru jinam.

„Ano, správně, synu. Je to Lissodus ze svrchní křídy. Je ve velice dobrém stavu.“

„A u vás je všechno v pohodě?“ pokračoval Josh, aby tátovi nedal prostor na další otázky. Hypnotizoval dveře, aby jeho sestra už dorazila. Mohl Richarda Newmana zabavit otázkami, ale stejný trik rozhodně neplatí na mamku. Byl si jistý, že je nalepená na stejné sluchátku a hltá každé jeho slovo. Navíc mohla kdykoliv tátovi sluchátko vytrhnout z ruky. „A jak jdou vykopávky?“

„Zatím to jde skvěle.“ Na druhé straně do sluchátka zavyl vítr a prach a písek zapraskaly do telefonu. „Objevili jsme zřejmě nového ceratopsida.“

Josh se zamračil. Ten termín se zdál povědomý. Když býval mladší, znal jména a druhy snad stovky dinosaurů. „To je dinosaur s rohy?“ zeptal se.

„Ano, také z křídy, zhruba sedmdesát pět miliónů let starý. Také jsme objevili malé a možná i ještě nedotčené naleziště Anasaziů v jednom kaňonu poblíž. A před nalezištěm v kaňonu Range Creek se nám podařilo narazit na petroglyfy Fremontů.“

Josh se usmíval, když otec nadšeně a zaujatě vyprávěl o nových nálezech. Pomalu postupoval k oknu a pokračoval. „Který národ se nazýval v řeči Navajo Ti prastaří?“ zeptal se Josh, ačkoliv už věděl odpověď. „Fremontové nebo Anasaziové?“ Stále udržoval otce v hovoru, aby dal Sofii ještě víc času.

„Anasaziové,“ odvětil Richard Newman. „Ale přesnější přídomek je potomci našich nepřátel, to je správný překlad.“

Tento výklad Joshe vyděsil natolik, že zůstal stát jako solný sloup. Ještě před pár dny by ho takový popis nechal ledově klidným, ale nyní věděl o existenci starobylých bytostí, tvorech, kteří vládli planetě dlouho před příchodem lidí. Musel připustit, že zrnko pravdy je skutečně v každé legendě či mýtu. „Potomci nepřátel,“ zopakoval a snažil se, aby se mu netřásl hlas. „Co to vlastně znamená?“

„To nevíme,“ řekl Richard Newman, „ale já osobně dávám stejně přednost starobylému národu, Pueblo nebo lidu Hisatsinom.“

„Ale stejně je to divné,“ trval na svém Josh. „Kde myslíš, že se vzalo označení potomci nepřátel? Oni sami by se jen těžko takto nazvali.“

„Pravděpodobně nějaký další kmen. Cizinci, přistěhovalci.“

„A kdo tam byl před nimi, tati?“ zeptal se rychle Josh. „Kdo tam žil před Anasazii a Fremonty?“

„To také nevíme,“ připustil jeho otec. „O té době se mluví jako starověku. Proč tě najednou zajímá historie Ameriky? Myslel jsem, že tě archeologie nebaví.“

„Asi mě dějiny začaly zajímat, zvláště pak ty nejstarší,“ řekl pravdivě Josh. Znovu se vydal k oknu… a právě včas, aby zahlédl Scattyinu sestru mačkat Sofiino čelo. Jeho sestra pak ztratila vědomí a svezla se do náručí řidiče v černém obleku. Vyděšeně sledoval upírku, která se na něj podívala a poodhalila své ostré špičáky v téměř triumfálním úšklebku. Pak otevřela zadní dveře, aby mohl řidič dozadu položit Sofiino bezvládné tělo. Aife stála u dveří, a než nasedla do auta, věnovala Joshovi posměšné gesto.

Josh si připadal, jako by mu někdo vyrazil dech. Nemohl se nadechnout a jeho srdce běželo jako o závod. „Tati, počkej chvíli…“ zašeptal chraplavě. Telefon mu pak vypadl z ruky na podlahu, když se rozběhl ven z místnosti směrem ke vchodovým dveřím. Než dorazil na konec chodby, sebral dva kusy vycházkové hole, kterou předtím řidič limuzíny rozlomil. Vyletěl ze dveří tak rychle, že se téměř skutálel po schodech. Napůl čekal, že uvidí auto odjíždět, ale Aife na něj trpělivě čekala. „Vrať mi mou sestru!“ zařval Josh.

„Ne,“ zlehka odvětila Aife.

Josh běžel k autu, a přitom se snažil vzpomenout na vše, co ho učila Johanka z Arku o boji s mečem. Nyní si přál více než kdy jindy, aby měl Klarent stále u sebe. Vzpomněl si, že i Scatty, která se ničeho nebála, byla vyděšená při pohledu na jeho kamenné ostří. Ale vše, co měl teď k dispozici, byly dva kusy vycházkové hole.

Upírka naklonila hlavu na stranu a pobaveně běžícího chlapce pozorovala s úsměvem na tváři.

Když Josh pospíchal přes ulici, strach rozzářil jeho auru a tenké zlaté chomáčky pokryly jeho tělo. Na zadním sedadle viděl nehybné tělo své sestry a strach se proměnil ve vztek. A najednou jeho aura zazářila a z kůže mu vystřelovala zlatá vlákna a oči se proměnily ve žhnoucí mince. Aura pak tvrdla kolem jeho rukou, kde vytvořila ochranné rukavice, dokonce pronikala dál do dřevěných tyčí, které rovněž zezlátly. Snažil se promluvit, ale v krku mu vyschlo a hlas, který vyšel z jeho úst, byl hluboký a chraplavý, možná více připomínal zvíře než člověka.

„Vrať… mi… moji… sestru!“

Aifin povýšenecký úsměv vybledl. Vykřikla jediné slovo v japonštině, obrátila se, naskočila do auta a práskla za sebou dveřmi. Motor se okamžitě probudil k životu a kola zakvílela, když se auto prudce rozjelo.

„Ne!“ Josh doběhl k autu, právě když se dalo do pohybu. Ohnal se holí a zasáhl zadní okno, které vybuchlo v bílý prášek, a navíc hůl zanechala hlubokou a dlouhou díru v černém nablýskaném kovu. Další Joshův úder způsobil promáčklinu v kufru a rozbil zadní světlo. Auto zakvílelo ulicí, a Josh už ztrácel nápady, tak po něm hodil dvě zlaté tyčky, které se ale ve chvíli, kdy je pustil ze sevření, proměnily zpátky v dřevo a neškodně odskočily od nárazníku.

Josh se rozeběhl za autem. Cítil, jak zlatá aura vře v jeho žilách a dodává mu potřebnou rychlost a sílu. Uvědomil si, že běží rychleji, než kdykoliv předtím za svůj krátký život, ale na zrychlující limuzínu to nestačilo. Auto projelo křižovatkou, pak zatočilo za skřípění brzd a kol, až Joshovi zmizelo z dohledu.

Pak síla stejně rychle jako přišla, Joshe zase opustila, až se sesul na ruce a kolena na konci Scott Street. Plíce se mu nadouvaly, srdce bilo na poplach, každý sval v jeho těle byl napnutý a horký. Před očima mu tancovaly černé mžitky a chvíli to vypadalo, že bude zvracet. Sledoval své ruce, ze kterých mizela zlatá barva. Aura, která proudila jako zlatá pára v chomáčcích z jeho kůže, se rozplývala, a Josh cítil, že ho každý sval bolí únavou. Roztřásl se jako osika a do lýtka dostal křeč. Bolest byla nepopsatelná, a tak se rychle překulil a zabořil patu do země, aby křeč zmírnil. Za okamžik se zvedl ze země, ale bylo mu špatně na duši i na těle. Začal pomalou a bolestivou cestu zpátky do domu své tety. Sofie byla pryč. Unesla ji Aife. Musí ji najít za každou cenu.

Ale to znamenalo vrátit se k Nikolasi a Perenele Flamelovým.

KAPITOLA 5

Říše Xibalbá byla letitá i mezi ostatními starodávnými světy. Také na rozdíl od všech ostatních, které se pyšnily krásou a celistvostí, byla jednoduše prostá, jakoby nedodělaná.

Skládala se z jediné jeskyně, která sahala široko daleko. Na zemi, kam oko dohlédlo, bublaly jámy plné žhavé lávy, která tuhla a vytvářela černou krustu. Sem tam některá z děr vybuchla a vyprskla mohutné kapky žhavé hmoty do vzduchu. Přitom se po ponurých stěnách roztančila hra černočervených stínů. Ve vzduchu páchla síra a jediné světlo pocházelo z fosforeskující žlutobílé plísně, která pokrývala stěny, a obrovské stalaktity visely ze vzdáleného a jen těžko viditelného stropu.

Každá říše pokračuje přinejmenším do jedné další, některé i do dvou. Xibalbá byla výjimečná. Sousedila s devíti dalšími světy a někdy se jí říkalo rozcestí. V pravidelných rozestupech bylo po jeskyni rozmístěno devatero vchodů. Každý vstup byl označený primitivními dosti masivními znaky. I když lepkavá a zářící hmota pokryla většinu stěn, nikde se ani zdaleka nepřiblížila vyrytým symbolům. To byly brány do dalších světů.

Většinou se v této temné říši nic ani nepohnulo, pokud zapomeneme na neustále bublající lávu, ale nyní zde proudil nepřetržitý proud kurýrů z jedné brány k druhé i ke všem ostatním. Někteří poslové vypadali jako holí netopýři, jiní připomínali spíš chlupaté krysy, ale nebyl to nikdo z nich. Dokonce nikdo nebyl ani skutečně živý. Byli vytvořeni jen a pouze z jediného důvodu, a to přenést zprávu z centra říší starobylých bytostí z temnot do každého sousedícího světa. Když kurýr splnil svou úlohu, jeho tělo se rozpustilo v hroudu bláta se zbytky vlasů a kůže.

Poslové nesli zprávu o odsouzení Dr. Johna Dee k smrti.

A nikdo z příjemců – starobylá bytost, druhá generace, ani nesmrtelní – se nezdál překvapen. Ve skutečnosti byl pouze jediný trest za selhání, a John Dee zklamal na plné čáře.

KAPITOLA 6

„Už jsem zažil i horší dny,“ řekl Dr. John Dee, i když si právě na žádný nemohl vzpomenout.

Po katastrofě na Stonehenge, kdy dvojčata uprchla pomocí energetické brány, strávil čaroděj zbytek noci a brzké ranní hodiny schovaný v nestabilních ruinách chatrče, ve které se ještě před pár hodinami Flamel a dvojčata schovávali. Nad hlavou mu rachotily helikoptéry a po silnici A344 se honily policejní auta a sanitky se zapnutými sirénami. Bylo už odpoledne, když všechen ten povyk ustal. Dee se nakonec odvážil opustit chatrč a vydal se po vedlejších silnicích k Londýnu. Pod kabátem ukrýval v otrhaném kusu látky kamenný meč, který byl ještě nedávno rozdělený na dva – Klarent a Exkalibr. Cítil, jak kámen pulzuje a tepe jako živé srdce.

Na malých vedlejších silnicích nebyla téměř žádná doprava, a Dee si už začínal myslet, že bude muset v příští vesnici ukrást auto, aby se dostal do města. Vtom se ale na cestě objevil starý vikář ve srovnatelně starém Morrisu Minor a nabídl mu, že ho sveze.

„Máte štěstí, že tudy jedu,“ řekl křaplavě muž s velšským přízvukem. „Jen málo lidí jezdí po venkovských cestách, když je tak blízko dálnice.“

„Rozbilo se mi auto, a potřebuji se rychle dostat do Londýna na jednání,“ vysvětloval Dee. „Trochu jsem se tu ztratil,“ dodal a navíc se snažil přizpůsobit přízvuk řidiči.

„Vezmu vás, budu rád za společnost,“ přiznal bělovlasý muž. „Poslouchal jsem rádio a celý ten humbuk kolem bezpečnostní hrozby mě trochu znervóznil.“

„Co se stalo?“ zeptal se Dee lehce konverzačním tónem. „Všiml jsem si, že je tu hojně policistů.“

„Kdepak jste byl posledních pár hodin?“ zeptal se vikář s úsměvem, který si posunul protézu v ústech.

„Měl jsem napilno,“ řekl Dee. „Setkal jsem se s pár přáteli a měli jsme opravdu co dohánět.“

„Ale to jste přišli o celé to vzrušení.“

Dee si udržel kamennou tvář, aby na sobě nedal nic znát. „V rámci velké bezpečnostní akce včera uzavřeli celý Londýn. BBC tvrdila, že ta samá teroristická jednotka, která zaútočila v Paříži, je nyní zde.“ Vikář pevně sevřel volant a podíval se na svého spolujezdce. „Ale to jste slyšel, co se stalo v Paříži, ne?“

„Ano, četl jsem to v novinách,“ zamumlal čaroděj a nevědomky zavrtěl hlavou. Machiavelli měl pod palcem celou Paříž – jak se mohlo tedy stát, že Flamel a dvojčata unikli z jeho spárů?

„Žijeme v nebezpečné době.“

„To ano,“ potvrdil konverzačně Dee. „Ale člověk by neměl věřit všemu, co se píše v novinách,“ dodal.

Na všech větších silnicích do hlavního města stály policejní kontroly, které ale jen stěží věnovaly pozornost dvěma postarším mužům v otlučeném autě. Policista mávl rukou a oni bez sebemenšího zdržení projeli kolem.

Vikář vysadil čaroděje na Mayfair v centru města a doktor se vydal k zastávce Green Park. Vlezl do metra a po Jubilee Line se dostal až na Canary Wharf, kde měla sídlo anglická pobočka jeho společnosti. Poněkud hazardoval, když se vrátil sem. Jeho temní pánové mohli budovu dobře sledovat, ale Dee doufal, že by nikoho nenapadlo, že by mohl být takový blázen a objevit se právě na ředitelství své firmy. Rozhodně by bylo rozumnější utéct.

Do budovy vešel nikým neviděn podzemní garáží, vyjel výtahem nahoru do posledního patra, kde si dal dlouhou a příjemnou sprchu ve svém soukromém apartmá. Konečně smyl špínu a pachuť posledních hodin. Horká voda zmírnila bolest v pravém rameni, které pomalu rozhýbával. Josh po něm během bitky před chatrčí hodil Klarent, a i když se mu povedlo vytvořit štít ze své aury, než ho kamenný meč zasáhl, přece jen síla zásahu ho složila k zemi. Byl si téměř jistý, že si rameno vykloubil, ale později zjistil, že je sice pohmožděné a modřinami zbarvené, ale není zlomené, a za to byl vděčný. Zlomenina sice pro něj nebyla nic vážného, protože jeho jedinečný metabolismus by ji rychle vyhojil a nechal srůst, nebo mohl použít trochu své aury a kosti by srostly okamžitě, ale to by na sebe zbytečně soustředil pozornost temných pánů, což v tuto chvíli rozhodně nechtěl.

Čaroděj se převlékl do čistých šatů, nenápadného tmavě modrého obleku, tmavé košile a kravaty s drobným zlatým vzorem fleur de lis. Pak si postavil v malé kuchyňce vodu na čaj, a než se v konvi začala voda vařit, otevřel trezor a začal cpát hromady liber, eur i dolarů do opasku na peníze, který měl schovaný pod košilí kolem pasu. Vytáhl z trezoru i pěknou řádku pasů na různá jména a schoval je do kapes kabátu. Sbíral je celá léta a nyní je nechtěl jen tak nechat na pospas osudu.

Voda se vařila a čaroděj si zalil šálek Earl Grey čaje. Pomalu usrkával vařící nápoj a konečně se vrátil k otrhanému balení na stole. Přes tvář mu přejel úsměv, což se stávalo jen velice zřídka. Možná že prohrál bitvu, ale naprosto jistě vyhrál tu nejvyšší cenu. Klarent a Exkalibr. Oba dva. Včera je držel v rukách a sledoval, když se spojily v jeden jedinečný kamenný meč.

I přes celou místnost cítil sílu, která vyrážela z meče v dlouhých pomalých vlnách. Když zeslabil svou ochranu, uslyšel tichý šepot myšlenek v bezpočtu jazyků, ze kterých jen některé poznával.

Najednou si uvědomil a téměř ho to překvapilo, že konečně po létech hledání našel a získal všechny čtyři starodávné meče moci. Dva z nich Durendal a Joyeusse se nacházely v bezpečí jeho tajného apartmá v San Francisku a zbývající dva zde ležely před ním na stole… nebo to byl nyní jen jeden meč? A co by se asi stalo, kdyby tento dvojmeč postavil k těm ostatním dvěma? A proč se ty dva nikdy nespojily v jeden? Byly schované pospolu celá staletí.

Doktor nepospíchal s dopitím čaje, pomalu vychutnával každý doušek a přitom si třídil myšlenky a uklidňoval rozrušené emoce. Pomalu pak přistoupil ke stolu, vytvořil opět pevnou bariéru před myšlenkami a vzpomínkami mečů a začal je rozbalovat. Někteří čarodějové používali kombinaci slov a zaříkání, jednoduchých kouzel a triků, které zaštítily jejich vlastní já, ale Dee použil to nejstarší kouzlo – hudbu. Když hleděl na stůl, začal si tiše broukat „Greensleeves“, nejoblíbenější píseň královny Alžběty I. Královna věřila, že píseň napsal její otec Jindřich VIII. pro její matku Annu Boleynovou. Byla to pohádka, která nebyla pravdivá, ale John Dee nikdy neměl to srdce jí to říci. Navzdory jednoduché melodii a staromódnímu rytmu píseň o dámě v zelených rukávcích splnila svůj účel a vytvořila dokonalé ochranné kouzlo. Dee si začal mumlat slova nahlas a dotkl se roztrhaného hadru.

„Je půlnoc nádherná, spí i lucerna…“

V prstech ucítil nezaměnitelné brnění, když opatrně rozbaloval špinavý kus hadru, který našel v chatrči, aby na cestu schoval kýžený předmět.

„Tys mé opustil ospalou…“

Na vyleštěném stole z černého mramoru ležel jeden z nejstarších předmětů na této planetě. Vypadal jako prostý kamenný meč, ale zdání klame, nebyla to pouhá historická zbraň, ale něco daleko mocnějšího. Tyto původně dva meče byly prý starší než všechny starobylé bytosti a dokonce starší než archóni, kteří vládli zemi před nimi. Říkalo se o nich, že jejich vznik patří do pradávných mytických dob ještě před ustanovením času. Navíc král Artuš nosil Exkalibr a Klarentem ho zabil jeho syn Mordred, ale král a jeho zrádce patřili jen do dvou generací hrdinů a ničemů, kteří měli tu čest bojovat s těmito ostřími. Oba meče se buď spolu, nebo zvlášť objevily v každé velké bitvě v historii lidstva.

„Tu v hloubi zahrady cítím úklady, s píšťalou někdo sem kráčí…“

I sám se zdráhal uvěřit, že se mu nakonec povedlo získat dvojče Exkalibru. Už před půl miléniem, když ještě vládl Anglii Jindřich VIII., dostal Dee úkol najít legendární meč ohně.

„Hrd náramně krásně a na mě tíha podivná doléhá…“

Doktor se zhluboka nadechl a zvedl meč. Přestože byl krátký jen kolem padesáti centimetrů, byl překvapivě těžký. Ostří a jednoduchá rukojeť vypadaly, že byly vytesány z jednoho kusu lesklé žuly. Ve chvíli, kdy se jeho prsty dotkly teplého kamene, projela jím nevídaná energie…

Zlostí a vztekem zmítané hlasy

Výkřiky plné děsu

Nářek způsobený bolestí

Dee se zachvěl, když hlasy a zvuky zaplavily jeho hlavu a hrozilo, že brzy ztratí pojem o realitě. Jeho zpěv utichal. „Hrá náramně, zná mě, nezná mě…“

Meč byl mocný, nesmírně mocný, zahalený tajemstvím a legendami. Včera, když meč viděl Gilgameš, vyřkl slova pradávné věštby – dva, kteří jsou jedno, a jeden, který je vším. Dee si vždycky myslel, že slova proroctví se týkají dvojčat, ale nyní si už nebyl tak jistý.

„Něha a hudba až k pláči…“

Vlastně nyní si už nebyl jistý vůbec ničím. V posledních dnech se mu převrátil celý život a ostatně i celý svět. A to všechno bylo kvůli Flamelovi a dvojčatům. Oni způsobili, že nyní vypadal jako pitomec, a navíc se dostal do smrtelného nebezpečí. Prsty Johna Dee přejely po hladkém rozehřátém kameni.

Šeptaná tajemství…

Nejasné sliby…

Náznaky starodávného vědění, tajného učení…

Dee strhl ruku z meče a hlasy z jeho vědomí zmizely. Úzké rty se zkřivily do nelítostného úsměvu. Tento meč bude možná opravdu znamenat jeho spásu. Pánové z temnot by zaplatili kdo ví co za takovou zbraň. Přemýšlel, jestli by dokonce vyvážila jeho nesmrtelnost.

V úvahách ho přerušil mobil, který začal náhle vibrovat v jeho kapse. Poodešel od stolu, na kterém ležel meč, a sáhl do kapsy, aby vytáhl telefon. Podíval se na displej, na kterém se leskly jeho otisky prstů. Čekal, že uvidí nepřirozeně dlouhé číslo svého pána, ale přečetl si jen neznámé číslo. Na kratičkou chvíli ho napadlo, že by hovor nezvedl, ale pak ho přemohla zvědavost – vždy jeho nejsilnější zbraň, ale i neřest.

„Poznáváte můj hlas?“

Dr. John Dee zamrkal překvapením. Hlas na druhé straně totiž patřil Niccolo Machiavellimu, který odjel do San Franciska. „Ano,“ potvrdil čaroděj opatrně.

„Toto by měla být bezpečná linka, ale znáte mé motto… nikomu nevěř.“

„Dobré motto,“ zamumlal Dee. „Dozvěděl jsem se, že jste přežil.“

„Stěží.“ Doktor spěchal k bezpečnostnímu monitoru, který urychleně zapnul a přejel všemi kanály. V jeho podezřívavé mysli se zrodila myšlenka, že se jedná o past. Snaží se ho Machiavelli rozptýlit hovorem, aby si nevšiml, že je celá budova obkličována? Ale všechny chodby a kanceláře byly prázdné a parkoviště naprosto opuštěné. „Proč mi voláte?“ zeptal se.

„Abych vás varoval.“

„Varoval mě?“ I přes léta procvičování stále nebyl schopen skrýt v hlase moment překvapení.

„Před pár minutami se rozeběhli poslové skrz Xibalbá do různých říší. Víte, co to znamená?“

Téměř nevědomky Dee přikývl a zopakoval nahlas: „Xibalbá?“

Na druhé straně světa se do Machiavelliho hlasu vetřela špetka netrpělivosti. „Ano, Velká křižovatka, Místo strachu. Je to jeden z původních světů.“

„Znám ho,“ řekl Dee stroze. „Morrigana mě tam vzala během poslední velké tajné porady.“

„Vy jste tam byl?“ zeptal se Machiavelli, na kterého to očividně udělalo dojem.

„Ano, byl.“

Xibalbá bylo neutrální území, které využívaly všechny starobylé bytosti, ať už patřily k silám temnoty či nikoliv. Byla to křižovatka, kde se všechny síly setkávaly, bylo-li potřeba. Dee byl jeden z mála lidí, kteří měli možnost tuto říši navštívit. Udělala na něj takový dojem, že se tehdy rozhodl pro pach své aury podle sírového zápachu Xibalbá. Pokud starobylé bytosti z temnot vyslaly posly, znamenalo to, že se ke zprávě měl dostat úplně každý, i ti z nejvzdálenějších říší měli být spraveni o jejich příkazech a přáních. „Byl jsem souzen?“ zeptal se čaroděj. Ve světle jeho selhání bylo jisté, že rozhodnutí padlo, a jeho pánové zajistili, aby se nemohl schovat ani v té nejmenší nebo nejnenápadnější říši. Neměl jinou možnost než zůstat mezi lidmi. Odstoupil od monitoru a podíval se do zrcadla. Uvědomil si, že hledí do tváře mrtvému muži.

„Byl jste souzen a shledán vinným.“ Dee přikývl, ale neřekl ani slovo. Věnoval starobylým bytostem z temnot svůj čas i síly, a nyní ho právě ony odsoudily k smrti.

„Slyšel jste mě?“ vyhrkl Machiavelli. „Slyšel,“ řekl Dee tiše. Najednou ho přemohla únava a vyčerpání, až se musel opřít o zeď.

V telefonu zapraskalo. „Všichni ti, co jste je povolal do Londýna – starobylé bytosti, druhá generace nebo nesmrtelní lidé –, aby chytili Flamela a dvojčata, se nyní obrátí proti vám. Navíc odměna za vás je dvojnásobná, než jste nabídl za alchymistu.“

„Možná bych měl být polichocen.“

„Je tu ještě jeden rozdíl.“ Spojení znovu zachroptělo a zapraskalo a Machiavelliho hlas na chvíli vypadl. „Naši pánové chtěli Flamela živého či mrtvého, ale vás chtějí pouze živého. Byli velice jasní v tomto ohledu. Jestli vás někdo zabije, přivolá na sebe jejich hněv a pomstu. Nemine ho strašlivý trest.“

Dee se zatřásl. Věděl, proč ho chtějí jeho pánové živého. Měli v plánu z něj sejmout nesmrtelnost a nechat ho zestárnout na pokraj smrti, a pak ho znovu učinit nesmrtelným navěky. Byl by odsouzen k věčnému utrpení v těle neskutečně starého člověka. „Jak tohle víte?“ podivil se.

Machiavelliho hlas přešel v šepot. „Mého amerického společníka kontaktoval jeho pán.“

„A proč mi to říkáte?“

„Protože stejně tak jako vy, já jsem také neuspěl v přiděleném úkolu,“ řekl naléhavě Machiavelli. „Perenela unikla z Alkatrazu. Vlastně nyní jsme tu uvězněni my.“

Přes tvář doktora se rozlil spokojený úsměv, který se nedal zastavit. Čaroděj se silně kousl do tváře, aby celou situaci neokomentoval.

„Možná přijde čas, doktore, kdy vy a já budeme potřebovat jeden druhého.“

„Nepřítel mého nepřítele je můj přítel,“ použil Dee dávné rčení.

„Přesně tak, doktore. Je načase, abyste utekl a někde se schoval. Pánové z temnot vás přestali chránit. Jste utlaga.“

Spojení náhle skončilo nebo se přerušilo. Dee pomalu uklidil mobil zpět do kapsy a naposledy se podíval do zrcadla. Byl utlaga, štvanec, vyvrhel, psanec. Pak se ale nahlas rozesmál. Poslední, kdo byl tímto rozsudkem počastován, byl starodávný bůh Mars Mstitel.

KAPITOLA 7

Když se Josh dobelhal zpátky do domu své tety, Ágnes stála na zápraží a čekala na něj. Neskutečně se mračila a její rty stažené rozhořčením téměř nebyly vidět. „Hodil jsi telefon na zem a vystřelil z domu jako nabitá střela,“ vyhrkla a pomalu stoupala po schodech nahoru. „Zasloužím si vysvětlení, mladíku.“

„Já… žádné nemám. Sofie…“ Chvíli se zdráhal pokračovat, až přišel na přijatelnou výmluvu. „Sofie mě volala.“

„To jsi ale nemusel házet telefon na zem.“

„Promiň, teto.“ Josh se zhluboka nadechl a rozhodl se, že tetě už nic neřekne. Byl strachy bez sebe, co bude se Sofií, a poslední věc, kterou chtěl, bylo něco vysvětlovat staré tetě.

„Telefony nejsou zadarmo.“

Josh proklouzl kolem tety. „Jdu dokončit ten hovor s tátou.“

„Už je pryč, bylo špatné spojení, a potom, cos hodil telefon na zem, ještě horší,“ dodala teta jedovatě. „Chtěl, abych ti řekla, že zavolá později. A vaše matka vzkázala, že ani jeden z vás z tohoto domu neodejde, dokud si s vámi důkladně nepromluví. Je z vás velice nešťastná,“ přidala teta zlověstně.

„Dovedu si představit,“ zamumlal Josh. Přešel halu a zamířil na schody.

„A kde je tvá sestra?“ ptala se dál tetička.

„To já nevím,“ odvětil Josh pravdivě.

Tetička Ágnes složila ruce na prsou a zamžourala na Joshe. „Chceš mi říct, že zase odešla, aniž by se zastavila uvnitř, aby alespoň pozdravila?“

„Muselo se stát něco strašně důležitého,“ řekl Josh, který si na tvář přišpendlil neumělý úsměv, i když uvnitř mu bylo pěkně ouvej.

„Nevím, co se to s vámi dvěma děje,“ mumlala si pro sebe tetička Ágnes. „Byli jste tak dlouho pryč z domu… ani jste se neobtěžovali zavolat… mladí lidé dnes nemají žádný respekt.“

Josh už byl na schodech a pokračoval nahoru.

„A kam zase jdeš?“

„Do svého pokoje,“ řekl Josh. Věděl, že musí rychle odejít, aby tetičce neřekl něco, čeho by později litoval.

„No, tak tam také zůstaň, mladý muži. Myslím, že vám oběma trocha domácího vězení neuškodí! Musíte se naučit respektu ke starším lidem.“

Josh se snažil nevnímat, co teta za ním volá, a pokračoval do pokoje, kde rychle za sebou zavřel dveře. Opřel se zezadu o chladné dřevěné dveře, pak zavřel oči a zhluboka se nadechl. Snažil se uklidnit a zapomenout na svůj stresem rozhozený žaludek.

Sofie byla pryč. Byla v nebezpečí.

Aife unesla jeho sestru a on neměl sebemenší ponětí proč – i když tušil, že to neznamená nic dobrého. Sympatizuje Aife s pány z temnot? Proč tedy ale unesla Sofii a od něj utekla? I když se cítil vyčerpaný a vyděšený, tak se přes jeho tvář rozlil upřímný úsměv. Když totiž vyběhl z domu, Aife nevypadala ani trochu vystrašeně, ba naopak měla ve tváři ten svůj arogantní výraz. Navíc když Josh požadoval svou sestru zpátky, velmi rychle byla hotova s odpovědí ne. Ale pak se něco změnilo, něco upírku vyděsilo. Možná to byl způsob, kterým jeho aura začala vytvářet zlaté brnění kolem jeho těla. Josh zvedl ruce a znovu se na ně podíval. Nyní byly opět z masa a kostí, někde poškrábané a pohmožděné s nehty polámanými a špinavými po pádu na zem. Ale ještě před krátkou chvílí na nich viděl zlaté rukavice od zbroje. Vzpomínal, že cítil zlatý proud, který prýštil z jeho rukou a přetvářel i dva konce vycházkové hole ve zlaté kovové tyče. Když jimi zasáhl auto, vyryly do něj nesmazatelnou stopu. Když je ale po autě hodil, ve chvíli, kdy je pustil z rukou, staly se z nich znovu jen dva kusy dřeva. Josh si okamžitě vzpomněl na pověst o řeckém králi Midasovi, který přeměnil ve zlato vše, čeho se dotknul. Možná že tento starodávný král měl také zlatou auru, honilo se Joshovi hlavou.

Pak ale úsměv z Joshovy tváře rychle zmizel. Zklamal svou sestru. Nechal ji na holičkách. Měl vydržet a běžet za tím autem za každou cenu, možná by ho nakonec dohonil. Možná kdyby se mu povedlo nějak soustředit svou auru, mohl něco udělat… ačkoliv vůbec nevěděl co. Najde ji, přísahal.

Klekl si na podlahu a vytáhl zpod postele batoh. Pak se znovu postavil a zotevíral šuplíky s oblečením. Bez ladu a skladu vytahoval svršky a házel je do batohu. Ponožky, spodní prádlo, náhradní džíny, pár triček. Svlékl ze sebe špinavé oblečení, které na sobě měl už od Paříže, a nacpal je do proutěného koše u postele. Na sebe místo toho hodil čisté oblečení. Než si přes hlavu přetáhl své oblíbené červené tričko, sundal z krku pytlík a posadil se na kraj postele. Otevřel ručně tkaný obal a zadíval se dovnitř. Stále zde byly dvě poslední stránky starodávného Kodexu, které podle alchymisty obsahovaly závěrečný ceremoniál, bez kterého nemohl Dee přivézt starobylé bytosti z temnot zpět na zemi.

Josh vysypal stránky na postel vedle sebe. Pak je opatrně složil jednu na druhou. Byly necelých deset centimetrů široké a zhruba patnáct vysoké, a vypadaly, jako by je někdo vyrobil z lisované kůry a listí.

Naposledy si je prohlížel na zemi ve zruinovaném knihkupectví, kdy oba se sestrou byli zmatení a dezorientovaní tím, čeho právě byli svědky. Když se tenkrát díval na tyto stránky, přísahal by, že se slova hýbala, ale nyní stála naprosto nehybně.

Na obou stránkách se rozprostíralo špičaté písmo, které připomínalo starobylé rytiny na artefaktech v kanceláři jeho otce. Připadalo mu, že to písmo je dost podobné sumerskému. Z textu vyčnívalo jedno písmeno, zřejmě počáteční, protože se skvělo různými odstíny zlaté a červené barvy. Všechno ostatní bylo napsáno černým inkoustem, který vypadal jako nový i po všech těch stoletích. Zvedl jednu stranu a podíval se na ni na světle. Pak překvapeně zamrkal.

Slova se opravdu pohybovala. Písmena se pomalu na stránce ploužila, přetvářela a přemisťovala, přitom vznikala slova, věty i celé odstavce v různých jazycích. Některá písmena Josh téměř poznával – viděl obrázkové písmo nebo runy, dokonce rozpoznával konkrétní řecká písmena, ale většina textu zůstávala zahalena tajemstvím.

Všiml si latinského spojení: magnum opus. Věděl, že to znamená „velké dílo“. Položil ukazováček na text a snažil se ho stopovat… když se ale dotkl stránky, ucítil náhlou horkost uvnitř těla a jeho prst začal světélkovat a dýmat teplým oranžovým kouřem. Pak si všiml, že ostatní písmena kolem této latinské dvojice se neustále mění do různých písem i jazyků, ale písmena pod jeho prstem se ani nehnou. Když zvedl ruku od textu, okamžitě se i toto spojení přetvořilo a zmizelo. Zkusil přejet prsty po stránce a užasle sledoval, jak se mu pod rukama tvoří celé věty. Zatoužil, aby zde byli jeho rodiče. Ti by uměli přeložit některé ze starodávných jazyků. Poznával řecká a latinská slova rozházená všude po stránce, také pár egyptských hieroglyfů a některá slova mayského písma.

Zaujatý Josh úplně zapomněl na Flamelovo varování o používání své aury. Zvedl ruku a text se opět ztratil v nesourodém shluku písmen. Zastrčil zpět stránky do ručně šitého pytlíku a přetáhl ho přes krk. Přišlo mu, že ho stránky na těle hřejí. Nebyl si vůbec jistý, co právě objevil, ale vzpomněl si, že když se minulý týden stránek dotkl Flamel, slova se kvůli němu nezastavila. Josh natáhl prsty a uvědomil si, že to má jistě něco společného s jeho aurou. Zakopl zničené tenisky pod postel, otevřel šatní skříň a vytáhl pár pohodlných bot, ve kterých chodil na výlety s otcem. Obul se, na záda hodil batoh a přitiskl ucho na dveře pokoje. Pozorně se zaposlouchal do zvuků, které se nesly domem.

Slyšel tetiny kroky v kuchyni… vařící se vodu v konvi… otevírající se dveře ledničky… cinknutí o šálek z čínského porcelánu… dokonce i zapnuté rádio.

Josh zaklonil hlavu. Kuchyně byla na úplně druhé straně domu, nebylo normální, že slyší, co se tam děje. Pak si ale všiml, že se mu v dlani drží chomáček zlatého kouře. Zvedl ruce k obličeji a zaujatě si prohlížel fyzický projev své aury. Vypadalo to trochu jako suchý led, který kdysi viděl v hodinách chemie, ale jeho aura zářila slabě zlatě a voněla po pomerančích. Během chvíle, co přemýšlel, pozoroval, jak zlatavý chomáček pomalu klesá do dlaně, kam se nakonec úplně vsákl. Josh pevně sevřel pěst, aby mu chomáček náhodou někam neutekl, a vzpomněl si, jak Sofie vytvořila ochrannou stříbrnou rukavici kolem své ruky. Dokonce podobnou rukavici vlastně viděl před pár minutami venku na ulici na své ruce, a to na ni ani nemyslel. Co by asi stalo, kdyby se záměrně soustředil na stvoření rukavice kolem své levé ruky? Kůže na levé ruce se mu okamžitě rozzářila a pokryly ji zlaté jiskřičky. Kolem dokola se objevil obrys zlaté rukavice. Zatímco se díval na zdobenou zlatou rukavici, která se mu tvořila kolem kůže, dokonce konečky prstů pokryly zlaté špičaté drápy, Josh znovu sevřel pěst. Tentokrát rukavice nezmizela, ale ozval se kovový zvuk.

„Joshi Newmane!“

Josh téměř nadskočil, když uslyšel hlas tetičky Agnes na druhé straně dveří. Zabral se do celé té věci natolik, že ani neslyšel tetičku vystoupat po schodech do patra. Jeho aura se v tu ránu rozplynula a rukavice zmizela v pár chomáčcích zlatého kouře.

Ágnes pak vrazila do dveří. „Tys mě neslyšel?“ Josh si povzdechl a pravdivě přiznal: „Ne, promiň, teto.“

„No, tak připravila jsem čaj. Pojď dolů, než vystydne.“ Pak se odmlčela a po chvíli dodala: „Taky jsem ráno upekla pár muffinů.“

„Super.“ Josh cítil, že mu kručí v žaludku, a navíc tetička Agnes pekla ty nejlepší muffiny široko daleko. „Jen se převléknu, teto, a hned přijdu.“ Počkal, než se tetička došourala se zvukem plochých hladkých podrážek, které drhly o koberec. Pak se opět podíval na svou ruku a pousmál se při myšlence, která se mu vloudila do hlavy. Jestli byl schopen dát tvar své auře bez tréninku a cvičení, pak to muselo znamenat jediné: je mocnější než jeho sestra.

Hodil si batoh na záda a pootevřel dveře na chodbu. Poslouchal chvíli svými zbystřenými smysly, zda je vzduch čistý, a když uslyšel tetu nalévat čaj do šálku, vyrazil. V žaludku mu neskutečně kručelo, zvláště když ucítil vůni černého čaje a sladkého pečiva. Do úst se mu nalily sliny a téměř cítil máslovou chuť tetiných muffinů. Napadlo ho, že by se v kuchyni zastavil jen pro jeden… Ale to by znamenalo si dole sednout s tetou a nechat se zpovídat o všem, co se za posledních pár dní stalo. Určitě by to trvalo nejméně hodinu, a nyní si zrovna nemohl dovolit plýtvat časem.

Tiše se plížil po schodech, pomalu otevřel vchodové dveře a vyklouzl do chladného sanfranciského rána. „Promiň, teto,“ zamumlal a zavřel za sebou tiše dveře. Bude celá bez sebe, až zjistí, že bez jediného slova odešel. Asi zavolá rodičům, a neměl vůbec tušení, jak jim tohle vysvětlí.

Jediné, co věděl, že se do domu v Pacific Heights nevrátí bez své sestry.

KAPITOLA 8

Ágnes slyšela klapnout vchodové dveře a vycupitala z kuchyně. Zamrkala nevěřícně směrem ke dveřím, nahnula hlavu na stranu a zaposlouchala se. „Joshi?“ zavolala.

V domě bylo ale ticho jako v hrobě.

„Joshi?“ zavolala znovu a hlas jí námahou až vynechával. „Kde je zase ten kluk?“ bručela si pro sebe. „Joshi Newmane, okamžitě pojď dolů!“ přikázala naštvaně.

Ale odpovědi se nedočkala.

Tetička Ágnes potřásla hlavou a chystala se do schodů, když něco zapraskalo pod jejími papučemi. Opatrně se ohnula a zvedla z koberce kus suchého ztvrdlého bahna. Potom zamžourala na schody. Když po nich šla před chvílí dolů, nebylo na nich ani zrnko prachu, ale nyní se všude válely zbytky seschlého bláta. Někdo zdá se šel za ní seshora se zablácenými botami. Prudce otočila hlavou a sledovala stopy bahna až ke vchodovým dveřím.

„Joshi Newmane,“ zašeptala velice tiše, „cos to provedl?“

Spěchala tak rychle, jak jí to jen artritida v kloubech dovolila nahoru do Joshova pokoje, kam vrazila bez zaklepání. Ihned si všimla špinavých věcí v koši na prádlo a zahozených tenisek pod postelí. Otevřela šatní skříň, a kde původně ležely trekové boty, zůstalo prázdné místo.

Stála uprostřed místnosti a pomalu se otáčela, protože nešlo opomenout zvláštní atmosféru, která v pokoji panovala. Smysly jí už dlouho nesloužily v takové míře jako kdysi, přibývající léta ji obrala o zrak i sluch… ale na čich se stále mohla spolehnout. Nehnutý, suchý vzduch v místnosti rozproudila vůně pomerančů.

Stará teta si povzdechla a vylovila mobil z kapsy. Vůbec se netěšila na rozhovor se Sárou a Richardem Newmanovými. Jak jim jen sdělí, že jejich děti zmizely. Znovu zmizely.

To se tedy neukázala jako moc zdatný opatrovník.

KAPITOLA 9

„Stále tu ze všeho cítím Johna Dee,“ stěžovala si Perenela. Už se stihla osprchovat a převléct do čistých šatů – světle modrých džínů a ručně vyšívaného trička s egyptským vzorem. Na nohy obula boty, které jí na míru zhotovili v New Yorku v roce 1901. Husté tmavé vlasy si stáhla z obličeje do tlustého ohonu. Pak zvedla ze spodního šuplíku těžký vlněný svetr, přitiskla ho k tváři a zhluboka přičichla. „Fuj, pukavce!“

Nikolas přikývl. I on se osprchoval a převlékl do téměř shodných šatů, jaké měl na sobě předtím. Černé džíny a tričko tentokrát s motivem Dark Side of the Moon. „Vše, co je organického původu, se začíná rozpadat a hnít,“ řekl. Zvedl odporně batikované tričko, ze kterého vystupovaly na mnoha místech díry, a dokonce celý spodní díl se vytrácel v cárech vláken. Zatímco ho zkoumavě prohlížel, upadl navíc jeden rukáv. „Mám ho z Woodstocku,“ postěžoval si.

„No to teda nemáš,“ opravila ho Perenela. „Koupil jsi ho v obchodě na Ventura boulevard zhruba před deseti lety.“

„Aha.“ Nikolas znovu zvedl zničené tričko. „Opravdu?“

„Opravdu. Tehdy jsi vůbec do Woodstocku nejel.“

„Nejel?“ překvapeně pokračoval Nikolas.

„Rozhodl ses, že nepojedeš, potom co Jethro Tull zrušili účast a Joni Mitchell odstoupila. Řekl jsi, že by to byla ztráta času,“ usmála se Perenela, kterou nyní zaměstnával zámek těžkého lodního kufru v nohách postele. „Řekl jsi to několikrát.“

„Tedy další věc, ve které jsem se mýlil.“ Rozhlédl se po místnosti a chodidlem zkoušel stabilitu podlahy. Přenesl váhu opatrně na jednu nohu a parkety zapraskaly. „Neměli bychom tu zůstávat příliš dlouho. Mám pocit, že podlaha už dlouho nevydrží.“

„Jen minutku.“ Zámek o velikosti lidské pěsti najednou povolil a Perenela zvedla těžké víko. Najednou vzduch zavoněl růžemi a exotickým kořením. Nikolas přistoupil k ženě, která opatrně oprašovala růžové okvětní lístky z koženého balíčku. „Pamatuješ, kdy jsme naposledy otevřeli tuhle krabici?“ zeptala se tiše, přičemž automaticky nevědomky přešla do rodné francouzštiny.

„V Novém Mexiku v roce 1945,“ okamžitě odpověděl Nikolas.

Perenela přikývla. Pokračovala v očišťování koženého obalu, až se objevila letitá vyřezávaná krabice. „Chtěl jsi ji pohřbít na místě Trinity testu, aby ji první atomová bomba zničila.“

„Ale tys mě nenechala,“ připomněl jí alchymista.

Perenela vzhlédla na manžela a za jejíma očima se objevil stín. „Jsem sedmá dcera sedmé dcery. Vím věci…“ Pak se zarazila a do tváře se jí vloudil strašný smutek. „Prostě některé věci vím.“

Nikolas položil ruku zlehka na její rameno a stiskl. „A tehdy jsi věděla, že tyto věci ještě budeme potřebovat.“

Perenela se podívala zpět na krabici a bez odpovědi zvedla víko. Uvnitř ležel tlustý stříbrně černý kožený bič. Vědma obtočila dlouhé prsty kolem tmavé rukojeti a zvedla ho. Kůže zapraskala a zapleskala tiše o sebe. „Tady je můj starý známý,“ zamumlala.

Nikolas se zachvěl. „Je odporný.“

„Aha, ale nevadil ti, když nám nejednou zachránil životy,“ řekla Perenela. Propletla ho poutky džínů a uvázala kolem pasu jako opasek. Rukojeť se jí pak houpala u pravé nohy.

„Je spletený z hadů, které měla ve vlasech Medúza,“ připomněl jí Nikolas. „Víš, jak blízko smrti jsme tehdy byli?“

„No, v podstatě bychom ale neumřeli,“ upozornila ho Perenela. „Ona by jen nechala ztuhnout naši auru…“

„… ano proměnila by nás v kámen,“ dokončil Nikolas.

„Ostatně,“ dodala Perenela s úsměvem a poklepala na krabici, „nakonec máme, co jsme chtěli, a rozhodně to stálo minimálně za ten výraz Gorgoniny tváře, když se nám povedlo uniknout.“ Znovu sáhla dovnitř a vytáhla další krabici. „A tohle je tvoje.“

Nikolas najednou začal třít dlaně o kalhoty, jako by ho pálily, ale nepohnul se, aby vzal krabici z manželčiných rukou. „Pery,“ řekl tiše, „opravdu jsi si tím jistá?“

Zelené oči vědmy zpřísněly a pohledem se zabodly do alchymisty. „Jistá čím?“ vyhrkla. Z grácií sobě vlastní se postavila s krabicí v náručí. „Jistá čím, Nikolasi?“ zeptala se znovu, tentokrát rozzlobeně, že i Nikolas si toho všiml. „Na co čekáme, Nikolasi? Nečekali jsme už dost dlouho? Nyní nám už moc času nezbývá. Máš před sebou jen týdny života…“

„To neříkej…“ opáčil Nikolas.

„Proč ne? Je to pravda. A já jestli tě přežiju o týden možná o deset dní, tak budu mít štěstí. Ale víš co? Oba zřejmě budeme žít dost dlouho na to, abychom viděli zánik světa, jak ho známe. Temní pánové mají většinu Kodexu, a letní slunovrat se blíží. Starobylé bytosti z temnot se volně pohybují na světě, a tys mi dokonce vyprávěl, že v Londýně se objevil archón.“ Pak ukázala prstem k zálivu. „A na Alkatrazu je armáda příšer, kterou chce někdo vypustit na město. Jsou tam monstra a stvoření, která jsem celá století neviděla.“

Nikolas zvedl ruce na obranu před obličej, ale Perenela ještě neskončila.

„Co myslíš, že se stane, až San Francisko zachvátí noční můra z temných koutů lidské mytologie? Řekni mi to,“ požadovala. „Ty jsi studoval historii a lidskou přirozenost, řekni mi, co se pak stane!“ Jiskřičky statické elektřiny se rozrušením rozeběhly po Pereneliných dlouhých vlasech. „Řekni, co se pak stane!“

„Zavládne chaos,“ připustil alchymista.

„Jak dlouho může město odolávat?“ Gumička, která svazovala vědminy vlasy do ohonu praskla, a tmavé vlasy tu a tam protkané stříbrnými vlasy se za mohutného prskání postavily kolem její hlavy. „Týdny, dny nebo hodiny?“

„A až z tohoto města zbude jen hromádka popela, víš, že se všechna ta stvoření rozletí a rozeběhnou po Americe jako strašlivá nemoc. Jak dlouho lidé vydrží vzdorovat a přežít – i se všemi jejich zbraněmi a sofistikovanou technologií?“

Alchymista pokrčil rameny a zavrtěl hlavou.

„Už dříve zničili celé civilizace,“ připomněla Perenela. „Naposledy, když starobylé bytosti z temnot vypustily monstra na svět, musely pak zničit Pompeje.“

Nikolas natáhl ruku a tiše převzal dřevěnou krabici z rukou své ženy.

„Poslední věc, kterou musíme udělat, než nás staroba a smrt dožene, je zničit armádu příšer z Alkatrazu. A na to potřebujeme spojence.“ Poklepala dlaní na víko. „A proto potřebujeme toto.“

Alchymista se otočil a položil krabici na postel. Po stranách se vlnil trojitý spirálový symbol a Nikolas pomalu prsty sledoval jeho záhyby. Koupil tuto krabici v postranní uličce v Dilí v Indii před třemi sty lety. Pak teprve nakreslil tuto spirálu černým uhlem na její stěnu. Podle jeho vzoru místní řezbář vyzdobil všechny čtyři stěny a víko i dno schránky. „V mé zemi je toto mocný ochranný symbol,“ zamumlal tehdy drobný mužík v hindštině, které předpokládal, že cizinec nerozumí. Šokovalo ho, když pak alchymista zvedl bedýnku z jeho rukou a ve stejném jazyce odpověděl: „V mé zemi také.“

Na schránce nebyl ani zámek, ani přezka. Nikolas opatrně otevřel zdobené víko a položil ho na postel. Vzduch provoněl jasmín a vůně exotického koření, který tak neomylně připomínal Indii. Alchymista přejížděl prsty po látkovém vnitřku schránky, když ho Perenela prudce chytila za paži. Prsty se dokonce zaryla do jeho kůže tak, že mu do očí vběhly slzy. Podíval se na ni. Opatrně nadzvedla vlasy, hlavu naklonila na stranu a poslouchala.

A pak to Nikolas také uslyšel. Někdo se potichu prodíral obchodem pod nimi.

KAPITOLA 10

Covent Garden v Londýně se to hemžilo večerními turisty, kteří však vysoké štíhlé ženě se záplavou černých vlasů nevěnovali sebemenší pozornost. Žena se postavila mezi dvěma sloupy před hospodou Punch a Judy a před sebe položila na dlážděnou zem čtverec z hebké kůže, na kterém vynikaly výrazné červené spirály. Nakonec vybalila nádherně zdobenou dřevěnou flétnu z originálního koženého obalu. Přiložila nástroj k ústům, zavřela oči a jemně do ní foukla.

Ozval se téměř nadpřirozený zvuk.

Sloupy ještě sílu melodie umocnily a znepokojivá nadpozemská hudba se linula po Covent Garden, přelívala se po kostkách, až se zastavili všichni, komu se dostala do cesty. Během minuty se kolem ženy shromáždil dav posluchačů.

Flétnistka stála naprosto nehnuté a hrála se zavřenýma očima. Nikdo z kolemjdoucích tu melodii neznal, ale mnozí by přísahali, že je jim nějaká povědomá. Většina pak poklepávala do rytmu prsty nebo nohama o zem. Dokonce někteří ucítili pohnutí a dojetí až k slzám.

Pak ale píseň beze slov skončila jediným vysokým tónem, který připomínal vzdálený let ptáků. Následovalo dlouhé ticho, flétnistka potom otevřela oči a lehce se uklonila. Dav nadšeně tleskal a jásal, ale většina se hned začala rozcházet směrem k Apple Market. Několik posluchačů ocenilo představení penězi, librami, dolary i eury, které hodili na kožený hadřík. Dva nadšenci se navíc zeptali, zda má umělkyň c nějaké CD na prodej, ale ona jen zavrtěla hlavou a vysvětlila, že každé představení je naprosto jiné a originální. Poděkovala za zájem hlasem, který byl jen sotva nad hranicí šepotu a ze kterého byl lehce znát přízvuk východního pobřeží Ameriky.

Nakonec zůstal stát pouze jediný posluchač: starší prošedivělý pán, který umělkyni zaujatě pozoroval a nespustil z ní své šedé oči. Flétnistka utřela nástroj a vrátila ho zpět do koženého obalu, který byl očividně originál. Počkal, až se žena sehne ke koženému hadříku s mincemi, potom přistoupil blíž a hodil na zem padesátilibrovou bankovku. Žena ji zvedla a podívala se nahoru, ale muž se záměrně postavil tak, že za hlavou mu zářila lampa a nechávala jeho tvář ve stínu. „Dostanete dalších padesát, když mi věnujete pár minut svého času.“

Žena se napřímila. „Tady a dnes. Hlas z mé dávné minulosti.“ Byla vyšší než muž, a zatímco její krásná souměrná tvář zůstala bez výrazu, v jejích šedých očích bylo jasně znát pobavení. „Doktor John Dee,“ zamumlala řečí, kterou Anglie neslyšela od dob královny Alžběty I. v šestnáctém století.

„Slečna Virginie Darová,“ odvětil Dee ve stejné angličtině. Pohnul hlavou a večerní světlo osvítilo jeho tvář. „Rád tě zase vidím.“

„Já ale nemůžu říct totéž.“ Žena se rychle rozhlédla zleva doprava a zpět a zavětřila. Jazyk se jí mihnul z úst, jako by byl hadí a chutnal vzduch v okolí, jestli se neblíží nějaké nebezpečí. „Nejsem si jistá, jestli chci, aby mě s tebou viděli. Jsi odsouzen k smrti, doktore. Stejní žoldáci, kteří šli včera po alchymistovi, dnes hledají tebe.“ Na její tváři se objevil úsměv, ve kterém ale nebylo vůbec nic přátelského. „Jak můžeš vědět, že tě nezabiju a nepůjdu si pro odměnu?“

„No, vlastně ze dvou důvodů. Zaprvé, vím, že moji pánové mě chtějí živého a zadruhé existuje jen velmi málo věcí, které ti pánové z temnot mohou nabídnout a které už nemáš,“ řekl Dee s úsměvem. „Už jsi nesmrtelná, a nemáš pána, kterému by ses musela zpovídat.“

„Na tvou hlavu je vypsaná veliká odměna,“ řekla Virginie a schovávala peníze do kapes svého extra dlouhého džínového kabátu. Do jedné z kapes také uložila kožený hadřík a flétnu přehodila přes rameno, jako by to byla puška.

„Já ti ale můžu nabídnout víc,“ nabízel Dee sebevědomě. „O mnoho víc.“

„Johne,“ opáčila Virginie téměř rozzlobeně, „vždycky jsi byl strašný tlučhuba a náfuka.“

„Ale nikdy jsem ti nelhal.“

Virginie vypadala, že je tím prohlášením překvapená, a chvíli jí trvalo, než odpověděla. „Ne, to je pravda,“ nakonec připustila.

„A nejsi alespoň trochu zvědavá?“ zeptal se.

„Johne, víš, že je to jedna z mých největších neřestí.“

Dee se usmál. „Co bys chtěla nejvíc na světě?“

Ve Virginiině tváři se na okamžik objevil zármutek, který napovídal o strašlivé ztrátě, a její oči potemněly. „Ani ty mi nemůžeš dát, po čem nejvíc toužím.“

Čaroděj se lehce uklonil. Znal tuto ženu více než čtyři sta let. Dokonce byla doba, kdy vážně uvažovali o uzavření manželství, ale i on musel uznat, že o této záhadné nesmrtelné ženě ví pramálo.

„Můžeš mi nabídnout vlastní říši?“ zeptala se konverzačně.

„Myslím, že ti můžu nabídnout víc než to. Možná bych ti mohl nabídnout celý svět.“

Virginie Darová se zastavila přímo uprostřed Covent Garden. „Který?“

„Tento.“

Mladě vypadající žena se v tu chvíli zavěsila do Johna Dee a směřovala je ke kavárně přes náměstí. „Můžeš mi koupit šálek čaje a přitom si o tom všem popovídáme. Vždycky jsem měla tento svět docela ráda.“

Dee však ztuhnul s očima upřenýma doleva.

Virginie se pomalu otočila a zavětřila. Na náměstí se objevila trojice vyholených mladíků. Na sobě měli stejná vybledlá špinavá trička, džíny a těžké kotníkové boty. Na pažích a ramenou snad nebyl ani kousek nepotetované kůže, a ten nejmenší z nich si dokonce nechal vytetovat složitou červenočernou spirálu okolo krku až na temeno hlavy.

„Kuklubové, možná se nám povede odsud nepozorovaně vyklouznout…“ Dee se zarazil, když se jeden z trojice mužů otočil jejich směrem. „Anebo ne,“ dodal s povzdechem.

Virginie Darová ustoupila o jeden krok pak o druhý, a nechala stát doktora samotného uprostřed náměstí. „Jsi v tom sám, Dee.“

„Vidím, že ses nezměnila, Virginie,“ zamumlal nespokojeně.

„Ne, ale také díky tomu jsem tak dlouho přežila. Nikdy se do ničeho nepletu.“

„Možná bys už konečně měla.“

KAPITOLA 11

Dva obrovští havrani Hugin a Munin přelétávali Londýn. I když vypadali jako normální ptáci, byla to stvoření stará jako lidstvo samo. Navíc nepatřila mezi živé ani mrtvé, ale byla navždy uvězněna někde mezi. Samozřejmě byla nesmrtelná a oplývala schopností mluvit lidskou řečí. Stvořila je bohyně tří tváří Hekaté jako dárek jednookému bohovi Odinovi.

Ale Hekaté už nebyla – byla zavražděna a její říše i přilehlé světy jako Asgard a Niflheim zanikly s ní.

A mohl za to Dee.

Hodně starobylých bytostí požadovalo čarodějovu smrt, zvláště po zničení Ygdrasilu a smrti Hekaté, ale mocný pán čaroděje nad ním držel ochrannou ruku. Situace se ovšem změnila po masakru v Paříži a alchymistově útěku z Anglie i s dvojčaty. Z Johna Dee se stala lovná zvěř. Byl označen jako utlaga.

Odin přísahal strašlivou a krutou pomstu tomu, kdo zavinil smrt Hekaté, ženy, kterou kdysi tak miloval. A to byl právě anglický čaroděj. Jednooký bůh Odin věděl, že jeho pradávná nepřítelkyně Hel, která byla schopná i těch neodpornějších věcí, unikla před zkázou vlastní říše Niflheimu, a nyní též byla na stopě doktora. Odin však byl přesvědčen, že se mu ho podaří najít dřív. Proto také poslal do světa lidí své zvědy a služebníky.

Ptáci kroužili nad městem a viděli věci daleko za jejich fyzickým obalem, sledovali všechno neobvyklé, co vybočovalo z normálního života. Zaznamenali řadu stvoření, která nyní brouzdala městem, a vyprávěli o nich svému pánovi. Snášeli se nad zdevastovaným pozemkem kdysi používaného šrotiště na okraji Londýna, svými křídly rozráželi naftové výpary a neunikly jim ani zbytky výjimečných a prastarých sil, jež se linuly vzduchem. Vznášeli se nad salisburskou plání, několikrát obletěli Stonehenge, kde ve vzduchu visel jasně zřetelný nádech vanilky a pomerančů. Navíc na zemi byly patrné zbytky pařátů, čelistí a kopyt.

Potom zamířili zpět do města a nechali se nést vzdušnými proudy a víry téměř tak vysoko, že byli mimo dohled, a čekali a čekali a čekali…

A protože neměli pojem o toku času, měli nekonečnou trpělivost.

KAPITOLA 12

Vyholení chlapi se semknuli kolem Johna Dee.

„Ceká nás za vás velká odměna,“ oznámilo stvoření s potetovanou hlavou, přičemž došel přímo k doktorovi. I když čaroděj nepatřil mezi vysoké lidi, tento muž byl ještě o chlup menší, zato zavalitý s vypracovanými svaly. Jeho rty se pohnuly, když se pokusil o úsměv, který odkoukal od lidí, ale ve výsledku se na jeho tváři objevil krutý úšklebek, jenž odhalil hnusně zažloutlé špičaté zuby.

„Opravdu velká odměna.“

„Za živého,“ dodal další muž, který si stoupl po pravici čaroděje.

„Ale ne nutně nezraněného,“ ozval se i muž zleva, který byl nejvyšší ze všech. Na sobě měl upnuté špinavé maskáčové tričko, pod kterým se rýsoval svalnatý hrudník.

„Je to zábavné, jak se cesty osudu mění,“ řekl velký šéf. V jeho přízvuku se mísila zvláštní kombinace severního Londýna s východoevropskými jazyky. „Včera jsme pracovali pro vás a hledali alchymistu. Dnes jste naší kořistí vy.“ Pak si spokojeně promnul ruce. „A to za dvojnásobek ceny. Myslím, že jste nám za Flamela a děti nabídl málo.“ Malý svalnatý muž se znovu pokusil o úsměv. „Vždycky jste byl z laciného kraje, doktore.“

„Raději bych uvedl, že jsem hospodárný,“ řekl klidně Dee.

„Hospodárný To je dobré slovo. Vsadím se, že to znamená skrblík,“ podíval se na své společníky a ti souhlasně kývli.

„Skrblík,“ zopakoval jeden. „Lakomec,“ dodal ten nejvyšší.

„S lakotou si oddanost nekoupíte. Možná kdybyste zaplatil něco navíc, třeba by to nyní vypadalo úplně jinak.“

„Kdybych vám dal víc peněz, chovali byste se teď jinak?“ zvědavě přemítal Dee nahlas.

„Asi ne,“ řeklo stvoření. „Jsme lovci od přírody. Většinou chytneme, co lovíme.“

Čarodějovy rty se zkroutily v odporný škleb. „Ale Flamela a děti se vám včera chytit nepodařilo,“ řekl.

Malý muž neochotně pokrčil rameny. „No jo, no…“

„Selhali jste,“ připomněl jim Dee.

Muž s potetovanou hlavou přistoupil blíž a ztišil hlas. Nejdříve však rychle mrknul doleva i doprava. „My jsme je stopovali až ke kostelu St. Marylebone. Pak se ale objevily ty nelítostné irské upírky,“ dodal se znatelným strachem v hlase.

Dee přikývl a byl velice opatrný, aby na sobě nedal nic znát. Způsob, jakým vyholené lebky zapáchaly, byl naprosto odzbrojující. Ze směsice zkaženého masa, zatuchlých hadrů a nemytých těl se musel každému zvednout žaludek. Kuklubové byli lovci od přírody, vyvinuli se zkřížením upírů a vlkodlaků, a stali se z nich více dravci než lidé. Dee si navíc byl více než jistý, že minimálně jeden z trojice schovává vzadu v kalhotách ocásek. Ale i tito námezdní žoldáci se třásli hrůzou před obávanými irskými upíry, opravdovými krvežíznivými nestvůrami s nadlidsky krásnou tváří. „Kolik jich bylo?“ zeptal se Dee.

„Dvě,“ zašeptal vůdce kuklubů. „Ženského pohlaví,“ dodal s odevzdaným skloněním hlavy.

Dee znovu kývl; jemné pohlaví v tomto případě bylo daleko smrtonosnější než mužské. „Ale ani ony nedostaly Flamela a děti,“ upřesnil.

„Ne,“ potetovaný se znovu ušklíbl a ukázal svůj zubožený chrup. „Byly příliš zaměstnány námi, pronásledovaly nás až do Regents Parku. Bylo to trochu trapné, když jsme utíkali před dvěma dívkami, které vypadaly jako malé školačky,“ připustil. „Ale tím, že jsme chytili vás, jsme si to vynahradili,“ dodal.

„Ještě jste mě nechytili,“ zabručel Dee. Hlavní z kuklubů ustoupil o krok zpět a rozpřáhl ruce. „A co chcete dělat, doktore? Netroufnete si zde použít své síly. Vaše aura by přitáhla pozornost všeho a všech z Londýna i celého okolí. A kdybyste se náhodou přece jen odvážil své síly použít a nakonec se vám podařilo uniknout, pach síry se za vámi bude táhnout hodiny a jednoduše vyzradí vaši skrýš.“

Potetovaný kuklub měl pravdu a Dee to věděl. Kdyby použil sílu své aury, pak by vyzradil všem starobylým bytostem, pánům z temnot i nesmrtelným v Londýně a okolí, kde se právě nachází.

„Nezbývá vám než jít v klidu s námi…“ navrhl jeden z kuklubů.

„Nebo vás taky odsud můžeme odnést,“ dodal největší z nich.

Dr. John Dee si povzdechl a podíval se na hodinky. Čas se mu neúprosně krátil.

„Máte naspěch, doktore?“ zeptal se hlavní z trojice kuklubů.

Čarodějova pravá ruka vyletěla do vzduchu. Zpočátku pomalý pohyb začal někde u boku s dlaní namířenou nahoru, pak se ruka vyšvihla a ve vzduchu přetočila, až dlaní zasáhla kukluba přímo do brady. Zažloutlé zuby pradávného cvakly o sebe a úder ho nadzvedl ze země a odhodil dozadu na dláždění. Doktorova pravá noha vykopla vysoko, že udeřila nejvyšší stvoření přímo doprostřed stehna, čímž ho totálně ochromila, až se složil na zem do špinavé louže. Celá akce netrvala ani pár vteřin a zanechala jen překvapený výraz na rozplizlé kruté tváři kukluba.

Třetí stvoření ustoupilo od Johna Dee. „To byla chyba, doktore,“ vyštěkl. „Velká chyba.“

„Ale já nejsem ten, kdo udělal chybu,“ zašeptal Dee. Přistoupil blíž s rukama volně u nohou. Anglický čaroděj přežil tak dlouhou dobu také díky tomu, že ho ostatní vždycky podceňovali. Dívali se a viděli jen lehce prošedivělého muže. Dokonce i ti, kteří znali jeho pověst, si ho představovali jen jako učence a vědátora. Ale Dee byl víc – mnohem víc. Byl také bojovník. V dobách, kdy byl ještě smrtelník a pak i později, když se stal nesmrtelným, cestoval hojně po Evropě, a tehdy to byla tvrdá a nelítostná doba. Panovalo bezpráví a zbojníci a psanci číhali podél cest, dokonce ani v samotných městech nebylo bezpečno. Pokud měl člověk přežít, musel se umět bránit. Mnoho lidí se dopustilo chyby, když podcenilo anglického doktora, ale také už potom neměli šanci podobnou chybu někdy zopakovat. O to se Dee postaral. „Nepotřebuji sílu své aury, abych vás zranil,“ řekl tiše čaroděj.

„Jsem kuklub,“ řeklo třetí stvoření nafoukaně. „Možná jste překvapil mé bratry, ale to se vám nepovede u mě.“

Čaroděj uslyšel za zády úpění a podíval se letmo přes rameno. Uviděl vůdce trojice kuklubů, jenž se pomalu škrábal na nohy. Oběma rukama si držel čelist a v očích panoval nepřítomný pohled.

„Zranil jste mého mladšího bratra.“

„Jsem si jistý, že nebude mít žádné následky,“ řekl Dee. Kuklubové patřili mezi stvoření, která se téměř nedala zabít, a dokonce získala upíří schopnost regenerace poraněných údů.

Největší z trojice mužů pomalu a namáhavě vstal. Stál nevyváženě s váhou na levé noze a pravou si zuřivě třel, aby do ní alespoň částečně získal nějaký cit. „A zničil jsi mi mé džíny,“ postěžoval si. Zadek a část nohavic byly potřísněny špinavou vodou.

„A co chcete dělat teď, doktore?“ zeptal se nezraněný skinhead.

„Pojď o kousek blíž a já ti to ukážu.“ Úsměv, který se objevil na tváři Johna Dee, jako by ani nepatřil člověku; byl stejně krutý jako úsměv kuklubův.

Stvoření najednou zvrátilo hlavu dozadu a z jeho úst vyrazil zvuk, kterého by člověk vůbec nebyl schopný. Připomínal vytí divoké zvěře a všichni holubi nad Covent Garden se v jediném momentě vznesli do vzduchu za zuřivého třepetání křídel. Přes londýnské střechy se jako odpověď ozval zvuk připomínající vlčí zavytí. Pak se ozvalo další a další, dokud se okolí neotřásalo děsivými prehistorickými zvuky. Když se pak kuklub zasmál, nezbylo v jeho výrazu vůbec nic lidského. „Tohle je naše město, doktore. Vládli jsme Trinovantu, ještě než ho Římané prohlásili za své. Máte ponětí, kolik nás je dnes ve městě?“

„Předpokládám, že víc než jen pár.“

„O mnoho víc,“ zavrčel muž. „A oni už přicházejí, všichni.“

Koutkem oka Dee zahlédl pohyb. Podíval se nahoru a naproti uviděl stín na trojhranné střeše katedrály Svatého Pavla. Pak se objevila holá hlava, silueta proti večerní obloze, brzy se objevila další a další. Na druhé straně náměstí se posléze vynořila šestice holohlavých mužů, a z další ulice sem zamířili další tři.

Turisté, kteří si všimli náhlého přílivu skinheadů, začali z náměstí mizet, jelikož se báli rvačky nebo jiného konfliktu. Obchody narychlo zavíraly. Pak najednou během pár chvil zůstali na náměstí jen kuklubové s vyholenými lebkami.

„A co chcete udělat teď, doktore Dee?“

KAPITOLA 13

Zvuk nad střechami Londýna, který se šířil až k obloze, samozřejmě neunikl havranům. Pradávné zavytí kuklubů už kdysi děsilo i pralidi, kteří se krčili v koutcích jeskyní.

Hugin a Munin okamžitě zamířili za těmi zvláštními zvuky.

Míjeli vrány a kosy, jednoduchá stvoření hnaná strachem letěla přímo v opačném směru. Holubi pod nimi jen kroužili ve vzduchu, ztuhlí děsem, neschopní čehokoliv jiného. Po chvíli se opět snesli na střechy kolem dlážděného náměstí, aby zase při dalším zavytí, které projelo nocí jako ostrý nůž, panicky vzlétli do vzduchu.

Havrani už sletěli níž, přeletěli Temži, nábřeží Victoria a Královskou operu, a už uviděli první kukluby. Prohlédli i jejich téměř dokonale lidský převlek, pod kterým se skrývala stvoření se zvířecí podobou s neskutečně hnusnými špičáky a polámanými drápy. Kukluby obalovala temná aura a každým metrem jich bylo čím dál víc. Desítky, stovky uhánějících, skákajících, běžících jednotlivců i párů se sbíhaly k jedinému místu, a to ke Covent Garden.

Havranům v tu chvíli došlo, co se přihodilo. Kuklubové určitě našli anglického čaroděje. Jejich zobáky jako jeden ihned krákaly jediné slovo: „Dee.“

A na místě daleko za hranicemi času i prostoru, v jedné osamělé říši se vzbudil Odin.

Velké šedé oči starobylé bytosti se otevřely, ale nedíval se na hořké sněhové závěje a kupící se ledové kry, které ho obklopovaly. Díval se seshora na černobílý obraz beze zvuku: osamocený muž obklíčený třemi kukluby. Další a další kuklubové se přidávali, a přestože nikde nebylo ani památky po specifickém zápachu síry, Odin věděl, že ten člověk je anglický čaroděj.

Starobylý bůh se strašidelně ušklíbl, protože ti, co chtěli předvést Johna Dee, aby ho mohli sami potrestat, se nedočkají. Odin měl své vlastní plány. Obrovská postava se odtáhla od jediné žijící věci v této říši – malé a zkroucené verze Ygdrasilu – a připravil se k cestě přes sousední říše a světy.

KAPITOLA 14

Zadní dveře do knihkupectví byly otevřené.

Josh Newman shodil batoh z ramen a prosmýkl se dovnitř. V temné chodbě se zastavil a čekal, až se zrak přizpůsobí. Panoval tu strašlivý zápach, který způsobila hniloba a plíseň doplněná všudypřítomným puchem ze zkažených vajec. Josh měl co dělat, aby se mu nezvedl žaludek. Zkoušel dýchat pouze ústy, zavřel oči a soustředil se pouze na sluch. Od doby, kdy Mars Mstitel probudil jeho schopnosti, si stále více uvědomoval, jak jsou důležité pozapomenuté smysly jako sluch, čich nebo chuť. Lidé se dnes spoléhají především na zrak, a Josh si dokázal představit, že jeho zjitřené smysly můžou být stejně silné jako u primitivních lidí, jež je potřebovali k přežití.

V budově se ale neozval ani hlásek, ba co víc, dokonce působila úplně opuštěně.

Ještě před týdnem tudy běhal sem a tam, vykládal z dodávky balíky knih a nyní všechny poctivě na sebe naskládané krabice zčernaly plísní. Po stranách popraskal papír a knihy uvnitř nabobtnaly jako zkažené ovoce. Kdyby nevěděl, že uvnitř jsou knihy, zřejmě by to ani nepoznal.

Ještě před týdnem bylo všechno jinak.

Joshovi najednou docházelo, kolik se toho v minulých dnech změnilo. Uvědomil si i rozpor mezi tím, kolik se toho v poslední době dozvěděl a jak málo toho ví nejen on, ale i zbytek světa o tom, co se opravdu děje.

Zhluboka se nadechl, ale páchnoucí vzduch ho vzadu v krku dráždil. Otevřel oči a pomalu se ploužil chodbou. Na konci otevřel dveře a vstoupil do obchůdku.

V šoku téměř zamrzl uprostřed pohybu.

Z obchodu se stala ruina. Vše bylo pokryté tlustou vrstvou lepkavé a špinavé hmoty a přímo před jeho očima se předměty rozpadaly. Skrz špinavá okna prosvítaly občas sluneční paprsky, díky kterým bylo vidět, že vzduch je plný malých částeček. Josh rychle zavřel pusu, protože nechtěl riskovat, že by nějaké vdechl. Popošel váhavě o pár tápavých kroků, při kterých se pod ním praskající dřevěná podlaha jakoby vlnila. Před ním se vytvořila kaluž s bublinou z černé hmoty, a když do ní šlápl, začal se propadat. Rychle stáhl nohu zpět a raději se přitiskl ke zdi. To ale neměl dělat, protože zdi na tom nebyly lépe. Byly lepkavé a slizké nánosem hniloby. Prsty se mu okamžitě propadaly hluboko do omítky.

Josh se rozhlédl kolem dokola, aby si uvědomil, že celý obchod pohlcují houby, plíseň a hniloba. Sžíraly ho zevnitř a braly všechno – dřevo, papír, koberce. Jak asi bude celé místo vypadat za pár hodin?

Přišel do obchodu, protože Nikolas s Perenelou žili v bytě nad ním. Doufal, že je zde najde. Podíval se nahoru, kde ve stropě čněla velká díra, ze které visely dráty a trámy. Pak ho napadlo, že zřejmě nebude dlouho trvat, než nosníky přestanou plnit svou funkci a celé horní patro se zřítí do přízemí a možná ještě níž.

Zamířil rychle podél zdi ke schodům. Bylo víc než pravděpodobné, že Flamelovi měli více bytů ve městě. Museli mít kam jít, kdyby se objevilo nějaké nebezpečí. Josh doufal, že nahoře se mu podaří najít nějaké adresy, nebo účty, dopisy, prostě něco, co by mu napovědělo, kde je hledat. Zábradlí u schodů se hnulo jako živé ve chvíli, kdy se ho dotknul. Dřevo se proměnilo v lepkavou rosolovitou hmotu. Znechuceně odtáhl ruku a zrovna se chystal ji otřít do kalhot, když ho něco zarazilo. Když špinavá černá hmota prolezla i dřevo, co by asi udělal s jeho džínami? Poslední, co nyní potřeboval, bylo, aby mu nohavice odpadly od nohou. Mohlo by to také prolézt jeho kůží? V hlavě se mu honilo tisíc a jedna otázka, na kterou neměl odpověď. Už se chtěl otočit a rychle odsud utéct, ale věděl, že jedinou šanci, jak najít sestru má jen s Flamelovými. Vydal se po schodech nahoru.

Každý schod se pod jeho váhou prohnul. Zhruba v polovině se mu povedlo probořit se schodem za dutého prasknutí. Celé schodiště se zhouplo a Joshovi došlo, že se každou chvílí zřítí. Vrhnul se dopředu mohutným skokem a schodiště se zhroutilo dolů do obchodu. Josh visel za horní část těla na podlaze a nohy se mu kývaly ve volném prostoru. Prsty se snažil chytit tlustého koberce, který pokrýval celé horní patro, ale tkaný materiál se roztrhl a v ruce mu zůstaly jen jednotlivá vlákna. Chtěl vykřiknout o pomoc, ale hlas mu vypověděl službu. Koberec se trhal čím dál víc a Josh se klesal níž a níž…

A tehdy ho za zápěstí chytily pevné prsty.

Ty prsty Joshe vytáhly a mladík se nahoře díval do jasných zelených očí Perenely Flamelové. „Joshi Newmane,“ zamumlala, když ho posadila. „Tebe jsme zrovna nečekali.“

Nikolas se objevil ve dveřích a stoupl si vedle ženy. „Čekali jsme spíš… potíže,“ řekl tiše. „Ale jsme rádi, že tě vidíme.“

Josh si třel znecitlivěné zápěstí. Perenela měla překvapující sílu, skoro mu vykloubila rameno, jak ho táhla nahoru. Přitiskl dlaň na hrudník, kam nejprve dopadl po skoku z hroutících se schodů, a zhluboka se nadechl. Byl samá modřina, ale nemyslel, že by si zlomil nějaké žebro.

„Co tě sem přivádí, Joshi?“ zeptala se Perenela a tiše pátrala po odpovědi v jeho tváři. Pak si sama odpověděla: „Sofie.“

„Sofie zmizela,“ vyhrkl Josh téměř bez dechu. „Unesla ji dívka, která si říkala Aife. Tvrdila, že je sestra Scathach,“ dodal. „Alespoň jí byla podobná jako vejce vejci.“ Viděl, že se výraz v tváři obou Flamelových lehce změnil, a v očích alchymisty si všiml náznaku strachu. „To není dobré, že?“

Perenela zavrtěla hlavou a potvrdila: „No to teda není.“

KAPITOLA 15

„Vingt… vingt-et-un… dvaadvacet.“ Johanka z Arku se svezla po travnatém svahu dolů a připojila se ke své kamarádce u břehu úzkého potoka. „Jak bys nazvala dvaadvacet šavlozubých tygrů?“ zeptala se napjatě štíhlá žena s šedýma očima, „tlupa nebo smečka?“

„Já bych je nazvala potíže,“ krátce odpověděla Scathach. Narovnala se a podívala na svah. „A chceš ještě říct, že míří sem, že?“

Johanka přikývla. „Přesně tak,“ potvrdila s úsměvem. Scathach poklepala nohou na okraji potoka. Nakonec se jí noha zabořila do bahna s mohutným šplouchnutím. „Chodí sem pít.“ Zavřela oči a zhluboka nasála vzduch. Pak ukázala jedním ze svých krátkých mečů směrem k jihu. „Další táhnou odtamtud.“

„A z východu také,“ dodala Johanka. Scatty otevřela oči a mrkla na svou kamarádku. Pozdní odpolední paprsky proměnily Johančinu bledou kůži téměř ve zlatou. „Jak to víš?“

Francouzka chytila rusovlasou válečnici za ramena a otočila ji. Tři šavlozubí tygři právě vylezli z vysoké trávy. Stáli bez hnutí, krutě vyhlížející čelisti, neblaze přimhouřené oči, které ani nemrkly, pouze ocasy se jim jemně cukaly. „Bojovat, nebo utéct?“ zeptala se Johanka.

„Když budeme utíkat, budou nás honit,“ podotkla Scatty rozumně.

„Když budeme bojovat, je jich příliš mnoho, mají neskutečnou početní přesilu. Je jich možná až kolem třiceti.“

Největší z tygrů se pomalu pohnul a odvážně popošel dopředu. Velké žlutohnědé oči měl přitom stále upřené na Scathach.

„Myslím, že se mu líbíš,“ zamumlala Johanka. Položila ruku na meč, který visel přes rameno, a uvědomila si, že kdyby všechna zvířata zaútočila naráz, její zbraň by jim už moc nepomohla.

„Vždycky jsem měla radši psy,“ řekla Scatty, která pozorovala tygra stejně tak pozorně jako on ji. „Vždycky víš, na čem u nich jsi.“ Pomalu zasunula meče do pochev na zádech a vytáhla nunčak z pytlíku u boku. „Zůstaň, kde jsi,“ rozkázala, a než Johanka mohla odpovědět, vyrazila vstříc tygrovi.

Obrovské zvíře ztuhlo.

Jeden tucet kroků, které bojovnice musela proběhnout prostorem mezi nimi, jí dal dost času efektně roztočit nunčak ve vzduchu.

Tygr se naježil, zuřivě mrskal ocasem sem a tam, proudy slin se mu přímo řinuly z ohavně velké huby a pak… skočil směrem ke Scatty s vytaženými tlustými drápy.

„Scatty!“ téměř bez dechu vypravila ze svých úst Johanka. V ten moment ale rusovlasá válečnice lehce vyskočila do vzduchu a pohyb působil tak ladně, jako by plavala ve vodě. Výskok ji vynesl nahoru přímo nad tygra a roztočený konec téměř dvaceticentimetrové hůlky z vyřezávaného dřeva zasáhl zvíře do zadní části hlavy. Scatty se pak ve vzduchu obratně otočila a lehce dopadla na nohy. Tygr ochromený úderem se sesypal k zemi v nesourodé motanici bezvládných končetin. Zvíře se okamžitě škrábalo zpět na nohy, ale tělo ho neposlouchalo, a tak zavrávoralo a znovu upadlo.

Scatty se otočila, aby se postavila čelem k jeho dvěma soukmenovcům. Nunčak poklepávala na dlaň levé ruky. Zvířata se podívala na ni, pak na svého druha, ustoupila a pomalu zmizela ve vysoké trávě.

Když se Johanka rozhlédla kolem, zjistila, že ostatní tygří také zmizeli. „Velice působivé,“ uznala.

„Musíš jim jen ukázat, kdo je tu šéf,“ odpověděla Scatty a přiklekla k velkému šavlozubému tygru, který ležel na zemi. Přejela rukou po hlavě zvířete, pak mu zvedla víčko. Zvíře sebou zamlelo, ale vstát se nepokusilo.

Johanka se přikrčila vedle své přítelkyně. Prohlédla si dlouhé zuby šavlozubého tygra. Špičáky byly zhruba tak dlouhé jako její ruka a ostré, že by jistě propíchly i brnění.

„Celá věda je v tom,“ vysvětlila Scatty, „že je musíš trefit přesně tam, kde se lebka napojuje na páteř. Rána je pak omráčí.“

„A když mineš?“

„Pak je hodně naštveš.“ Scattyin úsměv odhalil její vlastní dlouhé špičáky. „Ale já se trefím vždycky.“ Poplácala obrovské zvíře po zádech. „Až se vzbudí, bude ho pěkně bolet hlava.“

Johanka z Arku se narovnala a poklepala na rameno Scatty.

„Co je?“ vzhlédla bojovnice.

Johanka kývla směrem ke kopci. Dvacet dva šavlozubých tygrů se shromáždilo na úpatí. Přidali se další dva, a pak se objevili další čtyři. Všichni vypadali jako pěkně vzrostlí dospělí tygři a jejich mohutné vrčení rozkmitalo celou zemi kolem.

„Myslíš, že to byl vůdce smečky?“ zeptala se Johanka.

Zvířata se ale rozdělila a uprostřed stál obrovský tygr. Všechny ostatní viditelně převyšoval nejen hlavou ale i mohutnými bedry a byl nejméně jeden a půl krát tak dlouhý. Jeho šedohnědá srst byla protkaná starými šrámy a jizvami, z jednoho spodního zubu mu zbyl odraný zlomený pahýl a místo levého oka měl jen bílou zamlženou bulvu.

„To je vůdce smečky,“ řekla Scatty a o krok ustoupila.

Zdravé oko mohutného zvířete se nejprve zahledělo na tygra na zemi, pak na Scatty a znovu na tygra. Potom otevřel tlamu a zařval. Neskutečně hrozivý zvuk se nesl po svahu, hřmot, při kterém tuhla krev v žilách, a ptáci vzlétali vyděšeně do vzduchu jistě kilometry vysoko. Když vše utichlo, pomalu jako by si vychutnával každý pohyb, se vůdce vydal dolů po svahu.

Scatty také vykročila tygrovi vstříc, ale Johanka ji chytila za paži. „Pamatuješ, co jsi mě kdysi učila, když jsem bojovala s Angličany?“ zeptala se naléhavě.

Scatty se na ni nechápavě podívala.

„Učila jsi mě, že je vždy chybou bojovat se zjizvenými válečníky, protože to jsou vítězové. Ti, co přežijí.“ Francouzka pak kývla směrem ke zvířeti, které s rozvahou sestupovalo k nim. „Podívej, na toho tygra, ten už přežil řadu bitev.“

Scathach si znovu prohlédla šavlozubého tygra. „Já jsem Stín,“ řekla prostě. „Já ho dokážu porazit.“

Johančiny prsty pevněji stiskly kamarádčino rameno. „Také jsi mi říkala, že není dobré se nechat vtáhnout do bitvy, pokud to není naprosto nevyhnutelné. A to není tento případ.“

„Asi máš pravdu,“ vzdychla Scatty a pak se zeptala skoro s lítostí v hlase. „A co tedy budeme dělat?“

„Utečeme!“

KAPITOLA 16

Niccolo Machiavelli se zhluboka nadechl slaného přímořského vzduchu a přitiskl ruce na svůj bolavý žaludek. Než se stal nesmrtelným, trpěl žaludečními vředy. Jeho pán ho ale ze všech lidských nemocí a neduhů vyléčil, přesto ovšem v časech velkého psychického tlaku a pod velkým stresem stále cítil žaludeční křeče. Právě nyní stál na molu na Alkatrazu, hleděl směrem k San Francisku a žaludek cítil v jednom ohni.

„To bude v pohodě, určitě,“ řekl už nejméně podesáté mladík v sepraných džínech a obnošených kovbojských botách, který stál vedle něho. „To bude v pohodě.“

„Williame,“ opatrně řekl Machiavelli. Mluvil klidně a potichu. „Jak dlouho jste nesmrtelný?“

„Sto dvacet šest let,“ odpověděl Billy hrdě.

„Já jsem získal nesmrtelnost v roce 1527,“ řekl Ital a podíval se na mladého Američana. „Byl jsem naživu, už když si Kolumbus přivlastňoval objevení Ameriky. Nejsem nejstarší z nesmrtelných, ale jsem starší než Dee, i když alchymista Flamel je ještě starší, Duns Scotus je starší než my oba a Mo-Tzu ještě starší. Gilgameš je starší než my všichni. Ale já jsem v kontaktu se starobylými bytostmi více než kterýkoliv jiný ze zmíněných. Proto ti můžu říct, že naši pánové netolerují selhání a chyby. Požadují naprostou oddanost a poslušnost. A očekávají výsledky. My jsme neuspěli,“ dodal. Zvedl pěst a natáhl malíček. „Poslali nás sem, abychom zabili vědmu Perenelu,“ pak natáhl druhý prst, „a vypustili stvoření v celách na město.“ Další prst. „Perenela utekla v naší lodi,“ dodal a natáhl další prst, „nechala nás uvězněné na ostrově s monstry, která jsou zatím ještě ve svých celách. Selhali jsme. Téměř určitě to nebude v pohodě.“

Oba muži se otočili za zvukem motoru, který se přibližoval. Machiavelli si zastínil šedé oči a uviděl připlouvající loď, která za sebou v zálivu nechávala bílou stopu.

Billy zvedl mobil. „Zavolal jsem pomoc,“ řekl téměř jako omluvu. „Co myslíte, že s námi bude?“

Machiavelli povzdechl. „Povolají nás k našim pánům, kteří nám odejmou naši nesmrtelnost. Zemřeme. Rychle, budeme-li mít štěstí, ale naši páni jsou velice často dost krutí…“

Billy se otřásl. „Myslím si, že se mi to ani trochu nelíbí. Docela jsem si zvykl na to, že jsem nesmrtelný.“ Pak rychle zavrtěl hlavou. „Můj pán…“ Zarazil se, když se snažil najít to správné slovo. „On je jiný než ostatní starobylé bytosti. Všechno mu dokážu vysvětlit.“ Mávnul neurčitě rukou k budově bývalého vězení za nimi. „Bude to v pohodě.“

„Prosím, přestaň s tím.“

Jasně červený závodní člun vjel k molu a zpoza kormidla se na Billyho zazubil vysoký indián s ostrými rysy. „Náš pán tě chce vidět – vás oba,“ opravil se a podíval se na Machiavelliho. „Jste v pěkném maléru.“

KAPITOLA 17

Kuklubové se semkli kolem Johna Dee.

Na Covent Garden jich teď byly celé desítky a ještě více jich lemovalo střechy přilehlých budov. Navíc jejich zvířecí vytí se stále neslo městem. Jejich vůdce rozpřáhl ruce a odhalil tetování ve tvaru černých hadů, kteří se vlnili kolem jeho paží. „Co chcete dělat teď, doktore?“

Dee sáhl pod kabát a chytil rukojeť kamenného meče, který ukrýval pod paží. Visel na dvou kožených páscích, které pro tento účel svázal dohromady. Neměl ponětí, co se stane, až meč opravdu použije. Přestože nosil Exkalibr po staletí, měl jen matnou představu, co všechno dokáže. O Klarentu toho věděl ještě méně, ale z toho mála, co měl možnost zjistit, předpokládal, že je ještě mocnější než jeho dvojče. Nyní z nich však byl jeden, měly by být proto ještě mocnější… nebo se jejich síly navzájem vyrušily?

Čaroděj rychle posoudil své možnosti. Pokud vytasí meč, jeho záře zřejmě rozsvítí oblohu na míle daleko a pravděpodobně dosáhne i do sousedních říší a světů. Když ale meč nepoužije, kuklubové ho bezpochyby zajmou a předvedou před jeho pány. To bylo přesně to, co nechtěl. Ještě ani neoslavil pětisté narozeniny. Je příliš mladý, aby umřel.

„Pojďte v klidu s námi, doktore,“ pronesl vůdce kuklubů v pradávné formě slovanského jazyka používané ve východní Evropě.

Čarodějova ruka pevněji stiskla rukojeť meče. Cítil, že chladný kámen si bere citlivost z jeho prstů, ale potom se do jeho vědomí začaly drát divné obrazy a myšlenky.

Kuklubové v kožených zbrojích… upíři v kroužkových a plátových zbrojích… vylézají z úzkých kovových lodí, bojují na pláži s chlupatými primitivními jednookými tvory…

Zvuk, který projel nocí jako břitva, byl tak vysoký že se blížil hranicím lidského sluchu a zněl v jediném protáhlém tónu.

Kuklubové se složili k zemi, jako by je někdo hromadně zasáhl. Ti, co stáli nejblíže k Johnovi Dee, padli první, pak se další v dlouhých vlnách káceli na dláždění s rukama přitisknutýma k uším. Na zemi se pak zmítali v bolestech.

Virginie Darová vystoupila ze stínu s flétnou přitisknutou ke rtům a smála se na Johna.

„Jsem tvým velkým dlužníkem,“ uklonil se doktor hluboce staromódním způsobem, který byl zvykem na dvoře královny Alžběty I.

Virginie se nadechla: „Řekněme, že jsem splatila dluh za časy v Bostonu, kdy jsi mi zachránil život.“

Jeden z kuklubů sáhl po čarodějově kotníku, ale ten jen jeho ruku lehce skopl na stranu. „Měli bychom jít,“ řekl. Pár stvoření se již snažilo dostat zpět na nohy, ale další série pichlavých tónů z Virginiiny flétny je rychle poslala na zem.

Opatrně přecházeli přes množství svíjejících se těl, a pomalu mizeli z Covent Garden. Dee se ještě zastavil na rohu King Street, aby se naposledy podíval zpět. Dlážděné náměstí zaplnila kroutící se a zmítající se těla, z nichž některá dokonce ztrácela i svou lidskou podobu. Jejich ruce a tváře se pomalu měnily ve zvířecí. „To je šikovný trik,“ podotkl a spěchal za Virginií, která pokračovala dál ulicí s flétnou stále u úst. „Jak dlouho to kouzlo vydrží?“ zeptal se Dee.

„Ne moc dlouho. Čím inteligentnější je cíl, tím déle kouzlo trvá. Na takto hloupá stvoření ale bude působit tak deset, dvacet minut.“

I přilehlé ulice zaplnili svíjející se kuklubové s rukama na uších. Dokonce dva spadli ze střechy přímo před unikající dvojici. Dopadli tak tvrdě, že popraskal chodník. Virginie ani nezpomalila a ladně překročila zmítající těla. Dee je raději obešel, věděl, že pouhý pád tato stvoření nezneškodní, pouze v lepším případě zpomalí.

„Naučila jsem se tuto melodii od jednoho Němce,“ řekla udýchaná Virginie. „Býval to krysař.“

„Co tě nakonec přimělo přidat se na mou stranu?“ zajímal se Dee.

„Slíbil jsi mi svět,“ řekla Virginie Darová naprosto vážně. „Měl bys ten slib dodržet,“ dodala. „Znám od toho krysaře i jiné písně, a věř mi, že bys nechtěl, abych je zahrála.“

Čaroděj se pokusil o smích. „Proč mám pocit, že to zní jako hrozba…“ začal.

„To taky je,“ řekla Virginie a usmála se také. „Vlastně to je víc než hrozba, je to slib.“

KAPITOLA 18

Havrani pozorovali štíhlou postavu, která vystoupila ze stínu. Stála tam s flétnou přitisknutou k ústům.

Ucítili nejasný záchvěv, spíš pocit v morku kostí, něco jako mrazení nebo vibrace, jak na ně působila melodie ze záhrobí. Starodávné instinkty je donutily vyletět výš a výš, aby se dostali z dosahu nepříjemného zvuku.

Z patřičné výšky sledovali padající kukluby, kteří lehali na zem jako tráva po větrné smršti. Pak viděli Johna Dee a tu ženu klidně a pomalu odcházet davem těl pryč z náměstí.

Odin ve své říši hleděl na výjev skrz havraní oči. Kdo je ta žena a jak se jí povedlo omámit kukluby?

Starobylý bůh se zamračil a snažil se soustředit na ženu. Něco na ní se zdálo tak povědomé. Očividně byla čarodějovým spojencem a vlastnila předmět, který byl zřejmě starodávným mocným artefaktem.

Najednou se mu pak vybavilo jméno v záplavě hořkých vzpomínek. Zaklonil hlavu a s potěšením zavyl. Virginie Darová, jedna z mála nesmrtelných, kteří zavraždili svého pána a přežili to. Odin znal jejího pána a počítal ho mezi své přátele. Nyní se mu naskytla příležitost pomstít smrt své lásky i přítele.

„Přiveďte mi Johna Dee,“ rozkázal havranům. „A tu ženu zabijte.“

Vysoko nad městem havrani sledovali dva nesmrtelné a starobylý bůh se na ně díval jejich očima.

KAPITOLA 19

„Když jsme ji uviděli, mysleli jsme si, že je to Scatty,“ řekl Josh.

„Aife, královna stínů,“ začala Perenela, „Scattyino dvojče.“

„Starší nebo mladší?“ zeptal se Josh. Byl o dvacet osm vteřin mladší než jeho sestra, a přestože byl o hlavu vyšší, stále si připadal jako mladší bráška. Perenela s Joshem sestoupili po požárním schodišti, stáli v úzké postranní uličce za obchodem a čekali na Nikolase…

„No to záleží na tom, s kterou z nich mluvíš,“ řekla Perenela s úsměvem. „Scathach říká, že je starší, ale Aife tvrdí, že ona se narodila dřív.“

Nikolas se objevil nahoře na schodech a začal sestupovat dolů. Šel pomalu a neohrabaně, protože na zádech táhl dřevěnou krabici.

„Scatty se nikdy nezmínila, že má sestru,“ pokračoval Josh. Nedokázal to pochopit. Sám si nedokázal představit, že by zapíral svou sestru, dvojče.

„No ano, kdysi se strašně nepohodly. Šlo o chlapce, do kterého byly obě zamilované. Jmenoval se Kúchulin, pes z Ulsteru. A ačkoliv se to podle jména nezdá, byl to člověk.“

„Co se s ním stalo?“ zeptal se Josh. „Zemřel,“ řekla Perenela stroze a pak si povzdechla. „Scatty by o tom nikdy nemluvila, ale Kúchulin zemřel jako hrdina. Sestry pak vinily jedna druhou, i když podle mého názoru ani jedna za to v podstatě nemohla. Kúchulin byl mladý a nerozvážný. Nikdo ho nemohl zastavit. Patřil také k nejlepším válečníkům, kteří kdy žili, a byl poslední, kterého trénovala jak Scathach, tak Aife. Obě už spolu hodně dlouho nemluvily. Scatty se nejprve pohybovala po Evropě a Americe, zatímco Aife se vydala na jih do Afriky, kde ji koneckonců uctívali jako bohyni. Později přesídlila na východ do Orientu, kde pokud vím, žije i dnes. Pochybuji, že se obě sestry za posledních čtyři sta nebo pět set let vůbec potkaly.“

„A mohla Aife za smrt toho Kuch… Ku…“

„Kúchulina,“ pomohla Joshovi Perenela.

„Asi tak jako Scathach. Kdyby tehdy bojovaly po jeho boku, nezemřel by.“

Nikolas konečně sestoupil až na konec schodiště a Perenela s Joshem mu pomohli zdolat poslední schůdky. Opřel se o zeď a snažil se popadnout dech. Nadechoval se s námahou a za mohutného sípání, a v tu chvíli si Josh uvědomil, že z alchymisty je stařec. Podíval se na něj pořádně a došlo mu, o kolik zestárnul událostmi posledního týdne. Jeho nakrátko ostříhané vlasy zbělaly a vrásky se hluboko vryly do jeho čela i tváří. Na rukách mu vyčnívaly modré žíly a kůži měl posetou stařeckými skvrnami. Josh si pak prohlédl i Perenelu. Vědma také zestárla, i když ne tak výrazně jako její manžel. Perenela si všimla, že na ni Josh hledí, a zesmutněla. Natáhla ruku a ukazováček přitiskla na Joshovu hruď. Pod tričkem zašustil papír. „Pokud nezískáme zpět Kodex, během několika příštích dní zemřeme stářím.“ Její oči se pak najednou zalily slzami. „Nejdřív Nikolas, pak i já.“

Josh cítil, jak mu vyschlo v krku. I když Nikolasovi nevěřil, a nebyl si jist, jestli má věřit Perenele, myšlenka na jejich smrt ho vyděsila. On i Sofie přece Flamelovy potřebovali.

„Musíme získat zpět knihu mága Abraháma,“ zopakovala Perenela.

„Ale Kodex má Dee,“ připomněl Josh. „A zřejmě už knihu dávno předal svým pánům.“

Nikolas zavrtěl hlavou. „Pochybuji, že na to měl čas. Všechno se přihodilo příliš rychle.“ Podal Joshovi vyřezávanou bednu. „Mohl bys mi to vzít?“ Josh zabručel, když zjistil, jak je bedna těžká, ale neodmítl. „Vzpomeňte si, že anglický čaroděj nám byl neustále v patách od chvíle, kdy Kodex minulý týden ukradl. Nemyslím, že měl čas knihu předat svým pánům. Navíc si myslím, že ji těžko s sebou vezl do Anglie. Z toho vyplývá, že je stále tady v San Francisku.“

„Ale kde?“ rychle se zeptal Josh. „Možná bychom ji mohli ukrást zpět…“ Pak se zarazil. Nikolas i Perenela totiž vrtěli nesouhlasně hlavami.

„I kdybychom mohli,“ vysvětlovala vědma, „vsadím se, že ji nechrání jen hlídači nebo strážní. Navíc –“ poklepala na bednu v Joshově náručí – „máme na starosti něco důležitějšího.“

„Musíme najít tvou sestru,“ řekl Nikolas.

„A zničit příšery na Alkatrazu,“ dodala Perenela.

Josh se na oba dva vyděšeně podíval. „Ale jak to chcete udělat? Na to budete potřebovat zbytek svých sil. Nezestárnete pak a nezemřete?“ dodal s panikou v očích.

„Ano,“ přiznali Nikolas i Perenela jednohlasně.

„A to je cena, kterou jsme ochotni zaplatit,“ prohlásila Perenela.

KAPITOLA 20

Sofie nabyla vědomí, ale zůstala bez pohnutí ležet se zavřenýma očima. Soustředila své zbystřené smysly, aby se pokusila z pachů, zvuků a ostatních vjemů, které ji zaplavily, vytvořit obrázek okolí. Ve vzduchu byla patrná sůl, ale to bylo celkem obvyklé v San Francisku. Tady ovšem měla hořký nádech, možná trochu nakyslý, jako by se vyskytovala blízko moře. Pak ucítila naftu, což naznačovalo, že může být v přístavu. Zvláštní bylo, že k tomu všemu se přidala vůně dřeva a koření, která přicházela odněkud velice zblízka. Ještě než zjistila, že se pod ní podlaha hýbe, a uslyšela šplouchání vody, věděla, že je na lodi. Neležela na posteli, ale na něčem měkkém, co ji pevně svíralo, a měla zvednuté nohy i hlavu. „Vím, že jsi vzhůru.“

Hlas přiměl Sofii otevřít oči. Scathach? Pronikavě rudé vlasy byly jedinou barvou v temném interiéru a na chvíli si Sofie myslela, že se ta žena vznáší ve vzduchu. Trochu zápasila s tím, jak se posadit. Ležela totiž v houpací síti a žena, o které si myslela, že levituje, seděla se zkříženýma nohama na dřevěné bedně. Byla oblečená do černého, a proto vypadala v tmavé místnosti, že se vznáší. Když se Sofie posadila, vzpomněla si na všechno. To není Scathach, ale její sestra Aife.

Sofie se rozhlédla a všimla si, že okna jsou zahalená těžkými závěsy, jedno okno zabedněné, ostatní zamřížovaná.

„Jak jsi věděla, že jsem vzhůru?“ zeptala se a snažila se zůstat vsedě.

„Slyšela jsem změnu v rytmu dýchání,“ odpověděla jednoduše Aife.

Sofii se konečně podařilo dostat na okraj sítě a nohy se jí houpaly ve vzduchu. Pozorně se podívala na osobu, která seděla na bedně. Podoba se Scathach byla neskutečná. Tytéž rudé vlasy, jasně zelené oči a bledá kůže, jen kolem úst a brady bylo něco jiného, co ji odlišovalo od její sestry. Scatty tam měla slabé vrásky ze smíchu kolem očí a úst, kdežto Aifina tvář byla naprosto hladká.

„Ty se nebojíš?“ zeptala se Aife a naklonila zkoumavě hlavu trochu na stranu.

„Ne,“ řekla Sofie a samotnou ji to překvapilo. „Měla bych?“

„Možná, kdybys mě znala…“

Sofie už chtěla říct, že o Aife ví téměř všechno, ale to by znamenalo prozradit, že jí čarodějka z Endoru předala své vzpomínky. Na to ještě nepřišel čas. Nechtěla, aby to Aife věděla, alespoň zatím ne. „Znám tvou sestru,“ řekla místo toho.

„Nejsem má sestra,“ opáčila Aife a v jejím přízvuku se objevily keltské kořeny.

„Pro koho pracuješ?“ zeptala se Sofie. „Sama pro sebe.“

„Jsi na straně starobylých bytostí, které lidi podporují, nebo starobylých bytostí z temnot? Dobro, nebo zlo?“ Trvala na svém Sofie.

Aife mávla s nezájmem rukou. „To rozdělení je nesmyslné. Dobro nebo zlo záleží jen na úhlu pohledu. Kdysi jsem potkala jednoho nesmrtelného, muže, který se jmenoval William Shakespeare, a ten napsal, že nic není dobré nebo špatné, to naše myšlení dělá věci dobrými nebo špatnými.“

Sofie se kousla do tváře, aby na sobě nedala nic znát. Neměla v úmyslu vyprávět Aife, že vlastně známého básníka potkala před pár dny. „Proč jsi mě unesla?“

„Unesla?“ Aifiny oči se překvapením rozšířily a pak se na jejích ústech objevil úsměv. „No, vlastně ano. Ale jen jsem s tebou chtěla v klidu mluvit.“

„Mohly jsme zůstat na ulici.“

„Chtěla jsem si promluvit v soukromí. Mohla jsi mě pozvat dovnitř.“

Sofie zavrtěla hlavou. „Ne, to přesně jsem neměla v úmyslu. Můj bratr nás najde,“ dodala.

Aife se zasmála přezíravě. „O tom pochybuji. Krátce jsme se potkali – je mocný, ale netrénovaný.“ Pak se v jejím hlase objevilo něco jako úžas, když se zeptala: „On je zlato?“

„A já stříbro,“ řekla hrdě Sofie.

„Dvojčata z legendy,“ nevěřícně vyprskla Aife.

„Ty tomu nevěříš?“

„Víš vůbec, kolik dalších legendárních dvojčat bylo před vámi?“

„Vím, že byli další…“ řekla opatrně Sofie.

„Bylo jich hodně. A víš, co se s nimi stalo?“

Sofie začala vrtět hlavou, i když už znala odpověď.

„Tyto zlaté a stříbrné aury nejsou darem, ale prokletím,“ vyhrkla Aife. „Zničí nejen vás, ale všechny okolo. Viděla jsem padnout celá města, jen kvůli jednomu z dvojčat.“

„Alchymista říká, že starobylé bytosti z temnot –“

„Už jsem ti vysvětlovala, že to rozdělení je nesmyslné,“ vyštěkla Aife. „Jsou jen starobylé bytosti, ani dobré, ani špatné. Některé lidem pomáhají, jiné jimi opovrhují, to je jediný rozdíl mezi nimi. Dokonce i ti, kteří patří k ochráncům lidí, často mění strany. Myslíš, že má sestra vždy bojovala za lidské pokolení?“

Otázka vyvedla Sofii z míry a dost ji překvapila, chtěla ji ihned vyvrátit, ale záludné vzpomínky čarodějky z Endoru se jí vetřely do vědomí. Zachytila obrazy a náznaky pravdy – celé pravdy – o Scathach, a proč se jí vlastně říkalo Stín.

„Musíš mi říci…“ začala Aife.

„Chceš mi ublížit?“ náhle se zeptala Sofie.

Otázka Aife dost překvapila. „Samozřejmě že ne,“ odpověděla.

„Dobře.“ Sofie sklouzla ze sítě na zem. Trochu zavrávorala. „Musím se nutně najíst,“ přerušila Aife. „Umírám hlady. Máš nějaké sušenky nebo ovoce?“

Aife zamrkala. Vstala a přešla k dívce. „No, vlastně ne. Žádné jídlo… alespoň ne v tom smyslu, který máš na mysli.“

„Potřebuju něco k jídlu, opravdové jídlo. Žádné maso,“ dodala rychle, protože její žaludek protestoval jen při myšlence na maso. „A také žádnou cibuli.“

„Co je špatného na cibuli?“ zeptala se Aife.

„Nic, jen mi nechutná.“

Hausbót kotvil v přístavu v Sausalitu. Vypadal jako dlouhá obdélníková dřevěná krabice, která připomínala horní patro nějakého domu položené přímo na vodu. Byl několikrát natřený nazeleno, pokaždé jiným odstínem, ale mořský vzduch a zub času se na nátěru podepsaly, a nyní barva z dřeva visela v dlouhých loupajících se cárech, pod kterými odhalovala žíhané dřevo. Neměli tu motor, a bylo nadmíru jasné, že se hausbót ze svého kotviště nepohnul celé roky.

Sofie a Aife seděly na palubě na dvou plastikových bílých židlích. Sofie už spořádala dva banány, pomeranč a hrušku a pomalu se prokousávala hroznem vína; jadýrka cvrnkala do vody.

„Nejsem tvůj nepřítel,“ začala Aife. „Ale také ne přítel,“ dodala rychle. „Chci jen vědět, co se stalo s mou sestrou.“

„Proč tě to zajímá?“ zeptala se Sofie zvědavě, přičemž nenápadně rusovlasou ženu pozorovala. I když Aifiny oči schovávaly černé brýle, dívka cítila, že se do ní zavrtal pohled Scattyiny sestry. „Myslela jsem, že jste spolu nemluvily po staletí.“

„Stále je to moje sestra. Je… moje rodina. Moje odpovědnost.“

Sofie přikývla. Naprosto tomu rozuměla. Vždycky cítila stejnou odpovědnost za svého bratra, i když už byl dokonale schopný postarat se o sebe sám. „Jak moc toho víš o událostech posledních dní?“ zeptala se Sofie.

„Nic,“ řekla Aife a úplně tím vyvedla Sofii z rovnováhy. „Cítila jsem, že Scatty odešla, a tak jsem hned přijela.“

„Kde jsi byla?“

„V poušti Gobi.“

Sofie zmáčkla jadýrko v prstech a pozorovala jeho let do vody. „Ale to je v Mongolsku, ne?“

„Ano.“

„A Scatty zmizela teprve včera. Musela jsi přicestovat pomocí energetických bran.“

Aife kývla na souhlas. „Použila jsem malý trik, který mám od našeho přítele Saint-Germaina. Kdysi mě naučil, jak najít zlaté a stříbrné dráhy. Použila jsem brány, abych se dostala nejdřív do Japonska do svatyně v Ise, pak na Uluru v Austrálii, následně na Velikonoční ostrovy a nakonec na horu Tamalpais.“ Naklonila se dopředu k Sofii a poklepala ji na koleno. „Nesnáším energetické brány.“

„Scatty říkala, že z nich má mořskou nemoc.“

Aife se narovnala a přikývla: „Jo, to je ono, já také.“

Sofie se natočila k Japonci, který je sem přivezl v limuzíně. Oškrabával nátěr barvy z lodi. „On přišel s tebou z Japonska?“

„Kdo? Niten? Ne, ten žije tady v San Francisku. Je nesmrtelný a jsme staří přátelé,“ pak dodala s upřímným úsměvem. „Tohle je jeho hausbót.“

„Vypadá, že tu nějakou dobu nebyl.“

„Niten je dost na cestách,“ řekla Aife jednoduše. „Cestuje mezi světy a říšemi.“

Sofie znovu pohlédla na muže, o kterém si původně myslela, že mu je kolem dvaceti. Nyní si však všimla jemných vrásek kolem očí, a zjistila, že má širší zápěstí a holeně, jako znak tréninku bojových umění. Niten dál pokračoval dlouhými ladnými pohyby s oloupáváním barvy.

„Řekni mi, co se stalo s mojí sestrou?“

Sofie se obrátila zpět k Aife a odložila víno. „Můžu ti jedině říct, co nám včera sdělil Nikolas, a ten to slyšel od Saint-Germaina. Scathach a Johanka z Arku se chystaly projít z Paříže na horu Tamalpais, aby mohly zachránit Perenelu, která byla uvězněná na Alkatrazu…“

Aife zvedla ruku. „Co s tím má společného Johanka z Arku?“

„Vdala se za Saint-Germaina.“ Sofie se pobaveně usmála při pohledu na Aifinu překvapenou tvář. „To jsi nevěděla? Myslím, že se vzali nedávno.“

„Johanka z Arku a Saint-Germain,“ zamumlala Aife a nevěřícně vrtěla hlavou. „Slyšel jsi to?“ řekla, aniž by mluvila hlasitěji.

„Myslel jsem, že to víš,“ reagoval Niten, a i když jeho hlas byl pouze nad hranicí šepotu, zněl naprosto zřetelně. Asiat pokračoval v loupání dlouhých cárů barvy ze strany hausbótu.

„Jak bych to mohla vědět?“ vyhrkla Aife. „Nikdo mi nic neřekne.“ Otočila se v židli směrem k Nitenovi. „Proč jsi mi to neřekl?“

„Nikdy jsi toho Francouze neměla ráda, a věděl jsem, že nebudeš mít ráda ani ji už jen proto, že jí tvá sestra dala svou krev a díky ní je Johanka nesmrtelná.“

„To udělala?“ Aife vypadala vyděšeně. „Johance proudí v žilách stejná krev jako mojí sestře?“

„Ty jsi nic z toho nevěděla?“ zeptala se Sofie překvapeně.

Rusovlasá dívka zavrtěla hlavou. „Ne, jak k tomu došlo?“

„Johanka byla odsouzená ke smrti na hranici. Scathach tehdy samotná přijela na popraviště a zachránila ji. Johanka ale utrpěla při útěku zranění a jediná šance na záchranu jejího života byla krevní transfuze,“ vysvětlila Sofie.

Aife se znovu naklonila dopředu, lokty opřela o kolena a dlouhé bledé prsty propletla do sebe. „A teď mi řekni, co se opravdu stalo s mou sestrou?“

„Ale já už toho o moc víc nevím,“ vysvětlovala Sofie. „Zřejmě se chystali použít bránu u Notre-Dame, ale s tou si někdo pohrál. Saint-Germain na místě našel zbytky mamutích kostí. Nikolas si myslí, že v tom má prsty Machiavelli. Místo přistání na hoře Tamalpais v současnosti, musely zřejmě cestovat do minulosti.“

„Jak daleko do minulosti?“

„Nikolas a Saint-Germain usuzují podle mamutích kostí, že jsou někde ve starších čtvrtohorách. To může být kdykoliv od 1,8 miliónů let před naším letopočtem až po 11 tisíc let před naším letopočtem.“

Sofie s údivem sledovala, že Aifina tvář se viditelně uvolnila. „No, tak to není tak špatné. Jestli to je vše, co se stalo, pak můžeme vyrazit zpátky a zachránit je.“

„Jak?“ divila se Sofie.

„Jsou určité způsoby.“ Aife se podívala na Nitena. „Možná je čas, abychom si promluvili s alchymistou a jeho ženou, jestli nemají nějaké další informace. Víš, kde je teď najdeme?“

„Ano,“ řekl Niten prostě a dál loupal barvu.

„A budeš tak hodný a řekneš mi to?“ Sofie jasně slyšela rozmrzelý tón v Aifině hlase.

Štíhlý muž zvedl hlavu a bradou ukázal ke břehu. Sofie a Aife se podívaly tím směrem a viděly jasně červený Thunderbird, který vjel do přístavu s mrakem prachu za sebou. „Přímo tam.“

KAPITOLA 21

Letištní příjezdovou halou na londýnském Heathrow se plížila nepozorovaně postava hraběte de Saint-Germaina. Dlouhé vlasy měl pevně svázané do ohonu a na hlavě špinavou kšiltovku s nápisem Dodgers. Oči schovával za obrovské brýle s tlustými skly a na sebe si oblékl šaty, které byly minimálně o dvě čísla větší, než by potřeboval. Když vyšel ze dveří do chladně kousavého večera, vytáhl mobil a zkontroloval zprávy.

Měl jednu nepřečtenou zprávu z neznámého čísla, ve které stálo jen: 3. patro, místo 243.

Hrabě se otočil a vydal se k parkovišti. Po třech zdolával schody do třetího patra a rychle sledoval čísla parkovacích stání. V tom se ze stínu vynořila postava, která bez problémů chytila tempo chůze. „Nepotřebujete taxi, pane?“

„Palaméde,“ zašeptal Saint-Germain, „tohle mi nedělej. Mohl jsem dostat infarkt.“

„To těžko. Určitě jsi věděl, že jsem tady.“ Saint-Germain přikývl. „Cítil jsem tě.“

„Chceš říct, že zapáchám?“

„Voníš po hřebíčku. No tak, rád tě vidím, starý příteli,“ řekl Francouz v perštině, která zanikla již před stoletím.

„Kéž by to bylo za šťastnějších okolností,“ poznamenal mohutný muž s vyholenou hlavou. Lehce sebral Saint-Germainovi příruční zavazadlo z rukou, i když se hrabě pokoušel protestovat. Marně. „Poslal jsem zprávu svému pánovi,“ pokračoval saracénský rytíř ve stejném jazyce jako předtím hrabě. Oba nesmrtelní byli dost zkušení a ostražití, než by někomu dovolili přiblížit se natolik, aby je mohl slyšet. Přesto si byli zároveň dobře vědomi, že v Londýně je instalováno více bezpečnostních kamer než v kterémkoliv jiném městě na světě. Kdokoliv by se proto nyní na ně díval, viděl by jen taxikáře nabírajícího zákazníka.

„A co tvůj pán na mě?“ zeptal se hrabě obezřetně.

„Stále se na tebe zlobí. Vypadá to, že máš vskutku dar všechny okolo pěkně naštvat,“ dodal Palamédes se širokým úsměvem na tváři.

„Pomůže mi?“ zeptal se nervózně Saint-Germain.

„To nevím. Přimluvím se. Shakespeare také, však víš, jaký je to řečník.“ Zastavili se u černého taxíku, u kterého Palamédes otevřel dveře, aby umožnil Francouzovi nastoupit dovnitř. „Bude to něco stát,“ řekl nyní rytíř vážně.

Saint-Germain chytil paži svého přítele. „Cokoliv. Zaplatím cokoliv, jen když dostanu zpět svou ženu.“

„I svou nesmrtelnost?“

„I tu. K čemu je žít navěky, když život nesdílíš s tou, kterou miluješ.“

Náznak nepřekonatelného smutku zastínil na chvíli rytířovu tvář. „Já vím,“ řekl potom tiše.

KAPITOLA 22

„To je můj přítel Ma-ka-tai-me-she-kia-kiak,“ oznámil Billy Kid, zatímco se řítili na motorovém člunu Sanfranciským zálivem.

Muž s ostrými rysy kývl směrem k Machiavellimu. „Bude pro vás jednodušší říkat mi Černý jestřáb,“ řekl pomalu. Byl podobně jako Billy oblečený ve světlých džínech, kovbojských botách a tričku. Na rozdíl od Billyho, který byl téměř kost a kůže, Černý jestřáb byl mohutná hora svalů. Řídil poskakující člun s naprostou lehkostí.

Billy mu poklepal na rameno. „Tam, mé auto stojí –“

„Nestojí. Už jsem tam byl. Tvoje auto je pryč,“ řekl Černý jestřáb a pak se pobaveně zasmál při pohledu na udivenou Billyho tvář.

„Zloději! Někdo ukradl mé auto!“ Otočil se k Italovi a dodal: „To je ale zločin!“

Machiavelliho tvář zůstala naprosto klidná a bez sebe menšího vzrušení poznamenal: „Vsadil bych se, že ho vzala vědma.“

Billy horlivě přitakal. „Určitě máte pravdu. Ona se o něj postará, ne? Chci říct, že pozná veterána a podle toho s ním bude zacházet?“

Machiavelli zachytil pohled Černého jestřába a musel se rychle odvrátit, než se začal pobaveně usmívat. „Mám pocit, že jsem ve svých materiálech narazil na informaci, že Perenela Flamelová se teprve nedávno naučila řídit,“ řekl naprosto nevinným hlasem.

Billymu se podlomila kolena a svezl se k boku člunu, jako by ho někdo střelil. „Zničí ho. Odepíše převodovku a určitě poškrábe kola o obrubník. Víte, jak je těžké sehnat pneumatiky s bílou bočnicí?“

„Jestli to pomůže,“ řekl Černý jestřáb s úsměvem, „pak zhruba za hodinu už auto nebudeš nikdy potřebovat. Naposledy jsem viděl našeho pána tak rozčíleného v dubnu 1906… a ty víš, co se tehdy stalo.“

Billy nevrle zavrčel: „No, nevím, z čeho máš tedy takovou radost. Chtěl jsem ti to auto odkázat v závěti.“

„Díky,“ pokrčil rameny Černý jestřáb. „Ale nemám Thunderbirdy moc v lásce, dávám přednost Mustangům.“

KAPITOLA 23

Vyskočila ze židle, když Josh otevřel dveře řidiče u červeného Thunderbirdu a vylezl ven. Aife jí položila ruku na rameno a lehce ho stiskla. Varování bylo naprosto jasné, Sofie se neměla ani hnout. Perenela se vysoukala ze zadní části vozu a Nikolas pomalu otevřel dveře u spolujezdce. Chvíli mu trvalo, než se narovnal.

Niten se objevil vedle Aife s dvěma japonskými meči v rukách. Jeden z nich byl delší. „Zůstaň v klidu,“ řekl tiše a Sofie si nebyla jistá, jestli mluví k ní nebo k Aife.

„Jsi v pořádku Sofie?“ vykročil Josh dopředu, ale Nikolas natáhl ruku a zastavil ho.

„Nic mi není,“ zavolala Sofie a její hlas nesla ozvěna přes vodu. Molo bylo o trochu výš než hausbót, a proto byla Sofiina tvář zhruba na úrovni jejího dvojčete. Stále je však dělily asi tři metry. Aniž se otočila k Aife, podotkla: „Říkala jsem, že mě najde.“

„Je samé překvapení,“ zamumlala Aife. Pak zavolala: „Jak jsi mě našel?“ Otázka byla určená Joshovi, ale byla to Perenela, kdo ji zodpověděl. Obešla manžela a došla až na samý kraj mola.

„Nemáš v Americe příliš mnoho přátel, Aife,“ řekla vědma. „Navíc ještě méně jich žije tady ve městě. Neměla jsi kam jít… kromě mistra meče samozřejmě.“ S rukama přitisknutýma na stehnech se přitom uklonila Japonci.

„Vědmo,“ poznamenal Niten. „Mnohé jsem o tobě slyšel a o tvém manželovi také.“ Také se uklonil, ale jeho oči nepřetrhly oční kontakt mezi nimi.

„Nejprve jsme volali do vaší školy a zjistili, že jste nepřišel na ranní hodiny. Pak jsme se rozjeli za vámi domů, ale před dveřmi stále ležely dnešní noviny, a tak mi hned bylo jasné, že tam nejste.“

„Víte, kde bydlím?“ obezřetně se ujišťoval, jestli vše dobře pochopil.

„Vím vše, co je možné o vás zjistit.“

„Jak jste věděli, kde mě najít?“ pokračoval Niten.

„Víme, že sem chodíte o víkendech, abyste dal loď do pořádku.“

„A jak to všechno víte?“ zeptal se.

Perenela se usmála, ale prozatím si nechala odpověď pro sebe.

„Nenapadlo mě, že se ze mě stal rutinér a můj život zapadl do pravidelných kolejí,“ uklonil se Niten znovu. „Nic není pro bojovníka tak nebezpečné jako pravidelnost a rutina. Navíc jsem si ani nevšiml, že mě někdo sleduje,“ dodal.

„Ne všichni mí zvědové byli lidé,“ vysvětlila vědma. „Přesto jsem je měl zahlédnout. Musel jsem věkem zlenivět.“

„A všichni víme, jak je to nebezpečné, že?“ podotkla Perenela. „Lenost dokáže zničit i nejlepší válečníky.“

„Příště se to nestane. Už se vám nepovede mě sledovat,“ řekl mistr, který naklonil hlavu na stranu a na jeho ústech se objevil slabý úsměv.

„Já vím.“

„Tak proč jste mi to všechno říkala?“ zeptal se s podivem.

„Stačilo nám s Nikolasem chvíli vás pozorovat, a když jsme zjistili, že pro nás neznamenáte žádnou hrozbu, přestali jsme. Ale co se podařilo nám, může se povést jiným… a vy a vaše slavné meče byste byli pěkná trofej.“

„No dobrá, toto je velice kultivovaná debata,“ přerušila je hrubě Aife, „ale proč jste sem vlastně přišli?“

„Chceme zpět tu dívku… a promluvit si,“ odpověděl Nikolas.

„A když odmítnu,“ zkoušela Aife.

Nikolas si povzdechl. „Nemám zrovna dobrý den a Perenela také není v dobrém rozmaru. Opravdu nás chceš rozzlobit?“

„Já se tě nebojím, alchymisto,“ vyhrkla Aife.

„To bys ale měla,“ zašeptal Nikolas. „A ještě víc Perenely.“

„Proč nevyslechnout, co mají na srdci,“ vložil se do toho náhle Niten. „Ještě před chvílí jsi s nimi sama chtěla mluvit,“ připomněl Aife.

„Ano, ale ne tady a teď.“

„Promluv s nimi,“ řekla Sofie. „Buď zticha,“ okřikla ji upírka.

Sofie se k ní otočila. „Už se mnou nikdy takhle nemluv, rozumíš?“ řekla rozzlobeně. Nesnášela, když s ní dospělí jednali jako s malým dítětem.

Aife se na ni překvapeně podívala, ale než stačila odpovědět, Niten přistoupil k okraji hausbótu a podíval se na alchymistu a vědmu. „Dejte mi své slovo, že to není žádná léčka.“

„Máte je mít,“ řekl Nikolas. „A mé též,“ dodala Perenela.

Nitenovy paže se pohnuly a zastrčily meče do stejných pochev po obou stranách na bocích. „Na palubu,“ řekl. „Vstupte dobrovolně a ze své vlastní vůle.“

„Hej…“ začala Aife protestovat.

„Je to moje loď,“ připomněl jí Niten. „A Flamelovi jsou možná všelijací, ale jsem přesvědčen, že vždy stáli za svým slovem.“

„Vyprávěj o tom těm generacím lidí, které zradili nebo zničili,“ zamumlala Aife, ale ustoupila, aby mohli Nikolas, Perenela a Josh nastoupit na loď.

„Musíš se naučit víc lidem důvěřovat,“ poradil Niten Aife.

„A ty důvěřovat těm správným lidem,“ vyštěkla upírka. „A tohle tedy nejsou ti praví.“

„Tvá sestra jim věří.“

Aife vztekle zavrčela: „Já nejsem moje sestra.“

KAPITOLA 24

„Nic z toho, co jste řekli, mě nezajímá,“ nakonec shrnula Aife. Nikolas s Perenelou právě strávili půl hodiny vysvětlováním událostí posledních dní. Přidávali detaily, na které Sofie zapomněla nebo je přeskočila.

Niten postavil doprostřed paluby dřevěnou bednu a kolem ní sestavil nesourodou sbírku různých židlí a sedátek. Na provizorní stůl položil nádhernou téměř zářivě bílou čajovou konvici se stejnými šálky a začal nalévat voňavý olivově zelený čaj. Mistr si nesedl, ale zůstal stát za Aifinými zády s rukama volně podél těla. Nikolas a Perenela začali s vyprávěním příběhu od ukradení Kodexu z jejich knihkupectví minulý čtvrtek.

Aife zavrtěla hlavou. „Jediné, na čem mi záleží, je, aby se má sestra bezpečně vrátila domů.“

„To chceme všichni,“ zdůraznil Nikolas. „My máme také Scathach rádi.“ Chytil za ruku Perenelu a pokračoval.

„Je pro nás dcerou, kterou jsme nikdy neměli.“ Pak se zhluboka přerývaně nadechl. „Ale její a Johančin návrat teď není to nejdůležitější. Starobylé bytosti z temnot shromáždily armádu v celách Alkatrazu. Chtějí ji vypustit na město.“

„No a?“ netečně podotkla Aife.

Perenela se naklonila dopředu, statická elektřina projela jejími sem tam prošedivělými vlasy, až se naježily. Když pak promluvila, hlas měla stejně ostrý jako pohled. „To je ti lidské pokolení opravdu tak cizí, že bys ho klidně nechala vyhladit? Vždyť víš, co by se s lidstvem stalo, kdyby se ta monstra a příšery dostaly mezi lidi.“

„Nebylo by to poprvé,“ vyštěkla Aife a kolem nosu se jí objevily chomáčky šedého kouře. „Vím minimálně o čtyřech událostech, kdy bylo lidstvo téměř smeteno z povrchu země, ale znovu povstalo a zalidnilo svět. Jsi stará, vědmo, ale přesto jsi zažila jen zlomek toho, čeho jsem byla svědkem já. Viděla jsem vzestup i pád celých civilizací. Někdy je nutné chlév vyčistit a začít znovu na zelené louce.“ Rozpřáhla ruce. „Jen se podívejte, co tahle civilizace udělala se zemí. Kam až je dovedla jejich chamtivost a nenasytnost. Přivedli tuto planetu na hranici zkázy. Ledovce tají, hladina moří stoupá, podnebí se mění, roční doby pomalu přestávají existovat, orná půda se mění v pustinu…“

„Mluvíš jako Dee,“ najednou ji přerušil Josh.

„Ani se neopovažuj mě srovnávat s anglickým čarodějem,“ vyhrkla naštvaně Aife. „Je to bídák a nemám pro něj víc než opovržení.“

„Ale on říkal, že starobylé bytosti z temnot mohou všechnu tu zkázu napravit. Mohou?“ zeptal se zvědavě Josh.

„Ano,“ odpověděla Aife prostě. „Ano, to mohou. Řekněte mu to vy,“ obrátila se na alchymistu.

Josh se podíval na Nikolase a zeptal se: „Je to pravda?“

„Ano,“ povzdechl si alchymista. „To nepochybně mohou.“

Sofie se nahnula dopředu a na čele se jí objevily ustarané vrásky. „To také znamená, že to dokážou i ty starobylé bytosti na vaší straně, ne?“

Tentokrát následovala delší pomlka, a když Nikolas znovu promluvil, téměř šeptal. „Jsem si jistý, že i ony to dokážou.“

„Tak proč to nenapraví?“ požadovala Sofie. Nikolas pohlédl na svou ženu, a byla to právě Perenela, která mu v této nelehké chvíli pomohla. „Protože dříve či později musí každý rodič nechat své děti žít jejich vlastní život a dovolit jim udělat vlastní chyby. Jedině tak mohou dospět. V dávných dobách žily starobylé bytosti mezi lidmi, nebo s nimi, chcete-li. Pracovali spolu, učili se spolu – odtud také pocházejí všechny ty legendy o pradávných bozích, kteří chodili mezi lidmi na zemi. Oni opravdu totiž mezi lidmi žili, ale lidstvo se nevyvíjelo. Museli nakonec odejít do jiných světů a říší a nechat lidské pokolení, aby přišlo samo na všechny ty úžasné nápady a vynálezy, díky nimž významně poskočilo dopředu.“

„Jen si představte, čeho všeho lidstvo dosáhlo za posledních dva tisíce let,“ pokračoval Nikolas. „Všechny ty objevy, inovace nebo vize – atomová energie, létání, bezdrátová komunikace nebo dokonce cesty do vesmíru – a pak si vzpomeňte na starodávnou civilizaci Egypta, která existovala více než tři tisíce let, Babylonská říše vznikla před čtyřmi tisíci lety, první města na břehu řeky Indu se objevila před pěti tisíci lety a o Sumeru jsou první zmínky před šesti tisíci lety. Proč všechny tyto velké civilizace nedosáhly téhož za daleko delší dobu?“

Josh vrtěl hlavou, zato Sofie přikyvovala. Znala odpověď.

„Protože starobylé bytosti – také ti starší, jak lidé nazývali bohy – s nimi žili,“ řekla Perenela. „Ve všem lidem pomáhali. A proto se museli stáhnout do ústraní, aby se lidstvo mohlo samo zdokonalovat a rozvíjet.“

„Ale ne všichni odešli,“ namítla Sofie. „Čarodějka zůstala, také Prométheus…“

„Mars…“ dodal Josh.

„Gilgameš,“ přidala Sofie. „A Scathach také zůstala.“

„Ano, pár jich zůstalo, aby provázeli lidské kroky na cestě za poznáním. Učili nové pokolení a sem tam je postrčili k velikosti. Ale nechtěli do vývoje zasahovat, nebo lidi vést a rozhodně jim nehodlali vládnout,“ vysvětlovala Perenela.

Aife vydala divný zvuk, který připomínal pohrdavý hořký smích.

„Je pravda, že některé starobylé bytosti zkoušely lidem vládnout a rozkazovat, a jiní kvůli tomu s nimi bojovali a snažili se jim v tom zabránit. Ale všichni, kdo zůstali na zemi k tomu měli důvod… kromě tebe,“ Perenela se najednou obrátila k Aife. „Proč ses rozhodla zůstat mezi lidmi?“

Následovalo dlouhé ticho, během kterého se Aifiny oči ztratily někde v dálce v minulosti. „Protože Scathach zůstala,“ odpověděla po čase.

Sofii se v hlavě rozeběhla série obrazů a výjevů, až nakonec narazila na jméno. „Kvůli Kúchulinovi,“ řekla nahlas.

„Ano,“ souhlasila Aife. „Přítel, který nás rozdělil. Chlapec, kvůli kterému jsme spolu bojovaly.“

„Mladý muž, smrtelně zraněný, se nechal přivázat ke stožáru, aby jeho přítomnost zastrašila děsivou nepřátelskou armádu…

Scathach a Aife jely jak o závod po bitevním poli, snažily se k němu dostat dřív, než tři obrovská stvoření podobná vránám uchvátila jeho tělo…

Vrány pak vynesly tělo mladíka vysoko do vzduchu…

Pak spolu Scathach a Aife bojovaly s meči i noži, jejich téměř stejně šedé aury obalily jejich postavy a dostávaly tvar různých zvířat.

Nikdy jsme spolu neměly bojovat,“ řekla Aife. „Rozešly jsme se za hořkých slov, která nikdy neměla být vyřčena.“

„Mohla jsi pak odejít do říše, kterou by sis vytvořila podle svých představ,“ podotkla Perenela.

Aife ale zavrtěla hlavou. „Zůstala jsem, protože mi někdo předpověděl, že jednou dostanu šanci se svou sestrou se smířit.“

Když Aife mluvila, Sofii se opět hlavou rozeběhly další výjevy. Scathach – nebo to byla Aife – seděla na hřbetě příšery, která stála na lidských nohách, ale měla dvě neustále kmitající hadí hlavy. Místo šatů mělo stvoření další zmítající se hadí těla, která útočila znovu a znovu na rusovlasou válečnici. „Kdo ti to předpověděl?“ zeptala se téměř šeptem.

„Moje babička: čarodějka z Endoru.“ Upírčina tvář posmutněla. „A ona se málokdy mýlí. Nemůžu jít s vámi. Já vám nepomůžu. Musím najít svou sestru. Půjdu zpátky časem, pokud to musí být.“

Nikolas se na ni podíval. „Právě teď Saint-Germain zjišťuje své možnosti, jak by mohl zpět do minulosti, aby zachránil Johanku a Scathach.“

Aife zamručela. „V tomto světě je jen málo těch, kteří mají moc cestovat časem. A nikdo z nich není zrovna přátelský.“

„Saracénský rytíř ho bere za svým pánem Tamuzem, zeleným mužem,“ Nikolas řekl krátce. „Jako Chronos, i on má moc cestovat proti spirále času.“

„A vy předpokládáte, že pomůže Saint-Germainovi?“ Přes vodu se nesl zlověstný a škodolibý Aifin smích. „Tamuz ho roztrhá na kusy.“

KAPITOLA 25

„Mohli bychom prostě do San Franciska letět,“ navrhla potichu Virginie Darová. „Docela ráda létám. Pokud cestuji první třídou a zvláště když je to za tvé peníze.“

„Nesnáším létání,“ zamumlal Dee. „Kromě toho jsou s tím spojené dva problémy. Zaprvé jen zamluvení letenky zanechá stopy, které může kdokoliv následovat. Zadruhé nejbližší let startuje zítra ráno a cesta na západní pobřeží trvá nejméně jedenáct hodin. Ztratili bychom příliš mnoho času, což by přineslo výhodu starobylým bytostem. Jistě by se za tu dobu spojily a připravily náležitý uvítací sbor.“

„A co soukromé letadlo? Na to jsi přece dost bohatý.“

„Ano, to sice ano, ale jen papírování by zabralo hodiny a navíc bychom také zanechali stopy. Ne, mám daleko lepší nápad.“

„Když říkáš lepší, znamená to nebezpečnější?“ zeptala se obezřetně Virginie.

„To tě nikdy předtím netrápilo.“

„Jsem nesmrtelná, nikoliv nezranitelná. To znamená, že můžu být zabita… a totéž platí i pro tebe,“ připomněla mu. „S věkem si čím dál víc vážím svého dlouhého života. Nemám sebemenší zájem ho náhle ukončit.“

Pár nesmrtelných, který dokonale zapadl mezi ostatní turisty, stál ve stínu pod stromem a vypadal, jako by obdivoval rozzářenou fasádu londýnského Toweru. Za denního světla studený kámen staré budovy získal ve světle lamp a reflektorů příjemnou máslovou barvu. Navíc před chvílí sprchlo a kaluže, kterých bylo všude plno, odrážely světlo jako zrcadlo. I v této pozdní hodině byla všude spousta turistů, kteří si užívali chladného večera a obdivovali londýnské památky a Temži. Příležitostně do světelného představení problikly i záblesky fotoaparátů.

„Zdá se, že celý můj život se točí kolem Toweru,“ poznamenal zamyšleně Dee. „Navštívil jsem zde před popravou Waltra Raleighe,“ dodal. „A když jsem byl chlapec, můj otec mě sem vzal na lvy, když tu sídlil královský zvěřinec.“

„Velice dojemné,“ zamumlala Virginie. „Nechceš mi teď říct, proč jsme tu nyní?“

Dee přikývl s letmým úsměvem na tváři. „Je tu vchod do jedné říše.“

„Říše za bránou zrádců,“ kývla Virginie. „Slyšela jsem o ní.“ Pak se otřásla, až se ramena zevnitř otřela o kabát. „Říká se, že je to zlověstné místo.“

Dee na to neodpověděl. „Společně jsme určitě dost silní, abychom bránu otevřeli a vešli do jiného světa. Až budeme mimo tento svět, můžeme přecházet mezi říšemi a světy, až nakonec skončíme v Americe.“ Zasmál se a bylo vidět, že má očividně dobrou náladu.

„Až ale otevřeš bránu, prozradíš, kde jsme,“ upozornila Virginie.

„To je pravda, ale až vejdeme do té říše, nikdo nebude mít tušení, kam míříme.“

Virginie Darová zavrtěla hlavou, dlouhé vlasy jí přitom přejely po zádech. „Můžu ukázat na jeden nebo dva nedostatky v tomto plánu?“

„Jako?“

„Řekněme, že se nám povede přemoci stráže v Toweru…“

„Jednoduše. Můžeš je uhranout svou hudbou.“

„Pak tedy předpokládejme, že vstoupíme do říše za branou zrádců.“

„To také nebude problém,“ sebevědomě ji ujistil Dee. „Víme, komu ta říše patří?“

Doktor nesouhlasně zavrtěl hlavou. „To neví nikdo. Možná nějaká nevýznamná starobylá bytost – ale sama víš, že mnohé říše, které sousedí s tímto světem, jsou neobydlené a nemají svého pána.“

„Ale také vím, že pánové z temnot svolávají své bratry a spojence, kteří žijí daleko, aby se vydali na cestu a přiblížili světu lidí, protože magický čas Litha přichází. Proto nevíme, jestli někdo nebo něco tuto říši dočasně neosídlil.“

Dee otevřel ústa, aby oponoval, ale Virginie pokračovala.

„Tedy předpokládejme, že se tak nestalo. Budeme se muset vydat napříč tímto nehostinným místem a riskovat minimálně dvakrát nebo třikrát totéž, než se nám podaří narazit na říši, jež sousedí s Amerikou.“

„Přesně tak.“

„A navíc to může být kdekoliv od Aljašky po Floridu?“

„Ano. Ale v nejhorším budeme jen pár hodin od San Franciska.“

„Tak mi alespoň řekni, proč se vracíme zpátky do San Franciska? Myslela jsem, že město brzy zničí armáda příšer, kterou nechali shromáždit tví páni.“

„V San Francisku je kniha mága Abraháma. Tu potřebuji.“

„Tak jsi ji nakonec získal!“ Virginie vypadala, že má upřímnou radost. „Trvalo ti to dost dlouho,“ dodala ironicky. Pak se zarazila, když ji náhle něco napadlo. „Ty stále máš tu knihu – nepředal jsi ji svým pánům?“

„Ne, rozhodl jsem se, že si ji nechám.“

„Necháš?“ zeptala se Virginie dost nahlas, aby se někteří z večerních turistů otočili. Raději pak ztišila hlas skoro na hranici šepotu. „Na co?“

Dee se pobaveně zasmál. „Chci ji použít, abych získal vládu nad světem sám.“

Virginie překvapeně zamrkala, pak se ale rozesmála. „Doktore, ty jsi blázen… což ze mě dělá ještě většího, že ti pomáhám. Myslíš, že ti tví páni dovolí ovládnout tento svět, zvláště když je to jejich oblíbená říše.“

„Ale já jim nedám na výběr,“ řekl jednoduše Dee. „Sloužil jsem jim věrně takovou dobu, celý svůj život – v podstatě několik životů. A přece jsou kvůli pár malicherným chybičkám připraveni mě odsoudit k věčnému utrpení. Udělali ze mě psance. Nemůžeš se divit, že nyní jednám na vlastní pěst. Sloužím sám sobě – a samozřejmě tobě, budeš-li chtít,“ dodal kvapně, když zahlédl výraz v její tváři. „Mám v plánu starobylým bytostem vyrvat vládu nad touto planetou před nosem, a zabít zbývající nesmrtelné, starobylé bytosti i druhou generaci, kteří zde ještě žijí. Pak nepropustně zapečetím všechny vchody do ostatních říší, a tím odříznu tento svět od všech ostatních. Tato planeta bude celá moje. Naše, jestli budeš se mnou. Můžeme vládnout spolu.“

Virginie Darová poodstoupila od Johna Dee a pozorně si ho prohlédla od hlavy k patě.

„Na co se díváš?“ chtěl vědět čaroděj.

„Na blázna,“ vyhrkla. „Jak toho všeho chceš dosáhnout?“

„Včera jsem viděl starodávného archóna.“

Překvapená Virginie opět zamrkala, aby informaci strávila. „Nikdy jsem žádného neviděla. Myslela jsem, že nejsou skuteční, že je to jen výmysl starých mýtů.“

„Setkal jsem se s Hernem, rohatým bohem. Stál jsem u něho tak blízko jako nyní u tebe. A potom později ke mně přišel jako zhmotnělá myšlenka vytvořená, ovládaná a držená pohromadě jen silou Hernovy představivosti. Jeho síla je nepopsatelná… a to je jen jeden z nepříliš důležitých a mocných svého druhu.“

Virginie začala kroutit hlavou. „A co má tohle společného s tvým plánem na ovládnutí tohoto světa?“

„Mám čtyři meče moci. Můj plán je povolat Coatlicue, nejmocnější ze všech archónů. A ona mi pomůže získat, co chci.“

Virginie zalapala po dechu. „Johne, to je čiré šílenství,“ řekla naléhavě. „I kdyby se ti ji podařilo přivolat, proč by ti měla sloužit? Co jí můžeš nabídnout, abys alespoň na chvíli upoutal její zájem?“

„Coatlicue nesnáší všechny starobylé bytosti a pohrdá jimi. Před tisíciletími ji odsoudily k věčnému utrpení – dokážu si představit, jaké zadostiučinění by jí přinesla pomsta.“

„Pomsta žene nás všechny,“ zamumlala Virginie. „Ale stále nechápu, jak…“

Na čarodějově obličeji se šklebil děsivý úsměv. „Vím, kde je na tomto světě vchod do Xibalbá. Pokud mi pomůže, prozradím jí, kde to je.“

„A až tam vejde…“ zašeptala Virginie.

Dee kývl. „Bude mít přístup k nespočetným říším a světům. Může je zplundrovat a drancovat dle libosti, a nakrmit se vším, co jí vstoupí do cesty.“

Virginie se rozechvěle zasmála. „Vždycky jsem obdivovala tvou bezcitnost a krutost, ale tentokrát nemám slov. Sám, i když jsi velice mocný, nemůžeš povolat archóna. Zvláště pokud se jedná o matku všech bohů. Jakmile vstoupí do tohoto světa, pohltí to první, co ji přijde pod ruku.“

Dee pokrčil rameny. „To je pravda. O tom už jsem také přemýšlel. Proto potřebuji něco výjimečného, něco mocného, čím bych ji rozptýlil, zatímco ji budu pomocí čar a kouzel poutat.“ Dotkl se meče, který měl stále pod kabátem. Odpověď se mu zjevila náhle a krátce jako blesk z čistého nebe a vzduch naplnila ostrá vůně pomerančů. Úsměv na jeho tváři se proměnil v krutý škleb. „Už to mám! Nabídnu jí čistou zlatou auru.“

KAPITOLA 26

Sofie s Joshem vedle sebe procházeli přístavem v Sausalitu. Míjeli hausbóty, které lehce narážely do mola. Každý z nich byl jiný, některé malé a nízké, jiné dlouhé a vysoké. Většina měla u boku přivázané záchranné čluny a jeden dokonce hydroplán.

Dvojčata nechala Nikolase s Perenelou na Nitenově lodi, kde se hádali s Aife. Mistr meče takticky mlčel, jen občas položil ruce na upírčino rameno, aby ztlumil její vznětlivou povahu, zvláště ve chvílích, kdy hrozilo, že vybuchne.

„Co teď budeme dělat?“ zeptal se Josh. Sofie se na něj tázavě podívala: „Dělat s čím?“

„Myslím jako, jestli půjdeme domů, nebo co?“

„A potom? Co budeme dělat doma?“ Josh zarazil ruce hluboko do kapes džínů a pokračoval v chůzi. Nevěděl. „Víš co? Když jsem předtím odcházel z domova za Flamelovými, teprve jsem si uvědomil, co všechno už jsme ztratili,“ řekl.

„Co tím myslíš ztratil?“ zeptala se zmatená Sofie.

„Za posledních pár dní, které jsme strávili s Flamelovými, jsme přišli o všechno,“ pokračoval Josh. „O všechno, co jsme si mysleli, že víme a známe – z historie, mytologie, archeologie – všechno se ukázalo, že byla lež. Přišli jsme dokonce i o vlastní budoucnost.“

Sofie přikývla. Už ji něco podobného napadlo dříve a nebylo divu, že s tím nyní přišel i její bratr. Vždycky mu všechno trvalo trochu déle.

„Takže kam půjdeme?“ Josh se zastavil a zahleděl zpátky na Nitenův hausbót. Přestože byli asi sto metrů od něj, raději ztišil hlas, že téměř šeptal. „Co budeme dělat? Já Flamelovi nevěřím.“

„To ani já ne,“ připustila Sofie.

„Ale zdá se, že jsme se s ním už nějak zamotali a nejde to zpřetrhat.“

Sofie kývla. „Já myslím, že si tím musíme projít až do konce.“

„Co to znamená?“ zeptal se znovu skoro zoufale její bratr. „Slyšela jsi je přece – mluví o útoku na Alkatraz. To je bláznovství!“

„Ale když to neudělají, zaútočí ty příšery z ostrova na San Francisko.“ Sofie natáhla ruku, aby se dotkla bratra, a ve vzduchu se najednou objevila sladká vůně vanilky. Její jasné modré oči zablikaly stříbrně. „Napadlo tě někdy, že přesně tady a teď zkrátka máme být? A máme si procházet přesně tím, co teď řešíme?“

Josh o krok ustoupil. Náhlá naléhavost v hlase jeho sestry ho děsila. „O čem to mluvíš?“ zeptal se.

„Joshi, před deseti tisíci lety o nás Abrahám napsal…“

Josh rychle zavrtěl hlavou. „Ne. Napsal o dvojčatech… a dvojčat byla celá řada.“

„Nikdo z nich nebyl jako my.“

„Naopak bylo jich hodně,“ trval na svém Josh. „Jen si vzpomeň. Flamelovi vyhledávali dvojčata se stříbrnou a zlatou aurou celé věky. Nikdo z nich přitom nepřežil proces probuzení schopností.“

„Ale my ano,“ připomněla mu Sofie.

„Jen těsně.“

„Joshi naučila jsem se umění magie tří živlů – vzduchu, ohně a vody a tvé schopnosti už byly také probuzeny, a navíc ses naučil magii vody. Nemůžeme to všechno prostě zapomenout. Máme možnost své schopnosti nyní použít a ochránit město.“

„Nemyslela jsi někdy také na to,“ zeptal se najednou Josh, „jestli stojíme na té správné straně? Co když Flamel je ten opravdový nepřítel a Dee ten dobrý?“

Oba dva si najednou všimli pohybu ze strany a otočili se. Stál tam Niten. I když byl přístav brzy odpoledne docela klidný a tichý, neslyšeli mistra přicházet. „Volají vás,“ řekl a pohlédl zpátky k lodi. Otočil se a začal se vracet. Pak se obrátil přes rameno a slunce zalilo jeho tvář, přičemž jeho hnědé oči na chvíli vypadaly jako zrcadla. „Nemohl jsem přeslechnout vaši poslední otázku. Jsem nesmrtelný, sice ne tak dlouho jako Nikolas a Perenela, ale jsem a vždy jsem byl bojovník. A jestli mě život něco naučil, pak je to, že ve válce si každý myslí, že je na té správné straně.“

„A co my, Nitene?“ zeptal se Josh. „Jsme na té správné straně?“

„Vybrali jste si stranu, to je důležité. Nikdo netvrdí, že na ní musíte zůstat. Často je důkazem největší odvahy přiznat, že člověk udělal chybu.“ Pak se odmlčel a po chvíli pokračoval. „Řiďte se svým srdcem. Ochraňujte se navzájem, důvěřujte si, protože koneckonců všichni tito lidé okolo od vás něco chtějí, nebo chtějí, abyste pro ně něco udělali, nebo chtějí, abyste byli něčím, čím nejste. Jediné, o co se můžete opřít, jste vy dva navzájem.“ Potom odešel.

Nikolas s Perenelou čekali na molu. Sofie ucítila zkoumavý zrak Perenely, kterým si prohlížela jejich tváře, jako by z nich mohla vyčíst jejich myšlenky. Vědma přistoupila blíž a Sofii najednou došlo, že Perenela, ne Nikolas, je tu šéf. Okamžitě ji napadlo, že to tak pravděpodobně bylo vždycky.

„Je čas, abyste se rozhodli,“ oznámil s vroucným úsměvem Nikolas.

„No právě teď jsme mluvili o –“ začal Josh.

„Čas na debaty skončil,“ přerušila ho Perenela. „Nyní nastal čas něco dělat. Jste s námi?“ zeptala se.

„A máme na výběr?“ odvětil Josh.

Perenela otevřela ústa, aby odpověděla, ale Nikolas ji zatahal za rukáv, a když se na něj podívala, zavrtěl hlavou. Pak se ujal slova alchymista. „Vždycky máte na výběr.“ Vztyčil tři kostnaté prsty a začal vypočítávat: „Můžete bojovat s námi, můžete se připojit k Johnovi Dee, nebo nemusíte dělat nic.“ Výraz v jeho tváři zpřísnil. „Jestli se přidáte k čaroději, pak odsoudíte město a následně i celý svět k záhubě. Když neuděláte nic, pak se na výsledku také nic nezmění a ke zkáze dojde stejně. Ale když budete bojovat s námi, pak je tu šance, sice malá, nicméně stále šance, že lidstvo přežije.“

„Ale…“ začal znovu Josh.

Sofie se natáhla a chytila bratrovu ruku. Silně ho štípla, aby ho umlčela. „Jsme s vámi,“ odpověděla. Podívala se na bratra a ten přikývl. „Oba budeme bojovat s vámi.“ Pak zamířila pohled na Nikolase a Perenelu a zeptala se: „A jaký je teď plán?“

Vědma zlehka kývla, ale předtím si Sofie všimla slabého úsměvu na její tváři. „Josh se musí naučit minimálně ještě jedno umění magie základních živlů,“ oznámila Perenela. „Kdybychom měli čas, našli bychom někoho, kdo by ho vyškolil v magii země, vzduchu a ohně, ale nemáme. Myslím, že v čase, který nám zbývá, zvládne jen jeden živel.“

„Ale který?“ zeptal se Josh.

Perenela otočila hlavu k alchymistovi a zvedla své husté obočí v tázavém gestu. Ačkoliv si neřekli jediné slovo, vědma po chvíli kývla na srozuměnou a s úsměvem se obrátila zpět ke dvojčatům. „Bude to magie ohně,“ oznámila.

Josh se otočil k Sofii a ušklíbl se. „Oheň, to se mi líbí.“ Pak se podíval na Perenelu. „A kdo mě zasvětí do magie ohně?“

Sofie znala odpověď, ještě než vědma vůbec promluvila. „Vydáme se za Prométheem, pánem ohně.“

KAPITOLA 27

Niccolo Machiavelli seděl na místě spolujezdce ve vyřazeném armádním džípu. Křečovitě se držel madla zapuštěného v přední desce a klouby mu námahou celé zbělaly. Billy si vzadu užíval každou díru a nerovnost na polní cestě. Černý jestřáb jel po úzké cestě poměrně velkou rychlostí, s nohou přitisknutou na plynu téměř k podlaze a s nezkrotným výrazem ve tváři.

„Myslím,“ zakřičel Machiavelli, aby přehlušil řev motoru, „myslím, že tvůj pán by byl radši, kdybychom cestu přežili, aby nás mohl zabít sám. Možná by ho naštvalo, kdybys ho o to připravil. Zpomal.“

„Nejedeme moc rychle,“ odvětil Černý jestřáb. Auto poskočilo a motor zaburácel, když se všechna čtyři kola dostala do vzduchu.

„Tohle je teprve rychlost,“ zaradoval se řidič.

„Bude mi špatně,“ varoval Machiavelli. „A až se tak stane, bude to tvým směrem. A tvým také,“ dodal, když se podíval přes rameno na Billy Kida.

Černý jestřáb neochotně zpomalil.

„Nepřežil jsem ty nejnebezpečnější chvíle a nejbouřlivější okamžiky nepokojné evropské historie za posledních pět set let, abych zde zemřel při obyčejné autonehodě.“

„Černý jestřáb tudy dokáže jet i poslepu,“ uklidňoval ho Billy.

„Tím jsem si jistý, ale zůstává pro mě záhadou, proč by to dělal.“

„To jste nikdy neudělal nic jen tak, pro nevšední zážitek, pro ten pocit vzrušení?“ zeptal se Černý jestřáb.

„Ne,“ řekl Machiavelli. „Přinejmenším už hodně dlouho ne.“

Černého jestřába to viditelně překvapilo. „Jak můžete tak promarnit nesmrtelnost. Je mi vás líto,“ dodal. „Vy mě litujete?“

„Ano, nežijete, vy jen přežíváte.“

Niccolo Machiavelli zíral na nesmrtelného indiána, až po dlouhé době přikývl a uhnul pohledem jinam. „Možná máte pravdu,“ zamumlal spíš pro sebe.

K domu nevedla žádná silnice.

Na první pohled vypadal jako malá obyčejná dřevěná chata, podobná většině, které jsou rozesety po celé Americe. Když ovšem člověk přišel blíž, odhalila se mu pozoruhodná podívaná. Byl to ohromný dům, jehož větší část byla zakomponovaná do kopce, který stál za ním.

Machiavellimu naskočila husí kůže, hned jak sjeli z hrbolaté cesty na úzkou rozjezděnou cestičku. Byl to signál a znamení ochranných a obranných kouzel. Ze všeho tu dýchala velice stará magie, starodávná tajemná síla. Zachytil pradávné symboly moci vydlabané do stromů, spirály namalované na kamenech, postavy vyřezané do kůlů. Vyježděná stopa je vedla přes pole, kde tráva dosahovala výšky dveří auta. Jak se otírala o karoserii vozu, znělo to jako tisíceré šeptající varování. Ital si byl vědom pohybů kolem nich, všiml si pohledů hadů, žab i rychlých ještěrů. Uprostřed pole stál houpající se strašák, který se sem vůbec nehodil. Minuli ho zleva a Ital si ho dobře prohlédl. Měl hlavu z drsné vysušené dýně, do které byla vyřezaná tvář s kulatýma očima a vystrčeným jazykem.

Travnaté pole skončilo tak rychle, jako by na zemi přejeli hranici a zbytek cesty k domu jeli po rovném přístupném úseku. Machiavelli uznale přikývl. Nic se nemohlo dostat bez povšimnutí travnatým polem, kde zahlédl bezpočet bezpečnostních prvků, varovných signálů a jedovatých strážců. Bylo nemožné se k domu nepozorovaně přiblížit. Před otevřenými dveřmi na zápraží ležel obrovský rys, větší, než kterého kdy Ital viděl. Trpělivě sledoval přijíždějící auto a jen černé chomáčky černých chlupů na uších, které se lehounce pohybovaly, prozrazovaly, že velká kočka není jen dekorace, ale živý tvor.

Černý jestřáb zastavil auto přímo před vchodem, ale nechal motor běžet. Nevypadal, že by chtěl vystoupit. Jen bez jakékoliv emoce řekl: „Konec cesty.“

Niccolo s úlevou vystoupil z auta a začal oprašovat prach a špínu ze svého drahého, luxusního obleku. Po chvíli to ale vzdal. Obleku už nebylo pomoci. Doma v Paříži měl plnou šatnu stejně drahých obleků, ale pochyboval, že ještě bude mít příležitost si je vzít na sebe.

Rozhlédl se po okolí a nadechl se vlažného vzduchu, ve kterém voněla tráva. Kdykoliv přemýšlel o smrti a umírání – což bylo až pozoruhodně pravidelně – představoval si, že zemře v Evropě, možná v Paříži, Římě, nebo dokonce v jeho milované Florencii. Nikdy ho nenapadlo, že by svůj život skončil v Kalifornii. Nicméně ještě není po všem. Ještě není mrtev a rozhodně se nemíní vzdát bez boje.

Když Billy vyskočil z auta, Černý jestřáb zařadil rychlost a odjel. Přitom nezapomněl protočit kola a zasypat Billyho s Machiavellim kamínky a štěrkem a zmizet za vzedmutí mraku prachu a špíny. Billy se zasmál. „Věděl jsem, že to udělá.“

„Jsi v nápadně dobré náladě na někoho, kdo se možná nedožije zítřka,“ řekl Machiavelli.

„Viděl jsem muže, kteří šli na smrt a smáli se. Jiní si zoufali a řvali. Nakonec ale všichni zemřeli, pro ty první to však bylo snazší.“

„Myslíš, že dnes zemřeš?“

Billy se usmál. „O umírání nikdy nepřemýšlím,“ řekl Billy. „Ale ne, nemyslím si, že to přijde dnes. Vždyť jsme neudělali nic špatného.“

„Pan Machiavelli si myslí, že není v mé pravomoci z něj odejmout jeho nesmrtelnost. Ale mýlí se.“ Muž, který vyšel z domu, byl štíhlý a malého vzrůstu. Kůži měl v barvě právě vyleštěné mědi a obličej rozpůlený velkým jestřábím zobákem. Až k hrudi mu zasahoval hustý bílý plnovous.

A z obličeje vystupovaly černé oči bez jakékoliv známky bělma. Na sobě měl obyčejné bílé lněné kalhoty a tričko. Chodil bos. Když se usmál, ukázal všechny zuby, kterých měl v puse spoustu a všechny špičaté jako hřebíky. „Jsem Quetzalcoatl, opeřený had.“

„Je mi ctí vás poznat, pane Quez… Quet… Queza…,“ začal Machiavelli.

„Říkejte mi Kukulkan, jako všichni ostatní,“ řekla starobylá bytost a zamířila zpět do domu. Machiavelli překvapeně zamrkal při pohledu na dlouhý hadí ocas. Peří na něm zářilo všemi možnými barvami, a táhlo se za bohem jako dlouhý plášť.

Billy chytil rychle Itala za paži. „Ať se stane cokoliv,“ zašeptal naléhavě, „hlavně nezmiňujte jeho ocas.“

KAPITOLA 28

Duch Juana Manuela de Ayaly se pomalu vznášel ruinami Alkatrazu. Tento španělský námořník byl prvním Evropanem, který roku 1775 ten malý ostrov objevil a pojmenoval ho po pelikánech, kterých bylo všude tolik, že by je člověk ani nespočítal. La Isla de los Alcatraces. Pod tímto jménem se také ostrov roku 1854 prodal americké vládě a název Alkatraz mu zůstal dodnes.

Když de Ayala zemřel, jeho duch se vrátil na ostrov, a od té doby se zde potuluje a střeží ho.

V průběhu staletí sledoval, jak se ostrov mění, nejdřív to bylo místo prvního majáku na pobřeží Kalifornie, pak vojenská pevnost, která se brzy změnila ve vězení, kde byste našli mezi lety 1861 a 1963 ty nejnebezpečnější násilníky v dějinách Ameriky.

Poměrně nedávno se z ostrova stala turistická památka a španělský námořník si užíval, když mohl nepozorován proplouvat davem návštěvníků a poslouchat jejich komentáře. Zvláště si zamiloval sledování těch, kteří mluvili jeho rodným jazykem, španělštinou.

V posledních měsících se ale Alkatraz znovu změnil. Ostrov koupila soukromá společnost Enoch Enterprises, čímž bohužel ustaly veškeré návštěvy turistů. A zakrátko nato se na ostrov vrátili další vězni. Nikdo z nich však nebyl člověk. De Ayala mezi nimi mlhavě poznával některá stvoření, o kterých si námořníci vyprávěli báchorky a povídačky – třeba vlkodlaky, draky, bazilišky nebo obří červy. Jiné – jako minotaura nebo sfingu – znal z mýtů a legend, ale většinu příšer nedokázal nikam zařadit.

Pak na ostrově přibyl jiný vězeň: Perenela Flamelová.

Španělský námořník jí pomohl utéct z cely a měl obrovskou radost, když se vědmě podařilo uniknout i z ostrova. Nechala tu dva nové nebezpečné příchozí – Machiavelliho a Billyho Kida, kteří zde uvízli se všemi příšerami a monstry. Trochu doufal, že zde zůstanou přes noc, aby on i ostatní duchové zažili nějakou legraci, ale nestalo se tak. Zachránil je nějaký indián, a de Ayala bezmocně sledoval, jak jejich loď míří k městu. Tehdy ho napadlo, co to všechno asi bude znamenat pro jeho milovaný ostrov pelikánů. Sfinga stále procházela chodbami vězení, ohavný pavouk se zakuklil do obrovského kokonu ve starém domě bývalých strážníků a mořský stařec a jeho zákeřné dcery hlídaly vody okolo ostrova.

Duch se vznášel nad majákem a díval se na město, do kterého se nikdy nepodívá. Jak to tam asi vypadá, přemýšlel. Jaké je obří město na okraji tohoto kontinentu? Mnohokrát viděl mrakodrapy tyčící se až k obloze a dlouhý nádherný oranžový most přes záliv. Pozoroval lodě křižující vodu, viděl plechové ptáky na nebi a dovedl rozeznat odraz světla od kovových kapot aut, která projížděla po břehu. V dobách, kdy de Ayala objevil Alkatraz, byla největší město v Americe Filadelfie, kde žilo třicet čtyři tisíce lidí. Nyní populace v San Francisku čítala osm set tisíc lidí, což bylo pro ducha nepředstavitelné číslo. Navíc v Kalifornii žilo více než třicet šest miliónů obyvatel. Co by se s nimi stalo, kdyby ta armáda příšer zachvátila město a okolí?

Pak se duch námořníka bezděky vznesl a zamířil přes vodu směrem k městu, ale neviditelná pouta, která ho svazovala s ostrovem, ho přitáhla zpět. Byl ochráncem ostrova, ale jak dlouho ještě? Starobylé bytosti i lidé shromažďovali své síly a nehledě na to, jak to všechno skončí, de Ayala byl přesvědčený, že blížící se válku jeho milovaný ostrov nepřežije.

A když nebude Skála, pak přestane existovat i on.

KAPITOLA 29

„Sofie? Chtěla bych tě o něco požádat. Možná se ti to bude zdát trochu… divné,“ začala Perenela tiše. Chytila dívku za paži a přitáhla ji stranou. Josh s Nitenem zatím uklízeli plastové židle. Aife zmizela v podpalubí a Nikolas seděl na kraji lodi a s očima zavřenýma si užíval teplé sluneční paprsky, které dopadaly na jeho vrásčitou tvář.

„O co?“ zeptala se Sofie obezřetně a podívala se na vědmu. Odpolední slunce zvýraznilo na její tváři vějířky vrásek, které slabě, ale neúprosně přibývaly zvláště v partiích kolem očí a úst. Sofie si už nebyla jistá, co si má o Perenele myslet. Stále ji měla svým způsobem ráda – chtěla ji mít ráda – ale něco ji na této prazvláštní ženě zneklidňovalo a nemohla přijít na to, co to je.

„Bylo by lepší, kdybys Joshovi neřekla, co víš – co čarodějka ví – o Prométheovi.“

Když vědma vyslovila jméno starobylé bytosti, dívčiny oči problikly stříbrně a ve vzduchu zavoněla vanilka. „Já se snažím na čarodějčiny vzpomínky nemyslet,“ přiznala opatrně Sofie.

„Proč proboha?“ zeptala se překvapená Perenela.

„Nikolas mi řekl, že by mohly přebít ty moje, a pak bych se stala čarodějkou,“ Sofie se zamračila, „nebo ona by se mohla stát mnou. Kdybych si vybavila všechno, co čarodějka ví… stala by se ze mě ona?“

Perenela se lehce usmála. „Za celý svůj život jsem neslyšela nic tak absurdního.“

„Ale Nikolas říkal…“

„Nikolas ti řekl jen to, co považoval za pravdu,“ odpověděla Perenela. „Ale mýlil se.“

Sofie přitiskla dlaně na oči a snažila se srovnat si v hlavě, co právě slyšela. „Co by se ale stalo, kdyby čarodějčiny vzpomínky ty moje přehlušily…“

„Ale, Sofie, jsi to stále ty, kdo vzpomíná, a vždycky budeš. Žiju na světě několik staletí a stále si pamatuju, jak voněly vlasy mé babičky, a to zemřela před více než šesti sty šedesáti lety. Pamatuju si adresy všech domů, bytů, chatrčí i residencí, kde jsem kdy bydlela. Jedna vzpomínka nevytlačí druhou. Čarodějčiny vzpomínky se jen přidaly k tvým. Nic víc a nic míň. Pravda, naše vzpomínky z nás tvoří jedince a originály, ale kdyby čarodějka chtěla přebít tvé vzpomínky, už by se to dávno stalo v Ojai, a netrvalo by to ani mžik.“

Vědma se zarazila a po chvíli pokračovala. „Když byl Nikolas zavřený ve vězení v Bastile, byla jsem učednicí čarodějky z Endoru. Tehdy žila na jihu Francie. Studovala jsem a učila se od ní více než deset let. Umí být krutá a náladová, a bezpochyby je nebezpečnější, než si umíš představit, ale je také neskutečně chaotická. Nikdy nebyla schopná něco dopředu naplánovat. Obětovala své oči, aby prohlédla neustále se měnící spirálu času. Dokáže nahlédnout do budoucnosti roky, desetiletí, století i tisíciletí a vysledovat možné důsledky jednotlivých událostí, ale je tak roztěkaná, že nesvede naplánovat vlastní den. Velmi často zapomene i ty nejjednodušší a nejsamozřejmější věci. Musím ale uznat, že je prohnaná jak liška, a kdyby tě chtěla ovládnout, pak by k tomu došlo již, když tě učila magii vzduchu.“

Sofie cítila úlevu, jako by jí spadl obrovský kámen ze srdce. „Takže její a moje vzpomínky se nikdy nepomíchají?“

„Nepomíchají,“ ujistila ji Perenela. „Vždyť přece poznáš, když vidíš čarodějčinu vzpomínku, nebo ne?“ Sofie přikývla. „Ale Nikolas tvrdil…“

„Nikolas se často mýlí,“ přerušila ji vědma a v hlase jí zaznělo něco chladného. „Miluji ho a milovala jsem ho po staletí, ale i když je v mnoha ohledech bystrý a výjimečný, je stále jen člověk se všemi lidskými chybami a slabinami. Dopouští se chyb,“ dodala. „My oba.“ Zavrtěla hlavou a usmála se, pak se také vrátila vřelost do jejího projevu. „Ne, já si nemyslím, že by čarodějčiny vzpomínky přebily ty tvé. Na to máš příliš silnou vůli – musíš mít, jinak bys nepřežila probuzení smyslů, nenaučila se magii vzduchu, ohně a vody, a to tak rychle. Navíc, abych byla upřímná,“ dodala s úsměvem, „nevěřím, že by čarodějka byla schopná naplánovat něco tak důmyslného a složitého. To není její styl.“

Niten a Josh vylezli z podpalubí. Josh se zubil od ucha k uchu. „Za chvíli se vrátíme,“ zavolal nazpět Niten. „Jdeme pro auto. Potřebujeme něco méně nápadného, než toho rudého ďábla, ve kterém jste přijeli.“

Sofie s Perenelou stály mlčky a sledovaly oba muže, jak vystoupili na molo a pomalu zmizeli mezi ostatními hausbóty.

„Nikolas a já chceme požádat Prométhea, aby Joshe zasvětil do magie ohně,“ pokračovala Perenela, když oba muži zmizeli z dohledu. „Ale ta zkušenost musí být pro tvého bratra naprosto nová a jedinečná. Nesmíš ho varovat, jaký pán ohně je.“

Sofie se už chystala zeptat proč, ale pak se jí v hlavě objevily vzpomínky, které vše vysvětlovaly. Kousla se do jazyku, aby udržela tvář nehybnou jako socha. Josh vyloženě touží naučit se magii ohně, ale určitě se mu nebude líbit, jak k tomu dojde. Sofie přikývla. „Neřeknu mu to.“

„Dobře.“

„Kdo je Niten?“ změnila Sofie téma hovoru. Jméno bylo čarodějce neznámé, a Sofie jen čekala na vhodnou příležitost, aby o Japonci zjistila něco víc.

Vědminy zelené oči se zahalily do mraku vzpomínek a otočila hlavu směrem, kudy oba muži odešli. „Niten je nepochybně nejlepší bojovník s mečem, který kdy chodil po světě. Je také jediný, kdo porazil Scathach v souboji. Když se ho ale zeptáš, řekne ti, že je především umělec. To je ale také pravda, jeho práce štětcem jsou světoznámé. Vlastnili jsme jednu jeho malbu v našem bytě v New Yorku, než ho Dee vypálil do základů. Niten cestuje světem a okolními říšemi a hledá soupeře, se kterými by se mohl utkat, aby zdokonalil své bojové schopnosti. Nesmrtelnost získal pravděpodobně někdy v sedmnáctém století, a to díky Benzaiten, o které si mnozí, včetně čarodějky, myslí, že patří mezi původní generaci legendárních starobylých bytostí. Niten je také známý pod jménem Miyamoto Musashi.“

Sofie zalapala po dechu, protože jména jako Benzaiten a Miyamoto Musashi v ní vyvolaly řadu vzpomínek, které se rychle proháněly její hlavou. Dívala se do lehce zvlněné šplouchající vody, kterou brzy nahradily dávné výjevy…

Niten v exotické zbroji samuraje se prodíral bambusovým hájem. Honila ho stovka vrčících příšer, která připomínala různá zvířata, avšak kůži měla růžovou, modrou nebo červenou. Hlavám dominovaly rohy, tři oči a děsivé zuby a z rukou čněly tvorům dlouhé ostré drápy. Samuraj vyběhl z lesa a zastavil se právě včas na hraně útesu, který hluboko dole omývaly vody oceánu. Otočil se a s meči v rukách čelil hordě pronásledovatelů. Za děsivého vytí se objevila první hladová monstra a postupně se přibližovala… Pak se zjevila Benzaiten.

Vystoupala z moře za Nitenem, drobná, éterická a nádherná bytost, která seděla na zádech obrovského růžového draka. Poklepala malovaným vějířem na hlavu draka, který následně roztáhl svá velká křídla, otevřel tlamu a ukázal stovky špičatých zubů a dlouhý černý rozeklaný jazyk… rohatá horda se v tu ránu obrátila a zmizela zpět mezi bambusy.

Zůstal jen jeden. Obrovské modré stvoření se zahnutými tesáky. Zvedlo luk tak velký jako ono samo a vystřelilo dlouhý šíp s černým koncem přímo na drobnou starobylou bytost.

Nitenovy meče vystřelily rychlostí blesku… a ve vzduchu šíp rozsekaly na kusy.

Sofie se otřásla a zhluboka se přerývaně nadechla. „Ano, Benzaiten ho učinila nesmrtelným…“

„Co si čarodějka myslí o Benzaiten?“ zeptala se zvědavě Perenela.

Sofie kývla. „Čarodějka je přesvědčená, že je jednou z původní generace starobylých bytostí.“

„Vidíš?“ usmála se potěšené Perenela. „Můžeš si na pomoc povolat vzpomínky, když je budeš potřebovat. To ty ovládáš vzpomínky, ne ony tebe.“

„Vypadá to, že některá jména ve mně vyvolávají vzpomínky. Když jsme byli v Paříži, Johanka se mnou ve spánku provedla něco, čím mi hodně pomohla. Když mi totiž čarodějka předala své vědění, myslela jsem, že mi hlava vybouchne. Ten hluk a hlasy uvnitř byly nesnesitelné. Neustále jsem slyšela tisíce hlasů v různých jazycích, části písní a dokonce zvuky, které mi byly naprosto cizí. To všechno mě strašně děsilo. Po několika dnech jsem zjistila, že jim začínám rozumět,“ dodala s jistou mírou údivu. „Když mi Johanka pomohla, ty hlasy a zvuky nezmizely, ale najednou zněly jako šepot z veliké dálky. Nyní stačí, když se soustředím na nějaké jméno, a vzpomínka sama naskočí. Ale snažila jsem se je nevnímat a spíš je potlačovat.“

„To nedělej. Vzpomínky jsou znalosti, a v těch je síla a moc. Je to opravdu výjimečný dar, který ti čarodějka věnovala.“ Pereneliny oči se zahleděly do dálky. „Kéž bych jen věděla, proč st rozhodla dát ho tobě.“

„Proč?“ nerozuměla Sofie.

„Musela v budoucnu vidět něco, co naznačovalo, že její znalosti budeš potřebovat,“ řekla Perenela. „Mohla tě jednoduše jen zasvětit do magie vzduchu, aniž by ti dala své vzpomínky.“

Něco na této úvaze Sofii zneklidňovalo, ale nevěděla přesně, co jí vadí. Promluví si o tom později s Joshem, možná jí pomůže. „Takže její vzpomínky mě určitě nikdy neovládnou?“ ujistila se ještě jednou Sofie.

„To rozhodně ne,“ usmála se Perenela vstřícně. „Nemáš ani ponětí, jak mocná jsi. Přežila jsi strašlivý proces probuzení smyslů a naučila ses tři z magií základních živlů jen za pouhých pár dní.“ Perenelin hlas zněl měkce a přátelsky, ale Sofie v něm poznala i náznak smutku, a napadlo ji, jestli vědma myslí na ta dvojčata, která nepřežila. „Měla bys vědět, že nikdo před tebou nikdy nic podobného nedokázal. Opravdu nikdy.“ Natáhla ruku a položila ji na Sofiino rameno. „Nemáš ani tušení, jak jsem na tebe pyšná. Věděla jsem od první chvíle, že ty a tvůj bratr jste ti praví.“

Do přístavu vjela dlouhá černá limuzína a zastavila prudce v mraku prachu.

Z místa řidiče vystoupil rozesmátý Josh a jako spolujezdec jel Niten, který očividně nechal mladíka řídit.

Sofie zvedla ruku, aby zamávala svému dvojčeti. S očima stále sledujícíma bratra řekla: „Vy jste věděla, co se stane, že?“

Perenela neodpověděla.

Dívka se k vědmě neobrátila, ale pokračovala: „Ten den, kdy šel Josh žádat o práci v knihkupectví a vy jste mě potkala v kavárně. Když jste se zjistila, že jsme dvojčata… věděla jste, že jsme…“

„… dvojčata z věštby? Jsem sedmá dcera sedmé dcery. Mám dar vidět jisté věci. Když jsem tě poprvé zahlédla, všimla jsem si, že jsi výjimečná. Nešlo si nevšimnout slabého náznaku tvé aury, když jsi vešla do dveří. Když jsi mi řekla, že máš dvojče, mé podezření jen zesílilo, a když jsem pak uviděla Joshe a náznak zlaté aury kolem něj, utvrdilo mě to nadobro. Řekla jsem Nikolasovi, ať Joshe zaměstná – právě se ho chystal odmítnout,“ dodala s upřímným úsměvem. „Tvůj bratr si na pohovoru nevedl příliš dobře! Myslím, že o tu práci moc nestál.“

„To nestál.“ Sofie se rychle podívala na vědmu. „A vy jste přiměla Bernice, aby najala mě.“ Bylo to spíš oznámení než otázka, ale Sofie chtěla, aby to Perenela přiznala.

Perenela téměř neznatelně kývla. „Vnukla jsem jí myšlenku, že tě potřebuje, to je pravda.“

„Vnukla?“

„Dokážu být docela přesvědčivá.“

„Kdy jste nám o tom všem chtěli říct?“ zeptala se Sofie dost rozčíleně. Jen myšlenka na to, že jimi Flamelovi manipulovali měsíce, ji doháněla k šílenství.

„Chtěli jsme vám o všem říct během příštích pár týdnů, o letním slunovratu.“

„Litha,“ vyskočilo Sofii v hlavě.

„Ano, v dávných dobách se používal termín Litha. Je to zvláštní období v roce, kdy vaše aury, zlatá a stříbrná, budou nejsilnější. Mysleli jsme si, že to bude nejvhodnější doba pro probuzení vašich schopností. Čas, kdy ohrožení vašeho života nebo zdraví bude nejmenší.“

„Ale i tak by to bylo nebezpečné…“

„Vždycky je nějaké nebezpečí.“

Sofie se podívala do studených Pereneliných zelených očí. „A přece jste do toho chtěli jít?“

„Ano.“

Sofie cítila, že se jí dělá špatně. Tato žena, kterou měla ráda, obdivovala ji a respektovala, nyní přiznala, že by je bez mrknutí oka vystavila obrovskému riziku. Nyní viděla vědmu úplně jinýma očima. Perenelina ledová krása najednou získala téměř děsivý nádech.

„Cítíš to?“ zeptala se Perenela najednou.

„Co?“ nadechla se zhluboka Sofie. „Vanilka,“ odpověděla. „Ale voní nějak nakysle.“

„Vztek a rozhořčení poznamenaly tvou auru. Musíš se to naučit ovládat. A než nás rychle odsoudíš,“ pokračovala vědma s ledovým úsměvem, „zeptej se sama sebe, co bys na našem místě udělala ty? Obětovali jsme s Nikolasem posledních pár století, abychom našli dva, kteří zachrání tento svět před jinak nevyhnutelnou zkázou. A přiznávám, chybovali jsme, a někdy s velice vážnými následky,“ dodala smutně, „a s těmi chybami musíme žít až do konce života. Ale ptám se tě, co jiného jsme mohli dělat? Bylo by lepší, kdybychom nikoho nehledali? Přijali jsme obrovskou zodpovědnost, a to dobrovolně.“

„Gilgameš říkal, že ostatní dvojčata nepřežila proces probuzení smyslů. Vy jste je nechali tím projít, i když jste věděli, že s největší pravděpodobností zemřou.“

„Někteří přežili,“ řekla chladně Perenela. „Ale my jsme nikdy nikoho nenutili. Vysvětlili jsme možná rizika. A všechna dvojčata, která se rozhodla projít procesem probuzení schopností, ochotně podstoupila nebezpečí,“ dodala.

„Dobře, ale mě nikdo nevaroval,“ rozzlobeně vytkla Sofie.

„A kdy jsme tě měli varovat?“ zeptala se vědma. „Od chvíle, kdy Dee vrazil do knihkupectví minulý čtvrtek, rozeběhly se události v neuvěřitelném tempu.“

„Měli jste mě varovat,“ trvala na svém Sofie.

„A kdybychom ti řekli o rizicích, jak by ses rozhodla? Co bys udělala?“ Perenela přistoupila o krok blíž a pozorně se zahleděla do Sofiiných očí. „Jsi dobrý člověk, Sofie Newmanová. Jsi stříbro – jako Johanka. Jako ona jsi dobrosrdečná a ohleduplná, a jako ona bys udělala to, co je správné. Kdybychom s Nikolasem čekali do slunovratu a vysvětlili ti celou situaci, jak jsme původně plánovali, věřím, že bys celý proces stejně podstoupila.“

Sofie otevřela ústa, aby reagovala, ale pak si to rozmyslela.

Perenela měla pravdu, i kdyby věděla o všech rizicích, rozhodla by se stejně.

„Jak by se rozhodl Josh?“ zeptala se Perenela tak tiše, že Sofie musela napnout uši.

Sofie se podívala na bratra, ale nemusela přemýšlet ani chvilku. Kdyby věděl o všech těch rizicích, ani by se o to nepokoušel. Josh se rád vytahoval a chvástal, ale rozhodně odvahou neoplýval. Ale pak si vzpomněla na Joshe v Paříži a v Londýně, kde ukázal opravdu výjimečnou statečnost. To byl nový Josh, kterého nikdy předtím neviděla. Starý Josh, její bratr by ještě minulý týden ničeho podobného schopný nebyl. A ani by se o to nesnažil.

„A proto si myslím, že nejlepší bude, když Joshovi o Prométheovi neřekneš,“ zakončila Perenela. „Nebudeme ho zbytečně děsit.“

KAPITOLA 30

Hlídači padali k zemi jako hrušky po dešti při téměř neslyšitelných tónech flétny Virginie Darové. Nechala vzhůru jen jednoho, který zhypnotizovaný starou americkou lidovou melodií ochotně povypínal bezpečnostní kamery, alarmy a otevřel dveře, aby mohli Dee i Virginie dovnitř. Líbezná melodie skončila jediným vysokým tónem, který složil i posledního hlídače k zemi, kde se mu tvář zkřivila bolestí.

Čaroděj přešel jeho tělo, podíval se okolo po spících strážích a uznale přikyvoval. Obrátil se a prohlížel si flétnu s hlavou lehce nahnutou na stranu. Po celé délce nástroje se táhly různé spirály a znaky. „Vždycky mě tvá flétna fascinovala,“ řekl. „Nikdy jsi mi neřekla, kde jsi k ní přišla.“

„To jsem ti opravdu neřekla,“ potvrdila přísně Virginie a odvrátila se, aby naznačila konec diskuze na toto téma.

Dee následoval ženu prázdným Towerem. „Možná to byl dárek od tvého pána?“ neodbytně pokračoval Dee.

„Nemám žádného pána,“ řekla Virginie pomalu, pak se přes rameno podívala na čaroděje a z očí jí zlostí sršely blesky. „Ale to ty samozřejmě víš.“

„No ano, to je pravda, zabila jsi ho.“

„Jen blázen zabije starobylou bytost,“ vyhrkla. „A já nejsem blázen, na rozdíl od tebe!“

Dee pokrčil rameny. „Jestli mluvíš o Hekaté, co se stalo, nedá se odestát. A technicky vzato, já jsem ji nezabil – Ygdrasil na ni spadl.“

„Vždycky jsi měl talent všechno překroutit, Johne,“ poznamenala Virginie tiše. „I Shakespeare říkal, že jsi měl být spisovatelem. Slyšela jsem, že jsi na něj a saracénského rytíře tady narazil. A prý jsi nedopadl zrovna nejlépe,“ dodala se škodolibým úsměvem.

Dee trochu přidal a vyrovnal tempo s Virginií. „Ty jsi věděla, že žijí ve městě?“

„Hodí se vědět, na koho je možné ve městě narazit.“ Znovu se ocitli pod noční oblohou plnou hvězd, kde před nimi stála červenočerná tudorovská budova. Slyšeli vodu narážející do kamene a vzduch byl ztěžklý značnou vlhkostí. „Shakespeare tu žije od šestnáctého století, Palamédes se tu nikdy dlouho nezdrží.“ Virginie přecházela po dláždění naprosto neslyšně ve svých kožených mokasínech. Nahnula se přes zábradlí a zadívala na černou hladinu. Pak ukázala naproti, kde se tyčil oblouk s těžkou kovovou mříží. Brána uprostřed nedoléhala a mezerami protékala tmavá voda, která vytvořila po obou stranách černé jezírko. „A teď mi budeš tvrdit, že vstup do té říše je ve vodě za tou branou?“

„To je. Ty jsi tu nikdy nebyla?“ zeptal se Dee, viditelně překvapený.

„Nikdy jsem nebyla tak nebezpečně zvědavá jako ty,“ odvětila Virginie.

Čaroděj se usmál. „Díky zvědavosti poznáváme nové věci.“ Lokty se opřel o zábradlí a díval se na zamřížovaný vchod do vody. „Kdybych jen mohl použít svou sílu, pak bych…“

„Jestli použiješ svou sílu, okamžitě přitáhneš pozornost všech a všeho k tomuto místu,“ připomněla mu Virginie. „A tentokrát tě nezachráním.“

Dee se na ženu rychle podíval. „Ty? Zachránit mě? To si myslíš, že jsi udělala?“

Virginie otočila flétnou v ruce jako s obuškem. „Já jsem tě zachránila. Možná bys jednoho nebo dva přemohl, ale obklíčily by tě stovky. Zřejmě všechny rody a klany kuklubů se stáhly do Londýna. Dokonce jsem viděla i nějaké vlkodlaky samotáře, a ty víš, jak mohou být nebezpeční. Nakonec by tě zajali a tu většinu, co by z tebe zbyla, by dopravili k tvým pánům.“

„Většinu, co by ze mě zbyla?“ Dee těžce polkl při té představě.

Na Virginiině tváři se objevil nelítostný úsměv. „Nepochybně by po cestě ochutnávali svou kořist, to by si rozhodně nenechali ujít.“

Dee se zachvěl. „Nesnáším kukluby.“

„No, můžu tě ujistit, že v této chvíli je to vzájemné. Zástupy tvých nepřátel rostou geometrickou řadou každou hodinu.“

„Ale ty jsi také jejich nepřítel,“ řekl Dee.

„Já ne,“ zatočila Virginie znovu flétnou. „Ani mě neviděli, budou si myslet, že je to všechno tvá práce.“

Dee s obdivem zatřásl hlavou. „Skoro jsem zapomněl, jak umíš být nemilosrdná. Měli jsme spojit síly již před lety. Společně bychom již dávno vládli světu.“

„To ještě můžeme,“ souhlasila Virginie. „Ale nyní musíš přijít na to, jak otevřít bránu. Někdo nás sleduje.“

Dee se ani nepohnul, jen náhlé napětí v ramenou prozrazovalo vypjatou situaci. „Kde? Kdo?“

Žena kývla směrem k vodě před nimi, která odrážela nebe nad nimi.

Dee se zahleděl na hladinu, až po chvíli pronesl: „Dva ptáci, krouží dost vysoko… ale ptáci přece v noci nelétají, a rozhodně ne v dokonalých kruzích.“

„Jsou moc vysoko,“ řekla Virginie, „ale hádám, že jsou to havrani.“

„Havrani?“ Dee si nervózně olízl rty. „Dobrá v Toweru jsou přeci havrani…“

„… jejichž křída jsou přistřižená, proto nemohou létat,“ připomněla Virginie. „Tito dva ptáci nejsou z tohoto světa, což znamená…“

„Odinovi ptáci,“ zašeptal Dee.

„Což znamená, že Odinovi vlci Geri a Freki, nejsou příliš daleko.“ Virginie se sladce usmála. „Co ta jejich jména v překladu znamenají? Ano: Nenasytný a Žravý. Jsem velmi ráda, že nejdou po mně.“

Pak najednou zazářila čarodějova aura, okolní zdi polila jantarová barva a černý stín a vzduch protkl výrazný zápach síry.

„Co, co to děláš?“ zvolala vyplašeně Virginie Darová. „Prozradil jsi, kde jsme!“ Už při těch slovech se z dálky ozývalo radostné vytí, které se neslo noční oblohou. Kuklubové se znovu přihlásili.

„Zabil jsem Hekaté a zničil Strom života,“ vyštěkl Dee. „Odin ji miloval. On nemá v plánu mě zajmout a předvést před mé pány. Chce mě zničit a rozhodně má pro mě připravený dlouhý a bolestivý konec. Čas na vytáčky a lstivé okliky je pryč, musíme se odtud dostat, a to hned!“ Čarodějova žlutá aura se linula z těla přímo do tmavého jezírka, ve kterém voda mrzla v nažloutlý led. Čaroděj se přehoupl přes zábradlí a dopadl neomylně a pevně na kluzký povrch. Led zapraskal a pod nohama se mu objevily první praskliny. Dee se podíval na Virginii. „Máš poslední šanci se rozhodnout.“

„Copak mám nyní na výběr?“ Virginie byla pěkně naštvaná. „Tvůj pach ze mě bude cítit na hony daleko.“ Lehce a elegantně přelezla zábradlí a dopadla vedle čaroděje. Popošla blíž a přitiskla výhružně flétnu ke krku Johna Dee, až mu téměř vrazila ohryzek dovnitř. Pak zvedla jeho bradu. Čaroděj se snažil polknout, ale marně. „Nepokoušej se mě zradit, Johne Dee,“ zašeptala Virginie Darová. „Byla by chyba přidat mě na seznam svých nepřátel.“

„Slíbil jsem ti to,“ zalapal po dechu Dee.

„Pak udělej všechno pro to, abys ten slib dodržel. Chci vládnout tomuto světu.“

Dee začal pokyvovat… ale najednou si všiml střemhlav letících havranů se špičatými zobáky a ostrými drápy připravenými zaútočit.

KAPITOLA 31

Josh seděl vedle Nitena na předním sedadle dlouhého černého auta. Japonský bojovník řídil s levou rukou na volantu a pravou držel dlouhou dýku v černém lakovaném obalu. Vzadu opřený o Perenelu odpočíval Nikolas a naproti nim se uvelebily Sofie s Aife. Alchymista měl zavřené oči a hlavu položenou na rameni své ženy. Prsty se jemně dotýkali jako dva zamilovaní mladí lidé.

„Kolik času mu zbývá?“ zeptala se ne příliš zdvořile.

Flamel otevřel své bledé oči a narovnal se. „Dost dlouho,“ odpověděl, ale hlas mu chvílemi selhával. Odkašlal si a začal znovu, tentokrát o něco jistěji. „A ještě není mrtvý, a rozhodně ne hluchý.“

Aife se ušklíbla a odhalila své upírské zuby. V tu chvíli vypadala jako Scathach.

„Proč jsi tu s námi?“ vyhrkla Perenela.

„Chci zpět svou sestru,“ odvětila Aife stejně studeným nepřátelským tónem, jak zněla otázka vědmy.

„Vypadá to, že Scathach je uvězněná někde v minulosti,“ podotkl Nikolas.

„Můj strýček Prométheus mě vezme ke Chronovi, donutím ho, aby vrátil Scathach –“

„A Johanku,“ dodala rychle Perenela.

„A Johanku,“ souhlasila neochotně Aife. „Přiměju ho, aby obě dostal zpět do současnosti.“

Sofie se zády opřela zády o dveře a otočila k bojovnici. Jméno pána času v ní vzbudilo mnoho vzpomínek. Čarodějka z Endoru ho dobře znala a věděla, čeho je schopný. Obchodovala s ním a zaplatila strašlivou cenu. „Nebude za pomoc Chronos něco chtít?“ zeptala se opatrně, ale uvnitř zápasila, aby udržela hlas v klidu.

„Bude,“ pokrčila Aife rameny a posunula sluneční brýle zpátky na nos. „Strýček se o to postará. Je totiž jednou z nejmocnějších starobylých bytostí,“ dodala pyšně.

„Ty si myslíš, že Chronos vrátí tvou sestru a Johanku do současnosti jen kvůli Prométheovým krásným očím?“ Flamel se zasmál a rozkašlal. Po chvíli ještě dodal: „A co když odmítne?“

Aife odhalila znovu své strašné zuby. „Pak si s ním promluvím sama. Nikdo mi nikdy nic neodmítl.“

„Kromě Scathach,“ řekla velice tiše Sofie.

Rusovlasá válečnice pohlédla na dívku a pak následovalo dlouhé ticho, ve kterém zněl jen zvuk pneumatik na silnici. „Kromě Scathach,“ uznala nakonec Aife a v jejím hlase se odrážel pocit velké ztráty.

„Co se stalo?“ zeptala se Sofie.

Aife zamrkala a na chvíli se do jejích zelených očí nahrnula krev. Pak se zavrtěla a kývla na Joshe. „Jste dvojčata,“ začala, „co bys dělala, kdybys ho ztratila?“

„Jak ztratila?“ zavrtěla Sofie nechápavě hlavou.

„No, kdyby se proti tobě obrátil, nenáviděl tě…“

Josh se začal smát, dokud si neuvědomil, že to upírka myslí vážně. „Nikdy bych…“ začal.

„To říkala Scathach také,“ přerušila ho Aife. Oči měla jako přilepené na Sofii. „Neodpověděla jsi mi na otázku: co bys dělala, kdybys bratra ztratila, kdyby tě najednou začal nenávidět? Zavrhla bys ho? Zapomněla na něj?“

„Nikdy,“ zašeptala Sofie. Myšlenka na něco takového byla mrazivá a Sofii se při ní dělalo špatně od žaludku.

Aife pomalu kývla, pak se opřela do zad a zavřela oči s dlaněmi volně položenými na stehnech. „Ztratila jsem Scathach, ale vždycky jsem věřila, že budu mít příležitost to napravit.“

„Strávila jsem na tomto světě deset tisíc let, abych získala možnost sestře dokázat, že jsem ji nikdy nepřestala mít ráda.“

Sjeli na silnici 101, která vedla na sever, a zrychlili. Za hučícího zvuku pneumatik po silnici se pak Perenela naklonila dopředu a dotkla se upírčina kolena. Ve vzduchu zapraskala statická elektřina.

„Opravdu máš ráda svou sestru?“

„Ano.“

„Ale ona nemá ráda tebe,“ řekla tiše vědma. „Na tom nezáleží.“

Opět následovalo ticho, které přerušila jen Perenela.

Mluvila tiše, skoro šeptala a oči jí zvlhly. „Možná jsme se v tobě spletli, a pokud tomu tak je, omlouvám se.“

Aife vyprskla smíchy. „Ne, nespletli jste se, vědmo, jsem stejně špatná jako vždycky.“

Josh se otočil dozadu a zeptal se: „Hele, ty jsi řekla, že jsi na světě deset tisíc let?“

Sofie kývla. Věděla přesně, kam bratr míří…

„Jsi Scattyino dvojče, a ona tvrdí, že jí je dva tisíce pět set sedmnáct let. To nějak nesedí.“

„Scathach lže,“ Aife odpověděla jednoduše. Zavrtěla hlavou. „Je hrozná lhářka. Neměli byste věřit jedinému jejímu slovu.“

KAPITOLA 32

„Předpokládám, že se Billy zmínil, abyste neupozorňoval na můj ocas,“ řekl Kukulkan, který seděl na stoličce vytesané z kamene a pomalované šklebícími se obličeji. Jeho ocas zářil všemi barvami. Stočil ho kolem nohou a koncem tiše poklepával o zem.

Niccolo Machiavelli se opřel do ručně vyřezávané zdobené sesle, která připomínala trůn. Na opěradlech nechal odpočinout lokty a prsty spojil ruce těsně před obličejem. Prazvláštní klid se rozhostil v jeho těle a už jen skutečnost, že přežili první chvíli, mu dávala důvod k naději. Zhluboka se pomalu nadechl a srovnal si myšlenky, než odpověděl.

Ital nebyl v podobné situaci poprvé. Vždy ho před jistou smrtí zachránil jeho pověstný důmysl a obratný jazyk. Býval vyslancem na honosných dvorech francouzských i španělských, kde jediné špatně zvolené slovo nebo pohled mohly odsoudit člověka k smrti. Přežil i smrtící misi u papežského dvora a ještě nebezpečnější dobu vlády Borgiů, kde vražda a travičství byly na denním pořádku. Starobylý bůh, který seděl proti němu, vypadal doslova jako člověk – až na ten ocas a černé oči bez bělma. Mohl být deset tisíc let starý, možná i více, ale Machiavelli věděl, že téměř všechna stvoření, která kdy potkal nejen na tomto světě, ale i v ostatních říších, ovládají stejné potřeby a tužby. Staré lidské báje a legendy vypráví barvitě o tom, jak malicherní bohové byli. Říká se, že bohové stvořili člověka k obrazu svému. Jestli to tak je, pak lidské plémě zdědilo všechny jejich chyby a nedostatky.

Kukulkan kroutil ocasem, když čekal na odpověď. Nakonec se Machiavelli usmál a řekl: „Billy něco naznačil, že bych se tomuto tématu měl vyhnout.“ Koutkem oka zahlédl, že nesmrtelný Američan hrůzou zavřel oči. „Ačkoliv musím říct,“ dodal, „že je to jeden z nejkrásnějších ocasů, které jsem kdy viděl.“

Billyho ústa oněměle sklapla a zděšení, které vyzařovala jeho tvář, nebralo konce. Stál za pravým ramenem Itala, tváří ke svému pánu, ale nyní pomalu a opatrně poodstoupil stranou. Zažil již dost soubojů a přestřelek, aby věděl, že není dobré stát za jistým cílem.

„A viděl jste mnoho ocasů?“ zeptal se malý muž s bílým plnovousem. Jeho ústa bez rtů tvořila vodorovná rýha a černé oči se zvědavě upnuly na Machiavelliho obličej.

„Hodně nejen na tomto světě, ale i jinde. Vždycky jsem měl slabost pro krásné věci,“ dodal Ital. „Staletí jsem sbíral starožitnosti a už léta je pýchou mé sbírky pletená abelamská maska duchů z Papuy Nové Guineje. Je zdobená nejkrásnějšími pery rajky.“

„Nádherný pták,“ souhlasil Kukulkan.

„Ale vaše peří je samozřejmě ještě krásnější,“ dodal Machiavelli.

„Kdybych získal dojem, že se mi snažíte vlichotit, na místě byste zemřel.“ Výraz v tváři starého muže se jemně změnil.

Billy poodstoupil o další krok od Itala. „Myslíte si, že lžu?“ zeptal se Machiavelli. Kukulkan nahnul hlavu na stranu a poslouchal. „A vy si nemyslíte, že byste měl krásnější peří než rajský pták?“ pokračoval Niccolo.

„Samozřejmě, že mám,“ potvrdil starodávný bůh. „Tak jsem jenom zdůraznil pravdivou skutečnost. Pravda je většinou ta nejjednodušší cesta,“ řekl nesmrtelný Ital. „Jen hlupáci lžou, chytrý člověk dává přednost pravdě.“

„Váš pán mě varoval, že jste… komplikovaný,“ řekl Kukulkan po dlouhé pomlce.

„Nevěděl jsem, že se znáte s mým pánem,“ řekl Machiavelli. „I když bych asi neměl být překvapený, jelikož většina starobylých bytostí se navzájem zná.“

„Ne všichni,“ poznamenal Kukulkan. „I dnes mě překvapí, když se na tomto světě objeví někdo, o kom jsem již tisíce let neslyšel.“ Obrátil hlavu k velkému oknu, které zabíralo celou jednu stěnu. Z tohoto pohledu jeho tvář se špičatou bradou a zahnutým nosem připomínala obličeje soch v chrámech Jižní Ameriky. „Jsme s vaším pánem spřízněni,“ začal Kukulkan a podíval se znovu na Itala.

„Nikoliv pokrevně, ale jsme spojeni poutem zrozeném v boji a utvrzeném nepřízní osudu. Je mi ctí ho zvát bratrem.“

„Můžu se zeptat, jak jste mého pána poznal?“

„Ve strašných dobách po potopení Danu Talis se přeživší uchýlili na zbytky naší dříve fenomenální flotily. Plavili jsme se bez cíle mnoho dní na našich kovových lodích. Ve vodách vřela vyvěrající láva, ve vzduchu poletoval popílek a na zápach síry nešlo zapomenout. Z nebe padaly žhavé uhlíky a vařící dešťové kapky. Má loď narazila do nově utvořeného lávového útesu a šla ke dnu. Přežil jsem jediný. Váš pán navzdory přání posádky obrátil loď a vrátil se pro mě, přestože patřím k jinému druhu i kastě. Dělil se se mnou o jídlo i vodu, a když jsem propadal zoufalství, vyprávěl mi příběhy o světě, který býval, a o tom, který přijde. Přesvědčil mě, že ze zkázy Danu Talis povstane nový svět – ani lepší, ani horší než ten, který skončil. On mě změnil, pomohl mi uzřít potenciál, který nová lidská rasa v sobě nesla. Říkal, že lidské pokolení potřebujeme, abychom přežili. A já jsem mu věřil.“ Kukulkan se zvedl a procházel po místnosti s ocasem chrastícím po zemi. „A stále mu věřím.“

Machiavelliho oči se již přizpůsobily šeru uvnitř a nyní si začal všímat, že místnost zdobí řada artefaktů aztécké, mayské a olmécké kultury. Poznával vzácné sošky, zlaté plíšky s rytinami, vypracované nefritové masky a šperky vykládané černé obsidiánové nože. Mezi starožitnostmi se nacházely i kousky z Egypta, ale některé z nich nápadně připomínaly mayské protějšky.

Prsty starobylé bytosti přejely po aztéckém meči zdobeném nefrity, ze kterého vystupovaly ostré hroty z obsidiánu. „Já jsem se pak vydal na západ do země lesů a hor, zatímco Aton, pokračoval na východ a do Středozemí.“ Kukulkan zvedl malého vyřezávaného skarabea a zblízka si ho prohlédl, než ho opět vrátil na polici. „Tehdy jsme učili lidi, postrkovali je ve vývoji a časem nás lidé začali uctívat, i když různými způsoby. Už nikdy jsem nebyl šťastnější.“ Machiavelliho jindy kamenná tvář musela prozradit překvapení, jelikož Kukulkan se usmál. „Nečekal jste, že bychom byli schopní cítit štěstí?“ zeptal se.

Nesmrtelný Ital zavrtěl hlavou. „Všechny starobylé bytosti, se kterými jsem za staletí přišel do styku, projevovaly jen vztek, zlost nebo žárlivost. Nikdy mě nenapadlo, že byste mohli cítit i něco jiného,“ přiznal Machiavelli. „Proč bychom nemohli?“

Machiavelli pokrčil rameny. „Protože nejste lidé,“ hádal.

„Některé emoce jsou vlastní všem žijícím tvorům – od starobylých bytostí až k lidem, dokonce některé zažívají i zvířata,“ osvětlil Kukulkan. „Nikdy jste neviděl psa truchlícího pro svého pána, nebo stádo slonů vzdávající čest mrtvému? Ale určitě jste viděl nadšeného psa, který se předvádí před pánem, jenž se právě vrátil.“

Machiavelli přikývl.

„Ale je pravda, že starobylé bytosti jako druh neprožívají příliš silné emoce. Staletí moci a vlády nás obraly o tolik každodenních radostí. Měli jsme všechno, a chtěli jsme ještě víc. V posledních letech před potopením ostrova už nebyl slyšet smích jako dříve. Starobylé bytosti se chovaly krutě ke svým služebníkům i k sobě navzájem. Bojovali jsme, protože jsme měli příležitost. Vedli jsme bezdůvodné války, jen protože jsme se nudili.“ Kukulkan rychle mrknul na Machiavelliho. „Jsem stejně vinen jako ostatní. Aton to ale změnil. Byl tím nejstatečnějším a nejneohroženějším bojovníkem, kterého jsem kdy potkal, a přece dokázal být laskavý a dobrotivý.“ V Italově obličeji se opět objevil údiv. „To jste o svém pánovi nevěděl?“

„Viděl jsem ho osobně jen dvakrát,“ řekl Machiavelli. „A pokaždé jen krátkou chvíli. Podruhé mě učinil nesmrtelným. I když jsme za ta léta spolu mluvili často, už jsme se nikdy nesetkali.“ Pak se usmál. „Přestože bych mu přisoudil různé vlastnosti, rozhodně bych ho nepopsal jako laskavého a dobrotivého. Jediným mávnutím ruky zničil celý životní styl a rytmus starého Egypta. Dokonce ho lidé tak nenáviděli, že téměř zničili všechny záznamy o jeho existenci.“

Kukulkan mávl s nezájmem rukou. „Já jsem u toho byl. Udělal – my jsme udělali – co bylo nutné. Vytvořili jsme z Egypta vyspělou civilizaci.“

Starodávný bůh se vrátil na svou stoličku a tiše hleděl na Machiavelliho. Seděl nehnuté, jen peří na jeho ocasu se lehce chvělo vlahým teplým větříkem, který vanul otevřenými dveřmi.

Machiavelli se opřel do opěradla a nehybně čekal. Měl neskutečnou trpělivost, a považoval to za jednu ze svých nejlepších zbraní, protože věděl, že Kukulkan ticho nakonec prolomí. Ukvapená slova a činy zničily už nejeden plán. Nebyl si jistý, co si o této starobylé bytosti myslet. Nevěděl, zda mu věřit či nikoliv. Samozřejmě si sám získal informace o svém pánu a o době, kdy Aton, nebo také Akhenaten, vládl Egyptu. Byl takový tyran, že následující generace o něm mluvily jen jako o Nepříteli. Ital také věděl, že jeho syn Tutanchamon měl zlatou auru.

„Co s vámi?“ ozval se najednou Kukulkanův hlas.

„Se mnou?“

„Vždycky odpovídáte na otázku otázkou?“

„To že dělám?“

Kukulkan netrpělivě zakmital svým opeřeným ocasem.

„Macu,“ zašeptal vyděšeně Billy.

„Neříkej mi Macu, nesnáším to.“

„Pak neprovokuj všemocného boha,“ zamumlal Billy.

Kukulkanova tvář neprozradila, co se mu honí hlavou, ani když promluvil, nepoznal Machiavelli jedinou emoci v hlase. „Nejsem si jistý, jestli jste tak arogantní, hloupý, nebo velice chytrý.“

„Jsem arogantní,“ přiznal s úsměvem Ital. „Vždycky jsem to věděl, ale jsem i chytrý, a také cenný služebník“ – mávl rukou po obvodu místnosti, kde na policích ležely poklady – „a vidím, že si cenných věcí dokážete vážit.“

Kukulkan souhlasně sklonil hlavu. „To umím.

A užitečný nástroj je škoda ukvapeně vyhodit.“

„Že jsem užitečný nástroj, neslyším poprvé,“ řekl Machiavelli.

„Určitě od svého pána.“

„Aton mě tak nazval již několikrát,“ souhlasil Machiavelli.

Starobylý bůh uznale kývl. „Aton mi daroval mnoho nástrojů a pozorností,“ pokračoval Kukulkan. „Naučil mě jak žít, vážit si věcí i jak milovat. Dlužím svému bratru mnohé a vždy mu budu zavázán. I když mě nežádal, abych váš život ušetřil, myslím, že vás nezabiju, jako můj dárek jemu. Dluh se musí vždy ctít.“

Machiavelli se lehce uklonil. Spolkl přitom nával vzteku, který se mu vléval do hlavy. Věděl, že by měl být vděčný, že zůstal naživu, ale něco z myšlenkových pochodů a závěrů tohoto tvora ho znepokojovalo. Zatím není čas, ale později se nad tím zamyslí. Nikdy nesoudil věci s horkou hlavou, vztek a zlost může zakalit rozumný úsudek. „Děkuji vám,“ řekl prostě Ital.

„Já také,“ ozval se Billy.

„Kdo tu řekl, že tebe ušetřím?“ vyhrkl Kukulkan.

KAPITOLA 33

„Můj starý příteli,“ začal opatrně Palamédes, „určitě to chceš podstoupit?“

Saint-Germain kývl a jeho tvář byla jediným světlým bodem v kabině taxíku. „Samozřejmě.“ Jeli na sever více než dvě hodiny. Dávno opustili Ml a dokonce i M25 a nyní se pohybovali po kroutících se venkovských silničkách.

Saracénský rytíř se za volantem nepohodlně ošíval. Do jeho tváře občas padlo pouliční světlo, které proměnilo jeho oči do oranžova. „Můj pán je nepředvídatelný,“ varoval najednou. „Je nebezpečný. Pro lidi nemá nic než opovržení. Nedokáže jim odpustit, co provedli s tímto světem, který pomáhal vytvořit.“

„Ale měl tě natolik rád, že ti daroval nesmrtelnost,“ namítl hrabě.

Obrovský muž za volantem se hořce usmál. „Můj pán mě nemá rád. Naopak. Učinil mě nesmrtelným a odsoudil tak k věčnému potulování po říších a světech. Je to trest za starý dávný zločin.“

Pak mávl ve vzduchu rukou. „Někdy ti to budu vyprávět, ale dnes ne.“ Palamédes sjel ze silnice na úzkou cestu. Nebyly zde lampy, ale světla vozu dostatečně osvětlovala sukovité kmeny letitých stromů kolem.

Ve vzduchu se objevila slabá vůně páleného listí, a Saint-Germainovy oči se na chvíli zbarvily do ruda. „Víš, že jsme se s tvým pánem kdysi setkali?“

„Já vím,“ zoufale přiznal Palamédes, „a on si to bohužel také pamatuje.“ Pak dodal: „Je už starý, velice starý, ale na některé věci se nezapomíná. A naneštěstí ty jsi jedna z nich.“

„Myslíš, že s ním budu moct smlouvat?“ zeptal se Francouz.

„Můžeš to zkusit. My se Shakespearem budeme stát při tobě.“

„Nemusíte tam jít se mnou,“ rychle nabídl hrabě. „Může to být velice nebezpečné, možná i se smrtelnými následky,“ dodal smutně.

„Budeme stát po tvém boku,“ trval na svém rytíř. „Ty jsi pro nás riskoval častěji, než je zdrávo, zachránil jsi naše životy ne jednou, ale několikrát. Co bychom to byli za přátele, kdybychom tě nyní opustili?“

Saint-Germain natáhl ruku a stiskl Palamédovo rameno. „Jsem rád, že jsi můj přítel,“ řekl prostě.

„Ty jsi pro mě více než přítel,“ odpověděl Palamédes. „Mí pokrevní příbuzní jsou již dávno mrtví. A když jsem přišel i o svou lásku, nikdy jsem si nepomyslel, že bych mohl mít znovu rodinu. Potom jsem si jednoho dne spíš náhodou uvědomil, že kolem sebe shromažďuji novou rodinu: nejdřív Will, pak ty a mí bratři rytíři. Vy jste nyní má rodina. Kdysi jsem bojoval za svou víru a zemi, později za Artuše z povinnosti a oddanosti jeho ideálům. Za celý svůj život jsem nikdy nebojoval za nikoho z rodiny. Ale dnes večer budu stát při tobě, protože ty jsi můj bratr.“

Saint-Germain neschopný slova cítil, že mu do očí vstupují slzy a sevřelo se mu hrdlo. Trvalo dlouhou chvíli, než se ujistil, že se mu již nebude třást hlas a odvážil se odpovědět. „Byl jsem jediné dítě svých rodičů,“ začal, „a vždycky jsem si přál bratra.“

„No, a nyní máš dva.“

Taxík zatočil na opuštěné parkoviště. Světla zabrala neupravenou postavu, která seděla jako pták na dřevěném stole. „Wille,“ zvolal radostně Saint-Germain. Otevřel dveře auta a vyskočil, ještě než taxík úplně zastavil. Shakespeare slezl ze stolu a oba muži se na sebe chvíli dívali. Pak se navzájem hluboce uklonili – ačkoliv bardova úklona byla střízlivější než hraběcí rozmáchlé gesto.

V Shakespearových očích se značily starosti, když se na svého přítele podíval. „Vítej v Sherwoodském lese.“ Zachvěl se a dodal: „Jak já tohle místo nesnáším.“

KAPITOLA 34

„Vítejte v Point Reyes,“ řekl Niten.

Sofie s Joshem vyhlédli z oken auta, ale nic neviděli. Když opouštěli Sausalito a jeli po silnici číslo 101 a po bulváru sira Francise Draka, bylo jasné slunečné počasí. Mlha se začala objevovat až v Inverness. Pak se ale docela náhle roztáhla a zhoustla. Linula se od moře jako mléčný koberec, který zahalil zemi do mraků prosáklých solí.

Josh zmáčkl knoflík, kterým se ovládá okénko, a stáhl ho. Vzduch venku byl štiplavě chladný a okamžitě se nahrnul dovnitř. Přesto Josh vystrčil hlavu a snažil se něco zahlédnout.

„Zavři to okno!“ vyštěkla Aife. „Já snad zmrznu.“

„Jsi deset tisíc let stará upírka,“ připomněla s úsměvem Sofie, kterou očividně pobavila Aifina reakce. „Neměla bys cítit chlad.“

„Nesnáším tohle vlhko,“ zabručela Aife. „Proto dávám přednost teplejším oblastem.“

Perenela se zavrtěla. Nikolas dřímal na jejím rameni. „Myslela jsem, že váš druh je vůči počasí imunní.“

„Někteří možná ano,“ potvrdila Aife. „Já tedy nejsem.“ Zvedla ruku a vykasala černý rukáv, aby ukázala husí kůži pod ním. „Proč si myslíte, že jsme se Scathach ze Skotska odešly a nikdy se tam nevrátily? To počasí se nedalo vydržet.“

Josh vtáhnul hlavu zpět do auta a zavřel okénko. Ve vlasech se mu leskly sražené kapky vody. Podíval se na Nitena a ukázal na hustou mlhu, která se vlnila před čelním sklem. „Neměli bychom zpomalit?“ zeptal se trochu nervózně. „Nevidím ani silnici. Jak víš, kudy jedeme?“

Niten ani nemrkl, ale na ústech se mu značil letmý úsměv. „Nepotřebuji oči, abych věděl, kudy jet.“

„Netuším, co to má znamenat,“ poznamenal Josh. „Je to nějaký trik ninjů?“

Niten vystřelil po Joshovi varovný pohled. „Ať se stane cokoli, nezmiňuj před Aife…“

Bylo pozdě. Aife sebou vzadu zavrtěla. „Ninjové,“ vyprskla. „Proč je jimi každý tak posedlý? Nikdy nebyli tak dobří. Navíc to jsou zbabělci, kteří se okolo plíží ve svých černých pyžamech a bodají do svých obětí otrávené šipky. Nemám je ráda – nemají žádnou čest.“

„Scathach o nich říkala, že je zkoušela učit, ale nikdy nedosáhli valných úspěchů,“ dodala Sofie.

„Měla se od nich držet dál,“ vyhrkla Aife. „Zůstali jejími žáky jen do doby, kdy si mysleli, že jen naučila všechna svá tajemství, a pak se ji snažili zabít,“ zavrčela. „To byla velká chyba,“ dodala smutně.

„Co se stalo?“ zeptal se Josh, ale Aife obrátila hlavu k oknu a oči jí zmizely někde v dáli. Josh se pak podíval na řidiče. „Co se stalo?“ zopakoval. Zvědavost ho přemohla, ninjové pro něj vždycky byli hrdinové a nyní měl šanci se o nich dozvědět něco z první ruky.

„Nebude se ti to líbit,“ zamumlal Niten. „Když s nimi Scathach skončila, Aife trvala na tom, že bude pronásledovat i těch pár, co měli štěstí a přežili.“ Japonský bojovník ukázal dopředu před čelní sklo, jako by chtěl změnit téma. „Co vidíš?“

„Mlhu,“ řekl Josh. „Zkus to znovu,“ popíchl ho Niten. Josh se díval, co mu oči stačily, ale hned před kapotou cesta mizela pod vlhkou bílou neustále se vlnící mlhou. „Nic tam není,“ nakonec dospěl k závěru, i když se usilovně snažil přijít na to, kam Japonec míří.

„Vždycky tam něco je, stačí jen vědět, jak se dívat,“ poradil Niten. Zvedl zlehka hlavu a bradou ukázal na stranu. „Podívej se podél cesty, vidíš, jak se tam mlha vlní a kroutí, a nyní se podívej přímo před sebe, poznáš rozdíl?“

Josh zamžoural skrz okno a všiml si něčeho divného. „Vypadá to, že se před námi pohybuje rychleji než kolem nás.“

„Ano, teplo ze silnice udržuje mlhu v pohybu,“ vysvětlil Niten. „Z půdy a kamenů okolo silnice se teplo neodráží, proto je tam mlha v klidu.“

„V tom je tedy celé tajemství. Tak držíš auto na silnici,“ pokyvoval uznale Josh hlavou.

Niten se usmál. „No to také, a hlavně díky té bílé čáře uprostřed silnice.“

Perenela se nahnula dopředu a zhluboka se nadechla. „Ale tohle není obyčejná mlha, že?“

Aife zamrkala a pomalu se obrátila k vědmě. „Ne, není to obyčejná mlha. On ví, že přicházíme. Každou chvíli překročíme…“

Když mluvila, hladký povrch silnice se najednou změnil v drsnou nerovnou cestu.

„… hranici mezi světem lidí a jeho říší.“

Josh se zamračil. Zdálo se mu to nebo se mlha opravdu zvedala? Už se obracel, aby se zeptal Sofie, když během kratinké chvíle mlha zmizela úplně. Venku se rozprostírala rozmanitá venkovská krajina, která v dálce přecházela do modrého moře. Z cesty nyní zbyla jen kamenitá stezka, kterou na obou stranách lemovaly ovocné stromy. Ani stromy, ani jejich plody se mu nezdály nijak povědomé. Podíval se dozadu, a když zachytil sestřin pohled, zvedl tázavě obočí a artikuloval: Kde to jsme?

Sofie zavrtěla hlavou a stejným způsobem odpověděla. Jsme v bezpečí.

Josh se už chtěl zeptat, jak to ví, ale všiml si, jak mrkla směrem k Aife. Došlo mu, že Sofie nechce, aby Scattyina sestra věděla o vzpomínkách a znalostech, které získala od čarodějky z Endoru.

Krajina vypadala podobně, velmi podobně jako v jejich světě, ale menší rozdíly se daly najít. Stromy byly trochu větší, tráva dorůstala výš, a všechny barvy jako by zářily novotou. Nahnul se, aby se podíval na nebe. Bylo blankytně modré, jen tu a tam nějaký mráček. Co bylo ale nejdivnější – po slunci nebylo ani vidu, ani slechu. Sklonil hlavu, aby získal lepší výhled a mohl si lépe prohlédnout oblohu. „Není tu slunce,“ zašeptal udiveně.

„To protože je to Prométheova říše,“ odpověděl zezadu Nikolas. „Jsme v podzemí, v bývalé říši Hadově.“ Zakašlal vlhkým kašlem, který otřásal celým jeho tělem.

„Nezapomeňte, že všechno, co zde uvidíte, je jen iluze,“ dokončila myšlenku Perenela.

„Hádes…,“ začal Josh poplašně. Koutkem oka si všiml rychlého pohybu za oknem, a tak obrátil pohled ven. Auto se nyní pomalu šinulo po nerovné cestě a Josh uviděl zpoza stromu vystoupit postavu. Pak další a další, až se kolem cesty rozestavil špalír tvorů podobných lidem. Byli jakoby nedodělaní, neforemní, jeden s příliš velkou hlavou, druhý z jednou rukou kratší, další s velkými chodidly na tenounkých nohách, jiný s příliš mnoha prsty na rukách. Většina z nich neměla konkrétní tvář, jen prohlubeň tam, kde mají být ústa. Všichni byli plešatí bez nosů a uší. Když přijeli blíž, Josh si všiml, že jejich hnědá kůže je popraskaná s řadou rýh a vrásek… jako vysušené bláto. „To jsou golemové,“ zašeptal zděšeně Josh, kterému se živě připomněli hlinění služebníci Johna Dee, když zaútočili na knihkupectví.

„Nejsou to golemové…“ zamumlala Sofie. V hlavě se jí vařily vzpomínky, obrazy přebíjely jeden druhý, až se objevily výjevy pradávného bezejmenného města. „Zádní golemové…“

„Zádní golemové,“ vyhrkla i Aife, která se otočila na sedadle dopředu. „Ani se neopovažuj je dávat dohromady.

Golemové jsou jen přízraky, jen stíny těchto tvorů. Toto jsou zbytky prvních lidí.“

„První lidé?“ zavrtěl hlavou Josh. „Nikdy jsem o nich neslyšel.“

„Opravdu ne?“ zeptala se Aife nevěřícně. Očima přejela Nikolase, Perenelu i Sofii, než se opět vrátila k Joshovi. „Ale to, že první lidi stvořil můj strýček Prométheus z bláta, to snad víš?“

Myšlenka to byla tak absurdní, že se Josh začal smát, ale jen do té doby, než zjistil, že se k němu nikdo v autě nepřidal. Podíval se na svou sestru, která lehce kývla. „První lidé.“

„Vytvořil lidi z bláta? To je ale…“

„Tento týden jsme přece viděli lidi z bláta i vosku,“ rychle mu připomněla Sofie.

„Já vím, ale to bylo něco jiného. Byly to umělé bytosti, které poháněla síla aury buď Johna Dee, nebo Machiavelliho. To dokážu skoro pochopit.“ Pak si znovu prohlédl neurčité tvary lidí, kteří stáli okolo cesty, a podíval se znovu na Aife. „Ale vy tvrdíte, že Prométheus stvořil lidi!“

Aife nyní mluvila přímo k Joshovi: „Můj strýc se objevuje v mnoha mýtech a legendách různých národů i ras. Dostal mnohá jména, ale podstata je vždy stejná. Prométheus vytvořil z bláta první lidi, k čemuž využil starodávnou technologii tak vyspělou, že celý proces vypadal jako kouzlo. Některé starobylé bytosti stvořily zvířata, Prométheus šel ještě o krok dál. Pro některé zašel až příliš daleko, a proto ho nenáviděli a vyhostili. Odsoudili ho ke zdlouhavé smrti v Hadově říši.“

Josh se znovu otočil a zahleděl na řadu postav s lidskými rysy, které nehybně lemovaly cestu jako sochy. Najednou ho něco napadlo a otočil se ke čtveřici vzadu. „Když pomohl stvořit první lidi,“ řekl s notnou dávkou naděje, „pak nám určitě pomůže.“

Aife se nepříjemně zasmála.

„Co je tu k smíchu?“ zarazila se Sofie.

Bojovnice odhalila své upírské zuby a vysvětlila: „Můj strýček dal lidem život a naučil je magii ohně… ale oni ho opustili. Všichni ho nakonec opustili a zradili. Dokonce i váš přítel Saint-Germain.“ Chytila rychle Sofiinu ruku a otočila ji, aby odhalila tetování na zápěstí. „Nejdřív se se strýčkem spřátelil, a pak mu tajemství ohně ukradl.“ Pak zavrtěla hlavou. „Prométheus se o lidi nestará. Opovrhuje jimi.“

Josh obrátil hlavu k oknu a sledoval stvoření, která se stahovala čím dál víc k autu. „Tak co tu ti první lidé ještě dělají?“

„Hlídají tuto říši,“ ušklíbla se Aife. „A jsou hladoví. Stále hladoví.“

Auto najednou poskočilo, škytlo a motor zhasl.

„Myslím, že ani nechci vědět, čím se živí,“ zamumlal Josh.

„Máš pravdu, nechtěj to vědět,“ souhlasila Sofie.

KAPITOLA 35

„Co se stalo, Nitene?“ zeptal se Nikolas.

„Baterie je vybitá.“ Nesmrtelný bojovník otočil klíčkem v zapalování, ale jen to bezúčelně kliklo.

Nikolas zvedl ruku, aby rozsvítil světlo nad nimi, ale nic se nestalo. „Okolí z auta vysálo veškerou energii.“

„Co teď budeme dělat?“ zeptal se Josh.

„Zůstaneme sedět a počkáme,“ odvětil alchymista.

Sofie se začala nervózně vrtět, když si všimla, že postavy se neustále přibližují k autu. Kde se ho dotkly, zanechaly na lesklém laku skvrny vysychající hlíny a bláta. Jedna ruka zanechala šmouhu přes celé čelní sklo, druhá zatlačila na dveře, za kterými seděla Sofie, a úplně zatemnila okénko lepkavou hnědošedou hmotou. Ozvala se rána, když něco dopadlo na střechu, a auto se zakymácelo ze strany na stranu. Stále více těl se tlačilo k autu ze všech stran

„Co se to děje?“ ptal se vyděšeně Josh. Jedna postava se začala šplhat na stále horkou kapotu, kde zanechávala stopu ze sebe sama.

„Hlavně neotevírejte okna!“ ozvala se najednou Sofie nakřáplým hlasem, který zněl jinak a cize, jako chrapot stařeny s neznámým přízvukem. „Nesmí se nás dotknout.“

Aife se k Sofii obrátila a přimhouřila podezíravě své zelené oči. „Jak to víš?“

„Čarodějka mi to řekla,“ zašeptala dívka. Její modré oči zamrkaly a zbarvily se do stříbrná a pak dokonce překvapivě na chvíli i do zelena. Sofie odvrátila pohled směrem ven z okénka. Přímo několik centimetrů od jejího obličeje byla na skle přitisknutá nejasná tvář blátivého stvoření. Sofie viděla svůj vlastní odraz v blátivé neforemné tváři a zděšeně se od okénka odtáhla. Věděla, co je všechny přitahuje k autu a co chtějí. „Lákají je naše aury,“ řekla pak velice pomalu stále se stejným přízvukem. „I když se hýbají, nemají v sobě opravdovou jiskru života. Kdyby se jim podařilo dotknout se nás, vysáli by naši auru a obalili jí svá těla. Pak by alespoň vypadali jako opravdoví lidé.“

Aifina i za normálních podmínek bledá kůže téměř zesinala. Pihy na jejím nose a tvářích vypadaly jako rudé krvavé tečky. „Mluvíš jako… jako…“ zavrtěla hlavou, „ale to není možné.“

Sofie se obrátila k upírce. Z obličeje si stáhla blonďaté prameny vlasů a podívala se Aife zpříma do očí. Urputně se soustředila a její modré oči se opět měnily. Nejdříve bledly téměř do bila, až se ustálily ve stříbrné. Trochu zazářily a v autě zavoněla vanilka.

„Kdo sakra jsi?“ dožadovala se Aife. „Co jsi zač?“

Když Sofie neodpověděla, Nikolas se nahnul dopředu a začal: „Sofiiny schopnosti probudila Hekaté, a pak tvá babička ji zasvětila do magie vzduchu a zároveň Sofii předala veškeré své vzpomínky. Sofie ví vše, co věděla čarodějka z Endoru.“

Aife se od dívky odtáhla a její tvář zkameněla. „Tomu nevěřím.“

„Je to pravda,“ potvrdil Josh.

„Čeho se bojíš?“ zeptala se Sofie. Pak pomalu přikývla, když ji zaplavily vzpomínky. Sama si odpověděla: „Bojíš se toho, co vím.“

„Já se nebojím ničeho!“ rychle opáčila Aife.

„Myslím, že naopak. Bála ses celý svůj život.“

„To není možné. Je to nějaký trik,“ vyhrkla Aife lehce třesoucím se hlasem. „Flamel a vědma tě vycvičili.“ Z těla jí sálala hnusně šedá aura jako prapodivný dým. „Jestli opravdu víš všechno, co čarodějka z Endoru, pak mi řekni její pravé jméno, to tajné.“

„Zephaniah,“ vydechla Sofie. Už když to jméno vyřkla, zaplavil ji příval vzpomínek a srdce jí začalo vzrušeně bít. Zavřela oči, zhluboka se nadechla a…

KAPITOLA 36

Zephaniah se zhluboka nadechla a otevřela oči, aby si prohlédla archónské Bezejmenné město.

Když první starobylé bytosti narazily na zbytky pradávné metropole, vyrvaly je ze spárů předvěkého pralesa. Existovaly důkazy, že ani záhadní archóni město nepostavili. Vyprávělo se, že jen obydleli opuštěné budovy ze skla a zlata, které vznikly dávno předtím, než se začal počítat čas. Starobylé bytosti se později přestěhovaly na nový ostrov Danu Talis a starodávné nepojmenované město opět zůstalo napospas rostoucímu lesu. Nyní zářivé kovové věže obepínaly plazivé rostliny, mohutné skleněné zdi halily dlouhé liány a vyleštěné ulice z černého kamene rozervaly kořeny stromů. Nikde ani živáčka – žádné zvíře nezahlédli, ptáka, co by přeletěl nad jejich hlavami, a obvyklé zvuky džungle jako by utichly na tomto zapomenutém místě.

„Toto město mě děsí,“ řekla nahlas.

Její rusovlasý společník s rudým plnovousem ale neřekl nic. Zastínil si oči před sluncem a pomalu se rozhlížel po městě, jestli si nevšimne nějaké známky života či pohybu.

Zephaniah rozbalila mapu nakreslenou na kůži dlouho vyhynulého ještěra a přitiskla ji na zelenou skleněnou stěnu. Naklonila hlavu na stranu a urputně se snažila rozluštit smysl archónských čmáranic a znaků. „Jsme tady,“ řekla nakonec ne příliš jistě a ukázala na mapu.

Obrovská ruka se natáhla přes její rameno, narovnala mapu, a pak ji pomalu obrátila vzhůru nohama. Neupravený nehet se zapíchl do kůže. „Tady jsme, sestro!“

Zephaniah chytila chomáč hrubých chlupů na velké ruce a zprudka za ně zatahala.

„Au! Proč to děláš?“ ptal se Prométheus.

„Protože.“

„Protože?“

„Abych ti připomněla, že jsi nejen můj mladší bratr, ale i to že já velím této výpravě.“

Bojovník v rezavě zbarvené kožené zbroji se přátelsky ušklíbl. „To jen protože tě Abrahám má radši než mě.“

Zephaniah se ale moc nesmála. „Abych řekla pravdu, myslím, že nemá rád ani jednoho z nás,“ řekla pomalu.

Prométheus položil ruku na sestřino rameno a sklonil hlavu dolů k její tváři, až se jeho rusé vlasy proplétaly s jejími. V jeho očích byla vidět starost o sestru. „Vím, že ho máš ráda, ale buď opatrná. Vedou se řeči, že smíchává archónskou technologii a vědění s magií starobylých bytostí, a to způsobem, který nikdo nikdy nezkusil.“ Uviděl, že někde hluboko v sestřiných zelených očích se něco pohnulo. Zvedl nahoru sestřinu bradu, aby se mu zpříma podívala do očí. „Tys to věděla…,“ osopil se na ni.

„Tak trochu,“ přiznala. „Řekl mi, že sepisuje encyklopedii veškerých znalostí světa. Nazval ji Kodex.“

„To musí být ale rozsáhlá kniha,“ podotkl Prométheus s úsměvem.

„Věří, že se mu podaří všechno vměstnat do jednadvaceti stran.“

Rusovlasý válečník začal kroutit hlavou. „Už jsem chtěl namítnout, že je to nemožné, ale pak jsem si uvědomil, že Abrahám takové slovo nezná. Vysvětlil ti, proč to dělá?“ zeptal se Prométheus. Než ale stihla jeho sestra odpovědět, otočil se dozadu a pečlivě prohlížel okraj dotěrné džungle. Celé ráno se nemohl zbavit pocitu, že je někdo sleduje. I když se ve městě nic nepohnulo široko daleko, za jeho hranicemi to jen překypovalo životem. Viděl dokonce tvory, o kterých si myslel, že už dávno vyhynuli. V řekách plavali obří ještěři a bouřliváci stále kroužili vysoko na obloze. Ale nemyslel si, že by jim bylo v patách nějaké zvíře. Dvakrát zachytil zvláštní odér, něco zkaženého a tlejícího, připomínalo to mrtvolný zápach. Nic zatím nezahlédl, ale věděl, že to není jen hra jeho představivosti. Tam mezi stromy něco je a bedlivě je to sleduje.

„Abrahám si myslí, že jednou svět skončí…“ řekla drobná rusovlasá žena s velkýma kulatýma zelenýma očima.

Prométheus se srdečně zasmál: „To ano, slibuje to již po staletí. Když to bude tvrdit dostatečně dlouho, pak jednoho dne bude mít pravdu.“

I když byli úplně sami v celém městě, Zephaniah ztišila hlas: „Spojil se s Chronem…“

Prométheus zkřivil s odporem tvář.

„Pán času mu dal určitě i přesné datum.“

„Nevěřím tomu starému netvorovi ani nos mezi očima.“

Zephaniah se usmála a srolovala mapu, kterou vložila do kovového tubusu přichyceného na zádech. „Tudy?“ zeptala se.

Prométheus se naposledy podíval přes rameno a obrátil se k sestře. „Ne, je to tudy. Knihovna by měla stát na konci této ulice.“

Dvě starobylé bytosti cestovaly deset dní a nyní byly značně unavené, ale cíl již byl na dosah.

První část cesty nebyla nijak náročná. Opustily Danu Ta-lis a pomocí energetických bran navštívily různé končiny světa. Následovaly slunce od východu na západ, dokud se nedostaly na místo, kde podle legendy bojovali vládci Země, antici a archóni ještě před počátkem počítání času. Na tomto zničeném území nic nerostlo a silný žár zde změnil půdu ve skleněný koberec. Zkázonosná bitva, která se zde udála, dokonce porušila zemský magnetismus, a proto ani energetické dráhy zde nefungovaly, jak by měly. Kdo vkročil do poslední brány, kterou tvořil dokonalý kruhový otvor v útesu, nikdy se nevrátil, a křik těch, co to zkusili, se stále nese jako ozvěna ostatními branami už po staletí.

Zephaniah s Prométheem pokračovali dál na jih po svých. Stejná síla, která rozhodila energii drah, také vysávala aurickou sílu obou starobylých bytostí. Netrvalo dlouho a oba zůstali prakticky bezmocní a slabí. Prométheovi – pánovi ohně – nestačily ani dva pokusy na to, aby zapálil malý plamínek na ohřátí vody. Jejich aury nabývaly na síle, čím dál se dostali od poslední brány, ale ne na dlouho. Když vstoupili do džungle, která obklopovala bezejmenné město, aury začaly opět slábnout.

Zephaniah padala vyčerpáním. Byl to zvláštní pocit, který nezažila více než stovky let. Náhlá změna okolních podmínek se rychle podepsala na jejím oblečení z kůže a kovu. Nejprve pouštní podnebí okolo energetické brány vystřídala rychle rostoucí vlhkost typická pro tropické pralesy, která poznamenala i její údajně nezničitelné boty. Skutečnost, že nemůže využít svou auru, ji děsila. Nemohla využít svých zbystřených smyslů, a připadala si tak jako hluchá a slepá, a dokonce i chuť měla omezenou. Všechno chutnalo stejně: buď sladce, nebo slaně. Nyní cítila jen ty nejsilnější pachy a ty většinou byly dost nepříjemné. Čím dříve najdou, pro co přišli, a zmizí odsud, tím lépe. Abrahám byl však ve svých instrukcích více než jasný. Neměla se vracet dřív, než získá záznamy z knihovny. Pro dokončení Kodexu potřeboval zvláště jednu konkrétní knihu.

Zpočátku Zephaniah trvala na tom, že se na cestu vydá sama. Cítila se dost silná a rychlá a její aura byla opravdu mocná. Nicméně i její dávná přítelkyně Hekaté ji zapřísahala, aby si s sebou někoho vzala a Abrahám překvapivě souhlasil. Navíc navrhl jejího mladšího bratra, obávaného válečníka a mudrce Prométhea.

„Jsem ráda, že jsi tu se mnou,“ řekla najednou. „Asi bych nerada prošla celou tou cestou sama.“

„Musím přece dát pozor na svou sestru,“ usmál se bojovník. Pak zvážněl a dodal: „Ale vím přesně, jak to myslíš… Na tomto místě je něco divného… něco špatného. Nedivím se, že ho naši předkové opustili.“

„Zajímalo by mě, proč mu nikdy nedali jméno,“ zauvažovala Zephaniah. „V záznamech se píše pouze o Městě a Abrahám mu říká Bezejmenné město.“ Dvojice šla dál prostředkem široké ulice, kde se značily záhadné rýhy vyryté do černého kamenného dláždění. I když se stáří města počítalo v tisíciletích, čas se nikde nepodepsal. Žádný kov nezrezivěl, a přestože neodbytná rostoucí zeleň poškrábala skleněné zdi, jediné sklo se za celou dobu nerozbilo.

„Asi tady…“ řekl Prométheus. Zastavil se na okraji obrovské skleněné pyramidy. Celou přední stěnu pokrývaly složité spirály a ornamenty. Když se na ně chvíli díval, připadalo mu, že se mu hemží před očima. Přimhouřil oči, pak je zavřel a otřepal se. „Podívej se do mapy.“

Zephaniah znovu vyndala mapu z plechového tubusu. Rozbalila ji a porovnávala symboly vyryté do skla nade dveřmi s těmi na mapě z kůže. Shodovaly se. „Ano, to je knihovna,“ řekla a zaklonila hlavu, aby dohlédla na vrchol pyramidy. Nahoře zářila špička ze zlata. „Rozměrově neodpovídá našim postavám,“ poznamenala najednou. Poodstoupila, aby si prohlédla dveře. „Kliky jsou příliš vysoko a vůbec celé dveře jsou neobvykle velké.“

Prométheus přikývl. „A schody jsou příliš dlouhé,“ dodal. „Toto město nepostavili pro tvory, jako jsme my,“ usoudila Zephaniah.

„Ale pro koho…?“ podivil se Prométheus. „Pro antiky?“ navrhla Zephaniah.

„Pro ně určitě ne, v mnoha ohledech jsme jim dost podobní. Říká se, že město nechali postavit vládci Země.“

„Jak vypadali?“

Prométheus pokrčil rameny. „Nikdo neví. Nikdo z nich nepřežil poslední velkou bitvu a veškeré záznamy o jejich existenci zmizely.“

Vytáhl dvě oboustranné sekery upevněné na opasku a přistoupil k neprůhledným černým skleněným dveřím. Mocně se do nich opřel, protože očekával, že po všech těch létech budou minimálně rozklížené nebo zarostlé.

Ale dveře ani nezaskřípaly a bez odporu se otevřely.

Prométheus neočekávaně rychle vpadl dovnitř. Přitiskl ruku na zeď a čekal, dokud se mu zrak nepřizpůsobil přítmí. Zephaniah zůstala venku a vytáhla stočený kovový bič, který měla přivázaný kolem pasu. Nechtěla se stavět bratrovi do cesty, kdyby uvnitř bylo něco, kvůli čemu by musel rychle ustoupit. Byla její povinnost bratra chránit.

„Nejsem si jistý, jestli jsme na správném místě…“ ozval se Prométheův hlas. „Nejsou tu žádné knihy, jen sochy. Jsou jich snad stovky – ne, tisíce.“

Zephaniah si všimla pohybu na okraji džungle. Větev se slabě pohnula, ale spíš proti větru než po směru.

„Myslím, že máme společnost,“ řekla tiše. Pak jí přes nos praštila známá vůně, ucítila anýz – tak voněla aura jejího bratra. „Prométhee?“

„Sochy,“ zopakoval a jeho hlas slábl, čím dál odcházel ode dveří.

„Prométhee…“

„Vypadají jako hliněné…“

Anýz byl cítit čím dál víc, a když se Zephaniah podívala přes rameno do budovy, zachytila matnou záři bratrovy aury. Ale jak je to možné? Za posledních pár dní se ani jednomu z nich nepodařilo využít síly své aury. Pevně uchopila bič do pravé ruky a pomalu zacouvala do dveří. Pak se otočila a hrůzou celá ztuhla.

Prométheus stál uprostřed obrovské místnosti. Sekyrky mu vypadly z rukou, které doširoka rozpažil, a hlavu měl zakloněnou. Jeho aura zářila široko daleko, plamínky vyskakovaly z jeho kůže a ve vlasech a vousech jiskřila statická elektřina. Ohnivý koberec se vinul kolem jeho nohou a z roztažených prstů sršely malinkaté blesky. Tam, kde původně zářily zelené oči, se nyní žhavily dva rudé uhlíky.

A všude okolo něj stály sochy.

Mistrovská díla vyrobená z hlíny zobrazovala muže i ženy nádherných tvarů s nevtíravou, ale záludnou krásou. Barevně se sochy lišily od tmavé černé po nejbledší bílou. Jejich těla byla dokonale tvarovaná, ovšem tváře zůstaly nedokončené. Místo obličejů na krcích seděly jen nepravidelné ovály bez očí, uší, nosů i úst. Ve stejných pozicích stáli kolem muži i ženy bez rozdílu. Všichni ale byli vysocí, krásní a působili jako z jiného světa. Podobali se starobylým bytostem nebo archónům, ale přece jen byli jiní.

Navíc každý kousek jejich těla pokrývalo stejné spirálovité písmo, které našli i na vstupních dveřích do budovy.

Prométheova zářící aura zasáhla ty nejbližší sochy, rudé jiskřičky skákaly po jednotlivých znacích, kde se plamínky pomalu rozbíhaly po celé délce starodávného písma, jež prazvláštním způsobem ožívalo.

„Prométhee…,“ zašeptala Zephaniah. Pak se ženská socha, která stála nejblíže Prométheovi, pohnula. Z jejího těla odpadl úlomek hlíny a roztříštil se na zemi. Pod hlínou se objevila živá kůže. Za starobylým bohem se pohnula další, tentokrát mužská, socha. Lehce se zavrtěla a odpadlá hlína poodhalila do zlatova opálenou kůži. „Bratříčku…“

Prométheova aura zářila čím dál výš a dál, přeskakovala z jedné sochy na druhou, kde zapalovala pradávné znaky. Prskající kapky aury padaly na zem z Prométheovy kůže jako krůpěje potu a rozlévaly se po podlaze. Když se dotkly nějaké sochy, zasyčely a zapraskaly a ohnivá cestička si našla cestu k nejbližšímu nápisu, který zapálila. Ve chvíli, kdy veškeré znaky na soše zářily od ohně, postava se probudila k životu. Pak z ní pomalu odpadávaly kusy hlíny.

Zephaniah si najednou uvědomila, že aura jejího bratra změnila barvu. Ztmavla a hořkosladká vůně anýzu jakoby ztratila svou příjemnou nasládlou složku.

„Prométhee!“ vykřikla vyděšeně, ale bratr ji neslyšel. Věděla, co se děje. Jeho aura ho začala spalovat a sžírat.

Postava starobylé bytosti uprostřed místnosti byla nyní v jednom ohni. K vrcholu pyramidy z ní vycházel obrovský ohnivý sloup a Prométhea už skoro nebylo ani vidět. Oheň se nahoře odrážel od stropu a dolů se snášel jako rudý déšť, který zapaloval stále více symbolů na tělech soch. Žár již byl téměř nesnesitelný a na podlaze se kupila hlína, která odpadávala ze soch a odhalovala živé maso pod ní:

Zephaniah věděla, že musí bratra nějak rozptýlit, přerušit tok jeho aury, než ho to zničí. Zoufale si razila cestu mezi sochami. Některé se zakymácely a spadly. Pokud se jich nestačila dotknout zářící ohnivá aura Prométheova, roztříštily se na zemi na tisíc kousků. Když se Zephaniah dostala dostatečné blízko, rozmotala bič a práskla s ním po bratrovi. Zachytila jím jeho nataženou paži, bič byl okamžitě v jednom plameni. Vší silou zatáhla a Prométheus zavrávoral.

Ohnivá aura ještě víc ztmavla, ale po chvíli se rozzářila ještě jasněji. Vůně anýzu v sobě nyní jasně nesla něco zkaženého a hořce nepříjemného.

Zephaniah uvolnila bič a znovu s ním švihla. Tentokrát se bič omotal Prométheovi kolem krku. Chytila oběma rukama rukojeť zbraně a silně zatáhla. Povedlo se jí bratra připravit o rovnováhu, zavrávoral, jeho aura zablikala a zhasla. Prométheus klesl na kolena.

„Prométhee…“ Sestra se vrhla k němu na zem. Nevšímala si obrovského žáru, který ji spaloval kůži a oblečení, a objala bratra, který otevřel své zelené oči a podíval se na ni. „Co se stalo?“ zamumlal.

Zephaniah odtrhla oči od bratra a rozhlédla se. Z nehybných soch se stali živoucí tvorové. Potáceli se tiše kolem a jejich tváře již nebyly nedokončené. S hrůzou si uvědomila, že všechny sochy, které obživly, získaly podobu jejího bratra.

„Myslím, že ses stal otcem,“ řekla užasle. „Bratříčku, všichni nyní vypadají jako ty.“

„Pane jo,“ zakašlal Prométheus. „I ženy?“

„Zvláště ženy,“ řekla Zephaniah a zavřela oči.

Sofie Newmanová otevřela oči a okamžitě poznala tvář, která na ni hleděla zpoza okna. „Prométheus,“ vydechla. „Můj malý bratr.“

KAPITOLA 37

Dva obří havrani Hugin a Munin, velcí jako koně, se střemhlav vrhli na Johna Dee a Virginii Darovou. Děsivé roztažené pařáty s ostrými drápy se neúprosně blížily. Měly naprosto jasné pokyny: oba nesmrtelné vynést vysoko do oblak a nad Temží shodit ženu do řeky jako trest za pomoc čaroději.

Doktor John Dee odstrčil Virginii stranou po kluzkém ledovém povrchu, až jí flétna vylétla z ruky. Čaroděj se snažil rozběhnout, ale ztratil rovnováhu a nohy mu vyletěly do vzduchu. Pád mu ale zachránil život.

Obrovští havrani narazili do ledu a zobáky a pařáty se škrábali po kluzkém povrchu. Hugin brzy zmizel pod vodou s překvapeným zakrákoráním, aby se za chvíli znovu objevil za mohutného výbuchu blyštivých ledových střepů. Munin se klouzal po ledu a ze všech sil se snažil získat pevnou půdu pod nohama.

Čarodějovi se namáhavě podařilo znovu se postavit a ještě se trochu kymácel, když kolem něj začal led praskat. Cítil, že se mu voda dostává do jeho drahých bot a s jistou dávkou mrzutosti prudce dupnul. Povrch ihned zamrzl jako mávnutím proutku a uvěznil částečně pod povrchem Hugina a znehybnil Muninovu nohu.

Vytí kuklubů se neblaze blížilo.

Virginie se vyškrábala na nohy a sebrala svou flétnu, zatímco Dee se klouzal za ní po ledu. „Je čas zmizet,“ vyhrkl.

Muninova obrovská hlava se k nim otočila, když procházeli okolo, a snažila se je klovnout ostrým zobákem. Dee sáhl pod kabát a vytáhl meč. Zbraň zaprskala a po ostří se rozeběhl rudomodrý plamen, když s ním Dee zamával před obří havraní hlavou. Havran rychle hlavou uhnul a pak otevřel zobák.

„Čaroději.“

Hlas, který se ozval, byl drsný, jakoby léta nepoužívaný, a mluvil starodávným jazykem Danu Talis.

Virginie Darová se přitom zvuku zastavila a překvapeně poznamenala: „Viděla jsem svého času různé divné věci, ale –“

„Hugin a Munin mají dar lidské řeči,“ připomněl jí Dee. Zvedl meč. Ostří se vždy rozzářilo, čím více ho přiblížil ptačímu krku. Červenomodrý plamen se odrážel v očích černého ptáka. „Ale nemyslím si, že nyní k nám mluví ten havran,“ dodal, když se zahleděl do ptačích očí, které pozorně prohlížel.

„Čaroději…“

„Ne, to určitě mluví někdo jiný, něco staršího a pradávného,“ řekl Dee tiše. Zamával mečem a najednou zámek, který držel bránu zavřenou, odpadl. „Odin, pán havranů, ten nyní mluví.“

„Nemůžeš mi uniknout. Nemáš, kde se na tomto světě přede mnou schovat.“

„Je mi líto, jestli jsem zničil vaši říši, ale můžete si vytvořit novou,“ začal Dee.

„Zabil jsi tu, kterou jsem miloval.“

Dee už se chtěl odvrátit, ale nakonec se zastavil a podíval se znovu na uvězněného havrana. „To je mi také líto, ale byla to bojovnice a zemřela statečně v boji.“

„Víš, jaké to je ztratit lásku, čaroději?“

Dee byl tak překvapený otázkou, že i upřímně odpověděl: „Ano, vím. Pohřbil jsem svou ženu i děti. Viděl jsem, jak stárnou a slábnou, až jednoho dne zemřeli.“

„Chystám se zničit tvůj svět, Dee. Ale než se tak stane, zabiju všechny tvé blízké a zničím vše, co je ti drahé.“

„Toho už zůstalo málo.“

„A co tato žena?“

Dee najednou vystřelil mečem proti havranovi a špičkou ostří přeřízl pár černých per. „Nevyhrožuj mi,“ zavrčel. „Už dříve jsem tě porazil. Dokážu to znovu.“ Držel před očima havrana meč a pomalu s ním hýbal ze strany na stranu, aby si ho mohl prohlédnout. „A naposledy jsem neměl ani toto!“

„Ta zbraň je stejně nebezpečná mně jako tobě,“ řekl Odin skrze ptačí zobák. Pak následoval hrůzostrašný kašlavý zvuk. Johnovi Dee chvíli trvalo, než si uvědomil, že se Odin směje. „To je meč, který zabil Hekaté, myslím, že bude i tvou zkázou, čaroději.“

„Doktore, musíme jít.“ Virginie chytila čaroděje za ruku a táhla ho směrem k bráně, za kterou se blyštilo malé jezírko. „Je mi líto, že musím přerušit naši konverzaci, ale máme společnost, dost velkou společnost, a rozhodně není nijak přátelská. Navíc oni chtějí živého tebe, což se ale nevztahuje na mě.“

Všude kolem se ozývalo vytí kuklubů, které se děsivě odráželo od kamenných zdí.

„Co budeme dělat teď?“ zeptala se Virginie. „Máš přece plán, nebo ne?“

„Uvidíš,“ řekl Dee. Vzal meč a zarazil ostří do zamrzlého jezírka. Led popraskal, voda začala stříkat a syčet, a pak se oba propadli hluboko do temných hlubin.

KAPITOLA 38

„Zabít mě,“ začal Billy Kid, „nebo se jen o to pokusit, by byla velká chyba.“ Nyní ho už přešel veškerý humor a jeho krátká výslovnost se stala ještě patrnější. „Mnoho mužů to zkusilo, a neuspěli.“

Kukulkan se hvízdavě zasmál. „Ale já nejsem člověk.“

Nesmrtelný Ital poodstoupil od starobylého boha.

„Billy,“ tiše varoval Machiavelli svého amerického spojence.

Billy se podíval na Itala a zachytil pohyb za ním. Otočil se právě ve chvíli, kdy se ve dveřích objevil obrovský rys, který z něj nespustil oči.

„Tohoto muže,“ řekl Kukulkan a ukázal prstem na Itala, „jsem se rozhodl nechat žít, ale proč bych neměl zabít tebe?“

„Zapomněl jste, že jsem vám zachránil život?“

„A ty jsi zapomněl, že jsem ti na oplátku daroval nesmrtelnost?“

„Od té doby také za vás dělám všechnu špinavou práci,“ namítl Billy rychle.

„A nyní jsi mě ztrapnil před mými druhy. Ujišťoval jsem je, že pro tento jednoduchý úkol budeš ten pravý,“ řekl Kukulkan. „A ty jsi mě zklamal.“

„Osobně si myslím, že jste zklamal vy mě,“ vyhrkl Američan a odstoupil ode dveří. „Poslal jste mě splnit nebezpečný úkol, aniž jste mi vysvětlil, co mě vlastně čeká.“ Stále pomalu procházel po místnosti, až ukázal prstem na starobylou bytost. „To vy jste tu vědmu podcenil.“

„To ale nejste první ani poslední,“ rychle dodal Machiavelli. „Perenela dobrovolně žila ve stínu svého manžela, já jsem si sice vždycky myslel, že ona je z těch dvou chytřejší, ale stále zůstává velkou neznámou.“

Kukulkan se pomalu zvedl a zahleděl na Itala. „Už raději nemluv,“ zasyčel, „nebo změním názor a zabiju tě též.“ Pak se znovu obrátil k Billymu. „Dal jsem ti tři jednoduché úkoly: dopravit tohoto muže na ostrov, zabít vědmu a vypustit netvory. Selhal jsi.“

„No, jeden úkol je splněn, další dva čekají. To není tak špatné!“ řekl Billy. Potom se najednou vydal k polici se sbírkou starodávných artefaktů a zvedl nefritový meč s obsidiánovými hroty po stranách. Byl to Macuahuitl, aztécký meč. Když zbraň zvedl, černé sopečné sklo se zalesklo v odpoledních slunečních paprscích.

„Jak se opovažuješ zvednout v mé přítomnosti zbraň.“ Kukulkanova hlava najednou nepřirozeně vystřelila dopředu a dlouhý rozeklaný černý jazyk se rozkmital směrem k vyvrženci.

Ale Billy se nezalekl a nesklonil meč, ba naopak. Vydal se směrem naproti starobylé bytosti a nebezpečně máchal zbraní ve svých rukách. Ostré skleněné hroty na ostří hvízdaly vzduchem a Kukulkan okamžitě zastrčil dlouhý jazyk zpět. Pak zakašlal, ale rychle umlkl. Macuahuitl minul jeho jazyk jen o pár centimetrů.

„Už to nikdy nedělejte, nebo vám ho uříznu!“ vykřikl Billy. „Vím, že vám zase doroste, ale vsadím se, že i tak to bude bolet.“

Obrovský rys se pomalu plížil k Američanovi. Z huby mu výstražně čněly ostré zuby.

„A raději byste měl odvolat tu svou kočičku,“ dodal Američan, aniž odvrátil pohled od starobylé bytosti. Naklonil meč a poslal po místnosti odraz světla, který zachytila i obrovská kočka.

Rys se zastavil a svou úzkou hlavu natočil ke svému pánovi, pak se otočil a pomalu odešel z místnosti.

„Právě jsi získal mocného nepřítele,“ řekl Kukulkan.

„Pravda, nepřijde mi, že by tu panovala příliš přátelská atmosféra. Před chvílí jste mluvil o tom, že mě zabijete,“ připomněl Billy. „To by naštvalo každého.“

„Jsem tu snad jediný dospělý?“ zeptal se najednou Machiavelli. Nepohnul se ze svého křesla, a s údivem sledoval starobylou bytost, která se chovala jako rozmazlené dítě. „Nebylo už toho nesmyslu dost? Jsme přece na stejné lodi.“

„Žádný člověk mi nebude vyhrožovat…“ opáčil Kukulkan.

„A mně ani starobylá bytost, ani nesmrtelný člověk nebo netvor,“ řekl Billy.

„Fajn, ujasnili jsme si, že ani jeden z vás nemá rád výhružky,“ klidně řekl Machiavelli. „Tak se nyní můžeme vrátit k našemu problému. Zdá se mi,“ pokračoval Ital rychle, přičemž hlídal obě strany, aby mu věnovaly pozornost, „že jsme všichni někoho zklamali. Nicméně máme možnost to napravit.“ Pak se podíval na opeřeného hada. „Jsme velice vděční, oba dva, že jsme ještě naživu. Víme, že jsme selhali, ale nyní se můžeme poradit, jak to napravit.“

„Já jsem nese…“ začal Billy, ale jediný Italův pohled ho umlčel.

„Jsme si vědomi, že naše selhání na vás vrhá špatný stín,“ pokračoval Machiavelli. Dobrovolně na sebe bral vinu, jen aby uklidnil Kukulkana. „Ale kdo jiný o našem selhání ví?“ Ital věděl, pokud bude schopný zabavit bytost přemýšlením a mluvením, pak bude mít šanci celou situaci vyřešit ke své spokojenosti.

Kukulkan se vrátil na svou kamennou stolici. „Myslíš jiné starobylé bytosti?“

Ital přikývl.

„Nikdo. Jsem si jistý, že zpráva se ještě nerozšířila po říších a světech. Řekněme, že jsem si téměř jistý,“ dodal. „Ve městě přece jen můžou být zvědové, o kterých nevím.“

Billy Kid se vrátil na své původní místo za Machiavellim. „Hele lidi, věříte vůbec někomu?“

„Ne,“ odvětil prostě Kukulkan.

„Když se tedy s Billym vrátíme na Alkatraz, vzbudíme armádu příšer a vypustíme ji na město, pak bude naše mise úspěšná. A nikdo se nic nedoví.“

Kukulkan o tom chvíli uvažoval, a potom kývl. „To je pravda.“

Machiavelli rozpažil ruce. „Nikdo se nedoví o našem selhání… a vy budete ušetřen jakýchkoliv nepříjemností.“

„Také jste měli zabít vědmu, která vám utekla,“ připomněl mu Kukulkan. „Jak ji chcete najít?“

„To nemusím.“ Machiavelli vyloudil mrazivý úsměv. „Znám Flamelovy dobře. Strávil jsem staletí jejich pozorováním a studováním, zvláště vědmy.“ Téměř nevědomky si začal škrábat levou ruku, na které zůstaly po jejich posledním setkání bílé jizvy. „Můžu vám téměř zaručit, že se sami vrátí na ostrov, aby nás zastavili. Je to jejich přirozenost, mají to v povaze. A lidé jdou málokdy proti své přirozenosti.“

Kukulkan vyťukával do země svým opeřeným ocasem pomalý rytmus, když uvažoval o všem, co Ital právě řekl. „Dokážete porazit alchymistu s vědmou, když se vrátí na Alkatraz?“

Machiavelli se kousl do tváře, aby na sobě nedal nic znát. Věděl, že je porazí. „Flamelovi jsou slabí a rychle stárnou. Sfinga, která se prochází po ostrově, pak vysaje všechnu jejich sílu, a já můžu navíc použít některé příšery, které na ostrově spí.“ Naklonil se blíž a ztišil hlas, aby starobylý bůh musel udělat stejný pohyb. Tento trik se naučil již před půl tisíciletím. „Ovšem za jakoukoliv pomoc, kterou nám můžete poskytnout vy, samozřejmě budeme vděční.“

Kukulkan přikývl. „Samozřejmě že mám určité možnosti, jak pomoci.“ Úsměv, který se objevil na jeho tváři, odhalil černý rozeklaný jazyk. Prsty projížděl svůj mohutný bílý plnovous a dodal: „Můžu povolat pár služebníků.“

„A co bude se mnou?“ tiše se zeptal Billy.

„Jdi s Italem,“ zavrčel Kukulkan. „Možná se od něj naučíš, jak se chovat.“

„To znamená, že mě už nechcete zabít…“ provokoval Billy.

„Billy!“ Machiavelli varovně blýskl pohledem po mladém Američanovi, který opět riskoval, že starobylou bytost pěkně naštve.

„Dnes ne,“ zašeptal Kukulkan, „ale jednou k tomu dojde. Mám sloní paměť a nezapomenu, co se tu dnes stalo.“ Starodávný bůh vstal a vydal se ke dveřím. Pak se zastavil a vyvrátil hlavu v nepřirozeném úhlu, aby věnoval Američanovi poslední pohled. „Vrať Macuahuitl tam, kdes ho vzal. A chovej se k němu s úctou, je starší než lidstvo samo.“ S tím se obrátil a odešel směrem k poli s vysokou trávou. Jeho věrný rys kráčel vznešeně vedle něj.

Billy poklepal Machiavellimu na rameno. „No, to neproběhlo zas tak špatně, ne?“

Ital vstal a oprašoval svůj totálně zničený luxusní oblek. „Je toho hodně, co bych tě mohl naučit o vyjednávání.“

„Nikdy nevyjednávám,“ nekompromisně odmítl Billy.

„Mám pro tebe jednu malou radu, mladý příteli: je vždy chyba rozzlobit starobylou bytost. Kukulkan jen řekl, že tě nezabije dnes.“

„Když už si dáváme rady, také pro vás jednu mám,“ řekl Billy. Vrátil aztécký meč na polici, natočil ho tak, aby odrážel sluneční paprsky a vytvářel tak hru duhových barev v temném interiéru. „Jeden pistolník mi kdysi řekl: Nikdy nevytahuj zbraň, pokud ji nemíníš použít, a také nikdy nikomu neříkej, že tu zbraň vytasíš, prostě to udělej.“ Usmál se a ukázal svůj vyčnívající přední zub. „Vždycky je chyba varovat ostatní, co s nimi zamýšlíte udělat… můžou vás totiž předběhnout.“ Podíval se za mizející Kukulkanovou postavou. „Až bude vše hotovo a zapomenuto, čeká nás vážný rozhovor, nás dva…“

Machiavelli pokýval hlavou. „Líbí se mi, jak uvažuješ.“ Prošel dveřmi a zamrkal, aby si rychleji zvykl na sluneční světlo venku. „Teď, jak se dostaneme zpátky na ostrov?“

Billy zvedl mobil. „Zavolám Černému jestřábu.“

„Určitě ho překvapí, že jsme ještě naživu.“

Američan zavrtěl hlavou. „Spíš ne. Černý jestřáb ví, že není tak lehké mě zabít. Snažil se o to víc, než je zdrávo.“ Pak se zastavil, napadla ho kacířská myšlenka. „Co se stane, když tvůj pán zemře? Ztratíš svou nesmrtelnost?“

Machiavelli zavrtěl hlavou. „Ne, zůstaneš nesmrtelný. Nikdo ti ale neporoučí… a nikdo ti nemůže nesmrtelnost vzít.“

„To je zajímavé.“ Billyho modré oči sledovaly starobylou bytost, dokud nezmizela v trávě. „Přemýšlel jste někdy o tom, že byste se zbavil svého pána?“

„Nikdy,“ odvětil Machiavelli.

„Proč ne?“ zeptal se Billy.

„Pro případ, že bych někdy chtěl, aby ze mě sňal nesmrtelnost. Jednou třeba budu chtít zestárnout a zemřít.“

KAPITOLA 39

„Neodehrává se pár tvých her v podobném lese?“ zeptal se lehce konverzačně Saint-Germain.

„Jen komedie,“ zašeptal Shakespeare, „ale v mých lesích bydlí přátelští duchové, toto je ďábelské místo.“

Palamédes se naráz zastavil a oba muži, kteří šli za ním, do něj narazili. „Můžete vy dva být alespoň chvíli ticho?“ zašeptal. „Vydáváte hluk jako stádo slonů. Věřte mi, že v tomto lese stále žijí tvorové, které bych ani já nechtěl probudit.“

„To stejně nemá smysl,“ zamumlal hrabě. „Určitě o nás vědí od chvíle, kdy jsme vystoupili z auta.“

„Ó ano, vědí, že jsme tu. A sledují nás,“ dodal Shakespeare.

Oba zbývající nesmrtelní se k němu otočili. Díky svým zbystřeným smyslům viděli temné okolí do nejmenšího detailu, i když bez barev. Palamédes se podíval na Saint-Germaina, který lehce zavrtěl hlavou. Ani jeden z nich si ničeho nevšiml.

Shakespeare si posunul brýle nahoru na nose a usmál se, přičemž rychle rukou zakryl své odhalené zuby. „Právě nyní nás pozoruje lesní nymfa, ne moc velká, opálená, krásná, na sobě má oblečení v barvě lincolnské zeleně.“

„Úžasné,“ řekl Palamédes. „Jak to všechno víš…“ začal, ale sám se zarazil. „Stojí za námi, že?“ zeptal se latinsky.

Básník přikývl.

„A určitě není sama,“ pokračoval rytíř, který nespustil oči ze Shakespeara.

„Ne, není,“ souhlasil Will.

Saint-Germain se pomalu natočil, aby se mohl podívat za rytířovo rameno.

„Vsadím se, že mají luky,“ pokračoval Palamédes. „Luky a kopí,“ opravil ho hrabě.

Rytíř se otočil, aby se postavil uvítací delegaci. Měla dokonalé maskování, že i saracénskému rytíři chvíli trvalo, než uviděl nejméně desítku žen mezi stromy. Hádal, že minimálně stejný počet zůstává jeho očím skrytý. Nymfy byly drobné a štíhlé, s trochu příliš dlouhými končetinami. Oči měly mírně šikmé a místo úst vodorovnou čárku v dolní části obličeje. Poznal, že se jedná o dryády, řecké lesní nymfy.

Jedna z nich, trochu větší než ostatní, přistoupila blíž. V ruce držela krátký vyřezávaný luk a šíp s černou špičkou připravený vystřelit. „Kdo jste a co tu chcete?“ Její hlas zněl jako šumění listů stromu.

Palamédes se hluboce uklonil. „Dobrého dne přeju,“ pozdravil trochu staromódně rytíř. „Ještě jsem vás tu neviděl,“ dodal.

„Jsme tu nové.“

Rytíř se napřímil. „A s tak nádherným ostrovním přízvukem – Naxos nebo Karpathos? Co dělají řecké dryády v anglickém lese?“

„Povolal nás.“

Za nymfami se něco pohnulo a objevila se vysoká výjimečně štíhlá postava. Zpoza stromu vystoupila nádherná žena s tělem, které vypadalo jako vyřezané z kmene. Ruce jí končily jako větvičky a dosahovaly až k zemi a místo nohou se dole proplétaly kořeny.

Palamédes se pod záminkou představení nově příchozí otočil ke svým druhům. „Nedívejte se jí do očí,“ zašeptal varovně. „Pánové, je mi ctí představit vám paní Pteleu.“ Obrátil se ke stvoření a hluboce se uklonil. „Je mi vždy potěšením potkat vás,“ řekl jazykem svého mládí.

„Pane rytíři,“ řekla Ptelea a přistoupila blíž.

Rytíř se zdráhal pohlédnout jí do očí, proto zůstal se skloněnou hlavou. Kdyby hlavu zvedl, okamžitě by propadl jejímu kouzlu. Ptelea patřila mezi hamadryády. Rytíř nevěděl, jestli je nymfou jilmu nebo přímo oživlým stromem. I když se k němu vždy chovala s veškerou úctou a zdvořilostí, nenechal se zmást. Věděl, že hamadryády mohou být velice nebezpečné a smrtonosné. „Přišel jsem za svým pánem,“ řekl Palamédes a pohled upřel na jeden bod v její tváři.

„Očekává tě,“ oznámila. Zvedla hlavu a podívala se na Shakespeara a Saint-Germaina, kteří se rychle zdvořile uklonili. „Ví, že s sebou máš doprovod?“

Rytíř přikývl. „Sdělil jsem mu, že jdu žádat o laskavost.“

Hamadryáda se obrátila a rytíř ji následoval. Dával pozor, aby nedopatřením nešlápl na dlouhý plášť z lístků jilmu, který se za ní táhl. „Dryády jsou tu nové,“ udržoval konverzaci. „Nikdy dříve jsem je tu neviděl.“

„Pán přírody svolává všechny lesní a květinové tvory z celého světa,“ řekla Ptelea, když je vedla hlouběji do nitra lesa. „Děje se tak již měsíce.“

Palamédes přikývl. „Divil jsem se, proč jsem o něm tak dlouho neslyšel. Říkalo se, že strávil mnoho času mimo tento svět.“

Hamadryáda se s úctou uklonila starému dubu, a na chvíli se zdálo, že se v kmeni objevila nádherná dívčí tvář. Rychle však splynula s kůrou a na kmeni zůstaly jen velké zlaté oči, které je bedlivě sledovaly.

Shakespeare a Saint-Germain se na sebe podívali, ale raději mlčeli. Vyžadovalo to veškeré jejich úsilí a silnou vůli, aby na strom znovu nepohlédli.

„Sestra?“ zeptal se Palamédes.

„Balanos,“ odpověděla Ptelea.

Palamédes kývl. Věděl, že Balanos je dryádou dubu, ale nikdy dřív ji v Sherwoodu nespatřil.

„Jsou tu již všichni lesní tvorové?“ zeptal se Shakespeare. „Dryády, hamadryády, nymfy a víly…? Moc bych je chtěl vidět.“

„Všichni jsou zde,“ zašeptala hamadryáda.

„Proč?“ podivil se Palamédes. Lesní tvorové a duchové byli velice samotářští, obývali daleké lesy všude po světě, kam lidská noha téměř nevkročila.

Když Ptelea znovu promluvila, rytíř zaslechl v jejím hlase náznak vzrušení. „Pán přírody pracoval minulých pět set let na znovuvytvoření své oblíbené říše – Eridského háje. Už bude brzy hotov,“ dodala, „pak nás vyvede z tohoto zkaženého a znečištěného místa do světa zeleně a stromů.“ Rytíř mrkl po básníkovi a tázavě zvedl obočí. „Ale co se stane s tímto světem, když tu nebude pán přírody?“ zeptal se Shakespeare.

Hamadryáda jen ledabyle mávla rukou. „To není naše starost.“ Její hlava se otočila kolem dokola za mohutného praskání dřeva a všichni tři nesmrtelní rychle sklopili zrak. „Slyšela jsem, že tento svět se stejně brzy vrátí do rukou starobylých bytostí. Až se tak stane, nechceme u toho být.“

„Kde jsi to slyšela?“ ptal se Palamédes. „Ode mě.“ Hlas, který promluvil, byl hluboký a mužský. Pomalu volil slova, která duněla zemí okolo, svištěla vzduchem, až se rozkmitaly všechny listy široko daleko.

Ptelea kolem sebe zavinula plášť a postavila se stranou. Přitiskla se ke starému jilmu, do kterého postupně jakoby propadla. Na kůře byla ještě chvíli vidět její krásná tvář, pak zavřela oči a zmizela nadobro.

Hamadryáda je dovedla na paseku přímo uprostřed lesa. Stromy tu byly zkroucené stářím. Pospolu stály dub, kaštan, jilm, jasan, hloh i jabloň, všechny obalené popínavým břečťanem. Kolem kmenů rostla cesmína s červenými, touto dobou neobvyklými, plody. A mezi větvemi viselo jmelí. Na valu uprostřed mýtiny stál neopracovaný pilíř z bílého kamene, který pokrývaly točité spirály a složité symboly.

„Tento svět spěje ke zkáze.“ Na okamžik to vypadalo, že hlas vychází z kamenného sloupu. „Nechci tu zanechat své děti, až se to stane.“

„Můžeš tu zůstat a bojovat,“ navrhl Palamédes, který vstoupil do kruhu stromů a blížil se ke kameni. „Už jsi to udělal i dříve.“

„A prohráli jsme,“ zaduněl hlas.

Postava, která vyšla zpoza sloupu, byla štíhlá a vysoká, zahalená do dlouhého stříbrnými lístky vzorovaného pláště s kapuci. Tvář i hlavu zakrývala neobyčejně zdobená stříbrná maska. Zobrazovala mladého muže, jehož tvář byla jen sotva patrná mezi listím, které vlálo a přečnívalo přes okraj masky. Jeho hlava díky listí vypadala nepřirozeně veliká. Každý lístek byl propracován do všech detailů, do všech žilek a vláken, které jimi prostupovaly.

Palamédes přistoupil a hluboce se uklonil, přičemž poklekl na jedno koleno. „Tamuzi, můj pane.“

Z dlouhého rukávu vyjela ruka ve stříbrné rukavici pokryté lesními plody, lístky a psím vínem. Tamuz ji položil na rytířovo rameno. „Tvá žádost byla nečekaná a nevítaná,“ zavibroval hluboký hlas.

Saracénský rytíř se hladce zvedl ze země. Byl jen o zlomek menší než jeho pán, a nejednou již viděl svůj odraz ve stříbrné masce. Jasně zelené oči s hnědými tečkami na něj hleděly skrz díry. Zorničky byly oválné a úzké. Znovu Palaméda napadlo, jako již mnohokrát předtím, jak asi jeho pán opravdu vypadá.

„Co chceš?“ zeptal se prostě Tamuz. Při jeho slovech se zachvěly lístky na okolních stromech.

„Laskavost,“ odvětil stejně jednoduše Palamédes. Přehrával si tento rozhovor stále dokola při cestě z Londýna sem, ale nemohl předvídat, jak se jeho pán opravdu zachová. Za století, kdy mu sloužil, přišel na to, že Tamuz je nebezpečně arogantní a navíc nepředvídatelný.

„Nemám ve zvyku prokazovat službu komukoliv.“ Tamuz odstoupil od vytesávaného kamene a rozhlédl se po malé mýtině, kde stáli další dva nesmrtelní vedle stromu, do kterého se vpila hamadryáda. „A přivedl jsi básníka.“ Naklonil se dopředu a zvýšil hlas. „Toho ale opravdu nemám rád.“

William Shakespeare přistoupil blíž ke starobylé bytosti a vyšvihl okázale přehnanou poklonu. „Nemáme rádi to, čeho se bojíme,“ řekl kousavě. Podíval se na rytíře. „Nebo to tak není?“

„Tak neprovokuj mocnou starobylou bytost,“ zašeptal Palamédes.

„Nerozčiluj mě,“ zaburácel Tamuz.

Shakespeare se zasmál. „Nemáš nade mnou žádnou moc, zelený pane.“

Tamuz obrátil pohled na třetího nesmrtelného a nastalo nebývalé ticho. Když znovu promluvil, jeho hlas byl tichý a připomínal šumění větru v korunách podzimních stromů. „Tak se znovu potkáváme, Saint-Germaine.“

Nesmrtelný hrabě vystoupil ze stínu stromů a uklonil se. „Ctihodný Tamuzi,“ řekl chladně.

„Konečně. Čekal jsem na tento okamžik tak dlouho. Věděl jsem, že se naše cesty jednoho dne opět zkříží. Přišel jsem na to, že celý tento svět je v podstatě velice malý.“

Hlas starobylé bytosti opět zaduněl a rozkmitával lístky na stromech, když se nesl vzduchem. „Vida, Francis, hrabě de Saint-Germain. Lhář, zloděj a vrah!“

Houf dryád se najednou objevil na úpatí mýtiny s napjatými luky a šípy. Na kmenech se ukázaly tváře hamadryád, které vzápětí začaly vystupovat z kruhu stromů. Tamuz zvedl stříbrnou ruku a ukázal na hraběte. „Zabijte ho!“ rozkázal. „Hned!“

KAPITOLA 40

Po setmění prehistorická krajina ožila divokými zvuky. Vytí střídal vřískot, ten zas jekot nebo štěkot.

„Teď mě napadlo, proč všechna ta zvířata vyhynula,“ řekla Scathach. Seděla u vchodu do jeskyně s připravenou hromadou kamení vedle sebe. „Pravděpodobně umřela na vyčerpání. Nikdo z nich nikdy nemohl spát.“

„Já bych ale spát mohla, kdybys mě nechala,“ zabručela Johanka. Drobná Francouzka ležela uvnitř jeskyně za Scatty. Než se setmělo, vyrobily provizorní postel z dlouhých stvolů trávy a vystlaly ji trsy trávy a spletenými větvemi stromů. Johanka si přitáhla k bradě peřinu z listí a zavřela oči. „Teď už ale spím,“ oznámila a téměř okamžitě usnula, jako když ji do vody hodí.

Scathach se natáhla a upravila jednu z větví na rameni své přítelkyně. I ve tmě si všimla velkého černého brouka na listu a položila ho na zem před jeskyni. Okamžitě se rozeběhl do noci, kde ho chytilo stvoření podobné malé lišce. Scathach zavrtěla hlavou. Na tomto místě a v této době byli všichni buď lovci nebo kořist.

Ucítila závan ne příliš vábného pachu, sebrala kámen a mrštila jím do noci. Něco zasáhla, protože se ozvalo vyjeknutí, ale dotyčný se rychle odšoural vysokou trávou pryč. „Divocí vlci se vrátili,“ řekla tiše. Johanka za ní začala zlehka chrápat.

Scathach se usmála. Měla výjimečnou radost z toho, že Johanka usnula s důvěrou, že je v bezpečí, když ji hlídá ona. Scatty hádala, že tutéž naprostou důvěru musí cítit dítě ke svým rodičům. Pak její úsměv vyhasl, protože si vzpomněla, že takový vztah rozhodně se svými rodiči nikdy neměla. Byli si naprosto cizí, lhostejní a vzdálení. Říkala jim sice matka a otec, ale byla to naprosto prázdná oslovení, za kterými se neskrývaly žádné emoce. Měla blízko ke své babičce a strýci, ale nejblíže jí vždy byla její sestra.

Aife, královna stínů nyní bylo jméno, na které si zakazovala celá léta jen pomyslet.

V trávě venku se něco pohnulo a Scatty hodila tím směrem další kámen, který odehnal zvíře zpět do porostu.

Scathach nyní jen zřídka myslela na své rodiče. Oba byli stále naživu – dozvěděla by se, kdyby to tak nebylo – žili v dalekém světě, který byl pravděpodobně vytvořen podle ztraceného Danu Talis. Neviděla je celá staletí. Ne poprvé ji napadlo, i když by tomu někdo jen těžko uvěřil, že rodiči, které vlastně nikdy neměla, se stali Nikolas a Perenela.

Zamračila se a snažila se vzpomenout, kdy poprvé Flamelovy potkala. Téměř jistě to bylo v Paříži v polovině čtrnáctého století. Krátce poté, co koupili Kodex, knihu mága Abraháma. Určitě je pak potkala ve Španělsku, když se pokoušeli knihu přeložit a pak se stavila na pohřbu Perenely v Paříži v roce 1402. Během staletí pak na sebe naráželi znovu a znovu. Zachránila jejich životy – a oni nejednou zachránili ten její – a časem se stali její rodinou. Když potřebovala radu, šla za Perenelou. Když neměla peníze, požádala Nikolase.

Postupně se i další stali součástí té rodiny – Johanka byla jako její sestra – ale problém s lidmi jako přáteli byl, že stárli a nakonec umírali, proto s ostatními bližší vztahy nepěstovala. Naposledy, kdy kolem sebe měla skupinu přátel, to bylo v punkové kapele v Německu, ale tři členky byly upírky jako ona. Byly to tehdy divoké časy. Přes den spaly, zpívaly a pařily přes noc, pak za soumraku lovily krutá vodní strašidla, jako vodníky a bludičky. Nyní učila bojová umění v San Francisku a měla řadu studentů. Každý poslední pátek v měsíci se scházeli na karaoke v místním sushi baru, ale to bylo víceméně jen pro formu, aby vypadala jako normální člověk. Její studenti byli spíše známí než přátelé.

Ale necítila se opuštěně. Opravdu ne…

Posledních pár dní ji ale připomnělo, jak ráda se pohybuje ve společnosti lidí. Cítila pokušení použít své schopnosti i mimo tělocvičnu. Strávila více než tisíciletí tréninkem bojových umění, měla by toho využít a chránit své přátele. Z toho měla pocit, že je užitečná a žádaná. Dobrodružství v Paříži ji přivedlo na myšlenku znovu převzít na světě aktivnější úlohu. Slíbila si, že až bude po všem, bude pokračovat v tom, co vždycky dělala: chránit ty, co to potřebují, a trestat ty, kdo si to zaslouží.

Právě teď ale dost pochybovala, že ten slib bude mít šanci dodržet.

Scatty byla v těžkých situacích i dříve – uvězněná v jiných světech, musela čelit mnohonásobně děsivé přesile, bojovala s příšerami, jednou dokonce stála sama proti celé armádě – a přece nikdy nepochybovala, že by nepřežila a nemohla se vrátit domů. Každá říše má svůj vchod i východ – musela ho jen najít. Nepřátelé mohli být poraženi, napáleni, nebo získáni na druhou stranu.

Ale tady to bylo jiné.

Byla tu nekonečná řada nepřátel v této nehostinné čtvrtohorní době – a nikoho z nich nemohla převézt nebo získat na svou stranu. Většina rostlin byla jedovatá nebo nejedlá a všechna zvířata byla hladová.

A bylo jich tolik.

Nejdříve potkaly šavlozubé tygry, pak viděly lvy, obrovské medvědy a nekonečná stáda bizonů. Roztáhlá hejna kondorů, kteří vydávali ohlušující křik, létala na obloze. Když se pak setmělo, zahlédly první vlky, vysoká stvoření s dlouhýma nohama s nimi dlouho držela krok v trávě.

„Vlci?“ zeptala se Johanka.

„Prehistoričtí vlci,“ doplnila Scatty, „předkové moderních vlků, ale stejně nebezpeční. A počítej s tím, že za každým, kterého vidíš, se schovává další tucet, který vidět není.“

„Vidím čtyři.“

„A tam je velká smečka, která nás pozoruje.“ Poprvé za svůj dlouhý život si začala. Scatty myslet, že má možná potíže. Opravdové potíže. Byly v situaci, kdy jim její rychlost a speciální trénink nemohly moc pomoci. Hodila další kámen do temnoty a zasáhla něco živého. Pak hodila další směrem, kam si myslela, že zvíře utíkalo. Vlk vyděšeně vyštěkl. „Co rána, to zásah,“ zašeptala.

Objevily se v této krajině teprve před pár hodinami a už přilákaly pozornost i velkých dravců. Scathach nepochybovala, že by je porazila, a Johanka byla v boji skoro tak dobrá jako ona, ale dříve či později by jedna z nich utrpěla zranění. A přestože byly obě nesmrtelné, nebyly nezranitelné – kdyby byla rána vážná, mohly by i zemřít. Zásah tygří tlapou, kousnutí nebo škrábance se rychle mohly zanítit. Její metabolismus by jí rychle pomohl k uzdravení – pokud by měla dost potravy. Problém však byl, že na tomto místě, nebyl nikdo, z koho by se mohla nasytit – kromě Johanky… a to by nikdy neudělala.

Scattyin druh sice nepil krev, ale měl jiné potřeby. Jen velice zřídka potřebovala jíst, ale dříve nebo později ji stejně hlad dožene. Johanka také bude potřebovat jíst, a ona byla vegetarián, ale kdo ví, co se zde dá pozřít.

Scathach se zhluboka nadechla a natáhla čistý noční vzduch. Opřela se za zády o roztažené ruce a zkoumala okolní krajinu. Nedaleko zařval lev a něco malého vyděšeně vyjeklo.

Žila dlouho, déle, než si kdy uměla představit. Viděla vzestup i pád celých civilizací. Byla svědkem těch nejlepších i nejhorších okamžiků v lidské historii. Za svůj život se samozřejmě dopustila chyb, a přestože nebylo jejím zvykem se omlouvat, byly věci, které by udělala jinak. Nejvíc líto jí bylo, že vůbec kdy trénovala Kúchulina. Vycvičila mladého chlapce ve válečníka, což ho postupně zabilo. Možná měla nejdřív najít nějakou starobylou bytost, která by ho učinila nesmrtelným. Zvláštní, nemyslela na něj více než staletí. Vzpomínky na Kúchulina se bolestivě propletly se vzpomínkami na sestru.

Kdyby mohla žít svůj život znovu, nikdy by za žádnou cenu se svým dvojčetem nebojovala. Když ji rodiče a bratr odvrhli, Aife tu vždy byla pro ni. Vždy ji měla ráda bez jakýchkoli podmínek.

Přitáhla kolena k tělu a rukama objala nohy, o které si opřela hlavu. Už je to dlouho, co naposledy myslela na svou sestru. Zajímalo ji, jestli Aife zůstala mezi lidmi. Myslela si, že ano. Čas od času zaslechla řeči o rusovlasé bledé bojovnici nebo možná jen narazila na historky svých vlastních dobrodružství. Někdy se vyprávění tak slévala, že bylo těžké určit, o které z nich je řeč.

Při pohledu na okolí si Scatty uvědomila, že je docela možné, že tady v tom nehostinném prostředí umře. Kdykoliv myslela na smrt, představovala si, že umře v bitvě tak velké a slavné, že její jméno si budou všichni pamatovat navždy. Nelíbila se jí možnost, že by mohla zemřít na tomto osamělém místě, kde ji budou do konce jejich dní honit divocí prehistoričtí dravci. Najednou se napřímila, když jí hlavou probleskla myšlenka. Kdysi ji někdo řekl, že zemře na exotickém místě. Čtvrtohory přece nemůže nikdo brát jako exotické, nebo snad ano?

Scathach se podívala na nebe. Na obloze bez mráčku se leskly tisíce hvězd, které zářily tak jasně, že jejich světlo dokonce dopadalo na zem. Začala se dívat po různých souhvězdích. Během staletí, co žila na Zemi, se souhvězdí sice trochu měnila, ale když najde Polárku, bude schopná…

Obrovský šedý vlk vyskočil z temnoty s otevřeným chřtánem plných děsivých zubů, ze kterého tekly sliny.

Scatty se sklouzla na záda a nohy vystřelila do vzduchu.

Zasáhla zvíře do hrudi. Vlk vyletěl do vzduchu a odplachtil do noci. Než spadl na zem do trávy, vydal překvapený sten.

Pak zavrčel, postavil se na nohy a odběhl pryč.

Scathach zůstala ležet na zádech a hleděla na noční oblohu.

S hvězdami se stalo něco divného.

Pomalu vstala, vyšla před jeskyni, aby se lépe podívala na celé nebe. Přes nebe se táhl pás světla, který připomínal Mléčnou dráhu, ale bylo na něm něco divného. Měl to být spíš oblouk, ale tady vypadal příliš rovně. A bylo jedno, na kterou stranu se dívala, nemohla vůbec najít Polárku.

„Kde to k čertu…“ vydechla.

Pak na východě vystoupal na oblohu měsíc obrovský a žlutý a zalil krajinu mléčně bílým světlem. Bylo takové jasno, že na povrchu měsíce Scatty viděla jednotlivé krátery.

O chvíli později ale vyšel druhý měsíc.

Pak třetí.

A nakonec čtvrtý.

KAPITOLA 41

„Ten je obrovský,“ zašeptal užasle Josh a pohlédl na Sofii. „Ale opravdu obrovský.“

Sofie přikývla s očima přilepenýma na velkou postavu.

Prométheus byl vysoký a statný. Měřil nejméně dva metry a vážil přinejmenším 130 kilogramů, všechno jen svaly. Na jeho těle nebyl ani gram tuku. Na sobě měl otrhané džíny s dírami na kolenou a roztřepenými nohavicemi. Logo na tričku bylo tak vybledlé, že se nedalo přečíst, a jeho boty pokrývalo suché bahno. I když mu vlasy zářily jako slunce v rudých loknách, jeho plnovous již protkala šedá a stříbrná.

„Strýčku!“ Aife s radostným výkřikem otevřela dveře od auta a vrhla se na obrovského muže.

„Aife!“ Zvedl ji, jako by byla peříčko, a několikrát ji za burácivého smíchu obou vyhodil do vzduchu.

Josh si najednou uvědomil, že se usmívá. Obrázek toho děsivě vyhlížejícího muže, jenž se směje a laškuje s Aife, která v jeho rukách vypadala jako malé dítě, už nebyl tak zneklidňující. Vzpomněl si, že i jeho otec ho podobně vyhazoval do vzduchu, když byl ještě mladší. Miloval ten pocit, připadalo mu, že létá.

„Moje holčičko.“ Prométheus znovu vyhodil Aife do vzduchu, tentokrát ještě výš a ona ještě jednou radostně zaječela.

„Nenech mě spadnout,“ vydechla a začala škytat.

„Nechal jsem tě snad někdy spadnout?“ řekla starobylá bytost a Josh poznal překvapivý jižanský přízvuk.

„Nikdy,“ přiznala bez dechu Aife.

„Už je to tak dávno. Strašně dávno.“ Ohromný muž chytil Aife a postavil ji na zem, pak poodstoupil, aby si ji dobře prohlédl, ale stále ji držel za ramena. „Ty jsi vyrostla…“

„Ani o centimetr, co jsme se naposledy viděli,“ namítla rychle.

„A kdy to bylo?“ zapřemýšlel nahlas Prométheus.

„Není to tak dávno. Myslím, že jen sto dvacet let nebo tak.“ Aife posunula sluneční brýle na hlavu a podívala se do široké strýcovy tváře.

Josh si ihned všiml, že mají stejně zelené oči.

„Naposledy, když jsem tě viděla,“ pokračovala Aife, „jste mě přišli s Nitenem zachránit, když jsem se dostala do potíží s drakem u sopky Krakatoa.“

Prométheus kývl a usmál se. „Ano, ano, už si vzpomínám.“

„Krakatoa,“ vydechl Josh zaujatě. „Tam pracovali naši před pěti lety. Je to ostrov s činnou sopkou…“ Otočil se v sedadle dozadu, ale nikdo ho neposlouchal. Sofie, Nikolas ani Perenela nespustili oči ze starobylé bytosti.

Rodiče dvojčat strávili celé léto na ostrově, když Joshovi a Sofii bylo deset. Josh dokonce využil ostrov a fotografie od rodičů jako základ pro školní projekt před dvěma roky. Proto také věděl, že k jednomu z největších sopečných výbuchů, který byl na světě zaznamenán, došlo právě na Krakatoa v devatenáctém století… pak si překvapeně spočetl, že to bylo před zhruba sto dvaceti lety.

„A jak se daří tvému příteli, mistru meče?“ zaduněl Prométheův hlas.

„Není to můj přítel,“ vysvětlila Aife rychle a na tvářích se jí objevily červené skvrnky. „Ale je mu fajn.“

„Viděla jsi ho v poslední době, vůbec?“

„Ano, viděla.“ Aife se otočila, když se otevřely dveře řidiče a Niten vystoupil ven. S rukama položenýma na stehnech se po japonském způsobu uklonil obrovskému rusovlasému muži.

Prométheus mu věnoval stejnou úklonu. „Rád tě vidím, starý příteli,“ řekl vřele. „Já tebe, ohnivý pane.“

Josh se rozhlédl a zjistil, že ve chvíli, kdy se u auta objevil Prométheus, postavy z bláta a hlíny zmizely zpátky mezi stromy a ve vysoké trávě po obou stranách cesty. Přesto je viděl mezi listy stromů, tváře bez výrazu, které se otáčely k rusovlasé starobylé bytosti jako slunečnice za sluncem.

Prométheus sklonil hlavu, aby se podíval dozadu do auta. „Tak se podíváme, co tu máme za další překvapení,“ řekl. „Je to příjemné překvapení…“

Perenela pomohla Nikolasovi vystoupit z auta. „…nebo nepříjemné?“ dokončil. Pak se ale narovnal do své celé výšky. Vzal vědminu ruku a sklonil se nad ní. „Přál bych si říct, že je vždy potěšení tě potkat, Perenelo Flamelová, ale ty a špatné zprávy cestujete ruku v ruce.“

„Z toho usuzuji, že já musím být ta špatná zpráva,“ natáhl ruku Nikolas, ale Prométheus si ji nevšímal. Místo toho ho lehce objal a zvedl do výšky.

„Ty jsi vždycky špatnou zprávou,“ řekl Prométheus a užíval si každé slovo. Když se na Nikolase podíval, oči se mu ale zahalily starostí. „A dnes tomu není jinak. Vidím, že jsi zestárl, alchymisto.“ Pak se obrátil k vědmě. „Ale ty vypadáš stejně nádherně jako vždycky.“

„Vždycky si byl kouzelný vtipálek, Prométhee, a máš pravdu, ženě nikdy nesmíš říct, že vypadá staře,“ usmála se.

„Máme potíže,“ přiznal Nikolas. „Později ti to vysvětlím, ale nyní bych ti chtěl představit další dva lidi.“ Nikolas se otočil a Josh vyjeveně zjistil, že se dívá na něj. Zhluboka se nadechl a otevřel dveře auta… ihned ucítil tlak, který ho vtlačoval zpátky.

Zdálo se mu, že vidí matnou svatozář kolem starobylé bytosti, ale když vystoupil z auta, záře ještě zesílila. Nakonec to vypadalo, že je Prométheus obalený červenou mlhou, která se mihotá nad jeho kůží. Za Prométheem i Aifina šedá aura dýmala z její kůže. Vykročil o pár kroků blíže a jeho vlastní aura se rozzářila. Bolela ho hlava, a když projel prsty vlasy, ucítil vůni pomerančů a statickou elektřinu prskat na hlavě.

„Další zlato,“ řekl Prométheus smutně. Pak se nelítostně a tvrdě podíval na Flamelovy. „Myslel jsem, že jsme po minulém –“

„To není jen další zlato,“ přerušil ho Nikolas. „Je to ten pravý.“ Ukázal na Joshe. „Podívej se na něj dobře, Prométhee. Podívej se na jeho auru. On je to zlato z věštby. Jeho schopnosti již byly probuzeny a Gilgameš ho naučil magii vody. Nyní se potřebuje naučit magii ohně.“

„A ty předpokládáš, že ho to naučím?“

„Prosím. Nemáme moc času.“

„To nepřichází v úvahu,“ vyhrkl Prométheus. „Říkal jsem, po minulém pokusu, že už nikdy do magie ohně nikoho nezasvětím.“

Zmatený a šokovaný Josh se už obracel k Flamelovi, když na zádech ucítil mráz. Otočil se tedy a zjistil, že z auta vystoupila i Sofie.

Brnění začalo ve chvíli, kdy Prométheus sklonil hlavu k autu. Najednou jakoby tisíc jehliček píchalo do její kůže od hlavy až k patě. A s tím brněním a pícháním se Sofii vybavovaly vzpomínky.

… rusovlasý chlapec na útesu, a z rozbouřeného moře se vynořovala příšera s mnoha chapadly…

… stejný chlapec, nyní již mladý muž v exotické stříbrné zbroji tasí rudé žhnoucí meč proti hordě ozbrojených válečníků…

… znovu mladík vrhá ohnivé koule na flotilu lesknoucích se lodí z kovu…

… muž, tentokrát již starší, odchází z Bezejmenného města následován tisíci – deseti tisíci nově stvořených lidí…

… zhruba stejně starý muž s děsivým poraněním je připoután ke skále v daleké nehostinné říši a útočí na něj obrovský pták…

Ve chvíli, kdy Sofie položila nohu na zem, se její aura rozzářila a obalila ji od hlavy až k patě. Postupně tuhla a vytvářela cizokrajnou stříbrnou zbroj. Hladká oválná helma jí pokryla hlavu a oči chránilo zelené sklo. Rukavice byly celé kovové, ale přesto tak ohebné, že Sofii připadaly spíš jako z kůže.

„Poznáváš tuto zbroj?“ Sofiin hlas se lehce odrážel od helmy, což mu dodávalo nadpozemský nádech. Zbroj byla k nerozeznání od té, kterou Prométheus nosil zamlada.

Prométheus o krok ustoupil a lehce zbledl. Aife chytila starostlivě strýčka za ruku.

„Pamatuješ na dobu, kdy jsi pro mě vytvořil podobné brnění ze své aury? Pro mé bezpečí, říkal jsi.“ Vzduch protkala výrazná vůně vanilky, ale s příměsí dalšího pachu. Přidal se ostrý odér páleného listí. Nepatrné nitky hnědé barvy protkaly stříbrný kov, jenž nyní získal vzhled leopardi kůže.

Prométheus vrtěl nevěřícně hlavou a ustupoval dál od Sofie. V jeho vlasech a fousech to jiskřilo a kolem ramen a trupu problikávalo rudé brnění. „Kdo jsi?“ zeptal se jazykem dávno ztraceného Danu Talis.

„Jsem Sofie Newmanová,“ odpověděla dívka stejným jazykem, ale pak přešla znovu do své rodné řeči. „Mám vzkaz od tvé sestry.“

Prométheova aura se rozzářila v krvavě rudém odstínu a stejná zbroj, jakou měla Sofie, pokryla i jeho tělo. Dvě zbroje – jedna stříbrná, druhá rudá – zářily a vypouštěly do vzduchu barevné chomáčky aury. „Má sestra je pro mě mrtvá,“ zaduněl hlas starobylé bytosti, který ještě znásobila helma. „Zradila mě… zradila nás všechny.“

Sofiina zbroj zbledla a pomalu odhalovala dívku pod ní, až nakonec byla úplně průhledná. Sofiiny oči zůstaly stříbrné jako zrcadla. „Udělala jen to, co bylo nezbytně nutné,“ řekla. Najednou její aura úplně zhasla, stříbrné kapičky ještě chvíli létaly vzduchem z její kůže. Když ale promluvila, zazněl nakřáplý starý hlas čarodějky z Endoru. „Bratříčku. Musela jsem to provést, a udělala jsem to pro tebe. Ty jsi mě ochraňoval celý život a zaplatil jsi za to strašnou cenu. Já jsem šla za Chronem a obětovala mu své oči, abych prohlédla neustále měnící se spirálu času a vždy na tebe mohla dohlédnout, abys byl v bezpečí.“

„Zephaniah…“ zašeptal Prométheus. Jeho aurická zbroj klesala dolů k nohám, až se nakonec pod kotníky vsákla do země. Kolem něj vyrostly jasně zelená tráva s drobnými alpskými kvítky.

Sofie se podívala na starobylou bytost. „Tento svět zanikne,“ pokračoval čarodějčin hlas. „Viděla jsem to mnohokrát, téměř ve všech možných kombinacích, kromě jediné. V jednom výjevu jsem viděla šanci, malou ale přece, na přežití lidstva. Pamatuješ si ještě na dobu, kdy jsme spolu bojovali za záchranu nově stvořených lidí, bratříčku?“

Prométheus nebyl schopný slova, a tak pouze kývl.

„Nyní nastal čas pro další sourozence, aby se zachovali stejně. Oni ale potřebují tvou pomoc, bratříčku.“

Prométheus začal vrtět hlavou. V jeho velkých zelených očích se objevily rudé slzy. „Prosím, nechtěj to po mně…“

Čarodějčin hlas nyní zněl rozčíleně. „Tvá aura probudila lidi k životu. Jsi jejich otec, a jako každý otec máš za svou rodinu odpovědnost. Když odmítneš, odsoudíš lidstvo k záhubě.“ Sofie zavrávorala a Josh rychle přispěchal, aby ji chytil do náruče. Vlákna jeho zlaté aury ji lehce obalila, až to syčelo a praskalo, když se dotkla její kůže. Sofie se zachvěla, a když otevřela oči, byly znovu jasně modré. Víčka sebou trhala a dívka musela několikrát mrknout. Dívala se střídavě z Joshe na Prométhea. „Nezklam mě. Vždycky jsem byla tak pyšná na svého bratříčka,“ vydechla, než ztratila vědomí.

KAPITOLA 42

„Nesnáším energetické brány!“ zavřeštěla Virginie Darová, když vpadli do ledové vody. „A to mi říkáš teď!“ křikl Dee.

Padali dolů, stále níž a níž, až kolem nich nebyla žádná voda, jen úplná a naprostá tma.

„A nejvíc nesnáším ty padající…“ Virginiin hlas zněl tlumeně a dutě, jakoby z malého ohraničeného prostoru. „Ale nemůžu říct, že by se mi víc líbily ty, do kterých se skáče.“

Doktor John Dee se snažil zorientovat, ale v černočerné tmě si nebyl ani jistý, kde je nahoře a kde dole.

„Co třeba světlo?“ řekla Virginie. „Myslím, že zrovna to by se teď hodilo.“

„Už ti někdy někdo řekl,“ začal Dee, „že mluvíš příliš?“

„To ne,“ odpověděla upřímně překvapená Virginie. „A mluvím? No, asi máš pravdu.“ Hlas se jí změnil a zněl více neurvale. „Ale jen, když padám energetickou bránou naprostou temnotou neznámo kam! Pak snad mám nárok se k tomu vyjádřit.“

Uši jim odlehly a oni ucítili řadu nepříjemných pachů, jako by právě propadali smrdutými mraky.

Pak náhle veškeré vjemy zmizely. Ocitli se v černé nicotě.

„Máš zápalky?“ zeptala se Virginie.

„Zápalky?“ zopakoval zmatený Dee.

„Myslela jsem, že čarodějové u sebe vždy mají zápalky, aby mohli zapalovat svíčky. Nebo vy nezapalujete svíčky?“

„Poslední století využívám elektrické světlo,“ zamumlal Dee. „Nenosím s sebou zápalky.“

„Je tu opravdu tma,“ podotkla Virginie, čím jen pojmenovala naprosto zřejmou věc, „je to až děsivé.“

„Neříkej mi, že se bojíš tmy.“

„Tmy ne, doktore, ale toho, co v ní žije.“

Dee povzdechl a sáhl pod kabát, odkud vytáhl kamenný meč. Ve chvíli, kdy se dotkl ostří, začalo zářit, nejprve šedivě, modře, pak jasně bíle, až nakonec plápolalo červeným plamenem. Nebyl to však obyčejný oheň. Spíš chladné světlo, které zanechávalo ve vzduchu mrazivé krystalky.

„Hmmm, k vidění tu toho moc není,“ řekl Dee, když se rozhlížel okolo.

Virginie Darová stála vedle něj a její tvář vypadala v chladném světle, jako by patřila duchovi. Pomalu se otočila k Johnovi Dee a poznamenala: „Zřejmě bylo lepší, když jsme nic neviděli.“

Všude, kam se podívali, se táhla šedá, pustá krajina. Jediné stopy v prachu na zemi byly jejich vlastní.

„Kde to jsme?“ zeptala se Virginie.

Dee přidržel meč nahoře a otočil se kolem dokola. „Už jsem o podobných místech slyšel… ačkoliv jsem je nikdy osobně nenavštívil. Myslím, že jsme v provizorním světě.“

„V provizorním světě?“

„V nedokončené říši.“ Sklonil meč a stíny se zkrátily. „Starobylé bytosti vytvářejí říše ze své aury, vzpomínek a představivosti. Někdy se stane, že velmi mocná bytost je schopná vytvořit celý svět sama, ale častěji se stává, že se jich sejde na tento úkol více.“ Ukázal mečem okolo a dodal: „Tento svět ale nikdo nikdy nedokončil.“

„Ale proč?“ podivila se Virginie nahlas. „To netuším…“ začal čaroděj, pak ale chytil Virginii za paži a táhnul ji pryč. „Utíkej!“ zařval.

Žena se otočila a vzhlédla… z černého nebe padali čtyři kuklubové.

„Museli propadnout branou, než se uzavřela,“ vysvětlil Dee.

Čtveřice stvoření lehce dopadla na zem, očividně dezorientovaná se chvíli otáčela sem a tam, ale nakonec uviděla světlo ze zářícího meče. Za mohutného vítězoslavného zavytí se vydala po stopách Virginie a Johna Dee.

Když už vyběhla, ve zlomku vteřiny se proměnila do svých zvířecích podob. V jednu chvíli vypadala jako holohlaví mladí muži, a než bys řekl švec, honili je obrovští vlci s lidskými tvářemi. Sice běželi vzpřímeně po dvou, ale nahrbení jako staříci, a nohama vířili oblaka šedého prachu.

„Doktore?“ řekla Virginie klidně.

„Uspi je!“ zvolal Dee. „Můžeš hrát a utíkat zároveň?“

Darová vytáhla flétnu z koženého obalu, přiložila ji k ústům a zlehka do ní foukla.

Ale žádný tón se neozval.

„Sakra,“ vyhrkla. „To není dobré.“

Čtyři kuklubové jim byli v patách a neustále se blížili. Výraz v jejich hezkých tvářích kazily zkažené zuby, kterých měli plná ústa. Za nimi se země co chvíli dotýkaly holé ocasy.

Za kukluby se ve vzduchu něco pohnulo, a seshora se snášeli Hugin a Munin. Obří havrani se zřítili k zemi, kde rozvířili mrak prachu. Zamávali křídly, ale jen vzlétli, zase se snesli dolů. Potom zahlédli zářící meč a zakrákorali jednotně jméno Johna Dee. Následně se vydali za jediným světlem, které v této nehostinné krajině zažehl čaroděj. Postupovali dlouhými skoky, které rychle zkrátily vzdálenost mezi nimi a dvojicí nesmrtelných.

„Doktore, jestli máš v záloze nějaký geniální plán, právě teď nadešel čas ho použít,“ zasupěla Virginie, která mezitím uklidila flétnu do obalu a zpod kabátu vytáhla tomahavk. Když se Dee neměl k odpovědi, odvážila se na něj rychle podívat. „Johne?“

Dee se zastavil.

„Johne?“ oslovila ho znovu. V podstatě kolem něj proběhla, ale vrátila se a zastavila vedle něj. Z jeho tváře nedokázala nic vyčíst, protože zůstala naprosto bez výrazu. Oči se mu zbarvily do modročervené podle světla z kamenného meče, které se v nich odráželo. Pak si Virginie všimla, že špína, prach a štěrk tohoto nedodělaného světa se začaly vlnit a kroutit okolo čarodějových nohou. Vytvářely různé složité vzory, spirály a vlnovky podobné stočeným hadům. Rukou mu zamávala před očima, ale ani nemrkl. Najednou věděla, že je tu sama. Dee ji ani neslyšel, ani neviděl. „Vždycky s tebou byly jen potíže, Johne Dee. Není divu, že všichni kolem tebe zemřeli.“ Pak se otočila, aby sama čelila kuklubům a havranům.

Mrazivý oheň. Horký led.

Záplava vjemů se linula z meče a vlévala se zápěstím do jeho těla, pak nahoru k pažím, až se usadila na hrudi.

S pocity chladu a horka také přišly vzpomínky a obrazy, strašné a děsivé výjevy z doby před příchodem lidí, z časů, kdy Zemi vládly starobylé bytosti, a pak ještě starší. Z doby archónské a dokonce ještě starší, viděl i antiky a jejich dobu, a pak ještě dál než se začal počítat čas, kdy panovali první vládci Země.

Vzpomínky na čtyři meče moci…… na jejich vznik…… jejich sílu…… proč se musely rozdělit…… a proč se nikdy nesmí znovu spojit… Překvapivé odhalení netrvalo dlouho: meče nebyly zbraně, byly něco víc, daleko víc.

„Johne!“

Čaroděj pomalu stočil pohled k Virginii, ale ať už v jeho tváři viděla cokoliv, úplně ztratila řeč. V očích Johna Dee se objevilo něco pradávného a neznámého, co nahánělo strach. Strnule pozorovala čaroděje, který zvedl ruku s mečem před její tvář. Oheň.

Kamenné ostří se rozzářilo horkým bílým plamenem. Mráz.

V meči to zapraskalo a celý se pokryl ledem až po rukojeť.

Najednou se meč pohnul a rozdělil. John Dee držel Klarent, který žhnul červenočerným plamenem v levé ruce a Exkalibr plápolající modře v pravé.

„Kde bys teď chtěla být, Virginie?“ Hlas čaroděje byl slabý, téměř šeptající.

„Kdekoliv, jen ne tady.“

Kuklubové se už dostali k nim a ostražitě kroužili kolem dvou mečů. Havrani se tomu smáli Odinovým hlasem.

„Víš, kde bych chtěl být já?“ zeptal se Dee. Pažemi ve vzduchu opsal dva obrovské dokonalé kruhy – jeden zářil rudým plamenem, druhý tvořila modrá ledová obruč. Kruhy se uprostřed překrývaly a vytvořily dlouhý oválný průnik, který se třpytil jako tající led.

„Johne, ty mě děsíš.“

„Chci jít domů,“ řekl Dee. Vstoupil do oválu a zmizel. Téměř okamžitě začal plamen uhasínat a led tát. Kuklubové zavyli a vrhli se dopředu za mohutného havraního krákorání.

Virginie zavřela oči a skočila do hořící a tající elipsy…

… Když otevřela oči, slunce jí svítilo do tváře. Nadechla se a ucítila teplý mořský vzduch. Uvědomila si, že leží na trávě, a nedaleko se ozývají zvuky ze silnice. Klaksony houkaly a najednou jí přišlo, že je to ten nejmelodičtější zvuk na světě. Posadila se a rozhlédla kolem sebe. Vedle ní seděl Dee. Na trávě ležely oba meče. Kolem Exkalibru zamrzlá louže, zatímco kolem Klarentu zůstal kruh ohořelé trávy. „Johne, tvé ruce…“ vykřikla vyděšeně Virginie.

Dee zvedl ruce před obličej. Obě byly spálené do černá. Mezi zbytky kůže, na kterých se začaly tvořit puchýře, vystupovalo spálené maso. „Ale stálo to za to,“ ušklíbl se.

Virginie vstala a podívala se po okolí. Uslyšela hlasy. Nedaleko stály budovy, ze kterých byly vidět za stromy jen střechy. Vysoký mrakodrap se jí zdál povědomý, velice povědomý. „Co jsi to udělal, Johne? Kde to jsme? Tohle není další starobylá říše, že?“

„Najednou jsem si tam uvědomil, co všechno meče dokážou,“ řekl tiše Dee. „Uvědomil, není to správné slovo. Ony mi sdělily, co dokážou.“ Když se obrátil k Virginii, všimla si, že v očích mu zůstaly drobné tečky připomínající jiskřičky a ledové krystalky v modré a rudé barvě. „Starobylé bytosti pomocí mečů vytvářely celé říše… ale archóni je používali na cestování mezi jednotlivými říšemi. Vytvářeli jimi energetické brány.“

„Ty jsi stvořil energetickou bránu?“ zeptala se šokovaná Virginie. „To je tedy něco i na tebe. A co s těmi kukluby a havrany?“

„Jsou tam uvězněni navždy… pokud si tedy Odin pro své miláčky nedojde.“

„A jak jsme se sem dostali?“ zeptala se Virginie.

Dee se usmál, ale bylo vidět, že ho zmáhá bolest. „Jen jsem si představil, kde chci, abychom se ocitli.“ Zarazil se a znovu se podíval na své ruce. „Víš co? Opravdu to začíná bolet…“

„Dej si na ně aloe,“ bez přemýšlení poradila Virginie. „A kde přesně tedy jsme?“

„V Pioneer parku v San Francisku,“ otočil hlavu ke Coit Tower, která čněla vysoko nad korunami stromů. „Pět minut od mého domova.“

KAPITOLA 43

„Tak tu máme čtyři měsíce, a to je dobrá zpráva?“ Johanka z Arku stála u vchodu do jeskyně a hleděla na oblohu. Jeden měsíc byl obrovský a žlutý, druhý menší a lehce nahnědlý, třetí jasně zelený a poslední naprosto bezbarvý. Štíhlá Francouzka projela prsty své krátké vlasy a trochu je upravila. „Člověk se učí celý život, astronomie sice není zrovna obor, ve kterém bych vynikala, ale i já vím, že Země nemá čtyři měsíce a nikdy neměla.“

Za měsíčního svitu působily Scattyiny vlasy černě a její pleť vypadala ještě bledší než normálně. Místo očí se jí leskly z tváře dvě stříbrná zrcátka. „Copak nevíš, co to všechno znamená?“ zeptala se vzrušeně.

Johanka jen zavrtěla hlavou.

„Znamená to, že jsme jen v nějaké říši.“

Johanka se na ni stále nechápavě dívala a v šedých očích se jí odrážely čtyři měsíce. „Tak nejsme v minulosti?“

„Ne,“ potvrdila Scatty. Chytila kamarádku za ruce a lehce zmáčkla. „To nejsme.“

„A to je dobře?“

„Kdybychom byly v minulosti, nebylo by odtamtud úniku. Nebo mě nenapadá žádný způsob, jak bychom se z minulosti mohly dostat, pokud by se nás někdo nevydal hledat. I tak by ale měl jen nepatrnou šanci nás v tak rozsáhlém časovém úseku najít. Měly bychom jedinou možnost, jak se dostat zpět do naší doby, a to prožít a přežít snad milión let.“

„Je to vůbec možné?“

„Teoreticky. Starobylé bytosti a stvoření druhé generace mohou žít neskutečně dlouho, ale nejsem si jistá lidmi. Podívej, co se stalo chudákovi Gilgamešovi po deseti tisících letech. Myslím, že tělo zvládne žít, ale mysl se rozpadá pod váhou všech vzpomínek a zkušeností.“

„Tak znovu. Jestli jsme v nějaké říši…,“ začala Johanka.

„…musí tu být nějaká energetická brána,“ dokončila s uspokojením větu Scatty.

„Jak ji najdeme?“ zeptala se Johanka.

Úsměv na Scattyině tváři zmizel. „Tak daleko jsem ještě nedošla. Ale hlavní je, že tu někde musí být.“

Divocí vlci zaútočili za úsvitu.

Scathach s Johankou je jednoduše odrazily a za zoufalého vytí je vyhnaly zpět do husté mlhy, která ležela nad krajinou. Krátce poté se u jeskyně objevil osamělý lev, ale Scatty po něm házela kameny tak dlouho, dokud se nedostal z dostřelu.

Pak se objevil obrovský medvěd.

Obě ženy sledovaly, jak se blíží. Skákal po čtyřech, a co chvíli zaklonil hlavu, aby zachytil pachy z okolí. Ani jedna z nich nikdy tak velkého medvěda neviděla.

„Ten musí vážit nejméně tunu,“ řekla Scatty a sklopila meče. Místo nich vytasila nunčak, „a vsadila bych se, že měří alespoň tři metry, když stojí na zadních.“

„Nechci ho zabít,“ postěžovala si Johanka.

„Věř mi, že nesdílí tvůj útlocit, a klidně nás zabije.“ Scatty ukázala složenými nunčak na medvěda. „Dívá se na nás jako na snídani.“

Johanka neústupně zavrtěla hlavou a uklidila své meče do pochev a hodila je křížem přes ramena.

Scatty si povzdechla. „Je to kdo s koho. Když ho nezabijeme, zabije on nás.“

Johanka pokrčila rameny. „Já ho nezabiju.“

„Můžu ti připomenout, že jsi kdysi vedla celou armádu?“

„To už je dávno. Budu se bránit, ale nezabiju nevinné zvíře.“

„Tak proto je z tebe vegetarián?“

Johanka zavrtěla hlavou. „Ale ne,“ usmála se. „Ne příliš dlouho potom, co mi Nikolas dal tvou krev, jsem zjistila, že mi maso vůbec nechutná.“

Medvěd se zastavil, kde se jeskyně snižovala, a díval se na ně. Pak se zvedl na zadní, zaklonil hlavu a mohutně zařval.

Scatty poopravila svůj původní odhad o rozměrech medvěda. „Tři a půl metru.“ Kriticky si zvíře prohlédla a pak dodala: „Toho zvládnu.“

„Podívej na ty drápy,“ řekla Johanka. „Jedním máchnutím by ti uřízl hlavu. Já tě znám, dokážeš spoustu věcí, ale nechat si vyrůst novou hlavu do toho nepatří.“

Skoro celé dopoledne pobíhaly vysokou hustou trávou, která vlála ve vlahém větříku. Když už nyní věděly, že jsou v uměle vytvořeném světě, rozdíly jako by samy upoutávaly jejich pozornost, a kupodivu jich nebylo zrovna málo. Větřík vál jenom z jihu a vždy s sebou nesl svěží citrónovou vůni. Nikde nebylo ani vidu, ani slechu po otravném hmyzu. Slunce sice vycházelo na východě, ale když vystoupalo vysoko na oblohu, zdálo se, že se tam zaseklo na nepřirozeně dlouhou dobu.

„Vypadá to, že se někdo pokoušel zpaměti zkopírovat čtvrtohorní krajinu,“ řekla Scatty.

„No, zvířata trefil docela přesně,“ podotkla Francouzka. I když se držela v dobré kondici, přišlo jí, že od rána uběhly minimálně marathon, a konec v nedohlednu. Cítila pichlavou bolest v boku a dostávala křeč do lýtek. Na chodidlech se jí navíc tvořily puchýře. „Potřebuju si někde odpočinout,“ řekla. „A taky se napít.“

Scatty ukázala doprava. „Tam dole je potok.“

Johanka nic neviděla. „Jak to víš?“

„Podívej,“ ukázala upírka. Na zemi se táhla řada různých stop od kopyt po tlapy, které vedly dolů doprava.

„Jestli je dole místo, kam chodí zvířata pít, pak tam ale určitě také na někoho narazíme…“ začala Johanka.

„Jak velkou máš žízeň?“

„Strašně velkou.“

Scathach vytáhla nunčak a vydala se doprava po stopách zvířat. „Tak ti seženeme něco k pití a já slibuji, že po cestě nezabiju nic, co by nejprve neohrozilo mě.“

Šly z prudkého kopce a porost původně do výše pasu nyní dosahoval až k ramenům. Tráva při průchodu hlasitě šustila. Vzduch prosytila hutná a těžká vůně živé vegetace. Bez svěžího odéru citronů, který nahoře nesl vítr, teplota dole rychle stoupla.

Scathach najednou zvedla ruku a Johanka se okamžitě zastavila a otočila, aby zkontrolovala, co se děje za nimi. Dívky k sobě stály zády a dotýkaly se jen hlavami. „Dávej pozor,“ řekla Scatty záměrně ve francouzštině Johančina mládí. „Nemám z toho tady dobrý pocit. Něco je tu špatně.“

Johanka přikývla. „Nevidíme skrz vysokou trávu, hutná vůně rostoucí vegetace přehlušila všechny ostatní pachy a dokonce i hůř slyšíme. To zřejmě nebude náhoda,“ uvažovala nahlas Johanka.

„Nevěřím na náhody,“ odpověděla Scatty. Uklidila nunčak a vytasila své dva meče. „Něco je tu špatně,“ zopakovala, „ale opravdu hodně špatně.“

Opatrně se pomalu vydaly dopředu. Uvědomovaly si, že s omezenou viditelností a bez dobrého sluchu a čichu byly ve značné nevýhodě. Ve vysoké trávě se totiž mohlo skrývat cokoliv.

„Hadi,“ najednou zvolala Johanka. Scatty vyskočila a otočila se. „Kde?“

„No, nikde. Právě mi došlo, že jsem žádného od našeho příchodu neviděla. Ale tady by jich přece měla být spousta. Navíc vysoký porost je pro ně ideální prostředí.“

Udělaly dalších deset kroků a vysoká tráva najednou skončila. Přímo před nimi se rozprostřelo obrovské modré jezero, od kterého se odrážely sluneční paprsky. Na klidné a nehybné hladině se odrážely bílé mraky.

Na kameni u potoka seděl muž v dlouhém koženém kabátě s kapuci. Když vyšly z porostu, otočil se, aby se na ně podíval. Spodní část obličeje měl zahalenou do šály, a tak jediné, co z jeho tváře vystupovalo, byly jasně modré oči.

„Scathach z pevnosti Stínů a Johanka z Arku. Kde jste byly? Už na vás tady čekám tak dlouho. Vítejte v mém světě.“ Muž v kapuci vstal a doširoka roztáhl paže. Obě si všimly, že místo levé ruky má kovový hák.

KAPITOLA 44

Sofie otevřela oči a spatřila Joshovu tvář. Z výrazu jeho obličeje poznala, že mu spadl kámen ze srdce. V jeho modrých očích se dokonce zaleskly slzy.

„Ahoj, sestřičko,“ zašeptal chvějícím se hlasem, a proto si odkašlal a oslovil ji znovu: „Ahoj, jak se cítíš?“

Sofie se zhluboka a pomalu nadechla a přemýšlela, co je to za otázku. Cítila se…

V pohodě, více než v pohodě, cítila se skvěle. Měla dobrou náladu, byla odpočatá a nic ji netrápilo. Posadila se a rozhlédla se kolem. Ležela na nízkém gauči v malé přeplněné místnosti se stěnami upravenými ve stylu šedesátých let. Tapety byly ohyzdně hnědé s červenočernými kruhy a doplňovaly je závěsy a hnědé linoleum na podlaze. Kuchyňský stolek pokrýval jasně červený plastikový ubrus a jen dvě židle ze čtyř, které kolem něj stály, byly stejné. Místnost působila ponuře, zatuchle a jako by ji dlouho nikdo nepoužíval. Jediné světlo poskytovala lampa opředená pavučinami v rohu na stole. „Je mi fajn,“ postavila se a vyhlédla z okna. Překvapeně zjistila, že už není noc a automaticky se podívala na zápěstí, ale hodinky byly pryč. „Jak dlouho jsem spala?“

„Přes čtyři hodiny.“

„Čtyři hodiny! Kolik je teď?“ podivila se. Naposledy si pamatovala, že pozorovala Prométhea.

Josh jí podal hodinky, které držel v ruce. „Použil jsem tvoje. Moje mají už vybitou baterku,“ vysvětloval. „Je něco po osmé,“ a znovu se zadíval na sestru. „Opravdu jsi v pořádku? Slyšel jsem, jak tvými ústy promlouvá čarodějka, a myslel jsem, že tě již celou ovládla.“

„Neměj strach, Joshi, to se nestane,“ uklidňovala ho Sofie. Usmála se nad jeho udiveným výrazem. „Nikolas se mýlil, Perenela mi vysvětlila, že čarodějčiny vzpomínky nikdy nepřebijí ty mé.“

„A ty jí věříš?“ opatrně namítl Josh. Pozoroval upřeně sestru s přimhouřenýma očima a zdálo se mu, že stále vidí slabý odraz stříbrné aury a pak – kdoví, jestli to nebyla jen jeho představa – slabý odstín hnědé… barvy aury čarodějky z Endoru?

„Ano, věřím jí,“ oznámila prostě Sofie.

Josh pokýval hlavou: „Sofie, buď opatrná, neměli bychom jim věřit ani jednomu. Čím více poznávám paní Flamelovou, tím méně mi přijde důvěryhodná.“

Sofie slyšela v bratrově varování lehký náznak rozmrzelosti. Ano, Nikolasovi se věřit nedá. Nyní už vědí, že před nimi zatajoval informace. Ale s čarodějčinými vzpomínkami a znalostmi by Sofie věděla, kdyby jí Perenela lhala.

„Pery se u Dory deset let učila. Řekla mi, že kdyby mě čarodějka chtěla ovládnout, nic jí v tom nebránilo, už když mě zasvěcovala do magie vzduchu.“ Sofie se znovu povzbudivě usmála na bratra. „Dělali jsme si zbytečné starosti, Nikolas se zmýlil. Je mi dobře, opravdu. Dobře.“

Josh nedůvěřivě zamrkal. To mu nesedělo, když Nikolas vykládal v Londýně o síle čarodějčiných vzpomínek, byl tak sebejistý, i z jeho hlasu cítil i obavy. „Tak… pověz mi přesně, co ti Perenela říkala?“ dožadoval se.

„Pověděla mi…“ Sofie pokrčila čelo, jak si vzpomínala na přesná slova. „Řekla, že nám Nikolas sdělil jen to, čemu sám věřil, a pak dodala, že se mýlí často, že dělá chyby. Její přesná formulace byla Nikolas se mýlí často.“

„Mýlí se často?“ opakoval Josh. „Páni… to už je něco, zvlášť od vlastní ženy.“ Posadil se na gauč a sestra mu nechala mlčky čas, aby všechny informace vstřebal. „Můžeme jí věřit?“

„Já jí věřím,“ pokrčila rameny Sofie a sledovala výraz očí svého bratra. „Ale ty ne.“

„Proč bych také měl?“ zeptal se. „Vím, že máš ráda Perenelu, ale nenech se tím tolik ovlivňovat. Já měl také Nikolase rád, skutečně, ale pak jsem zjistil, že nám lhal, vystavil nás nebezpečí, a tak jsem mu věřit přestal.“

„To byl ovšem Nikolas… ne Perenela. Ta byla vězněm na Alkatrazu.“

S pocitem marnosti, potřásl Josh hlavou. „Ségra, pamatuj, to jsou Flamelovi, oba, ti, co sbírali po staletí dvojčata. A my oba víme, že Perenela je tu šéf. Myslím, že je stejně vinna jako Nikolas. Prostě jí nevěřím.“

„Odkdy jsi tak podezřívavý?“ podivila se Sofie. „Ten poslední týden způsobil, že si všechno a každého raději prověřuji dvakrát,“ potvrdil Josh. „Co nám říkala Scatty už první den, co jsme ji poznali: řiďte se svým srdcem a nevěřte nikomu.“

„…jen jeden druhému,“ dokončila Sofie. „Vzpomínám si.“

„Takže jsem právem podezřívavý a měl jsem pravdu ohledně Nikolase už od začátku.“

„Měl, ale nyní už víme víc, a také vím, že čarodějčiny vzpomínky jsou pro nás výhodou. Ona věřila Perenele, a já také. Ale, Joshi, poslouchej, jestli chceme přežít, musíme se naučit některým lidem věřit.“

„No jo, ale kterým?“ vztekle odpověděl, ale snažil se nevybuchnout. Jak to, že Sofie nevnímá, jak jsou Flamelovi nebezpeční? „Komu to věříme? Nikolasovi a Perenele? Oba nám lhali. Scathach? Dokonce její sestra tvrdí, že je lhářka. Saint-Germainovi? Víme, že je zloděj. A Sofie to jsou údajně ti na straně dobra. Pak je tu Dee, o kterém všichni tvrdí, že je nepříčetný, a Machiavelli, o kterém nevím, co je zač, ale byl jediný, který se mnou jednal na rovinu.“

„Ještě jsi zapomněl na Gilgameše,“ dodala Sofie se smutným úsměvem.

„Dobrá, ten se mi také líbil, ale je blázen,“ připomněl jí.

„Tím si nejsem jistá.“ Sofie chodila dokolečka po místnosti, konečky prstů klepala do plastových židlí, do stolku, do starého obdélníkového rádia. Pokusila se naladit nějakou stanici, ale rádio jen zašumělo. Vypnula ho a obrátila se k objemné krémové lednici. „Nyní, když vím, že čarodějčiny vzpomínky pro mne nejsou nebezpečné, snažila jsem si vzpomenout, co všechno věděla o Gilgamešovi… ale nejde to, je tam okno.“

„Okno? Jaké okno?“

„To je, jako když se snažíš vzpomenout na slova nějaké písně. V hlavě ti hraje melodie a vybavuješ si útržky, ale pořád si nemůžeš přesně vzpomenout. Takové okno.“

Josh pokyvoval. „To se mi stává při zkouškách, mám odpověď na jazyku, vím, že jsem to věděl, a ne a ne si vzpomenout.“

Sofie se zhluboka nadechla. „Nyní jsem se třeba soustředila na Gilgameše. Pamatuji se, jak vypadá, mohla bych namalovat, jak vypadal, když byl mladý – vidím černé vlnité vlasy, oči v barvě oceánu, ale nic víc,“ s pocitem marnosti potřásla hlavou. „Ale ono se mi to vybaví, určitě.“

„Vzpomeneš si na něco ohledně Flamelových?“ zeptal se Josh.

„Jen útržky. Čarodějka o nich moc nevěděla. Samozřejmě o nich slyšela. Všechny starobylé bytosti i pánové z temnot o nich slyšeli, ale v podstatě se s nimi moc nestýkala… a ani s nikým jiným. Navíc po generace vedla velmi samotářský život. Pobývala na Středním východě a v ruských stepích, žila v Transylvánii, cestovala po Řecku, Švýcarsku a Francii a až někdy na konci devatenáctého století se přestěhovala do Ameriky.“

„A Perenela se u ní učila?“ chtěl vědět Josh. „Kde?“

„Ve Francii a zřejmě jí ani neřekla, že je manželkou Nikolase. Přišla k ní pod svým dívčím jménem. Až mnohem, mnohem později čarodějka zjistila, kdo opravdu je.“

„To je divné, proč to udělala?“ přemítal Josh.

„Čarodějka to neví.“

Josh vstal, prohrábl si vlasy, odhrnul je z čela, a pak si dlaně otíral o džíny. Vlasy měl mastné a uvědomil si, jak by se potřeboval vykoupat. „Podívej, je jasné, že Nikolas to všechno neřídí.“

„Joshi,“ přerušila ho Sofie se smíchem. „Já si myslím, že to neřídil nikdy. Perenela mi přiznala, že to byla ona, kdo přesvědčil Nikolase, aby tě přijal, přestože tvůj pohovor nebyl žádná sláva,“ dodala. Než vůbec mohl bratr cokoliv namítnout, pokračovala: „A také navrhla Bernice, aby zaměstnala mě v kavárně naproti.“

„Takže kdo je Perenela Flamelová?“ uzavřel nakonec Josh. Popošel k sestře a podíval se jí do očí. „Co si pamatuje čarodějka o vědmě?“ Už když se ptal, cítil, že zná odpověď.

Sofie s výrazem marnosti přiznala: „Snažila jsem se vzpomenout… ale nic, jen to okno.“

Josh přikývl, nebyl překvapený. „Jenže čarodějka si Perenelu musí pamatovat.“

„Ano, to musí, vždyť ji deset let učila,“ přikývla Sofie.

„A ty si z té doby nevzpomeneš na nic,“ nevěřícně naléhal Josh.

„Na nic,“ mračila se Sofie. „Vzpomínky tam někde jsou, vždy se objeví a hned zas vyklouznou.“

„To bych rád věděl proč,“ mumlal Josh a začal chodit po místnosti.

„Nepřijde mi to tak divné, je to teprve týden, co probudila Hekaté mé schopnosti a co mi čarodějka předala své vzpomínky. Musí se to usadit.“

Josh se zastavil před staromódní lednicí, otevřel ji a nakoukl dovnitř. Blikající žluté světýlko osvítilo místnost. „Mohl by někdo blokovat tvé vzpomínky?“ zeptal se a předstíral, že ho to jen tak napadlo.

„Myslíš vědmu?“ v hlasu Sofie se objevil slabý náznak pochybnosti.

„Ano, vědmu,“ opakoval Josh. Obrátil se čelem k sestře. „Nikolas nám řekl, že čarodějčiny vzpomínky tě mohou pohltit. Perenela tvrdí, že ne, ale ty si nemůžeš vzpomenout, co čarodějka věděla o vědmě. To je skutečně divné, ne?“

„Ano, to je,“ nerada přiznala Sofie. „Myslíš, že mi Perenela lhala?“

„Sofie, já si myslím, že nám lže každý. Pamatuj, co říkala Scatty – nevěřte nikomu…“ Jeho sestra přikývla a dokončila větu „…kromě sobě navzájem.“

Josh zaklapl lednici. „Úplně prázdná, to bych rád věděl, co jedí starobylé bytosti.“

„Většinou nejí,“ okamžitě reagovala Sofie. Ušklíbla se, ta znalost jí jednoduše sama v hlavě naskočila. Proč si zapamatovala právě tohle, a ne něco důležitějšího? „Mají jiný metabolizmus než lidští tvorové.“

Josh se otočil na své dvojče, a než mohla dokončit svůj výklad, řekl: „To je zajímavé.“

Sofie vyskočila překvapená zlostí v bratrově hlasu.

„Co je?“

„Nazvala jsi lidi lidskými tvory,“ řekl tiše, „tak jsi je – nás – předtím nikdy nepojmenovala.“

„To je výraz čarodějky,“ přiznala.

„Přesně. Možná to není Nikolas, kdo se mýlí – možná se mýlí Perenela.“

Sofie zavrtěla hlavou. „Já jí věřím,“ pevně trvala na svém, a než mohl její bratr cokoliv odpovědět, založila si paže a otočila se při pozorování místnosti. „Kde to vlastně jsme?“ schválně změnila předmět hovoru.

Josh se zhluboka nadechl a mínil pokračovat v hovoru, ale ze zkušenosti věděl, že když si Sofie založí ruce a otočí se k němu zády, už se rozhodla a skončila. Kdyby naléhal, pohádali by se, a to byla poslední věc, kterou teď potřebovali. Mohl jen doufat, že snad Sofie bude nyní opatrnější a nebude věřit všemu, co jí vědma říká.

„Prométheův dům v Point Reyes je, jak jsem si letmo všiml, naprosto izolovaný. Stojí tu hlavní dům a asi tucet chatrčí kolem, jsme v jedné z nich. No pěkná díra!“ Začal prohlížet zásuvky, jedna obsahovala směsici různých nožů, vidliček a lžic, ale všechny byly zašlé a ušmudlané, jako by se jich nikdo léta nedotkl. V dalším byla prostírání, Josh jich pár vytáhl, byla zasedlá a ztuhlá, byly na nich namalovány turistické obrázky evropských měst: Buckinghamský palác v Londýně, Eiffelova věž v Paříži, Brandenburská brána v Berlíně, Královský palác v Madridu, Akropolis v Řecku a nakonec slušná hromada s pyramidami v Egyptě. Josh jedno rozprostřel a zvedl se oblak prachu. „To bych rád věděl, kdy tu naposled někdo byl.“

Závan studeného vzduchu ho přiměl, aby se otočil. Sofie otevřela kuchyňské dveře a vstoupila do vlhké noci. Světla San Franciska ozařovala oblohu na jižní straně oranžovým světlem.

„Kde je ta starobylá bytost?“ zeptala se, aniž se otočila.

„Nevím, neviděl jsem ji – neviděl jsem vůbec nikoho od té doby, co jsi odpadla a omdlela, nebo co se to s tebou stalo. Auto bylo nepojízdné, tak tě Prométheus donesl až sem. Když sem dorazil, jediné, co pronesl, bylo: ‚Nech ji spát. Bude v pořádku, až se probere.‘ Pak odešel.“ Josh pokrčil rameny. „Seděl jsem tu a čekal čtyři hodiny, než ses vzbudila.“ Odmlčel se: „Mám hlad.“

„Ten máš vždycky.“

„A ty ne?“

Sofie se na chvíli zamyslela a přiznala: „Ne, opravdu se necítím hladová.“ Věděla, že by hlad mít měla – jediné jídlo, které za celý den snědla, bylo trochu ovoce, co snědla u Aife na hausbótu, ale z nějakého neznámého důvodu se cítila velmi dobře. „Nemusíme tu zůstávat, podíváme se po ostatních,“ navrhla.

„To je cizí říše, zapomněla jsi na ty tvory z hlíny, určitě nás hlídají a možná i něco jiného,“ připomněl jí.

„Tak kde tedy jsou?“ Ale sotva vyslovila otázku, z noci se vynořily dvě postavy. Jakmile se dostaly na dohled, Sofie poznala Nikolase a Perenelu Flamelovy. Šli zavěšeni procházkovým krokem směrem k nim. „Budeme mít společnost,“ oznámila.

Josh popošel a stanul vedle sestry. „Vypadá starší, určitě starší než Perenela,“ řekl tiše.

„A to je Pery starší o deset let,“ připomněla Sofie bratrovi.

„Tak proč nestárne stejně rychle jako on?“

„Možná nemusela použít tolik aurické síly jako on,“ namítla Sofie.

Josh zamítavě pokýval hlavou. „To nedává smysl – musela užít svou moc na Alkatrazu.“

Skoro jako by cítila jeho pohled, zvedla Perenela svou hlavu a zadívala se na Joshe. Její tmavé oči úplně vystupovaly z bledého obličeje, usmívala se, ale úsměv působil nucené a uměle. „Už jsi vzhůru,“ volala na Sofii, „a ty musíš mít hlad,“ obrátila se na Joshe.

„Přímo strašný,“ hlesl, „ale asi s sebou žádné jídlo nenesete, že?“

„Je tam spousta jídla, ale ty ještě musíš počkat,“ odpověděla Perenela. V blízkosti světla ze stolní lampy se jí zabarvil obličej do žluta a bělmo očí dostalo barvu citronů.

„Prométheus souhlasil, že tě naučí magii ohně.“

Josh překvapeně zamrkal. „A to se jdu učit právě teď?“

„Ano, tak jest,“ přikývl Nikolas. „Krásně to doplní magii vody, kterou jste se naučili v Anglii.“

„Nemohli bychom jít před tím na večeři?“ žadonil Josh a žaludek mu přímo burácel.

Nikolas přistoupil blíž k Joshovi. „To nikdy nedělá dobrotu, učit se umění magie s plným žaludkem.“

„Ale Saint-Germain učil Sofii po večeři,“ oponoval téměř zlostně Josh. Jeho sestra možná nepotřebuje jíst, ale on nejedl už celý den.

Perenelin úsměv zmizel z tváře, a nyní vypadala přísně.

„Ty nejsi tvá sestra, ona je mnohem silnější, než ty kdy budeš, Joshi. Dokáže věci, které ty nikdy nesvedeš.“

„Ale ty ovšem máš zas své kvality,“ rychle dodal Nikolas a ostře sjel pohledem svou ženu.

Josh zíral na ten pár, zmatený a překvapený tím, co od nich právě slyšel. „Já myslel, že jsme stejní,“ řekl nakonec.

Perenela už chtěla odpovědět, ale Josh viděl, jak ji Nikolas chytil za ruku, a tím ji umlčel.

„Jste dvojčata,“ vysvětloval, „ale nejste úplně stejní – každý máte své přednosti a slabosti. Je to kombinace vašich schopností, jeden druhého nahrazujete tam, kde se druhému nedostává, a to vás činí zvláštními.“

„Dva, co jsou jedno, a jeden, který je vším,“ dokončila Perenela.

Nikolas se úkosem podíval na Joshe, jehož světlé oči vypadaly poněkud nepřesvědčené. „Můžeš se najíst nyní, pokud si přeješ, ale než dojíš, může se stát, že si to Prométheus rozmyslí.“ Usmál se a vtipkoval: „Tak, Joshi, magie ohně nebo jídlo?“

„Co to má znamenat?“ naštvaně komentovala Perenela.

Josh se díval z vědmy na alchymistu. Něco se mezi nimi přihodilo. Vypadali, jako když se pohádali rodiče. Byli na sebe zdvořilí, ale pečlivě volili slova. Zároveň ovšem byli naštvaní a popudliví na každého, kdo by to nějak komentoval. V mysli mu uvízlo, že se Perenela učila u čarodějky pod svým dívčím jménem. Z nějakého důvodu nepřiznala, že je manželkou alchymisty. „Magie ohně,“ odpověděl tiše.

Alchymista souhlasně přikývl: „Ano, to je správně.“

„Myslela jsem, že Prométheus řekl, že už nikdy nikoho učit nebude,“ podivila se Sofie.

„Změnil názor,“ promluvila Perenela a zadívala se na dívku.

„Prométheus vždy udělá tu správnou věc,“ pronesla Sofie tiše a Josh překvapeně opět zachytil čaroděj čin přízvuk v jejím hlase. Otočila se na Joshe. „Jsi připraven?“

„Myslím, že ano…“ přikývl.

„Tak tedy pojďme.“

Alchymista ji však nesouhlasně zastavil: „Prométheus chce pouze Joshe,“ a téměř šeptem dodal, „tebe už nikdy nechce vidět.“

Sofie překvapeně vzhlédla a pocítila nevysvětlitelný smutek.

„Myslím, že jsi ho vyděsila,“ přidala se Perenela.

Nikolas se vrátil pohledem na Joshe: „Souhlasí, abys byl jeho učedníkem, je to velká čest, Prométheus už dlouho neměl žádného studenta.“

„Myslel jsem, že učil Saint-Germaina,“ namítl Josh.

Nikolas zakroutil hlavou a zasmál se. Smích zněl hluboko z jeho hrudi a zněl poněkud bublavě a dýchavičně. „Saint-Germain mu oheň ukradl. Každopádně se o něm nezmiňuj. Prométheus ho nenávidí. Myslím ostatně, že většina starobylých bytostí ho nenávidí, má velký dar naštvat všechny kolem sebe.“

KAPITOLA 45

Saint-Germain rozpřáhl ruce a doširoka roztáhl prsty. Z každého pak vystřelil malý plamínek, každý svítil jinou barvou. Při světle tancujících plamínků vypadala i tvář hraběte krutě a nelítostně. „Nevyhrožuj mi, Zelený pane,“ zavrčel mezi zuby se silným přízvukem. „Nebo bez rozmýšlení vypálím celý les do základů.“

Tamuz couvl a jeho stříbrná maska odrážela ohnivé představení. Na chvíli to dokonce vypadalo, že lístečky vyryté do kovu se až rozechvěly jakoby ve větru.

Dryády a lesní nymfy s nataženými šípy s černými špičkami se podívaly na svého pána a čekaly na povel.

Tamuz chvíli váhal a Saint-Germain, aby zdůraznil, že to myslí vážně, přistoupil ještě blíž. Vykasal si rukávy a odhalil své motýlí tetování. V záři plamínků vypadala motýlí křídla, jako by se lehce zvedala z kůže. „Přišel jsem uzavřít obchod, ctihodný Tamuzi, a když to bude nutné i prosit. Určitě jsem nepřišel ti vyhrožovat, ale sám víš, čeho jsem schopný. Tak mě k tomu nenuť.“ Na chvíli se zarazil a s ledovým úsměvem dodal: „Nezapomeň, co se stalo s tvým oblíbeným lesem v Rusku v roce 1908.“

„Nechte nás, hned.“ Zelený pán mávl paží a dryády a nymfy zmizely mezi stromy a hamadryády se znovu ponořily do kmenů svých stromů.

Poslední odešla Ptelea. „Můj pane, je mi to tak líto, nevěděla jsem…“

„To není tvá vina,“ zahřměl Tamuz. „Je to jejich chyba,“ ukázal na Shakespeara a Palaméda. „A obzvlášť tvoje, pane rytíři.“

Palamédes se napřímil a kolem jeho těla problikla zelená záře aury. „Přišli jsme si promluvit,“ řekl, „chceme podpořit žádost našeho bratra, nic víc. A čekali jsme,“ dodal pomalu, „že nás vyslechnete. Rozhodně jsme nepředpokládali, že s námi budete jednat tímto neurvalým způsobem a vyhrožovat. Saint-Germain je můj přítel – více než přítel, je jako můj bratr – a je pod mou ochranou. Vyhrožujete-li jemu, vyhrožujete mně.“

I přes stříbrnou masku viděli, že Tamuz rozhodně nečekal podobnou řeč. Když promluvil, jeho hlas nesl jasnou známku údivu a překvapení. „Jak se opovažuješ se mnou takto mluvit? Zbláznil ses, Palaméde? Copak tě ten kouzelník očaroval? Máš vůbec představu, co je tvůj přítel zač? Víš, čeho všeho se dopustil?“

„Nevím, a nezajímá mě to. Nepřišli jsme ho sem soudit.“

„Možná by tě to zajímat mělo. Jen se na něj podívej…“

Starobylá bytost mávla rukou směrem k hraběti. „Vyhrožuje mně, mému lesu a všem tvorům zde. Donesl do samého srdce mé říše prokletý oheň.“ Natáhl ruku obalenou stříbrnou rukavicí. „Na něj je možná má moc příliš krátká, ale na tebe ještě dosáhnu. Stačí, abych se tě dotkl. Já jsem ti věnoval nesmrtelnost, a jediným dotekem ti ji zase můžu vzít.“

Nato William Shakespeare vystoupil před Palaméda a postavil se mezi rytíře a starobylou bytost. „Ale nejste můj pán, nade mnou nemáte žádnou moc.“ Shakespearovy brýle sklouzly dolů po nose a básník se nad černými obroučky s nepříjemným úsměvem díval do tváře vládce lesů. „Navíc pochybuji, že máte představu, co vám můžu provést.“ Nahnul se dopředu a dodal: „Nerozčilujte mě, nebo vám ukážu magickou sílu slov… a věřte mi, pane, že až s vámi skončím, dal byste raději přednost tomu, kdyby Saint-Germain spálil váš drahocenný les do základů.“

Po Shakespearově řeči následovalo dlouhé ticho, ve kterém se ozývaly pouze praskající zvuky plamínků z hraběcích prstů. Z jeho palce pak na zem spadla ohnivá jiskřička. Listy zasyčely a zkroutily se. Ve vzduchu se objevil typický pach pálené zeleně. „Hopla.“ Francouz se usmál a rychle udusal jiskru špičkou boty.

Vládce lesů se vrátil téměř doprostřed palouku. Zastavil se, když se zády dotkl kamenného sloupu, o který odřel svou kovovou masku. Zvedl hlavu, aby se přes básníka podíval na nesmrtelného Francouze. „Když ti dám, co chceš, necháš mě a můj les na pokoji?“ zeptal se.

Saint-Germain se vítězoslavně usmál. „Nic by mě více nepotěšilo.“ Sevřel ruku v pěst a z plamínků zbyl jen barevný dým.

„Řekni tedy, co chceš?“

„Moje žena Johanka a Scathach uvízly v minulosti. Jestli je nad tvé síly je přivolat zpět, pak bych rád, kdybys mě poslal za mou ženou do minulosti.“ Sáhnul do kapsy saka a vytáhl bílou obálku, kterou podal Shakespearovi. Básník ji předal Palamédovi, který přešel ke starobylé bytosti. Tamuz natáhl ruku, a rytíř opatrně, aby se ho nedotkl, držel obálku nad stříbrnou rukavicí, do které ji pomalu upustil. Pak se vrátil na své místo.

„Johanka se Scathach otevřely starou energetickou bránu na místě pradávné Lutetie,“ pokračoval hrabě. „Měla je dovést kolem světa až na západní pobřeží Ameriky, kam ale nikdy nedorazily. Kámen na Point Zero byl posypán zvláštním prachem, jak jsem na místě zjistil.“

Starobylý bůh sklonil hlavu, aby se podíval do obálky. Do půlky byla plná šedého prášku.

„Provedl jsem několik alchymistických pokusů,“ řekl Saint-Germain. „Našel jsem stopy rozemletých mamutích kostí z období čtvrtohor a zbytky přivolávacího kouzla. Všechno označil pach toho hada, Machiavelliho.“

„A ty si myslíš, že tvá žena a Scathach se dostaly do minulosti?“

„Do čtvrtohor, přesně,“ upřesnil nesmrtelný Francouz. „Ale já nemám moc nad liniemi času, nemůžu je přivést zpět.“

Saint-Germain rychle přikývl. „To jsem si myslel. Ale přece jen nějakou moc nad časem máš. Vím, že v říších mimo tento svět čas ubíhá rozdílně. Jediný den tam může znamenat týden, měsíc nebo rok našeho času. Posílal jste do těch říší své nesmrtelné rytíře, a přece jste zařídil, aby se jich časové rozdíly netýkaly. Proto vím, že o času musíte vědět své.“

„Něco málo jsem se naučil od Chrona,“ přiznal Tamuz. „Můžeš mě poslat zpátky v čase?“ zeptal se dychtivě hrabě.

Vládce lesů zvedl hlavu a z jeho stříbrné masky zářilo světlo. „To mohu. To je v mých silách.“ Nahnul obálku a nasypal trochu prášku do levé ruky. Kde se látka dotkla stříbrné rukavice, to zasyčelo a nad dlaní se vznášel šedý kouř, který se rychle shlukoval do kulového tvaru. „Ale jestli tě pošlu do minulosti, nebude cesty zpět. Jen Chronos, pán času, tě může přivést zpět.“ Tamuz se škodolibě uchichtl. „A ten to nikdy neudělá, protože tě nesnáší ještě víc než já.“

Shakespeare se otočil na hraběte a mrkl. „Ty troufalý lumpe. Neříkej, že tě všichni tak nesnáší?“

„No skoro všichni.“ Přiznání nesmrtelného Francouze znělo skoro potěšené. „Je to prostě dar.“

Ve stříbrné rukavici vládce lesů se stále zvětšovala kouřová koule. „Až se ale vrátíš zpět do minulosti, zůstaneš tam uvězněn navěky.“ Tamuz si pozorně prohlížel hraběte. „Proč to všechno chceš podstoupit?“ zeptal se zvědavě. „Proč je ta žena pro tebe tak důležitá?“

Saint-Germain překvapeně zamrkal. „Miloval jsi někdy někoho?“ zeptal se.

„Ano,“ obezřetně řekl Tamuz. „Jednou jsem byl ženatý, jmenovala se Inanna…“

„A miloval jsi ji? Opravdu miloval?“ Vládce lesů oněměl.

„Znamenala pro tebe víc než tvůj vlastní život?“ pokračoval Saint-Germain.

„Oni nejsou schopni lásky a neukazují city,“ zamumlal Shakespeare tichounce.

Nesmrtelný Francouz přistoupil blíž ke starobylé bytosti. „Miluji svou ženu,“ řekl prostě, „a musím za ní jít.“

„I kdyby tě to mělo stát všechno?“ zeptal se Tamuz, jako by stále nechápal.

„Ano, bez Johanky nemá nic cenu.“

„Ani tvá nesmrtelnost?“

„Obzvlášť má nesmrtelnost.“ Pryč byly všechny žerty a vtípky. Tohle byl Saint-Germain, kterého ani Shakespeare s Palamédem neznali. „Já ji miluji,“ zopakoval důrazně.

Tamuz hleděl na kouřovou kouli, která se mu vznášela na dlani. Na některých místech zbledla a pomalu se projasňovala. Starobylý bůh přidal ještě trochu šedého prášku z obálky a sledoval, jak prosakuje koulí jako sněhové vločky.

„Nikdy jsem příliš nevěřil, že lidé jsou těmi právoplatnými dědici této planety,“ najednou řekl Tamuz. „Po zániku Danu Talis, se někteří z mé rasy uchýlili do svých vytvořených světů a říší, jiní zůstali na Zemi. Stali se z nás králové a princové. Některé lidé uctívali jako bohy a jen málo starobylých bytostí na sebe vzalo roli učitelů. Tvrdily, že lidé oplývají schopnostmi a vlastnostmi, které je povedou na cestě k velikosti. Láska a oddanost patřily mezi ty nejvíce ceněné.“ Lehce zavrtěl hlavou. „Možná kdybychom byli obdařeni trochu více z obou těchto vlastností, stále bychom vládli Zemi,“ řekl s mohutným povzdechem. „Takže tvrdíš, že tvá manželka se ztratila někde ve čtvrtohorách…“

Koule v jeho dlani se vyjasnila.

A potom najednou ti tři nesmrtelní uviděli Johanku a Scathach. Obě ženy stály na břehu řeky, v rukách vytasené meče proti nepříteli, který zatím zůstával utajen. Saint-Germain vydechl. „Johanko…“

„Ale něco tu není v pořádku…“ hlas vládce lesů nesla ozvěna a jeho oči zazářily tak, že osvítily stříbrnou helmu zeleným nádechem. V kouli se pomalu zjevoval obraz dvou žen, které čelily muži s kapuci. Postava se pohnula a starobylá bytost i tři nesmrtelní si všimli zahnutého kovového háku, který nahrazoval levou ruku zahaleného muže.

„Ne! To ne! To není možné…,“ vydechl v šoku Tamuz. Saint-Germain byl také překvapený, koho to vidí. „Muž s jednou rukou.“ Pak zopakoval po starobylém bohovi: „Ale to není možné.“

„Vy oba toho muže znáte?“ ujišťoval se Palamédes, který těkal pohledem z Tamuze na hraběte.

„Já ho znám,“ odpověděl Tamuz a hlas se mu trochu chvěl. „Viděl jsem ho naposledy před deseti tisíci lety. Byl tam, když se potopila Danu Talis.“ Hlas mu vynechával: „To on zničil můj svět. Myslel jsem, že zmizel pod hladinou s ostrovem. Kdybych věděl, že je stále naživu,“ dodal nelítostně, „pronásledoval bych ho a zničil.“

„Saint-Germaine – kdo je to?“ zeptal se Palamédes s očima přilepenýma na kouli.

„Ukradl jsem oheň Prométheovi,“ zašeptal, „ale tato bytost mi odhalila jeho tajemství.“

„Co je zač – starobylá bytost, druhá generace, nesmrtelný nebo člověk?“ pokračoval ve vyptávání rytíř.

„Vlastně nevím. Myslím však, že nepatří ke starobylým bytostem nebo tvorům druhé generace. Ale určitě není také člověk. Nevím, kam ho zařadit. Nikolas se s ním také setkal, dokonce dávno přede mnou. Prozradil alchymistovi, jak přeložit Kodex, a ukázal mu, kde najde recept na elixír života.“

„Ale co dělá v minulosti?“ vložil se do debaty Shakespeare.

„Nejsou v minulosti,“ pronesl Tamuz, a tím všechny úplně vykolejil. „Díváte se na říši vytvořenou podle prehistorického světa.“

Pak najednou jasně a zřetelně uslyšeli tenký hlas. „Scathach z pevnosti stínů a Johanka z Arku. Kde jste byly? Už na vás tady čekám tak dlouho. Vítejte v mém světě.“

Trojice nesmrtelných seskupených kolem Tamuzovy dlaně sledovala postavu, která se postupně narovnala a roztáhla paže – a pak se muž v kapuci podíval nahoru a vypadalo to, že na ně hledí přímo z kouřové koule. „A také Saint-Germain. Říkal jsem, že tento den přijde. Je čas splatit své dluhy. Proč se k nám nepřipojíš? Tamuzi,“ rozkázala bytost, „pošli ho hned sem.“

Bez jediného slova se vládce lesů natáhl a chytil hraběte za límec. Potom doprostřed jeho hrudi rozmáčkl kouřovou kouli.

Saint-Germain se okamžitě proměnil v šedou páru a zmizel.

KAPITOLA 46

Telefon na stole Johna Dee tiše zazvonil. Dee zmáčkl tlačítko a ozvalo se: „Paní Darová se vrátila, pane.“

„Pošlete ji dovnitř.“ Doktor John Dee odstrčil kožené křeslo z výhledu na ulice San Franciska. Hubený zrzavý tajemník podržel dveře a pustil Virginii ověšenou mnoha taškami dovnitř. Bez váhání sebevědomě nakráčela do obrovské skleněné místnosti za výrazného klapotu podpatků po mramorové podlaze.

„Miluji nákupy,“ oznámila.

Dee se podíval na tajemníka a řekl: „Děkuji, Edwarde, to bude pro dnešek vše. Můžete jít a děkuji, že jste tu zůstal déle.“

Muž přikývl. „Zdržíte se do zítra? Mám ještě nějaké dokumenty, které potřebují váš podpis.“

„Ještě nevím. Ale jestli mě bude někdo hledat, tak tu stále nejsem.“

„Samozřejmě. Vydal jsem tiskové prohlášení, že jste odjel do Hongkongu,“ řekl tajemník, který couval ke dveřím a pomalu je za sebou zavíral.

„Vypadáš úchvatně,“ lichotil Dee Virginii a konečně si ji pořádně prohlédl. Nahnul se dopředu a opatrně položil popálené ruce na stůl. I když je zabalil do aloe vera a namazal krémem, stále v nich píchalo tisíce jehliček a puchýře neustupovaly.

„Ale, děkuji,“ řekla s úsměvem Virginie. „Měl bys vědět, že za tohle všechno jsi zaplatil ty, a že to bylo pořádně drahé.“

„Vždycky sis potrpěla na drahé věci,“ podotkl Dee.

Pod černým semišovým kabátkem do pasu s třásněmi na sobě měla modré džíny a červenou košili ve stylu divokého západu. Jako doplněk zvolila černý hadí pásek, který se dokonale hodil k černým kovbojským botám. Zapadla do křesla naproti anglickému čaroději, nohy hodila na stůl a podívala se na něj přes luxusní mramorový kus nábytku. „Skoro jsem zapomněla, jaké skvělé butiky jsou v San Francisku.“

„Kdy jsi tu naposledy byla?“ zeptal se. „Není to tak dlouho,“ odvětila ledabyle, „ale sám víš, že do Ameriky jezdím nerada – zůstalo tu příliš špatných vzpomínek.“

Dee přikývl. Ze stejného důvodu se vyhýbal Anglii. „Co dělají tvé ruce?“ zeptala se, aby změnila téma hovoru.

„Bolí,“ přiznal Dee a zvedl ruce. „Co mě ale nejvíc štve, je, že kdybych použil vlastní auru, mohl bych se během chvilky vyléčit.“

„Ano, a přitáhnout pozornost všech magických sil ve městě.“

Čaroděj kývl. „Přesně.“

„Předpokládám, že máš plán,“ podotkla Virginie.

Dee se opřel do křesla a otočil ho, aby se podíval z okna na město. „Vždycky mám plán,“ řekl. „Právě jsem o něm přemýšlel, když ses vrátila. Téměř všechno už mám hotové.“ Ukázal do noci. „Alkatraz je tímto směrem. Vlastní ho má společnost a je tam vstup zakázán. V celách najdeš příšery a monstra, a sfinga se dokonce volně prochází po ostrově.“

Virginie Darová jen pokrčila rameny. „Nesnáším ta stvoření.“

„Jsou užitečná. Mysleli jsme, že zvládnou zadržet Perenelu Flamelovou, ale spletli jsme se.“

„My?“

„Mí pánové a já,“ ujasnil Dee.

Virginie přešla kolem stolu k čarodějovi a podotkla: „Krása.“

„Můj oblíbený výhled,“ zamumlal Dee. Na rozdíl od kanceláří v New Yorku a Londýně, které zabíraly vysoká patra, že jen stěží dohlédl na ulici, zde viděl Pioneer Park a San Francisko z takové blízkosti, že se téměř mohl dotknout. Téměř naproti svítila proti noční obloze trojúhelníková budova Transamerica Building.

„Určitě víš, že tví pánové se nezastaví, dokud tě nedostanou,“ tiše poznamenala Virginie.

„Ano, to vím.“

„Každá další minuta, kterou strávíš na svobodě a nepotrestán, je bude neskutečně štvát a rozčilovat. Tví pánové tím také ztrácí svoje postavení mezi ostatními starobylými bytostmi. Musí tě exemplárně potrestat.“

Dee znovu kývl. Viděl v tmavém skle svůj i Virginiin odraz. Vypadali, jako by se nad městem vznášeli. „Ty jsi přece svého pána zabila… a nikdo tě za to nepronásledoval,“ zamyslel se Dee.

Virginie se zasmála, ale její smích zněl uměle a falešně. „Já jsem svého pána ale nezabila. Ten blázen jen stářím přestal být opatrný a kvůli své domýšlivosti se dopustil chyby, že chtěl měřit síly s divoženkou s laníma nohama. Urazil ji a celý její rod lesních vil, které dokážou měnit podoby,“ vysvětlila.

„Co se pak stalo?“

Virginie se znovu rozesmála. „Co asi myslíš? Divoženky zde byly daleko dřív, než starobylé bytosti uprchly z Danu Talis. Znají každý tajný vchod, energetickou bránu či skrytou stezku, a také vědí, kde se všechny spojují a protínají. V jednu chvíli byl můj pán v Oklahomě a hrozil divožence…, a než se stačil nadechnout, ocitl se u vyschlého solného jezera Badwater v Death Valley v parném létě. Myslím, že prvních pár dní použil svou auru, aby se zchladil, pak mu ale žádná nezbývala.“ Najednou tleskla rukama o sebe, až čaroděj nadskočil. „Jeho aura ho nakonec sežehla a sám se vznítil. Nezbyl z něj ani prach.“

„Jak to všechno víš?“ divil se Dee.

„Protože jsem tam byla,“ odvětila klidně Virginie. „Kdo myslíš, že přivedl na jeho stopu divoženku?“ Poklepala Johnovi Dee na rameno. „Už mě dost unavoval. Příliš často mi lhal a sliboval věci, které nikdy neměl v úmyslu splnit.“ Pak ztišila hlas téměř do šepotu a lehce sevřela prsty ruky. „Neudělej tutéž chybu.“

„Neboj se,“ odvětil Dee, který pozorně sledoval Virginiin odraz ve skle celou dobu.

„Řekni mi tedy, co máš v plánu, doktore,“ žádala Virginie.

Dee se trochu škrobeně postavil, přešel místnost až k malému soukromému výtahu, do kterého vešel. Virginie chvíli váhala, a pak ho pomalu následovala. Výtah byl velmi malý, očividně navržený jen pro jednoho člověka. Dee velice opatrně přitiskl svůj spálený palec na nouzové tlačítko, které se rozzářilo modře, a dveře se zavřely.

„Nejnovější čtečka otisků prstů,“ vysvětlil Dee. „Kdyby tlačítko zmáčkl někdo jiný, výtah by zaplnil plyn.“

„Velice chytré,“ řekla uštěpačně Virginie. Ačkoliv se nezdálo, že by se výtah vůbec pohnul, dveře se najednou otevřely. Virginie vystoupila a hned za ní Dee. „Kde to jsme?“ zeptala se, když se rozhlížela po místnosti.

Nacházeli se ve velkém otevřeném obývacím pokoji. Všechny zdi byly skleněné s překrásným výhledem na město. V místnosti stála řada různých kožených pohovek a sedaček, doplněných křesly a židlemi. Ze stropu visela čtveřice obrovských plochých televizorů, které byly natočeny do čtyř stran. Na všech byl naladěn jediný program History Channel. Na nejvzdálenějším konci se rozprostíral kuchyňský kout a naproti spací část s japonskou matrací oddělená malovanými paravány.

„Jsme ve třináctém patře.“

„Tahle budova nemá třinácté patro,“ vyhrkla Virginie.

„Oficiálně ne,“ souhlasil Dee, „ale je tu třinácté patro, do kterého je přístup jen mým soukromým výtahem nebo po úzkém schodišti. Vítej u mě doma,“ řekl s mohutným rozmáchlým gestem pažemi. „Místnost je mezi dvanáctým a čtrnáctým patrem a ukrajuje prostor z obou dvou. Okna jsou propustná jen zevnitř ven a celé místo je dokonale zvukotěsné.“

Virginie se rozhlédla. „Chtělo by to ženskou ruku,“ podotkla nezaujatě. „Víš, že kůže už vyšla z módy? A kombinace skla a kovu u stolů a stolků byla in tak v osmdesátých letech minulého století.“ Otočila se a zarazila se, najednou úplně neschopná slova. „Umělé květiny? To si děláš legraci, Johne?“

„Ty živé stále umíraly,“ vysvětlil Dee. „A kdy se z tebe stal odborník na dekoraci interiérů? Jestli se nepletu, naposledy, když jsme se potkali, jsi žila ve stanu.“

„Tam také stále bydlím,“ ujistila jej Virginie. „Nikdy z tebe není bezdomovec, když bydlíš ve stanu.“

Dee přešel do kuchyňského koutu a otevřel dveře ledničky.

„Kdybys tu jedl, určitě bys měl jen papírové talíře a tácky,“ rýpla si Virginie, která čaroděje následovala. „Asi bude zbytečné se ptát, jestli tu máš mléko, že?“ zeptala se.

„To máš pravdu,“ souhlasil. „Můžu ti nabídnout vodu, perlivou i neperlivou,“ vytáhl obě lahve, a pak ze zadní části ledničky krátký úzký do hadru zabalený předmět. Položil ho na stůl před Virginii, a natáhl se do ledničky pro další dvě podobné věci. Jednu zahalovalo červené hedvábí druhou zelená kůže.

Virginie Darová ucítila v místnosti pradávnou tajemnou magickou sílu, na těle se jí objevila husí kůže, a ustoupila zpět. Automaticky si začala třít ruce o kabát, protože jí brněly, jako by se po nich procházelo tisíc mravenců. Potom Dee otevřel troubu a vyndal z ní obdélníkovou krabici, kterou přidal na stůl.

„Ani se snad nebudu ptát, proč ty věci ukrýváš v lednici a v troubě,“ zamumlala Virginie. „Jsou takové, jaké si myslím?“ zeptala se.

„A co si myslíš?“ zeptal se čaroděj.

„Že jsou nebezpečné, mocné a smrtící.“

„To máš pravdu, takové jsou.“ Dee pomalu a opatrně rozbaloval první předmět v červeném hedvábném obalu. „Napadlo mě již dříve, že jsem byl pěkný blázen.“

Virginie sevřela pevně rty, aby spolkla pokušení jeho výrok nějak kousavě okomentovat.

„Proč jsem jen po staletí pracoval pro starobylé bytosti, plnil všechna jejich přání, obstarával pochůzky, doručoval vzkazy jako věrný sluha nebo pes?“

„Protože tě obdarovaly nesmrtelností?“ připomněla mu Virginie.

„Existují ale lidé, kteří se stali nesmrtelnými bez přispění starobylých bytostí,“ oponoval Dee. „Flamelovi, Saint-Germain a také Shakespeare. Možná kdybych se soustředil na tajemství nesmrtelnosti, rozluštil bych ho sám a bez pomoci.“

„Mohl jsi ale zemřít dřív, než bys ho odhalil,“ podotkla Virginie.

„Věnoval jsem starobylým bytostem staletí svých služeb.“

„Já vím, já vím. Už mě začíná nudit poslouchat ty sebelítostivé řeči,“ obořila se Virginie na čaroděje s cílem ho vyhecovat. Znala ho dost dobře, aby věděla, že nesnáší, když ho někdo přerušuje. Jedna z jeho největších slabin byla, že se sám hrozně rád poslouchal. „Řekni mi, co přesně chceš dělat.“

„Nejdřív chci osvobodit Coatlicue z jejího vězení a vypustit ji po okolních říších,“ spálenými prsty neohrabaně zápasil s červeným hedvábím.

Virginie ho pozorně sledovala, ale nevypadala, že by mu chtěla pomoci.

„Starobylé bytosti pak budou muset stáhnout své síly ze země zpět do okolních světů, aby se mohly postavit matce všech bohů. Nebude je příliš zajímat, co se děje na Zemi. Mezitím by měl Machiavelli vypustit armádu příšer z Alkatrazu na město.“

Virginie překvapeně zamrkala, ale nyní si raději nechala poznámky pro sebe a Johna Dee nepřerušila.

Červená látka konečně odhalila jednoduchý kamenný meč. Rukojeť byla prostá, nezdobená a šedé ostří vyleštěné, že vypadalo jako kovové. Dee se podíval na Virginii se vzrušenýma jiskřivýma očima. „Poznáváš ho?“ zeptal se.

„Jeden z mečů moci,“ vydechla. „Který je to?“

„Durendal,“ zašeptal čaroděj.

„Ten nezničitelný.“ Virginie přistoupila blíž, aby si starodávnou zbraň prohlédla do všech detailů. „Vždycky jsi byl těmito hračkami přímo okouzlen, jestli si dobře vzpomínám.“

„Jednoruký muž mi kdysi předpověděl, že můj osud je spojen s meči moci.“

„Myslela jsem, že bude víc okázalý,“ přiznala Virginie.

Čaroděj pak zatáhl za šňůrku omotanou kolem předmětu v zeleném koženém obalu. „San Francisko nevydrží moc dlouho odporovat příšerám a netvorům z cel Alkatrazu,“ pokračoval, jako by poslední větu přeslechl. „Lidstvo se svými zbraněmi nebude schopné čelit takové armádě. Jen samotný faktor strachu nám dává ohromnou výhodu. Navíc podobné skrýše jsou u všech velkých měst po celém světě. Země se pohrouží do chaosu a paniky během několika dní.“

„A co s těmi starobylými bytostmi, které odmítnout opustit tento svět a postaví se Coatlicue?“ zeptala se Virginie. „A také nesmrtelní lidé, kteří nejsou poddáni starobylým bytostem? Ti přece budou bojovat s netvory.“

„No, to ano, s tím počítám,“ zamumlal Dee. Dva provázky již uvolnil, ale třetí se mu nedařilo rozvázat. Pohlédl na ženu a řekl: „Mohla bys…?“

„Rozhodně ne, nemíním se k té věci ani přiblížit,“ odvětila Virginie. Vytáhla však z rukávu krátký plochý nůž a hodila ho čaroději. Dee ho šikovně chytil a rozřízl poslední uzel.

„Znám skrýše a obydlí většiny starobylých bytostí, druhé generace i nesmrtelných kdekoliv na Zemi. Až se přestanou schovávat a vyjdou mezi lidi, nebude těžké se jich jednoho po druhém zbavit. Až s nimi skončím, budeme ty a já poslední dva nesmrtelní na této planetě. Mí pánové mi kdysi Zemi slíbili, nyní si ji jen beru za vlastních podmínek.“

„Abys ji mohl sdílet se mnou,“ připomenula mu Virginie.

„Samozřejmě, abych ji mohl sdílet s tebou,“ souhlasil Dee.

„Ale stále jsi mi neřekl, na co potřebuješ mě?“

„Má drahá, ty v mém plánu hraješ tu nejdůležitější roli.“ Zarazil se, pohlédl Virginii do očí a lstivě se usmál. „Vždycky jsem věděl, že nakonec skončíme spolu.“

„Opravdu?“

„Jsme si podobní, ty a já.“

„To určitě jsme,“ zamumlala Virginie. Sklonila hlavu, ale dál nic neřekla. Dee ji znal téměř celý svůj život, ale stále neměl ponětí, kdo vlastně je a hlavně čeho všeho je schopná. Vyrostl v alžbětinské době a jeho pohled na ženy byl touto epochou značně ovlivněn. Darová si byla téměř jistá, že to byl hlavní důvod, proč čaroděj a vlastně i Machiavelli neustále podceňovali Perenelu Flamelovou.

Dee opatrně rozložil zelenou kůži, pod kterou se skrýval meč téměř stejný jako ten první.

„Dvojče,“ Virginie Darová překvapeně vyhrkla. „To musí být tedy Joyeuse, meč Karla Velikého.“

„Ano, a je to vůbec první meč, který jsem získal,“ upřesnil Dee. „A nyní mám sbírku kompletní.“ Položil na stůl vedle prvních dvou mečů Exkalibr a Klarent.

Když nyní meče ležely vedle sebe na skleněném povrchu stolu, podobnost mezi nimi byla zřejmá. Všechny byly kolem padesáti centimetrů dlouhé a vytesané z jediného kusu kamene. Ze všech čtyř byl jen Klarent matný a nehezký – ostatní byly vyleštěné, že se leskly jako kovové. Virginie si všimla jemných rozdílů ve zdobení rukojetí, ale kdyby nesledovala čaroděje, jak je postupně pokládal na stůl, pochybovala, že by je dokázala sama rozlišit. Kromě Klarentu samozřejmě.

„Až vystopuju všechny zbývající příslušníky starobylých ras, druhé generace i nesmrtelných, pak použiju meče, abych zničil veškeré vchody a východy do tohoto světa. Pak se Země stane opravdu jen naší.“

„Velice chytré, bezpochyby,“ uznala Virginie. „Mám jen jednu otázku…“

„Jen jednu?“

„Proč já?“

Dee se na ni nechápavě podíval.

„Vypadá to, že jsi všechno naplánoval a promyslel do všech detailů, ale na co potřebuješ mě?“ Čaroděj otevřel ústa, ale Virginie zvedla ruku, aby ho zastavila. „A ať tě ani nenapadne mi lhát,“ zašeptala. „Rozhodně ne, když přede mnou na stole leží čtyři meče.“ I když úsměv ani na chvíli nezmizel z její tváře, bylo jasné, že se jedná o výhrůžku.

Angličan přikývl na srozuměnou. „Přišel jsem na tebe, protože… no dobrá, říkal jsem ti, že jsi pro můj plán zásadní. Potřebuji tvou flétnu.“

„Mou flétnu?“ Virginie téměř neměla slov.

Dee vypadal trochu v rozpacích. „No vlastně ano. Až armáda příšer zachvátí město, budu je schopný ovládat jen pár dní. Až se totiž nasytí a zdivočí, ztratím nad nimi veškerou kontrolu…“ Jeho hlas pomalu slábnul a čaroděj sledoval, jak bude drobná žena reagovat.

„Ty věříš, že má flétna je bude schopná očarovat a ovládnout?“

„Tím jsem si jistý. Nezapomeň, že jsem byl s tebou na břehu Red River, když jsi odvrátila celé stádo splašených bizonů, kterých bylo nejméně tři tisíce. Mám představu, co dokáže tvá flétna.“

„Mezi bizony a tím zvěřincem, který si sesbíral na Alkatrazu, je určitý rozdíl.“

Dee zavrtěl hlavou. „V podstatě jsou to všechno jen zvířata. A dnes jsi omráčila lidi i kukluby. Věřím, že si poradíš i s příšerami z ostrova.“

„Děkuji,“ řekla ironicky Virginie. „Když tedy příšery uspím, co s nimi zamýšlíš, až se proberou?“

Dee pokrčil s nezájmem rameny. „Zabiju je nebo vrátím na Alkatraz, ať si tam dělají, co chtějí.“

Natáhl se pro obdélníkovou dřevěnou krabici na stole. Otevřel víko a vytáhl malou knihu v měděné vazbě.

V místnosti to okamžitě zapraskalo statickou elektřinou a přes veškeré kovové povrchy přeběhly zelené jiskry.

Virginie si připadala, jako by někdo vysál veškerý vzduch z jejího těla. „Je to to, co si myslím?“

Dee položil knihu na stůl doprostřed mezi meče. Vazba již byla místy nazelenalá měděnkou. Kniha celá měla něco málo přes dvacet centimetrů na délku a patnáct na šířku. Stránky léty zežloutly a rohy byly otrhané.

„Kodex – Kniha mága Abraháma,“ představil Dee téměř posvátně. „Celý život jsem zasvětil hledání této knihy…“ Obalil červeným hedvábím své popálené prsty a opatrně knihu otevřel. „A když jsem ji konečně získal, chybí zde dvě poslední stránky.“ Obrátil listy na konec, kde zůstaly po stránkách jen kraje u hřbetu. Čaroděj se zachichotal. Zvuk to byl vysoký a znervózňující. „A víš co, Virginie. Ty dvě poslední stránky obsahují závěrečný ceremoniál, bez kterého se starobylé bytosti nemohou vrátit na Zemi. Mí pánové byli zlostí bez sebe, že jsem je ztratil.“ Chichotání se změnilo na bláznivý smích, který rychle sílil a brzy se čaroděj hystericky smál, že se celé jeho tělo otřásalo. „Ale nyní to vypadá, že vůbec závěrečný ceremoniál nepotřebujeme, protože starobylé bytosti se na svět nevrátí.“

„Doktore!“ vyhrkla Virginie, kterou pohled na Johna Dee děsil. Nikdy ho takto neviděla. „Ovládej se trochu.“

John Dee se přerývaně nadechl. „Samozřejmě. Omlouvám se.“ Zavřel Kodex a obalenými prsty přejel po měděném povrchu. „Necháme příšery potulovat se po světě týden, to vyčerpá všechny armády, flotily i letectvo a pak až vše bude vypadat beznadějně, ty a já se prohlásíme za spasitele lidstva. Zbavíme Zemi příšer a staneme se neomezenými nesmrtelnými vládci této planety. Ty žádného pána nemáš a ti mí budou buď mrtví, nebo navždy uvěznění v okolních říších, které již nebudou s naším světem nijak propojené, tak i já budu v bezpečí. Můžu použít knihu, abych přizpůsobil nebo přetvořil Zemi podle našich přání.“ Usmál se a dodal: „Jsme omezeni jen naší fantazií.“

„Já mám velice bohatou fantazii,“ zamumlala Virginie.

„Nicméně se mi zdá, že jsi přece jen na něco zapomněl,“ dodala chladně.

Dee se na ni překvapeně zadíval. „Na co?“

„Všechno závisí na tom, jestli Coatlicue udělá, co budeš chtít.“

„Udělá,“ řekl sebevědomě Dee. „Jediný nebezpečný moment bude, když se vzbudí. To bude hladová jako vlk. Musím ji jen pořádně nakrmit.“

„Ale ona není vegetarián,“ připomněla mu Virginie.

Čaroděj se opět začal děsivě a nelítostně usmívat. „Ano, já vím. Proto pro ni mám připravenou tak chutnou hostinu.“

KAPITOLA 47

Josh se opřel o dveře pracovny a podíval se dovnitř. Dvě stěny plnily regály s knihami, třetí s DVD a čtvrtá byla vyhrazena pro projekce na ohromné televizní obrazovce.

Rusovlasý muž ležel roztažený ve velkém křesle a lenivě a bezúčelně rychle přepínal televizní kanály. Chvíli zaváhal, když narazil na stanici CNN, na chvíli se zaposlouchal, ale pak zas přepnul na jiný kanál.

Josh zaťukal na rám dveří: „Chtěl jste mě vidět,“ řekl tiše. Sám se divil, jak je klidný. Vůbec si nepřipadal nervózní, ale ani nijak natěšený nebo nedočkavý.

„Pojď dál,“ vyzval ho Prométheus, aniž se k němu otočil, stále soustředěný na ovladač. „Sedni si na chvíli, nejdřív si promluvíme.“ Josh si přisedl a dotkl se podložky lenošky. „Můj táta má podobnou,“ vysvětlil, „s funkcí pro masáže a zahřívání.“

„Také jsem ji měl, ale pokaždé, když jsem nastavil masáž, bylo to jak zemětřesení, tak jsem to vyměnil.“

Seděli tiše, zatímco Prométheus pokračoval v brouzdání kanály. Vždy zpomalil jen u zpráv nebo u černobílých filmů. „Stovky programů a stejně nikde nic nedávají,“ reptal.

Josh využil příležitost, aby si starobylou bytost prohlédl, jediné světlo v místnosti poskytovala televize, díky jejímž zábleskům vypadala jeho tvář jako v pohybu. Nyní když byl tak blízko, všiml si, že na obličeji a bradě má jizvičky, z nichž některé zakrýval plnovous. Ještě více jich uviděl na čele.

„To jsou malé upomínky na dobu mého vězení,“ pronesl dunivým hlasem Prométheus, až Josh nadskočil.

„Promiňte, nechtěl jsem na ně zírat.“ Neměl nejmenší potuchu, jak mohl vidět, kam kouká.

Prométheus se poškrábal na čele a řekl: „Už na ně ani nemyslím, mohl bych je vyléčit, aby úplně zmizely, ale nechávám si je, abych nezapomněl.“

„Na co?“ podivil se Josh.

„Na to, že za některé věci stojí za to se bít… a na to, že všechno má svou cenu.“

„Proč jste byl ve vězení?“ ptal se Josh, „tedy pokud se smím zeptat,“ dodal rychle.

Obrovský muž mávnul odmítavě rukou. „To je starý, velmi starý příběh a příliš složitý, abych ho nyní vykládal.“ Odmlčel se a dodal: „Mohl by ses zeptat někdy své sestry, ta to bude vědět.“

„Protože to ví čarodějka?“

„Jak dlouho znala mou sestru?“ zeptal se Prométheus a pohlédl svýma velkýma zelenýma očima na chlapce.

„Nebudete věřit, ale potkali jsme se s ní jen jednou, velmi krátce, minulý pátek…“ Joshovi selhal hlas, uvědomil si, že je to teprve týden, co to všechno začalo. Zdálo se to jako věčnost. „Učila Sofii magii vzduchu a současně ji předala veškeré své znalosti. Nevím jak, nebyl jsem v té místnosti, kde se to stalo.“

„A nemáš vůbec ponětí, proč to má sestra udělala?“

„Ne. Zeptejte se Sofie, ale pochybuju, že to bude vědět.“

„Nevypadáš jako ti ostatní se zlatou aurou, které jsem kdy viděl,“ přerušil ticho, které následovalo po Joshově poslední větě, obrovský muž.

„Viděl jste jich hodně?“

„Až příliš mnoho.“

„A jak vypadali,“ ptal se Josh.

„Vystrašeně.“

„Aha, já už tedy strach necítím“ oznámil Josh přímočaře, „už jsem zašel za jeho hranice, prošel jsem děsem, a nyní už jsem jen zkoprnělý hrůzou.“

Prométheus se zkoumavě díval na Joshe a zeptal se:

„Čeho se tak děsíš?“

Josh uchopil ovládání a začal přepínat mezi kanály: „Všeho, tohoto místa, vás. Flamelových. Johna Dee, Machiavelliho, říší za hranicemi našeho světa, energetických bran, kouzel a vůbec magie.“ Hlas mu sílil s každým slovem. „Pomyšlení, že všechno, co jsme se kdy naučili, úplně základní věci doma i ve škole, z knih, z televize, prostě neplatí. A Sofie,“ dokončil šeptem, když si konečně přiznal svůj největší strach. „Myslím, že už ji neznám a je to všechno vina vaší sestry,“ díval se rozhořčeně na starobylou bytost, jako by to byla jeho vina. „Změnila ji, když jí předala své vzpomínky.“

Prométheus překvapivě souhlasně přikývl. „Sestry, to je trápení,“ řekl, „a je jedno, k jaké rase patří. Někdy si myslím, že existují jen, aby rozčilovaly a ztrpčovaly život bratrům. Také jsem byl svého času tak blízký té své,“ odmlčel se a dodal, „ale nyní jsem s ní nemluvil snad tisíc let.“

„Co se stalo?“

Prométheus se neochotně zavrtěl v křesle. „Myslel jsem si, že to vím. Nyní si začínám uvědomovat, že jsem se možná mýlil. Věky jsem si myslel, že mě zradila a dala přednost Chronovi. Teď… teď už si tak jistý nejsem. Udělal jsem chybu, že jsem se jí přímo nezeptal.“ Zelené oči mu v šeru zářily jako dva drahokamy. „Ať se mezi tebou a tvou sestrou stane cokoliv, nejdříve si s ní promluv, než dojdeš k jakémukoliv závěru. Nedovol nikomu, aby ti vykládal, co řekla nebo udělala; ať ti to poví sama.“

„Má to být něco jako varování?“

Prométheus se rachotivě zasmál. „Ne, nechci jen, abys udělal stejnou chybu jako já.“

Seděli tiše, Josh mezitím pokračoval v přepínání televizních kanálů. „Máte spoustu zahraničních programů,“ a zastavil se na fotbalovém zápase v jazyku, který nedokázal identifikovat, možná korejština. Chvíli se dívali, dokud jeden tým nedal gól, a pak Josh konverzačně prohodil: „Učil jste magii ohně někoho s tou zlatou aurou?“

„Ano některé,“ přiznal Prométheus.

Stále soustředěný na televizi Josh pokračoval: „A co se s nimi stalo? Kde jsou nyní?“

„Myslím, že většina už nežije, Joshi,“ řekl tiše Prométheus.

„Většina?“

„Alespoň ti, co jsem učil, nemohu mluvit za ostatní.“ Josh se zastavil u zpráv o počasí a otočil se tváří tvář k starobylé bytosti. „To nezní pro mě moc povzbudivě, že ne?“

„Asi ne,“ souhlasil Prométheus.

„Vím, že ten proces je nebezpečný.“

Prométheus pokýval svou velkou hlavou: „Ne, ale probuzení smyslů je ten nejnebezpečnější proces ze všech.“ Zaklonil hlavu a zhluboka se nadechl, „a tebe dle vůně, která tě provází, probudil sám Mars Mstitel.“

Josh přikývl a překvapil ho důraz v Prométheově hlasu. „Bylo to v katakombách v Paříži.“

„Aha, tak tam ho schovala,“ pronesl Prométheus tajemně. „Až bude po všem, musím se tam stavit a vyjádřit svůj obdiv.“

„Nemáte ho příliš v lásce, že?“ zvědavě se ptal Josh.

„Byl mým přítelem, nejbližším, bližším než bratr a oženil se s mou sestrou, což mě potěšilo…“ Prométheova slova umlkla.

„Co se stalo?“

„Objevily se meče. Mars našel Exkalibr v opuštěném klášteru na pustém ostrově. A ten ho přivedl ke Klarentovi. Zephaniah tvrdila, že ho poznamenaly meče, ale já si tak jistý nejsem. Vím jen, že zradil lidi, které slíbil chránit. Hledal jsem ho po celém světě i v jiných říších, už už jsem ho měl a najednou zmizel. Až po mnoha staletích jsem zjistil, že ho přede mnou ukryla má sestra, a nikdy jsem nezjistil kam.“ Odhalil zuby v úšklebku, který možná měl být úsměv. „Až doposud, díky.“

„Nechte ho být,“ řekl Josh ostře. „Má velké bolesti v krunýři z tuhnoucí lávy. Je takto uvězněn už tisíc let.“

„Dobře,“ krutě pronesl Prométheus. „To je jen malá cena za to, co udělal mým lidem.“

„Vašim lidem?“

„Mí lidé, lidské pokolení. Stvořil jsem je, Joshi. To má aura je probudila k životu. Každý lidský tvor na této planetě, včetně tebe, má jiskru ze mě. Víš, proč Mars Ultor zotročil lidi a obětoval je u starých pyramid?“

Josh odmítavě zakroutil hlavou, ale najednou si vzpomněl na probleskující obrazy, které viděl, když nesl Klarent. Nyní začaly dávat smysl.

„Pro tu jiskru života. Mars Ultor sbíral mou auru.“

„Proč?“

Prométheus zavrtěl hlavou. „To je zas příběh na jindy. Ty jsi zde, aby ses naučil magii ohně.“

„Ano, pokud mě budete učit.“

„Budu, ale musíš vědět, že tak činím proti svému přesvědčení,“ pokračoval Prométheus, „činím tak, protože mě o to požádala má sestra, a ty víš, že je prakticky nemožné odmítnout starší sestru. Ale také proto, že si nemyslím, že by se někdy mýlila.“

Josh vzhlédl: „To mi připomíná Sofii.“

Prométheus lusknul prsty a do vzduchu vymrštil malý plochý šedý kámen.

Překvapený Josh ho chytil do pravé ruky a podržel ho tak, aby si ho prohlédl v matném světle z televize.

Byl to malý kamenný kulatý disk velikosti jeho dlaně, vyleštěný do hladká s drážkami ze zlata a bronzu na povrchu. Uprostřed byl obličej s kulatýma očima a otevřenými ústy a kolem obličeje řada kruhů. V každém kruhu byly vyryty a vyleptány různé hranaté symboly. Josh se zakabonil, něco takového už někde předtím viděl. „To je aztécký kalendář,“ konečně si vzpomněl. „Moje máma má jeden takový ve své pracovně.“

„Říká se mu sluneční kámen,“ řekl Prométheus tiše. Josh obracel v rukách hladký kamenný disk a cítil teplo.

„Vím, že se tvá sestra naučila magii ohně od Saint-Germaina.“

Josh se nepříjemně ošil. „Nikolas mi řekl, abych o něm před vámi nehovořil.“

Starobylá bytost jen mávla velkou rukou: „Saint-Germain je dareba, lhář a zloděj, ale já mu už odpustil. Učil se u mě dost dlouho, ale pak zlenivěl a ovládla ho chamtivost. Ukradl mi tajemství ohně, ale“ – Prométheus pokrčil rameny – „bylo těžké se na něj zlobit, protože já ho původně také ukradl. Někdo – ne já – naučil Saint-Germaina, jak magii ohně používat, ale neznali všechna má tajemství. Naučím tě o magii ohně víc, než tvá sestra kdy bude znát. Podívej se na ten sluneční kámen.“

Josh se zahleděl do dlaně a dech se mu na chvíli zastavil. Disk začal pulzovat a s každým tepem zářil jasněji zlatým světlem. Zdálo se mu dokonce, že oči vyrytého obličeje mrkají a jazyk v otevřených ústech kmitá.

„Přísahal jsem, že už nikdy žádného člověka nebudu učit magii ohně, ale některé sliby by se neměly dodržet.“

Chomáč žlutého kouře stoupal z kamene a vůně pomerančů zaplnila místnost.

„Jsi slunce, Joshi, oheň je tvůj přirozený živel. Tvá sestra je měsíc a její základní živel je voda. Ano, tvá sestra zná tajemství ohně, ale ty Joshi, ho budeš znát stokrát lépe!“

A disk začal hořet.

KAPITOLA 48

Sofie vykřikla.

Odskočila od kuchyňského stolu a držela si ruku.

I Perenela a Aife vyskočily ze židlí a postavily se, jen Flamel a Niten zůstali sedět.

„Co se stalo?“ chtěla vědět Perenela.

Sofie si držela pravou ruku. Její dlaň byla jasně červená. „Myslela jsem… Cítila jsem, že mě něco spálilo,“ vzhlédla s očima plnýma slz.

Perenela přešla k umyvadlu, nechala odtéci vodu a namočený ubrousek přitlačila na Sofiinu dlaň. „Tak to začalo,“ řekla a dívala se dívce do očí. „Prométheus učí tvého bratra Magii ohně.“

„Ale mě to nebolelo, když mě učil Saint-Germain.“

„Je mnoho způsobů výuky a stejně tak jiní učitelé,“ pronesla Perenela.

„Měla bych jít za ním…,“ hlesla Sofie.

„Nemůžeš. To si musí vyřídit on sám.“ Perenela zatlačila Sofii zpátky ke stolu. Aife si sedla na třetí židli proti Sofii. Niten seděl na pohovce, na té, kde před chvíli spala Sofie. Pomalu a systematicky si leštil katana – svůj samurajský meč.

Uprostřed stolu stála vyřezávaná dřevěná krabice.

Sofie si ji zblízka prohlížela. Cítila ve vzduchu závan exotického koření, jasně rozeznávala jasmín, tetin nejoblíbenější parfém. Jak pozorně pozorovala krabici, uvědomila si, že na každé straně je vyřezána trojitá spirála, která vede k víku. Na okamžik je viděla očima Zephaniah; byly stejné jako spirály na skleněných stěnách Bezejmenného města.

Sofie viděla, jak Nikolas otvírá víko a vytahuje nějaký předmět zabalený do ochranné folie a suchého šustí.

Jednomu po druhém začala zářit, praskat a pálit vlastní aura, takže kolem stolu se postupně objevily barvy – zelená, bílá, stříbrná a šedá a královská modř od Nitena. Perenele se zježily vlasy a začala jimi kmitat statická elektřina.

Perenela odložila krabici s víkem na zem a alchymista pomalu rozbaloval předmět na stole. Šustí se chvělo a kroutilo se, vlákna se mu omotávala kolem prstů.

„Možná jsi to viděla už dříve,“ obrátila se Perenela na Aife a pak na Sofii. „Ty možná rovněž, respektive čarodějka,“ dodala potichu, „možná o tom víš víc, než my všichni zde.“

Nikolas odstranil všechna vlákna a odhalil krásnou lebku z křišťálu, která vypadala skoro jako lidská. Když na lebku položil alchymista svou ruku, pomalu do ní začala pronikat zelená a lehce v ní tepala. Perenela položila svou ruku a lebka se zabarvila do červena.

„Nyní ty,“ ukázal Nikolas na Aife.

Podívala se na něj s odporem: „Nikdy se ničeho tak odporného nedotknu,“ řekla ochraptěle.

„Jak si přeješ,“ a přešel zrakem na Sofii. „Potřebuje sílu tvé aury…“

Ochromená překvapením se cítila, jako by v místnosti někdo vypumpoval všechen vzduch. Sofie tu věc už dříve viděla…

Zephaniah se znovu ocitla v Bezejmenném městě. Snažila se bránit svého bratra, který tu ležel v bezvědomí, před monstry, která se shromáždila venku. Ovsem ani tady v knihovně to nebylo bezpečné, umělí lidé se k nim šoupavým krokem blížili a hrozilo, že je umačkají.

Táhla Prométhea dál hlouběji do útrob budovy. Setmělo se a neviditelná stvoření zaplnila opuštěné ulice, slyšela, jak jim klapají čelisti, že se plazí, škrábou. Cítila jejich pach, něco podobného krokodýlům.

Zephaniah objevila uprostřed knihovny místnost. Nezvykle vysoké dveře však byly zamčené, ale kousek skleněné stěny vedle nich byl rozbitý. Zřejmě před mnoha lety při zemětřesení se posunula podlaha a vznikl tak dostatečný otvor.

Doplazila se k němu a prostrčila bratra do bezpečí té místnosti právě ve chvíli, kdy se monstrům podařilo prodrat do knihovny. Slyšela, jak koušou, chňapají, drtí ve svých čelistích vše, co jim přijde do cesty.

Když se v místnosti narovnala, slabě se v ní rozsvítila mírná mléčná zář. Stěny zely prázdnotou, ale knihy zde dříve musely být, ze všeho však zde zůstala na vyleštěném kovovém podstavci křišťálová lebka.

Zephaniah pozorovala světlo v lebce, které začalo pulzovat, a zjistila, že tep se shoduje s tlukotem jejího srdce.

Pak k ní lebka promluvila…

A její sdělení ji naplnilo hrůzou.

Sofie věděla, co je to za lebku, věděla, odkud pochází a co dokáže. To byla archónská technologie založená na prastaré vědomosti. Čarodějka strávila staletí vyhledáváním těchto artefaktů, a když je našla, úplně je zničila. Zlikvidovala tisícileté znalosti, vypálila tajné skrýše kovových knih, měnila na strusku starodávné předměty jako meče, oštěpy a nože, rozbíjela křišťálové koule, rozdrtila starobylé šperky na prach. Zephaniah vlastnila několik archónských lebek. Nedaly se rozbít, rozřezat, až konečně zjistila, že se dají zničit pouze v jícnu činných sopek, teprve žhavá láva je zneškodnila. Prokřížila svět křížem krážem, aby zničila tyto magické předměty a zabila všechny vypravěče, kteří ve svých pamětech udržovaly archóny a pradávné pány země, kteří jim předcházeli.

Ale to všechno se stalo až později. Mnohem později. Po pádu Danu Talis.

To když si uvědomila, jak nebezpečné ty lebky jsou.

„Sofie?“ nahnula se Perenela blíž a zadívala se do dívčina obličeje. „Potřebujeme tvou auru. Polož ruku na lebku.“

Sofie zamítavě, téměř nepostihnutelným pohybem zakroutila hlavou.

Vědma překvapeně zamrkala. „Víš, nebo lépe řečeno, ví čarodějka něco o této křišťálové lebce?“

Sofie se podívala zpříma do vědminých očí a pomalu a s rozmyslem kývla v záporu. Instinkt nebo možná čarodějčina znalost ji přiměly zalhat: „Ne,“ řekla.

Dokonce když promluvila, praskla žárovka a místnost se ponořila do tmy… mírně zářila jen lebka.

KAPITOLA 49

Sluneční kámen se ve vlnách tepla zbarvil do ruda, a pak až do bíla. Každý symbol a piktogram se chvěl a tepal. Měnil barvu z červené na oranžovou a pak zas na černou, a dokonce ani tvary nezůstaly stejné. Kruhy se otáčely doleva i doprava. Prostřední se pohyboval ve směru hodinových ručiček, další proti směru, a vytvářely naprosto nový vzor. Josh si s hrůzou uvědomil, že jednotlivé kruhy připomínají hady, které požírají vlastní ocasy. Nesnášel hady.

Potom se tvář uprostřed disku pohnula.

Otevřela oči, které žhnuly rudě s drobnými černými tečkami popela. Ústa se otevřela a promluvila Prométheovým hlasem.

„Říká se, že magie vzduchu, vody nebo dokonce země je nejmocnější ze všech. Ale to není pravda. Magie ohně je všechny překoná, protože oheň je jak stvořitel, tak ničitel.“

Najednou světlo zmizelo a nechalo Joshe v naprosté tmě. Nevěděl ani, jestli má otevřené oči, ani kde je. Všechny vjemy najednou zmizely, jediné, co zůstalo, byla váha teplého kamene v jeho rukách. Nyní jej držel oběma rukama, pevně, jako by mu ho měl někdo vzít. Urputně se na něj soustředil. Uvědomil si, že se nebojí, ale ani nebyl nijak nadšený… jen zvědavý. „Na začátku…“

V temnotě se objevila svítící tečka velikosti špendlíkové hlavičky.

„…byl oheň.“

Malinkatá tečka v tu ránu začala růst, nejdřív do velikosti korálku, pak třešně později jablka, přitom měnila barvu z jantarové, do oranžova, červena, až se před ním rozzářila ledově bílá koule. Zleva i zprava svítícího objektu se odlouply vodorovné proužky poseté jasnými body a záblesky světla různých barev. Když se světlo k Joshovi přibližovalo ve velké pomalé vlně, došlo mu, že se dívá na galaxii… ne, to je celý vesmír.

„Oheň existoval ještě před vznikem atmosféry…“ Zaplavila ho vlna světla – nebo do ní spadl? Plameny a vlnící se plazma ho omývaly jako příjemná koupel. Nyní viděl i sám sebe. Stál nebo se vznášel, letěl a jeho kůže se zbarvila do stejné barvy jako plameny. Na jednu stranu Josh věděl, že by měl být vyděšený, ale strach se stále neobjevoval. Cítil jen zvláštní lítost nebo smutek, že tento zážitek s ním nemůže sdílet jeho sestra. „Oheň předcházel i vodě…“

Jeho pokožka zprůhledněla. Uviděl řečiště žil a tepen, úpony a vlákna svalů, tmavou hmotu vnitřních orgánů, dokonce i jednotlivé kosti a kloubní spojení pod svaly. „a zemi…“

Plameny nyní šlehaly z Joshových rukou a tvořily široké provazce, které houstly a pomalu ho zahalovaly do tvrdé skořápky uvnitř hořící koule.

„Oheň je stvořitel světů…“

Pak se náhle Josh ocitl opět ve tmě, ale tentokrát to bylo jiné. Nebyla to úplná temnota. Všude okolo viděl zlomky světla, které vypadaly jako tenká rudá vlákna nad ohněm. Pak mu přišlo, že vypadají jako skořápka vajíčka. Prasklinky se rozšířily a nakonec pukly. Zevnitř se vyvalil kaskádovitý ohnivý vodopád. Všiml si, že je v jeskyni, stál na břehu lávového jezera a kolem plavaly kusy roztavených kamenů a skal. „A základem každé civilizace je teplo rodinného krbu.“ Josh byl dezorientovaný. Nevěděl, zda sám prolétává obrazy nebo výjevy procházejí jeho myslí. Připadal si, že prochází tavící se hmotou, hořícími kameny, rozleptanými balvany a planoucími koulemi. Stoupal stále rychleji a rychleji a za ním se zvedala hořící stěna… pak vše ustalo. Najednou nad sebou uviděl oblohu, překvapivě a nádherně modré nebe, i když trochu poznamenané špinavým kouřem a mraky.

„Oheň pomáhal vytvořit tuto planetu… dal jí tvar…“

Josh stoupal vysoko, vystřelený proudem lávy a kouře z jícnu mohutné sopky, jeden z výbuchů, které přicházely v pravidelných intervalech, vytrhl notný kus země. Tak vznikal a přetvářel se nový svět. Oheň mu dával tvar, aby ho zanedlouho trhal, tavil, měnil.

„Byl to oheň, který zapálil jiskru života na tomto prapůvodním světě…“

Hutné těžké mraky se míhaly kolem Joshe, ale pak se najednou vyjasnilo a Josh kráčel po břehu jezera, ačkoliv v něm nebyla voda. Vařila se tu hustá hmota, ze které dýmala bílá pára a mohutné zapáchající bubliny. Na povrchu vroucího bahna se ovšem usadila šedá řasa.

„Žár také přináší život…“

Když Prométheus mluvil, krajina se neskutečně rychle před Joshovýma očima měnila: vyrostly rozsáhlé pásy travnatého porostu, aby je nahradily stromy rostoucí do nevídané výšky, které se také rozpadly. Pak zde vyrostly menší stromy, kapradiny a keře.

„…ve všech svých tvarech a formách.“

Nyní se objevila zvířata. Nejdříve přišla malá, která se postupně měnila ve velké až obří tvory, pelykosaury a archosaury. Josh v nich poznal plazy, kteří předcházeli dinosaurům. Zaujalo to, ale než se stačil pořádně rozhlédnout a prehistorickou krajinu si prohlédnout, obrazy se znovu změnily a zanechaly jen vzpomínku na šupiny, srst, tlapy a zuby.

„Oheň dokáže ničit…“

Obloha potemněla. Z nebe na zem sršely blesky. Oheň zapálil les, který během chvíle lehl popelem. Zbyly jen ohořelé stromy, které zjizvila tato strašná zkáza.

„Oheň ničí, ale i tvoří. Lesy potřebují oheň, aby znovu vzrostly, některá semena bez žáru nevyklíčí.“

A na zemi kolem stromů vyrazily z popela jasně zelené výhonky, které se kroutily a vlnily za světlem…

„A byl to také oheň, který zahříval první z mých lidí, lidské pokolení. Díky němu přežili v krutých klimatických podmínkách tehdejšího podnebí.“

Les zmizel a nahradila jej pustá bezútěšná krajina v ledovém sevření. Všechno široko daleko pokrýval sníh a mráz, ale ve skále s mnoha jeskyněmi hořely jasné ohýnky.

„Díky ohni si mohli první lidé uvařit, co ulovili. Tím také umožnili tělu lépe zužitkovat živiny, nehledě na to, že uvařené maso se lépe tráví. Oheň je také zahříval v jeskyních a zpevňoval jejich nástroje i zbraně. Měnil měkkou hlínu v hrnce, a dokonce léčil jejich zranění. Oheň provázel každou velkou civilizaci od jejich pradávných dnů až do současnosti.“

Před Joshovýma očima vyrostlo ze skla, oceli a betonu moderní město. Jako houby po dešti se zjevovaly mosty, dálnice, mrakodrapy, sídliště, nádraží, koleje i letiště.

„A oheň, který vytvořil tuto planetu, ji také může zničit.“

Před Joshem vyrostl houbovitý mrak přímo uprostřed města. V jeho centru zasvítilo světlo jasnější než slunce, a také spálilo všechno na míle daleko… o chvíli později zde nezůstalo nic jiného než zdevastovaná země pokrytá popílkem.

„To je síla ohně,“ řekl Prométheus.

A najednou se Josh ocitl znovu v pracovně. Seděl v pohodlném křesle a hleděl na starobylou bytost. Po chvíli zkusil promluvit, ale v puse měl vyprahlo, rty popraskané a jazyk mu připadal, že se mu lepí na patro.

„Každý tvor na této planetě – a vlastně i v ostatních říších a světech – existuje díky ohni,“ zopakoval tiše Prométheus. V šeru to vypadalo, že jeho jasné oči žhnou rudě. „Každý neseme někde uvnitř stejnou jiskru.“ Natáhl ruku a ukazováčkem píchnul Joshe do hrudi. Mladík se ošil, když ucítil svým tělem pronikat teplo. „Joshi, magie ohně je přímo spojena s tvou aurou, a je to jedna z nejsilnějších aur, kterou jsem kdy viděl. Ale musíš mít na paměti, že je neoddělitelně spojená s tvými emocemi. Proto musíš být velmi, ale opravdu velmi opatrný. Nikdy ani nepomysli na magii ohně, pokud budeš rozzlobený. Oheň je jediný živel, který můžeš využít, jen pokud jsi klidný a vyrovnaný, jinak se vymkne kontrole a sežehne vše, co mu přijde do cesty, včetně tebe.“

Joshovi se konečně podařilo shromáždit v puse dostatek slin, aby byl schopný alespoň zaskřehotat: „Ale kdy se tu magii naučím?“

Prométheus se pousmál. „To se právě stalo. Otevři své dlaně.“

Josh se podíval dolů. Stále v pravé ruce držel aztécký kámen slunce, ale během povídání ho přikryl levou dlaní. Když ji zvedl, kámen se zvedl také, jako by byl přilepený k jeho kůži. Zmateně se podíval na Prométhea.

„Počkej,“ zašeptala starobylá bytost.

Joshova ruka pak začala zářit zlatavou barvou a ochromila ho palčivá bolest, která projela celou jeho paží. Vyjekl, a když ucítil vůni pomerančů, bolest zmizela.

Sluneční kámen spadl na zem.

Když otočil ruku, zjistil, že do jeho kůže se vypálila aztécká tvář, která vypadala jako černé tetování. „Spouštěč?“ zašeptal.

„Spouštěč,“ potvrdil Prométheus. „Když budeš potřebovat povolat oheň, představ si typ plamene a stiskni palcem pravé ruky tuto tvář.“

Josh se znovu podíval na primitivní tvář vypálenou do dlaně a zašklebil se. Tohle tetování je o dost lepší než Sofiin nudný vytetovaný náramek.

„Teď mě nech o samotě,“ řekl Prométheus. „Odpočiň si. Zítra bude náročný den.“ Starobylá bytost se opřela do křesla a natáhla se znovu po dálkovém ovladači. Sledoval, jak Josh pomalu, ne příliš jistě vstává. „Děkuji… vám,“ zamumlal Josh.

„Nemáš za co… A Joshi – snaž se, aby ses příliš často nepopálil.“

KAPITOLA 50

Uprostřed pařížských katakomb se probudil Mars Mstitel, na kratičkou chvíli rozjasnila jeho oči modrá barva, ale téměř ihned ji přebila krvavě rudá.

Ten chlapec, dvojče, ten, jehož magické schopnosti probudil k životu, a se kterým byl navždy propojen, ovládl svou druhou magii živlů, magii ohně.

Zavřel oči a snažil se zapomenout na bolest, která sžírala celé jeho tělo. Pak se podíval chlapcovýma očima a zjistil, že hledí do tváře bratra své ženy: Prométhea. Okamžitě přerušil spojení, protože se bál, že by ho Prométheus vycítil. Mars Mstitel, který se nebál ničeho a nikoho, byl vyděšený jako malé dítě z pána ohně.

Pak se téměř nerad soustředil na obličej anglického čaroděje, a když Dee zvedl hlavu se svýma šedýma očima, starobylý bůh vyřkl: „Stalo se.“

„Stalo se.“ John Dee se probudil s takovou vehemencí, že přepadl z křesla na své spálené dlaně. Bolest, kterou pocítil, byla nesnesitelná, ale překonal to. Jeho bezesný spánek přerušil obraz spícího boha Marta Mstitele, uvězněného hluboko v útrobách katakomb v Paříži. V tomto snu měl bůh oči otevřené, díval se na něj a Dee ho zřetelně slyšel mluvit pod jeho maskou.

„Stalo se. Chlapec se naučil magii ohně.“

Dee se vyškrábal na nohy, složil paže na hrudi a čelo přitiskl na chladnou skleněnou stěnu. Soustředil se, aby si vybavil Martovo vězení do každičkého detailu, až byl opravdu schopný uzřít starobylého boha. „Chci toho chlapce,“ řekl nahlas.

A na druhé straně světa se z očí spícího boha začal linout krvavě zbarvený kouř. „Joshi,“ zašeptal Mars. „Joshi!“

Josh Newman byl k smrti unavený. Lehl si na tvrdou nepohodlnou postel a zavřel oči. Během vteřiny usnul, jako když ho do vody hodí.

Pak se ale jeho oči otevřely.

Už ovšem nebyly modré jako dřív, ale rudé jako oči Marta Mstitele.

KAPITOLA 51

Scathach zahlédla náznak pohybu nad nimi a strhla Johanku na stranu… právě ve chvíli, kdy Saint-Germain spadl z nebe a složil se k jejich nohám jako hromada kamení.

Nesmrtelný Francouz se rychle posadil a začal oprašovat své šaty, zatímco se na něj obě ženy s úžasem dívaly. Právě vstával, když se za nimi v houští ozvala další rána. Johanka se Scatty se otočily se zbraněmi připravenými k boji… ale z houští vyrazili Palamédes a William Shakespeare.

„Kdy my tři se zas sejdeme,“ řekl Shakespeare s úsměvem, který odkryl špatný stav svého chrupu.

Johanka radostí vyjekla a vrhla se kolem krku milovanému manželovi. Objala ho tak silně, že až zavrávoral. Hrabě ji chytil pevně oběma rukama a houpal s ní sem a tam. „Věděla jsem, že si pro mě přijdeš,“ zašeptala francouzsky.

„Vždycky jsem říkal, že za tebou půjdu až na konec světa,“ zamumlal stejnou řečí, „a nyní si můžeš být jistá, že to opravdu tak myslím.“ Postavil Johanku zpět na zem a uklonil se Scatty. „Vidím, že jste obě zdravé a v pořádku, to je dobře.“

„To jsme,“ potvrdila Scatty a vrátila poklonu hraběti. „Myslela jsem, že už mě nemůže nic překvapit,“ řekla, „ale zřejmě jsem se mýlila. A já překvapení nemám ráda,“ dodala.

Saint-Germain se obrátil k rytíři s básníkem a v úžasu zvedl obočí. Palamédes se zašklebil a jeho bílé zuby zasvítily v tmavém obličeji. „To sis myslel, že přijdeme o všechnu tu zábavu?“

„Ale jak…?“ podivil se hrabě.

Palamédes se obrátil na Shakespeara: „Řekni mu to.“

Básník skromně pokrčil rameny. „Jen jsem vládci lesů navrhl, že by nás měl za vámi poslat.“ Will se usmál, pak se zarazil a uklonil se Scatty s Johankou. „Dámy.“

„A Tamuz to jen tak udělal?“ překvapeně pokračoval hrabě.

„No, vlastně měl pár ne příliš důležitých námitek,“ zahřměl Palamédes, „ale Will mu pohrozil nějakou strašnou plísňovitou chorobou.“ Saracénský rytíř se také ženám uctivě poklonil. „Dámy, je mi potěšením.“

„Také vás rády vidíme,“ řekla Johanka.

„Je to tak dlouho, Pally,“ dodala Scatty s úsměvem.

Rytířova tvář se zkroutila nelibostí. „Prosím, přestaňte mi říkat Pally. Nesnáším to.“

„Já vím.“

Muž s kapuci zůstal sedět na kameni a jasně modrýma očima si prohlížel nesmrtelné jednoho po druhém, přičemž nevědomky projížděl po délce háku, který nahrazoval jeho levou ruku.

William Shakespeare k němu přistoupil blíž, sundal si své brýle s černými obroučkami a začal je koncem rukávu čistit. „Myslím, pane, že si zasloužíme vysvětlení.“

Přestože ústa a nos ukrýval muž pod šálou, jeho oči se pobaveně zaleskly. „A já si myslím, že vám prozradím jen tolik, kolik potřebujete nutně vědět, a nic víc.“

Palamédes jediným pohybem vytáhl meč připevněný na zádech a zamířil na muže s kapuci. „Nejdřív nám vysvětlete, co to má znamenat, a pak nás rychle pošlete zpět do naší doby.“

Muž se jen zasmál a řekl: „Ale ale, pane rytíři, vy a vlastně nikdo z vás se ještě domů vrátit nemůže.“

Palamédes zvedl meč a o krok odstoupil.

„Ale no tak, neblázněte přece,“ pokračoval téměř netrpělivě neznámý muž. Palamédův meč se přitom proměnil v kus dřeva stejné délky a začal rychle oplývat zelenými výhonky. Popínavé listy se okamžitě rozlezly i na rytířovy ruce a paže, až zbraň upustil a země se nad ní navždy zavřela. Po meči zbyla jen tmavá skvrna u rytířových nohou.

„To byl můj oblíbený,“ zabručel Palamédes.

„Toto je můj svět,“ vysvětlil muž s kapuci. „Já jsem ho vytvořil, ovládám ho a všechno, co je v něm, také.“ Natáhl svůj hák k vodě a po směru hodinových ručiček jím zakroužil nad vodou, která okamžitě zamrzla do praskajícího ledu. Když zakroužil hákem v opačném směru, led se proměnil v páchnoucí bublající lávu. „A právě nyní,“ poznamenal muž, „jste zde i vy, což znamená, že i vy uděláte, co po vás chci.“ Znovu pak pohnul paží a z lávy se opět stala průzračně čistá voda.

Will Shakespeare přistoupil k břehu a do dlaní nabral vodu. „Předpokládám, že se může pít.“

„Jistě, navíc můžu zařídit, aby měla chuť, po jaké zrovna toužíte.“

Básník se napil. „Asi nás nemáte v plánu zabít, že ne?“

„To nemám.“

Shakespeare se pomalu narovnal a podíval se pozorně na neznámého muže. Pak se zamračil, protože mu na něm přišlo něco strašně známého. „My jsme se už někdy potkali?“

Tajemná postava zvedla levou paži a zvedla hák, že se od něj odrážely sluneční paprsky. „Jestli ano, pak byste si jistě pamatoval toto.“

„Stejně, něco na vás…“ řekl básník a přemítavě mžoural očima na muže. „Cítím, že vás odněkud znám.“

Muž se mezitím otočil k Saint-Germainovi. „Nicméně my dva jsme se již potkali. Rád vás zase vidím. Hodně jste na sobě zapracoval za ta staletí od našeho posledního setkání.“

„Díky vám.“ Hrabě přistoupil blíž a zdvořile se uklonil. „Nyní se mi ale zdá, že toto celé je vaše práce. Všechno jste naplánoval. Vlastně jste to musel plánovat docela dlouho, že?“

„Ano,“ přiznal muž, čímž všechny překvapil. „Velice dlouho.“

„Flamel vyprávěl, že vás potkal na svých cestách po Evropě, když hledal někoho, kdo by mu pomohl přeložit Kodex.“

Muž s kápí se uklonil. „Ano, nakrátko se naše cesty propojily“

„A mě jste naučil, jak ovládnout magii ohně.“

„To bylo nezbytné. Kdybych vás nenaučil, co o tom vím, bylo jen otázkou času, kdy by vás magie ohně sežehla. Potřeboval jsem vás udržet naživu.“

„Tisíceré díky,“ řekl hrabě.

Pak se muž podíval na každého ze skupiny nesmrtelných. „Docela jsem se zapotil, abych vás všechny udržel naživu a v dobré kondici – to se týká i vás, Scathach,“ dodal. „Cekám na tuto chvíli dobrých deset tisíc let.“

„Deset tisíc let?“ zopakoval nevěřícně Shakespeare.

„Od pádu Danu Talis.“

„Byl jste na ostrově?“ vyjelo s výdechem ze Scathach.

„Ano, byl, a vy také Scathach, Palaméde, Shakespeare, Saint-Germaine i Johanko. Vy všichni jste tam byli. Všichni jste stáli po boku původních dvojčat a bojovali s nimi.“ Následovalo dlouhé ticho, kdy utichly všechny zvuky včetně přirozeného šumu přírody okolo.

Nakonec to byla Scathach, která zavrtěla hlavou a namítla: „To přece není možné. Kdybych byla někdy v minulosti na Danu Talis, proč bych si na to nemohla vzpomenout?“

„Protože se to ještě nestalo,“ odvětil muž jednoduše. Sklouzl z kamene a postavil se před skupinku. Byl o něco vyšší než Saint-Germain, i když do Palaméda mu ještě kousek chyběl. „Nechal jsem vás všechny shromáždit, abyste se se mnou vrátili na Danu Talis. Dvojčata potřebují bojovníky, kterým by mohla věřit. Pojďte, už není moc času nazbyt.“

„To je vše? Proto máme odejít?“ nedal se odbýt Palamédes. „Nemůžete přece předpokládat, že se vydáme do minulosti a budeme bojovat, jen protože jste to řekl. Proč bychom za vás měli bojovat?“

„Nebudete bojovat za mě,“ vysvětloval netrpělivě muž. „Budete bojovat za přežití lidské rasy, tak jak ji znáte. Pokud se rozhodnete mne nenásledovat, pak Danu Talis nepadne a nepotopí se a všichni tvorové, které znáte jako lidské pokolení, nepovstanou jako nová civilizace. Všichni jste svým způsobem obránci a zastánci lidského pokolení. Je třeba se za něj opět postavit a bojovat.“

„Ale my s vámi jít nemůžeme, ne teď,“ namítl hrabě. „Musíme se dostat zpět do naší doby.“

Johanka přikývla. „Co by pak bylo s Nikolasem a Perenelou a s příšerami na Alkatrazu, které Dee s Machiavellim hodlají vypustit na město? Musíme se vrátit a pomoci Flamelovým.“

Neznámý muž ale zavrtěl hlavou. „Stále tomu nerozumíte. Když selžeme a Danu Talis nebude zničen, pak už na ničem jiném nezáleží.“

„Počkejte,“ ozval se Shakespeare, „vy říkáte, že Danu Talis musí padnout?“

„Jistě. Pokud ostrov nebude zničen, nevznikne žádná lidská historie. Starobylé bytosti zůstanou na zemi a svět, jak ho znáte, nikdy nevznikne.“

„Ale Nikolas a Perenela…“ začala znovu Johanka.

„Je mi líto, že na to budou Flamelovi a dvojčata sami. Vy jim prostě pomoci nemůžete. Ale můžete bojovat za záchranu celého druhu. Pokud odmítnete, pak není jediný důvod si dělat starosti o Flamelovy, protože ti vůbec nebudou existovat.“

Skupinka opět zmlkla, všichni se snažili vstřebat přehršel informací, které se právě dozvěděli. Danu Talis se ještě nepotopil, protože ještě nedošlo k žádné bitvě. A oni všichni budou právě ti, kteří v té bitvě budou bojovat. Skupina bojovníků z budoucnosti bude tvořit události minulosti.

„Když odmítneme,“ zeptal se Saint-Germain, „můžete nás pak poslat zpět do naší doby? Do Paříže, Sherwoodského lesa nebo San Franciska?“

„Ne. K vytvoření tohoto čtvrtohorního světa bylo zapotřebí neskutečného množství energie a síly. Já nemám ani sílu, ani schopnosti vás poslat zpět. Až z tohoto světa odejdu, začne se bortit a rozkládat, až nakonec zanikne.“

„Pak stejně nemáme moc na výběr, že?“ shrnul hrabě. „Vždy máte z čeho vybírat,“ řekl tiše muž v kápi. „Někdy jsou jen některá rozhodnutí těžší než ta druhá. Můžete jít se mnou a žít, nebo zde zůstat a zemřít.“

„To jsou tedy úžasné možnosti,“ podotkl ironicky Palamédes.

„Jsou to jediné možnosti, které máte.“

„A na Danu Talis musíme bojovat?“ zeptal se rytíř.

„Ano. Tam budete bojovat v největší bitvě všech dob.“

Palamédes se podíval na básníka a ten se usmál a kývnul. „Vždycky jsem toužil vidět ten bájný ostrov. Mám úžasný námět na hru, jen potřebuje…“

„Já bych zas ráda viděla místo, kde jsem se narodila, ještě než zanikne,“ řekla Scatty se zvláštní naléhavostí v hlase, přičemž její kůže vypadala ještě bledší než obvykle.

V očích neznámého muže se opět něco pohnulo. „Ano, a možná budeš mít i šanci vidět své rodiče.“

Scathach o krok ustoupila a vypadala trochu vylekaně, protože to byla přesně myšlenka, která jí projela hlavou.

„Můžu se zeptat?“ řekla Johanka tiše a každý se na ni podíval. „Jak se jmenujete? Vy nás všechny znáte – ba co víc, vypadá to, že jste velice dobře seznámen s našimi životními osudy, ale my o vás nevíme téměř nic a stále nemáme nejmenší ponětí, kdo vlastně jste.“

Muž přikývl. „Mám mnohá jména za celá ta staletí, ale dávám přednost tomu, kterým mě volali na Danu Talis: Marethyu.“

Scathach zalapala po dechu a všichni nesmrtelní se k ní ihned otočili. Johanka položila ruku na paži své kamarádky. „Co to znamená?“ Přitom po očku přes rameno pohlédla na muže v kápi.

„Řekněte jim to,“ dovolil muž Scatty.

„V jazyku Danu Talis to znamená ‚smrt‘.“

STŘEDA

6. června

KAPITOLA 52

Hned jak se Sofie Newmanová probudila, věděla, že se něco děje. Cítila prapodivnou tíhu na prsou, bolela ji hlava a přišlo jí, že jí srdce tluče jako na poplach. Objala své paže rukama a urputně se snažila zklidnit dech. Co se to s ní děje? Prožívala náhlý útok panického strachu? Nikdy nic podobného nezažila, ale její kamarádka Ela z New Yorku jí o tom neustále vyprávěla. Připadala si trochu jako omámená a nebylo jí dobře od žaludku. Když se překulila na kraj postele a pomalu vstala, zavrávorala v závrati.

Vkročila do chodby a zastavila se, aby se pozorně zaposlouchala. Malý dům pro hosty byl naprosto ponořený do ticha a působil opuštěně. Levou rukou přejížděla po zdi, aby do ničeho nevrazila cestou do kuchyně. Za okny se noc loudavě blížila k úsvitu. Perenela jí předtím vysvětlila, že čas zde ubíhá ve stejných periodách jako na zemi, včetně střídání dne a noci.

Na stole v kuchyni ležela skleněná lebka.

Včera sledovala Flamelovy, kteří na ni položili ruce a nechali dovnitř proudit svou auru. Křišťálová lebka jen nevýrazně svítila, hluboko uvnitř se v ní odrážela ledově bílá aura Perenely a náznak zelené aury alchymistovy, ale nic víc se nestalo a to úsilí Nikolase naprosto vyčerpalo.

Sofie prošla kolem lebky, ale nevšimla si, že křišťál stříbrně zablikal a oční důlky ztmavly, jako by se zakalily. Když se vzdálila, tak lebka opět zhasla. Zamířila ke gauči, na kterém spal Josh.

Ale ten byl prázdný.

„Joshi?“ řekla tiše jen lehce nad hranicí slyšitelnosti. Možná je Josh v koupelně nebo se vydal do domu hledat něco k jídlu. Ovšem už ve chvíli, kdy hledala různé výmluvy a omluvy, proč tu bratr není, věděla, že jsou všechny zbytečné. Když se Josh vrátil od Prométhea, který ho učil magii ohně, vypadal bledě a vyčerpáním se jen stěží držel na nohách. Usnul, jako když ho do vody hodí hned, jak se svalil na kanape.

„Joshi?“ zavolala znovu. „Joshi?“

Měla divný pocit v žaludku, jako by něco špatného snědla. Srdce jí běželo jako o závod a chvílemi nemohla popadnout dech.

„Joshi!“ volala čím dál hlasitěji. „Kde jsi?“ Jestli to měl být vtip, pak to rozhodně k smíchu nebylo. „Joshi Newmane, to není žádná sranda, okamžitě vylez!“

U dveří zaslechla nějaký zvuk a klika se pohnula. Sofie se obrátila ke dveřím s rukama přitisknutýma na stehnech. „Sakra, kde jsi?“

Dveře se otevřely a dovnitř vešla Aife s Nitenem. Japonský bojovník držel dva různě dlouhé meče a Aife něco jako dlouhou mačetu.

„To Josh,“ začala vystrašená Sofie, „je pryč.“ Oba příchozí se beze slova rozdělili, Niten vyrazil doprava, Aife doleva. Dům pro hosty byl malinký a netrvalo dlouho a sešli se vzadu v kuchyni. „Nikde ani známka po nějakém zápasu,“ s rozvahou okomentoval Niten. „Vypadá to, že jen tak odešel.“ Pak se otočil a odkráčel do noci. Sofie zůstala sama s Aife.

„Je pryč,“ zašeptala Sofie. „Odešel.“ To bylo to jediné, co ze sebe vypravila, kdy ji zachvátila vlna paniky.

Aife uklidila mačetu do pochvy u nohy. „Mluv se mnou,“ rozkázala. „Co se stalo?“

Sofie zavrtěla hlavou. „Když jsem se vzbudila, cítila jsem se…“ Přitiskla obě ruce na žaludek, když hledala patřičná slova.

„Prázdná a opuštěná,“ pomohla Aife.

Sofie se podívala na rusovlasou bojovnici. „Ano,“ vydechla, když najednou byla schopná ten pocit pojmenovat. „Nikdy předtím jsem nic podobného nepocítila.“

Aife přikývla, přestože v její bledé tváři se pochopení vyčíst nedalo.

Niten otevřel dveře a rychle japonsky něco prohodil směrem k upírce. Pak se otočil a opět zmizel.

„Co je? Co se děje?“ Sofii zaplavovala další vlna děsu a strachu. „Co se stalo s mým bratrem?“ zeptala se. Statická elektřina prskala mezi jejími vlasy a z kůže jí začaly stoupat chomáčky stříbrné aury. Začala se nekontrolovatelně třást, a tak k ní Aife přistoupila a pevně ji objala pažemi. Když upírka promluvila, Sofie slyšela její hlas znásobený ozvěnou ve své hlavě, a přestože mluvila starodávnou irštinou svého mládí, rozuměla každému slovu. „Dýchej zhluboka, uklidni se… Teď se musíš ovládat. Kvůli sobě. Kvůli Joshovi.“

Sofie znovu zavrtěla hlavou. „Nemůžu. Ty nevíš, jaké to je…“

„Ale vím,“ řekla Aife téměř šeptem. „Vím to moc dobře.“

Sofie vzhlédla a zahlédla v zelených očích válečnice lesknoucí se slzy. „Ztratila jsem své dvojče,“ řekla Aife. „Mou sestru, a tudíž vím, jak se cítíš.“

Sofie přikývla. Zhluboka se přerývaně nadechla a zeptala se: „Co ti řekl Niten?“

„Řekl, že se ztratilo i auto.“

Než se Sofie stihla zeptat na cokoliv dalšího, znovu se otevřely dveře a dovnitř vešli Perenela, Nikolas i Prométheus. Malá místnost se najednou zdála ještě stísněnější. Jako poslední dorazil Niten, který ovšem zůstal stát ve dveřích, a ostražitě hleděl do noci.

„Je pryč?“ vyhrkl Nikolas francouzsky. „Ano, zmizel,“ potvrdila Aife. „Někdo ho unesl?“ zeptala se Perenela. „Do této říše se nic nedostane bez mého vědomí,“ namítl Prométheus.

Perenela přešla k Sofii a nabídla jí svou náruč, ale dívka se ani nepohnula, aby toho využila. Zůstala u rusovlasé válečnice. Vědma ustoupila a nechala své paže volně sklouznout dolů. „Takže odešel ze své vlastní vůle?“ zeptala se.

„Nikde žádné známky po boji či násilí,“ řekl Ni ten ode dveří. „A údolím k autu vedou jen jedny stopy.“

„Ale auto bylo přece nepojízdné,“ podotkl Nikolas. „Mělo vybitou baterii.“

Prométheus složil své obrovské ruce na hrudi. „Ano, ale chlapec se naučil magii ohně. Ta čistá nespoutaná energie nyní pluje celým jeho tělem. Mohl jednoduše auto přivézt opět k životu.“

„Kam mohl jet?“ zeptala se Sofie. „Nerozumím tomu. Nikdy by beze slova neodjel.“ Podívala se na Prométhea. „Možná ho odvedlo něco odsud. Třeba ti lidé z bláta a hlíny?“

Prométheus zavrtěl hlavou. „Prvotní lidé se nikdy k domu nepřiblíží. Souhlasím s Perenelou: musel odejít ze své vlastní vůle.“

„Kam ale šel?“ zeptala se znovu Sofie. „Domů?“ Sama zavrtěla hlavou. Nikdy se ve svém životě necítila tak zmatená a opuštěná. „Nikdy by mě jen tak neopustil.“

„Proč odešel, to je možná lepší otázka,“ poznamenala Aife.

Perenela ale nesouhlasila. „Ne, ta správná otázka je: Kdo ho zavolal? Zajímalo by mě…“ začala, ale pak se zarazila. Vědma se obrátila a vyrazila ke kuchyňskému stolu. Posadila se a položila ruce po obou stranách křišťálové lebky, aniž se jí dotkla, a podívala se na Sofii. Z jejích rtů nyní zbyla jen tenká čárka, která se zkřivila do hořkého pousmání. „Možná nám poskytneš svou auru nyní.“

„Proč?“ zašeptala naprosto zmatená Sofie. „Abychom se pokusili najít tvého bratra, zjistili, jestli odešel sám, nebo ho někdo unesl.“

Aife položila ruku na Sofiino rameno. „Jestli v sobě máš vzpomínky a znalosti mé babičky, pak víš, jak nebezpečné tyto lebky jsou, Sofie.“ Ztišila hlas. „Když se díváš dovnitř, lebka nahlíží do tvého nitra. Budeš-li se dívat příliš dlouho do křišťálových hlubin, můžeš doslova přijít o rozum. Nemusíš to podstoupit.“

„Ale musím,“ odvětila prostě Sofie. Podívala se do upírčiných očí. „Sama jsi říkala, že bys udělala cokoliv, abys dostala Scatty zpět…“

Aife začala chápavě přikyvovat. „Já bych udělala totéž pro Joshe.“ Válečnice na ni hleděla a pak přitáhla židli. „Tomu naprosto rozumím. Sedni si. Budu na tebe dávat pozor.“ Na okamžik rysy její tváře tak zjemněly, že vypadala skoro jako její sestra.

„Tisíceré díky,“ zašeptala Sofie irsky, ačkoliv se ten jazyk nikdy neučila.

Aife kývla. „Scathach by udělala to samé,“ zamumlala. „Polož ruce na křišťálovou lebku,“ přikázala Perenela.

KAPITOLA 53

Josh věděl, že sní, nic víc, jen se tentokrát jednalo o zvláště živý sen.

Zdálo se mu, že řídí Nitenovu černou limuzínu a jede na sever po bulváru sira Francise Draka. Stále byla noc, i když po jeho pravici se již obloha v dáli projasňovala.

Byl to jeden z těch snů, kdy je všechno naprosto dokonalé a zapadá do sebe do posledního detailu. Někdy sníte jen v černobílé nebo bez zvuku, ale tentokrát vše oplývalo barvami jako ve skutečnosti. Dokonce cítil zářivý kožený interiér auta a jemnou květinovou vůni, která se linula z klimatizace. Začichal a ucítil ještě další pach – spáleného plastu. Komínek šedého kouře vystoupil k jeho očím, a tak se podíval dolů. Nejprve si myslel, že má zlatočervené rukavice, ale pak si uvědomil, že to září a žhnou jeho vlastní ruce, které se vpíjejí do volantu. Když je odtrhl, zbytky rozměklého plastu a gumy se táhly mezi jeho rukama a volantem jako žvýkačka.

Nemohl říct, že by byl sen děsivý jen… divný.

Přemýšlel, kam asi míří.

„Mysli na svého bratra,“ zavelela Perenela.

Sofie se zhluboka nadechla a položila obě ruce na lebku. Téměř okamžitě se křišťál rozzářil stříbrnou barvou, že se zdálo, jako by lebka byla vyrobena z kovu.

„Mysli na Joshe,“ řekl Nikolas.

Sofie se soustředila a představila si svého bratra. Snažila si vybavit každý detail jeho tváře a postavy. Oční důlky lebky ztmavly, pak se zrcadlově rozzářily a nad křišťálem se objevil obraz. Byl ale slabý a nesourodý, jen o trochu víc než změť barev.

Sofie ucítila pevnější stisk Aifiných prstů a tělem jí projela chladná síla. Uvědomila si, že jí válečnice poskytuje sílu své vlastní aury. Pak se Aife sklonila k jejímu pravému uchu a přidala: „Mysli jen na svého bratra.“

Její bratr, dvojče se stejně blonďatými vlasy a stejně modrýma očima, o dvacet osm vteřin mladší. Do tří let vypadali naprosto stejně, že je dokonce nikdo nebyl schopný odlišit.

Barvy nad lebkou najednou dostávaly konkrétní tvar, přestaly se kroutit a třást. Všichni pak zahlédli obraz tavícího se volantu, na který se díval Josh.

* * *

Po chvíli začal sen Joshe nudit.

Přál si, aby se probudil, ale nešlo to.

Dlouho jel po bulváru sira Francise Draka, pak zahnul doprava na Highway 1 a pak na Shoreline Highway. Byla to ne příliš široká dvouproudá silnice, kterou zahalovala ranní mlha. Jel ale v klidu dál, protože ve snu se mu přece nemohlo nic stát. Kdyby naboural, alespoň by se probudil. Stejně to byla smůla, že ve snu řídí jen auto. Bylo by o moc lepší, kdyby se mu zdálo, že řídí letadlo. Takové sny měl nejraději.

„Jak to s ním vypadá?“ zašeptala Sofie. „Je vzhůru nebo spí?“

Nikolas se nahnul dopředu, opřel lokty o stůl a na spojené dlaně položil bradu. Pozorně si prohlížel obraz mihotající se nad lebkou. „Pravděpodobně si na určité úrovni vše uvědomuje, ale něco nebo někdo ho řídí. Myslím, že ten dotyčný ho povolal k sobě.“

Prométheus pohlédl s naprostým odporem na lebku. „Kdybych věděl, že s sebou máte takovou hanebnou věc, nikdy bych vás do své říše nepustil. Má sestra strávila většinu života, přičemž promarnila rodinné dědictví, aby zbavila svět těchto archónských hraček.“

Nikolas po straně mrknul na Perenelu, než se otočil k Prométheovi. „Archónských? Myslel jsem, že je to dílo starobylých bytostí.“

Prométheus otázku bez povšimnutí přešel a soustředil se na dokonalý trojrozměrný obraz, který se vznášel nad lebkou. „Mohli bychom ho jednoduše probudit šokem.“

„Ne!“ vykřikla Sofie, kterou varoval instinkt, že to by nemuselo dobře dopadnout.

„Má pravdu,“ souhlasila Aife. „Mohl by ztratit kontrolu nad vozem.“

„Takže budeme jen sedět a čekat, až dojede do cíle?“ zeptal se Prométheus.

„Ujasněme si to,“ začala Perenela, aniž odtrhla pohled od obrazu nad lebkou. „Myslím, že je naší prvotní povinností zajistit, aby dojel do cíle celý a zdravý. Kdyby naboural, mohl by se vážně zranit nebo dokonce zemřít. Sofie,“ tón jejího hlasu najednou zněl o mnoho přívětivěji, „zkus se soustředit na svého bratra, aby řídil opatrně.“

„Ale jak?“ zeptala se dívka zoufale. Měla co dělat sama se sebou, když musela ovládat paniku, která ji mohla každou chvíli přemoct. „Jak to mám udělat?“

Perenela vypadala zaraženě. Otočila se na Nikolase, ale ten zavrtěl hlavou. „Já to také nevím,“ přiznal. „Jen ho nenech udělat nějakou hloupost.“

„Mluvíme tu o Joshovi,“ zamumlala Sofie. „Dělá hlouposti celý svůj život.“ A vždycky, když nebyla nikde poblíž.

Přemýšlel, že by zkusil jet opravdu rychle.

Tento úsek Shoreline Highway byl docela rovný a mlha zde nebyla tak hustá. Mohl jednoduše přišlápnout plyn až na podlahu a jet.

Sofii by se to nelíbilo.

Varování se objevilo v jeho hlavě právě ve chvíli, kdy chtěl přišlápnout pedál. To byl tedy sen.

Sofii by se to nelíbilo.

Sundal nohu z plynu. Zavrtěl hlavou. Dokonce i ve snu se ho snažila komandovat.

Skupinka seděla kolem stolu s lebkou více než hodinu a půl a Sofie se třásla vyčerpáním.

Aife nad ní stála s oběma rukama na jejích ramenou a dodávala jí sílu, ale Sofiina stříbrná aura získala nyní cínově šedou barvu po rusovlasé válečnici a obraz nad lebkou začal slábnout a blednout, až byl téměř průhledný „Nevím… jak dlouho ještě… spojení udržím,“ zašeptala Sofie. Hlava ji třeštila a bolela ji ztuhlá a napjatá ramena, ze kterých bolest pronikala dolů po celé páteři.

„Kde je teď?“ zachraptěl Nikolas, který se snažil rozpoznat orientační body ulic a okolní krajiny.

Niten se nahnul nad Aife a zamžoural na mihotající se obraz. „Zahýbá z Van Ness Avenue na Bay Street.“

Perenela se podívala na Prométhea. „Za kým tam může jít? V San Francisku musí žít nějaké starobylé bytosti z temné strany.“

„A není jich málo,“ souhlasil Prométheus. „Quetzalcoatl, opeřený had zde má dům, ale tohle není jeho styl. Eris tu žije, pohybuje se poblíž Haight-Ashbury a myslím, že tam má i byt, ale čas její slávy je už dávno pryč. Ani neoplývá potřebnou mocí.“ Starobylá bytost se najednou nahnula dopředu. „Sofie, máš nějakou moc nad svým bratrem?“

Dívka se na něj vyčerpaně podívala s očima padajícíma únavou.

„Můžeš ho přimět, aby se podíval určitým směrem?“

„Nevím? Jak?“

„Zkus ho donutit upravit zrcátko, abych viděl jeho oči.“

Josh si pohrával s knoflíky na palubní desce.

Zapnul rádio, ale bylo slyšet jen šumění a praskání statické elektřiny, tak začal projíždět sbírku CD. Žádného interpreta ovšem neznal. Všichni zněli japonsky jako Isao Tomita, Kodo nebo Kitaro.

Poposunul sedadlo dopředu pak dozadu, nahoru a dolů, projel obsah přihrádky, kde našel krabičku s mentolkami, které prošly již před dvěma roky, ale stejně je snědl. Pak nastavil klimatizaci, srovnal postranní zrcátka a konečně se dostal i ke zpětnému zrcátku…

Jeho oči měly krvavě rudou barvu.

Odrážely se strašidelně v zrcátku a stejný obraz se vznášel i nad křišťálovou lebkou. Nemrkaly, nehýbaly se, dokonce zmizely i zorničky.

Sofie se vyděsila. Dívala se do tváře svého bratra, ale ty oči, ty patřily…

„Mars Mstitel,“ pronesl jistě Prométheus. „Chlapce ovládá spící bůh.“

„Mars probudil Joshovy schopnosti,“ zašeptal vyděšeně Nikolas.

„A tak jej může ovládat,“ řekla starobylá bytost. „Ale kam ho vede?“ zeptal se alchymista. „Právě zabočili na Lombard Street,“ oznámil Niten. „Míří na Telegraph Hill.“

„Tam sídlí společnost Johna Dee Enoch Enterprises, přímo pod Coit Tower,“ rychle dodala Perenela, ale pak se zamyslela a podotkla: „Ale Dee je přece v Anglii. V jeho situaci se nemohl dostat zpět…“

„Jsi si jistá?“ zeptal se Prométheus. „Přece jen mluvíme o Johnu Dee.“

Nikolas přikývl. „I kdyby si dnes ráno zamluvil let do San Franciska, stále by byl ještě na cestě. Nemůže být ve městě.“

„A co třeba energetická brána?“ podotkla Aife.

„Není jich mnoho, které by ho dopravily až sem. A určitě nemá dost síly na to, aby použil bránu na Stonehenge. A kdyby použil auru, vyzradil by svým temným pánům, kde se nachází. A nejsem si jistý, jestli by zrovna tohle riskoval.“

„Odbočil na Telegraph Hill,“ řekl Niten. „Dál jet nemůže.“

Ve svém polospánku Josh neměl tušení, kde právě je. Zrovna projížděl San Franciskem, odbočoval doleva i doprava, jen stěží si všímal názvů ulic – Van Ness Avenue, Bay Street, Columbus nebo Lombard Street. Některé zněly povědomě, ale když nakonec zahnul na Telegraph Hill, najednou si uvědomil, kde je: poblíž Coit Tower. I když věž nebyla daleko od domu tety Ágnes, mohli jít dokonce pěšky, nikdy nenašli čas, aby se tam podívali. Nalevo stál Bay Bridge, zatímco napravo uviděl luxusní a drahé domy a byty. Pokračoval dál, a když vyjel do kopce, odkryl se mu pohled na město, které vystupovalo z mlhy.

Pohled to byl nádherný, ale tento sen ho už strašně nudil. Chtěl, aby to všechno skončilo a mohl se probudit. Napadlo ho, že by mohl sjet autem ze silnice, jen aby zjistil, co se stane.

Sofii by se to nelíbilo.

Josh rychle zatřásl hlavou, jako by se chtěl myšlenky zbavit. Když se ale podíval zpět na silnici, zahlédl ženu. V okamžiku, kdy ji uviděl, věděl, že právě s ní se tu má setkat. Proto také zpomalil a zajel k chodníku dřív, než stačila zvednout ruku, aby ho zastavila. Zastavil a stáhl okénko. Žena byla mladá a krásná, oblečená do džínů a černého kabátku s třásněmi. Hustá záplava černých vlasů jí dosahovala až do pasu. Když se nahnula k okénku a usmála se na Joshe, zjistil, že má stejnou barvu očí jako teta Ágnes nebo John Dee. Zhluboka se nadechla, téměř ho ochromila silná vůně šalvěje.

Protože byl ve snu, tak ta krásná žena znala jeho jméno. „Ahoj, Joshi Newmane, už na tebe čekáme.“

„Virginie Darová,“ představil smutně Prométheus ženu. „Vražedkyně.“

Sofie se jako jediná při těch slovech na starobylou bytost nepodívala. Soustředila se na její tvář, kterou viděla Joshovýma očima.

„Její pán byl můj přítel,“ pokračoval Prométheus. „Jen kvůli ní zemřel.“

Nikolas se podíval na svou ženu. „Nebyla kdysi spojencem Johna Dee?“ zeptal se.

„To už je dlouho. Nevěřím, že by byli v kontaktu posledních pár století. Ale stejně to nemůže být náhoda, že se tu objevila.“

„Souhlasím,“ smutně potvrdil alchymista. „Náhody neexistují.“

Obraz se nyní rychle mihotal, blednul jako špatně naladěná televize. „Ztrácím spojení,“ zašeptala Sofie. Obrátila hlavu k Aife. „Pomoz mi, prosím.“

Ruce válečnice ještě pevněji sevřely dívčina ramena, přidržovala ji a nechala proudit do dívčina těla svou sílu.

Josh následoval ženu do kouřových skleněných dveří s honosným zlatým nápisem Enoch Enterprises nad vchodem. Viděl, že sahala po zvonku, ale dveře se otevřely dřív, než se ho dotkla. A protože byl stále ve snu, nebyl překvapený, když uvnitř našel usmívajícího se doktora Johna Dee, který na něj čekal.

„Joshi Newmane, rád tě zase vidím. Vypadáš dobře a dozvěděl jsem se, že jsi ovládl magii ohně.“ Dee ustoupil. „Vejdi dobrovolně a ze své vlastní vůle.“

Josh bez zaváhání vešel do dveří.

Necelých sto dvacet kilometrů odsud se v naprostém tichu dívala skupinka diváků na poslední z rozplývajících se průhledných obrázků, kde se Dee chlapce ptal: „Tak Joshi, jak by se ti líbilo naučit se jednu z nejmocnejších magií ze všech, do které tě nemůže zasvětit ani legendární Nikolas Flamel?“

„To by bylo hustý,“ řekl Josh.

Pak se dveře s kliknutím zavřely a obraz zmizel.

Sofie se přerývaně zhluboka nadechla a sundala ruce z nyní rozehřáté křišťálové lebky. Sesunula se dopředu, a kdyby ji Aife nedržela, určitě by upadla. Podívala se na alchymistu. „Co ho může Dee naučit, a vy nemůžete?“ zachraptěla tiše, starostí téměř bez sebe.

Nikolas zavrtěl hlavou. „Nemám tušení. Studovali jsme poměrně stejné obory: alchymii, matematiku, astronomii, astrologii, biologii, medicínu.“ Pak se najednou zarazil.

„Co je to?“ zeptala se.

„Je tu jedna věc.“ Z Nikolasovy tváře zmizela veškerá barva a kruhy pod očima najednou vystoupily. „Je tu jeden obor, který jsem se odmítl učit – ale Dee ho ovládl a dokonce v něm vyniká.“

„Ne!“ vykřikla Perenela vyděšeně.

„Černá magie,“ řekl alchymista. „Přesněji zaříkání k probouzení mrtvých, může z něj udělat zaříkávače, co dovede probudit mrtvé.“

KAPITOLA 54

Niccolo Machiavelli stál na přídi člunu, který si to uháněl přes studené vody Sanfranciského zálivu. Zavřel oči a nechal na sebe stříkat kapky slané vody, které dobře zakrývaly jeho vlastní slzy.

Když byl ještě smrtelník, jeho žena Marietta ho jednou nazvala lhostejným nelidským monstrem. „Zemřeš opuštěný a sám, protože ti nezáleží na nikom,“ křičela na něj a hodila mu na hlavu starožitný římský talíř. Už si dávno nevzpomínal, proč se tehdy hádali, ale nikdy nezapomněl ta slova. Kdykoliv si je pak vybavil, vzpomněl si na Mariettu, již hluboce miloval a která mu vždy mu moc chyběla. Byla to jediná žena, pro niž plakal. Nikdy mu slzy nevadily, připomínaly mu, že je stále člověkem.

Kdysi se domníval, že nesmrtelnost je výjimečný dar.

A na začátku to tak také bylo. Měl spoustu času na různé pletichaření, mohl plánovat a taktizovat. Navíc nebyl omezený časem a mohl čekat i generace na pospojování všech intrik. Vždy byl mužem v pozadí, šedou eminencí, která formovala osudy desítek evropských národů. Plánoval bitvy i války, revoluce a povstání, domlouval dohody a spojenectví. Podporoval vládce a vůdce, financoval vynálezce i umělce. Čas od času si sedl a pozoroval, jak se jeho velké plány rozvíjejí. Ale někde mezi tím vším plánováním a intrikováním přestal přemýšlet o lidech, kterých se jeho taktizování týkalo. Začal smýšlet o lidech jako o mase, spíš jako o objektech, se kterými se dá manipulovat jako s figurkami po šachovnici.

Oddaně sloužil svému pánu, plnil vše, co mu uložil, i když s tím ne vždy souhlasil. Postupně uvěřil, protože to bylo jediné logické vyústění jeho snažení, že země bude po návratu starobylých bytostí lepším místem pro život. Nyní si však již nebyl tak jistý. Posledních dvě stě let ho sžíraly pochybnosti. A dnes… dnes to byla poslední kapka. Vše se změnilo, když stál proti opeřenému hadovi a poslouchal namyšleného boha, který se rozhodoval, jestli ho nechá žít či nikoliv. Nakonec nezáleželo na jeho oddaných službách nebo schopnostech. Ani jeho znalosti, zkušenosti neměly vůbec žádnou váhu. Překvapujícím důvodem, proč mohl dál žít, byl prapodivný pocit závazku, který Quetzalcoatl cítil vůči jeho pánovi.

Jeho život ušetřila arogantní starobylá bytost v podstatě náhodou.

Když seděl na židli a snažil se obhájit důvody svého přežití, došlo mu, že se nejednou choval úplně stejně jako Quetzalcoatl. Soudil a odsoudil za svůj život bezpočet mužů, žen i dětí, kteří pro něj byli jen anonymní jména na papíře. Rozhodoval o věcech, které ovlivňovaly životy tisíců lidí po celé generace.

Marietta měla pravdu: nezáleželo mu na nikom.

Ale také se mýlila. Vždy mu záleželo na ní a své děti nade vše miloval, zvláště Guida, který se narodil jen pár let předtím než Machiavelli „zemřel“.

Co se to s ním stalo? Co ho tak změnilo?

Existovala pouze jediná odpověď: nesmrtelnost.

Nesmrtelnost ho změnila do základů, pokřivila jeho myšlení, že se z něj stalo lhostejné nelidské monstrum, kterým ho Marietta nazvala dávno předtím, než se jím opravdu stal. Přestal o lidech přemýšlet jako o jedincích a chápal je jako dav, skupiny, které se řadily buď mezi přátele, nebo nepřátele.

Oslepila ho jeho vlastní ctižádost. Ve své namyšlenosti se domníval, že je něco víc než obyčejný člověk. Myslel, že je jiný než ostatní, více podobný starobylým bytostem v určitém ohledu. Ale dnes Niccolo Machiavelli prohlédl. Starobylé bytosti totiž o něm smýšlely stejně jako on o zbytku lidské populace.

Nyní ho starobylé bytosti opět pověřily dalším úkolem, který ovlivní životy miliónů lidí po celém světě. Zahrával si s osudy celých národů a ras a měl změnit budoucnost světa.

„To se mi vůbec nelíbí,“ připojil se k Italovi Billy the Kid. Machiavelli pohlédl k rychle se blížícímu ostrovu. „Něco se děje?“

„Ne tam, tady,“ řekl Američan. Vrazil ruce do zadních kapes svých džínů a hlas ztišil natolik, aby ho slyšel jen Ital i přes vrčení motoru. „To ten váš pohled se mi nelíbí.“

Machiavelli se vzpamatoval. „Pohled?“

„Jo, je to pohled chlápka, který přemýšlí o vážných věcech, o důležitých věcech a napadají ho nerozumné myšlenky.“

„A ty jsi odborník na výraz lidské tváře?“ utrousil Machiavelli ironicky.

„To jsem,“ řekl Billy a zamrkal modrýma očima. „Díky tomu jsem ještě naživu.“

„A co prozrazuje moje tvář?“ zeptal se Ital. Vždycky si zakládal na tom, že jeho tvář neprozradila nic z jeho myšlenek nebo emocí, a nyní byl značně rozladěný, že ho tento nevzdělaný mladý Američan dokázal tak jednoduše prokouknout. Možná ho trochu podcenil.

Billy vytáhl ruku ze zadní kapsy a podrbal se na tváři, kde rašilo strniště. „Vy jste asi nikdy netasil kolt v souboji muže proti muži?“ zeptal se.

Machiavelli překvapeně zamrkal. „Nebuďte blázen. Samozřejmě že ne.“

„Vy jste v Evropě neměli souboje – s meči nebo pistolemi za úsvitu, nebo tak?“

Ital přikývl. „Jeden jsem viděl.“

„Vsadím se, že jste hned věděl, kdo prohraje.“

Machiavelli se zamyslel a pak znovu přikývl. „Ano, asi máte pravdu.“

„Jak jste to věděl?“ zeptal se Billy.

„Z výrazu tváře, z postoje, pokrčení ramen…“

„Přesně. Dotyční předpokládali, že nemají šanci, proto také prohráli. Já jsem nikdy nebyl dobrý pistolník, ani jsem nebyl dost rychlý. Všechny ty nesmysly ohledně úžasné rychlosti a trefě pak jen o mně psali v knihách, a většina z toho stejně není pravda. Vždycky jsem ovšem šel do souboje s tím, že vyhraju. Vždycky. Pak jsem také dbal na to, abych se stýkal s těmi, kdo smýšlejí podobně.“ Pak zmlkl a po chvíli dodal: „Lidé, kteří se zabývají hlubokými temnými myšlenkami uprostřed války, si začínají připouštět, že mohou prohrát. Nakonec také zemřou, protože se úplně nesoustředí na svůj cíl.“

Machiavelli lehce sklonil hlavu, jako by se uklonil. „To je velice dobrá úvaha na základě pečlivého pozorování. A co se s tím dá dělat?“

Billy kývl k ostrovu. „My se musíme soustředit na úkol, který máme před sebou. Pusťme se do toho, co nám naši starobylí páni uložili, probuďme spící potvory na ostrově, a pak se teprve můžeme zabývat hlubokými myšlenkami.“

„My?“

„My,“ usmál se Billy. „Vsadím se, že mě můžete hodně naučit.“

Machiavelli překvapeně kývl. „A já věřím, že se můžu hodně naučit od vás, mladý muži.“

Člun lehce narazil do mola a Černý jestřáb je přitáhl k dřevěným tyčím. „Všichni na břeh,“ zvolal.

Billy vyskočil na dřevěné molo a pak se otočil a nabídl ruku Italovi. Machiavelli se na okamžik zarazil, ale pak pomoc přijal a Billy ho vytáhl z člunu. Indián okamžitě zařadil zpátečku, přičemž se voda čeřila a pěnila.

„Ty se k nám nepřidáš?“ zeptal se Billy.

„Děláš si legraci? V životě bych na tento ostrov nevstoupil, je to prokleté místo.“ Už když mluvil, objevily se pod vodní hladinou krásné dívčí tváře a zaleskly se dlouhé rybí ocasy. „Zavolejte, až budete hotovi. Na jak dlouho to vidíte?“

Billy se podíval na Itala a tázavě zvedl obočí. „Pár hodin.“

Billy se radostně ušklíbl. „To je spousta času na to změnit svět.“

KAPITOLA 55

Nikolas s Perenelou seděli u kuchyňského stolu a před nimi ležela křišťálová lebka. Oba se na sebe beze slova dlouze dívali. Alchymistova ramena se shrbila, vyčerpání se podepsalo i na jeho tváři a oči ještě více zapadly. Zhluboka se nadechl a pravil. „Co teď budeme dělat?“

Perenela nepřítomně natáhla ruku a plácla do lebky. Ještě z křišťálu cítila slabé zbytky Sofiiny a Aifiny aury. „To co se stalo, na našem plánu nic nemění,“ řekla nakonec. „Budeme bojovat.“

Nikolas se sípavě usmál. „Podívej se na nás… no, spíš podívej se na mě. Jsem k ničemu, nemůžu ti pomoct.“

„Mezi námi: my máme tisícileté znalosti,“ připomněla mu Perenela tiše. „Musíme jen zapojit naše mozkové závity, nic víc.“

Otevřely se dveře a dovnitř se vrátil Prométheus. „Niten a Aife odjeli se Sofií, půjčil jsem jim auto,“ řekl. „Ale přesto jim cesta zpět do města zabere nejméně dvě a půl, možná tři hodiny.“

„Tři hodiny?“ Podívala se Perenela na Nikolase. „Může John Dee naučit Joshe něco o probouzení mrtvých za tři hodiny?“

„Včera večer se Josh naučil magii ohně za několik hodin…“

„Naučil se základy, ale stráví zbytek života tím, aby se stal mistrem,“ upřesnil Prométheus.

„Kdo ví, co Dee všechno dokáže,“ dodal Nikolas. „Jak se sem dostal z Londýna, je pro mě záhadou.“

„Stojí teď mimo zákon, označili ho za utlaga – psance,“ poznamenala starobylá bytost. „Zpráva se rozletěla říšemi a světy už včera. Jeho vlastní páni na něj vypsali neskutečnou odměnu.“

„Za mrtvého?“ zeptal se překvapeně Nikolas.

Prométheus se zasmál s lítostí v hlase. „Ne, chtějí ho živého.“

Alchymista se opřel do rozvrzané kuchyňské židle a rukama si třel tvář. „Ale to zcela mění situaci,“ řekl. „Když Dee už neslouží starobylým bytostem z temnot, proč potřebuje Joshe? Proč ho chce učit černé magii?“

Prométheus opustil zádveří. „Dee má očividně své vlastní plány,“ odpověděl.

„Dee a Darová,“ připomněla jim Perenela. „Nebezpečná kombinace.“

„A nyní s Joshem,“ zašeptal Nikolas. „Zlato z dvojčat, zasvěcený do magie vody a ohně.“

Prométheus vytáhl židli zpod stolu a otočil ji, aby si na ní mohl rozkročmo sednout. Slabě pod jeho váhou zapraskala, když dosedl.

Nikolas zamhouřil oči a zadíval se do tváře starobylé bytosti. „Co se může stát, když se čisté zlato se znalostí magie vody a ohně stane zaříkávačem?“

Prométheus zavrtěl hlavou. „K tomu nikdy dříve nedošlo, alespoň pokud vím. Je to velice mocná kombinace, ale opravdová moc vězí v síle aury. Ten chlapec má výjimečné možnosti… jen si to ještě neuvědomuje.“

„Ale Dee o tom ví,“ zamumlal Nikolas.

„Chcete říct, že je Josh mocnější než Dee,“ zeptala se Perenela.

„Ano, to si myslím. Daleko mocnější,“ souhlasil Prométheus. „Jen mu chybí zkušenosti.“

„Zaříkávač umí probudit mrtvé a Josh s jeho dalšími schopnostmi…“ začala Perenela pomalu.

Nikolas dokončil myšlenku: „Koho nebo co chce tedy Dee přivézt z říše mrtvých?“ Položil ruku nahoru na lebku. „Kdybychom tak mohli vidět, co se tam děje…“ Jasně zelené světlo opět probliklo lebkou, ale hned zhaslo. Perenela položila ruku na manželovu. Stříbrné jiskřičky se linuly z jejích prstů dolů do Flamelovy kůže a následně do křišťálu. Ledově bílé světlo se smísilo s nádechem zelené a probliklo v očních důlcích lebky. Rychle ovšem vyhaslo. „Nemáme dost síly.“ Nikolas se zhroutil do židle, ačkoliv Perenela se lebky nepustila.

„Proč jste sem donesli tuto hanebnou věc?“ zeptal se Prométheus.

„Chtěli jsme ji použít v boji proti armádě příšer z Alkatrazu,“ vysvětlila Perenela. „Aerop-Enap je stále na ostrově. Myslela jsem, že bychom jejíma očima mohli zahlédnout, co se tam děje, a s trochou štěstí i nestvůry popudit proti sobě navzájem. Některé jsou svými přirozenými nepřáteli. Domnívala jsem se, že by nám to mohlo získat trochu času, dokud Sofie s Joshem nedokončí studium magie živlů.“

„Dobrý plán,“ souhlasil Prométheus. „Ale k tomu je nutné živit lebku z vlastní aury.“

„Upřímně jsme počítali spíš s pomocí Sofie a Joshe.“

Starobylá bytost se podívala z jednoho na druhého. „Je vám jasné, že pokud živíte lebku z vlastní aury, požírá vás samotné, vaše vzpomínky, zkušenosti, pocity,“ řekl pomalu. „Lebky jsou opravdoví upíři. Dvojčata jsou mladí lidé, proces by je okradl o pár let života, ale přežili by to. Ve vaší situaci a stavu se to samé říct nedá.“

„Celý život jsme bojovali za přežití lidské rasy,“ řekla tiše Perenela. „Teď nemůžeme přestat. Budeme bojovat do posledního dechu, abychom lidi ochránili před starobylými bytostmi z temnot.“

„Zaplatíte za to ale tvrdě.“

„Všechno má svou cenu,“ jednoduše poznamenal Nikolas. „A za některé věci má cenu se bít.“ Nadechl se zhluboka a podíval na Prométhea. „Tys také draze zaplatil za to, že jsi přivedl prvotní lidi k životu.“

Prométheus přikývl.

„Litoval jsi toho někdy?“

„Ani na chvíli.“ Starobylá bytost hleděla na křišťálovou lebku. „Ani na chvíli,“ zopakoval tiše a pak se hořce pousmál. „Křišťálové knihovny. Tak jim říkala má sestra. Dokonce je podezírala, že to byly ony, jež byly částečně zodpovědné za úpadek a zkázu archónů. Hledala a ničila všechny, které se jí podařilo najít. Říkala, že na některé znalosti a vědomosti by se mělo zapomenout. A jednu radu omílala stále dokola: starobylá bytost se nikdy lebky nesmí dotknout.“

„Proč ne?“ zeptal se Nikolas.

Prométheus otázku přešel. Natáhl ruku a položil ji nahoru na ruce Flamelových. Okamžitě se místnost provoněla anýzem a lebka se zbarvila do rubínově červené barvy. „Můžu se napojit na chlapce, ale vy se musíte soustředit na čaroděje,“ řekl téměř omluvně. „Jste si jisti, že to chcete podstoupit? Výrazně zestárnete.“

„Jen do toho,“ potvrdila Perenela a alchymista přikývl.

„Pak se tedy podíváme, co čaroděj pro chlapce přichystal,“ procedil Prométheus skrz zaťaté zuby, když se nad lebkou objevil první obraz v jasných a čistých barvách.

Pak se najednou dívali Joshovýma očima do tváře Virginie Darové.

KAPITOLA 56

„Nemůžeš jet rychleji?“ vyštěkla Aife. „Kdybych to auto sama tlačila, jeli bychom rychleji.“

„Mám nohu na podlaze,“ v klidu oponoval Niten. „Ale ten vůz je předpotopní, je nejméně 40 let starý a pod kapotou má jen padesát koní.“

„Krám jeden,“ zamumlala Aife. Podívala se na Sofii, nataženou přes široké zadní sedadlo. Natáhla se dozadu a stáhla deku přes Sofiino rameno. „Jeden by řekl, že starobylá bytost bude mít lepší auto než tenhle polorozpadlý starožitný minivan,“ prohodila ještě, když se obrátila zpět k Nitenovi.

„Překvapilo mě, že má vůbec auto. A není to minivan, ale mikrobus. Docela se mi líbí,“ opravil ji japonský bojovník. „Přesně Volkswagen mikrobus z roku 1964 a navíc má ještě původní červenobílou barvu. Většinou je dnes vidíš přebarvené na duhový motiv.“

„Když tě tak poslouchám, kdy ses stal odborníkem na auta?“ zeptala se ironicky Aife.

Na Nitenově tváři se objevil náznak pobaveného úsměvu. „Ale to, že sbírám historické vozy, víš?“

Aife se na něj překvapeně podívala. „No, to nevím,“ řekla nakonec. „Nikdy jsi mi to neřekl.“

„Jak dlouho se známe, Aife?“ zeptal se ve zdvořilé japonštině.

Upírka se zamračila a stejnou řečí odpověděla: „Potkali jsme se v boji, jestli si dobře vzpomínám.“

„Bitva u Sekigahary v roce 1600.“ Aife pomalu kývla. „Ano, vzpomínám si.“

„Myslel jsem, že jsi Scathach,“ připomněl. Aife se usmála a znovu kývla.

„Pak jsme se spolu ale začali bít a mně hned došlo, že nejsi ta, se kterou jsem už předtím bojoval. Měla jsi úplně jiný styl boje.“

„A dala jsem ti na frak,“ připomněla mu.

„To je pravda,“ souhlasil. „Ale naposledy.“ Otočil velkým volantem a odbočil velkým autem na malou úzkou silnici. „Ale abychom to nezamluvili. Znáš mě tedy více než čtyři sta let a co ses o mě za tu dobu dozvěděla?“

Aife hleděla na štíhlého muže oblečeného v černém a zavrtěla hlavou. „Moc ne,“ připustila.

„A čím to je?“ zeptal se.

Upírka pokrčila rameny.

„Protože ses o to nikdy nezajímala,“ odpověděl Ni ten tiše. „Jsi ta nejvíce do sebe zahleděná osoba, kterou znám.“

Válečnice překvapením zamrkala. „Říkáš to, jako by to byla špatná věc.“

„To není kritika,“ pokračoval, „jen prosté konstatování.“

Pak dlouho jeli v naprostém tichu, až Aife řekla: „A proč mi to říkáš teď po čtyři sta letech?“

„Jsem jen zvědavý,“ řekl Niten. Jeho tmavé oči se podívaly do zpětného zrcátka, které naklonil tak, aby viděl na Sofii. „Tu dívku neznáš. Potkala jsi ji teprve včera, a přišlo mi, že ji buď nemáš ráda, nebo se jí bojíš.“

„Já se nebojím nikoho,“ opáčila automaticky Aife.

Niten sklonil hlavu ve zdvořilé úkloně. „Ano, v boji neznáš strach,“ souhlasil diplomaticky. „Tak proč jí pomáháme a vezeme na nepříjemné setkání s nebezpečnými a mocnými protivníky?“

Aife se zahleděla dopředu, a když potom odpověděla, jako by se jí hlas ztrácel ve velké dálce. „Hledá své dvojče,“ zašeptala.

„A to je jediný důvod?“ zkusil znovu Niten.

„Požádala mě o pomoc,“ řekla Aife tiše. „Víš, kdo mě předtím jako poslední požádal o pomoc?“

Niten zavrtěl hlavou, i když měl podezření, že už odpověď zná.

„Scathach, má sestra,“ zamumlala. „A já jsem ji odmítla.“ Obrátila se k Sofii. „Nechci udělat tutéž chybu dvakrát.“

„Aife, tahle dívka ale není tvé dvojče.“

„Ale požádala mě o pomoc, příteli. Je to už dlouho, co mě někdo o něco požádal. Je to…“ Zarazila se, když hledala to správné slovo. „Je to závazek.“

„Aha, tak tomu rozumím.“ Nesmrtelný Japonec zabočil doprava na Shoreline Highway a vyrazil k San Francisku. „Závazek nebo pocit odpovědnosti, co vyděluje lidskou rasu z živočišné říše… a starobylé bytosti také,“ dodal. „Bez urážky.“

„To je v pořádku.“

Pokračovali spoustu kilometrů, aniž jeden nebo druhý promluvil, až Aife ticho přerušila. „Řekni mi více o té své sbírce veteránů. Mluvíme o skutečných autech nebo o modelech?“

KAPITOLA 57

„Vypadá tak mladě,“ řekla Virginie, která se dívala do nehybných Joshových očí.

„Je mu patnáct a půl,“ pronesl Dee nepřítomně. „Myslíš, že bys mi tu mohla pomoci?“ dodal trochu sarkasticky. Stál uprostřed místnosti a pokoušel se odtáhnout těžký sedací nábytek, aby uvolnil prostor.

„Já ale nábytek stěhovat nebudu,“ oznámila Virginie stále s očima upřenýma do Joshovy tváře. „Ty rudé oči mi nahánějí hrůzu. Viděla jsem je za svůj život jen párkrát.“

„Chlapcovy schopnosti probudil Mars Mstitel…“ Virginie zvedla hlavu. „Mstitel je stále naživu?“ vydechla překvapeně.

Na obličeji čaroděje se objevil nelítostný úsměv. „Dalo by se říci. A jak jistě víš, mezi starobylou bytostí a člověkem, jehož schopnosti probouzí, vzniká pouto. Často, i když ne vždy, stejná starobylá bytost nabídne člověku nesmrtelnost.“

Virginie přikývla. „To se přesně stalo mně. Starobylá bytost, která probudila mé schopnosti, když jsem byla ještě dítě, ze mě po patnácti letech udělala nesmrtelnou.“

„Někdy mi musíš vyprávět, kdo byla ta starobylá bytost,“ Dee úpěl, když se snažil posunout obrovskou koženou lenošku. „Proč jsem si sakra pořídil něco tak těžkého?“ bručel si pro sebe.

„Spí?“ zeptala se Virginie a mávala dlaní před Joshovým obličejem. Jeho oči se však nepohnuly.

„Ne tak docela. Může chodit, mluvit, řídit auto, ale je jen částečně při vědomí. Určitě si myslí, že tohle všechno je jen sen.“

„Jako hypnóza?“

„Ano, přesně tak,“ souhlasil Dee. Konečně se mu povedlo dopravit křeslo ke zdi a s úlevou se do něj sesunul. „Na tohle jsem už příliš starý,“ zafuněl.

„Doktore,“ řekla tiše Virginie, „tohle bys měl vidět.“

Tón Virginiina hlasu donutil čaroděje okamžitě přejít místnost. Josh seděl na židli u kuchyňského stolu. Před ním ležely tam, kde je Dee nechal, na skleněném povrchu čtyři kamenné meče a Kodex. Když chlapec položil ruce na stůl, všechny meče najednou začaly zářit a lehce se třást, jako by jim pulzovalo srdce. Ve vzduchu zavonělo pomerančové aroma a skleněný povrch se změnil v pás ryzího zlata.

Virginie poklepala prstem na zlato a poznamenala: „Teda to je opravdu působivé.“

„Chlapec je vskutku velice mocný,“ potvrdil Dee. „Nikdy předtím jsem nepotkal nikoho s čistou zlatou aurou.“

Chomáčky a vlákna Joshovy zlaté aury se vlnily nad stolem jako kouř a obtékaly kamenné meče. Jiskry praskaly a přeskakovaly z ostří na ostří. Ledové krystalky se leskly na Exkalibru, z Klarentu vycházel rudočerný dým, třetí meč Joyeuse byl obalený hnědými písčitými zrníčky a Durendalovo ostří se vlnilo jako proutek ve svěžím vánku. Pak se těžké měděné desky Kodexu samy otevřely a stránky se začaly zuřivě otáčet jako v prudkém větru. Dee se opatrně natáhl a knihu mága Abraháma zvedl ze stolu. „Je tak silný,“ uznal čaroděj, „že je téměř škoda nechat ho zabít.“

KAPITOLA 58

Joshi.

Vzbuď se.

Joshi, probuď se.

Joshi.

A Josh se probudil, když ve své hlavě uslyšel hlas Nikolase a Perenely Flamelových.

Vzpomínal si, že ležel na nepohodlném gauči v Prométheově domě pro hosty, a pak se mu zdál divný sen… dlouhý, nudný sen.

Byl to vůbec sen?

Seděl na barové židličce v moderně zařízeném bytě a doktor John Dee se na něj díval s povědomě vypadající mladou ženou, kterou si pamatoval ze snu.

„Jsi vzhůru!“ řekl Dee překvapeně.

Josh se cítil zmatený, postupně vyděšený a nakonec rozzlobený. „Co jste to se mnou udělali?“ Instinktivně sebral Klarent ze stolu a sklouzl ze židličky. Postavil se a namířil mečem proti dvojici nesmrtelných. Okamžitě ucítil známé teplo, které začalo proudit do jeho těla, a jeho aura začala tvořit zlatou zbroj kolem jeho těla. Rychle se rozhlédl, aby zjistil, kde je. „Kde to jsem? Kde je moje sestra? Co jste udělali Sofii?“

Dee přitiskl Kodex na svou hruď a přistoupil přímo před špičku ostří meče. „Vzpomínáš si, Joshi, na to, co se ti zdálo? V tom snu jsi jel dlouho autem?“ Josh o krok ustoupil a kývl. Dee se opět posunul blíž. „To nebyl sen.“

„Co jste to provedli – začarovali jste mě nebo co?“ řekl vyděšeně jen při té myšlence.

Dee pokrčil rameny. „Nemám rád to spojení začarovat někoho, zní to tak staromódně. Technicky vzato jsem požádal Marta Mstitele, aby tě zavolal ke mně. Jsi s ním spojený, a tak to i zůstane po celý zbytek tvého života.“

„Kde to jsem?“ zeptal se Josh, i když už měl určité podezření.

„Vždyť víš, kde jsi. V San Francisku, přímo pod Coit Tower, v kanceláři mé společnosti Enoch Enterprises.“

Klarent vrněl v Joshových rukách, kolem kterých se vytvořily zlaté rukavice, které pokračovaly v další části kovové zbroje. U prstů a dlaní ovšem zlatá barva chytala nádech rudé až rezavé barvy.

„Proto jsem rád a děkuji ti, že jsi přišel,“ pokračoval Dee, jako by se nic divného nestalo. Napůl se obrátil ke své společnici: „To je má přítelkyně, slečna Virginie Darová.“

Žena přikývla, ale ani se neusmála. Josh si všiml, že má v rukách dřevěnou tyčku – snad flétnu?

„Slečna Darová je stejně jako já nesmrtelná.“ Dee se rychle obrátil k Joshovi. „Líbilo by se ti to? Stát se nesmrtelným?“

Josh překvapeně zamrkal. Když poslouchal Nikolase, Scathach a Aife, kteří o nesmrtelnosti vyprávěli své, přemýšlel, jaké by to bylo žít věčně, ale nikdy ho nenapadlo, že by se to mohlo přihodit jemu. „Nejsem si jistý,“ řekl nakonec.

„Já tě nemůžu učinit nesmrtelným, ani Virginie, ale známe starobylé bytosti, které by ti tento dar mohly propůjčit,“ pokračoval Dee.

„Vlastně Mars by tě zřejmě nesmrtelností obdařil, kdybys o to požádal.“

Josh těkal pohledem z čaroděje na Virginii a celá ta nepřirozená situace mu do hlavy přilévala více a více zmatku. „Nejsem si jistý, jestli…“

„Je ještě příliš mladý, aby se stal nesmrtelným,“ přerušila rozhovor najednou Virginie. „Je to ještě chlapec, byl by uvězněn v tomto těle navždy. Zeptej se ho znovu za pět let.“

Dee se usmál a jeho šedé oči se zaleskly. „Za pět let, to je dobrý nápad. Pak se tě znovu zeptáme později. Zatím o tom můžeš přemýšlet,“ řekl nezávazně. „Jaké by to bylo zůstat jednadvacetiletý navěky.“

„Chtěl bych odejít,“ oznámil Josh a hledal únikovou cestu.

„Samozřejmě,“ čaroděj ukázal rukou, ve které držel Kodex, do rohu. „Tam je výtah a v rohu schodiště.“

Joshe reakce viditelně zaskočila. „To můžu jen tak odejít?“ zeptal se.

„Samozřejmě,“ zasmál se Dee. „Joshi, nejsem tvůj nepřítel a nikdy jsem jím nebyl. Už minule jsem ti přece ukázal, kdo nebo co jsou Flamelovi zač.“

Josh kývl a pomalu skláněl meč.

„Strávil jsi s nimi zhruba týden a určitě jsi sám o nich zjistil věci, se kterými nesouhlasíš.“ Josh znovu přikývl.

„Otázkou pak zůstává, o čem dalším ti ještě lhali?“

„Dozvěděli jsme se o dalších dvojčatech,“ připustil Josh. Opět mu a mysli vytanul obrovský rozdíl mezi Johnem Dee a Flamelem. Alchymista k nim vždycky promlouval z autoritativní pozice rodiče nebo někoho, koho by měli poslouchat, čaroděj s ním jednal jako sobě rovným.

„Přiznali, kolik jich bylo?“

Josh zavrtěl hlavou. „Ale měl jsem dojem, že jich bylo něco kolem tuctu nebo podobně.“

Dee tentokrát zavrtěl hlavou. „Byly jich stovky,“ řekl. „Stovky, o kterých víme, mohlo jich být mnohonásobně více. Když se jim nedařilo najít dvojčata, hnali se za jednotlivci se stříbrnou a zlatou aurou, a když nemohli najít zlatou, brali zavděk jakýmkoliv odstínem aury, který trochu připomínal barvu slunce: bronzovou, oranžovou nebo až červenou. Když nenašli čisté stříbro, spokojili se s šedou, alabastrovou nebo bílou barvou. Některé děti s nimi šly dobrovolně, jiné si koupili a další dokonce unesli.“

„Co se s nimi stalo?“ zeptal se vyděšeně Josh téměř šeptem. „Flamel tvrdil, že někteří přežili.“

„Flamel lže.“

„Tak mi řekněte vy, co se s nimi stalo!“ Josh na čaroděje téměř křičel.

Čaroděj se odvrátil, a přitom kroutil hlavou. „Je to tak strašné jen na to pomyslet. Zeptal jsi se na to alchymisty?“

„V podstatě na to přímo neodpověděl.“

„To by ti mělo říci vše, co potřebuješ vědět,“ oznámil Dee. „Joshi, dovol mi znovu zopakovat, že nejsem tvůj nepřítel. Vždy jsem s tebou jednal čestně a nikdy jsem ti nelhal. Navíc musíš uznat, že jsem vždy zodpověděl všechny tvé otázky. Můžeš to samé říci o alchymistovi a jeho ženě?“

Podle očekávání Josh zavrtěl hlavou. Měl strach, hrozný strach, protože jeho sestra byla stále s Flamelovými a ostatními. Musí ji od nich dostat za každou cenu. Pak ho najednou něco napadlo. „A co ta armáda příšer na Alkatrazu?“

„Na ostrově jsou skutečně příšery a monstra, ale Alkatraz je a vždy byl vězení, Joshi. Když takoví jako já na světě narazí na nějaké monstrum nebo nebezpečného tvora, chytneme je a uvězníme na ostrově. Proto tam také byla Perenela, která tam po všech stránkách patřila.“

Klarent nyní mířil k zemi a zlato zmizelo z Joshových rukou. Jen na konečcích prstů, které se dotýkaly meče, byly patrné zbytky zlatého a rudého zabarvení.

„Proč jste mě nechal zavolat?“

„Především, abych tě dostal z vlivu alchymisty a vědmy, abys mohl volně přemýšlet a rozhodovat se sám za sebe. A druhým důvodem bylo, že mám pro tebe nabídku.“ Dee položil na stůl Kodex a přešel místnost, aby se posadil na pohovku. Josh stále držel v rukách Klarent, ale následoval čaroděje. Sedl si naproti němu. Virginie v tichosti popošla a postavila se do stínu za Johna Dee.

„Ty jsi zlato, čisté zlato. V historii lidstva se takových jako ty narodil snad jen tucet: Tutanchamon, Montezuma, Askia, Osei Tutu, Midas, Jason anebo tvůrce Kodexu velký Abrahám. Za velice krátkou dobu, během jediného týdne, byly probuzeny tvé smysly a naučil ses magii vody a ohně.“ Dee zatřásl hlavou. „To je přímo neuvěřitelné. Ale nyní se musíš rozhodnout. Musíš zvolit stranu, za kterou se budeš bít.“

Josh položil meč na zem a zavrtal hlavu do svých dlaní. „Nevím, co si teď mám myslet,“ řekl zmateně a zoufale. „Já prostě nevím, co mám dělat. Když mluvím s Flamelem… vypadá to, že vy jste ten darebák a lump… a přece, když pak mluvíte vy, zní to tak logicky a rozumně. Myslím, že vám částečně věřím, i když také ne úplně,“ dodal rychle.

„To chápu,“ řekl nevýrazně Dee. „Opravdu tomu rozumím.“ Pak se dramaticky odmlčel a nechal prozíravě Joshe utápět v nejistotě a zmatku. Po chvíli se nahnul a opřel lokty o kolena. „Něco ovšem pro tebe můžu udělat. Nabízím ti dar, který ti umožní rozpoznávat pravdu.“

Josh vzhlédl, zamračil se a najednou si vzpomněl. „Když jsem přijel, říkal jste něco o tom, že mě můžete naučit jednu z nejmocnějších magií, do které mě nemůže zasvětit ani Nikolas.“ Potom se obezřetně zarazil, jako by nevěděl, jestli se má odvážit pokračovat. „Nebo se mi to jen zdálo?“

„Ne, to se ti nezdálo.“ Dee vstal a oprášil ruce o sebe. „Existuje jedno umění magie, které se nikdy alchymista nenaučil.“

Josh si také stoupl. „Proč ne?“ zeptal se.

„Protože tvůj přítel Nikolas není ani z poloviny tak mocný a chytrý, jak se před ostatními snaží vypadat.“ Oči Johna Dee se lišácky zableskly. „Joshi, já ti ale můžu dát moc probudit mrtvé, mluvit s nimi a ovládnout je.“

Josh zamrkal. „Mrtvé…“ začal Josh pomalu, protože se nebyl jistý, jestli by se mu tohle líbilo. Neznělo to jako nijak zvlášť mocný a užitečný dar.

„Přemýšlej o tom.“ Dee chytil Joshe za paži a žluté chomáčky jeho aury se jako hadi rozplétali kolem Joshova zápěstí. „Budeš se moci zeptat kohokoliv mrtvého z kterékoliv doby na Flamelovy. Budeš mít šanci získat informace, které by ses nikdy nedozvěděl. A mrtví ti budou muset říct pravdu. Dokud je ovládáš, jsi jejich pán a musí tě ve všem poslechnout. Budeš mít možnost najít lidi, co znali Flamelovy – nebo znali mě – a ptát se jich, na co budeš chtít. Dozvíš se pravdu, a pak se budeš moci rozhodnout, za koho chceš bojovat.“

Možnosti, které Dee vyjmenoval, sebraly Joshovi dech. Posléze ze sebe nakonec vypravil: „Opravdu kohokoliv?“

„Přesně tak,“ potvrdil Dee. „Vše, co potřebuješ, je kousek kosti.“

„Nebo kus oděvu či šperku,“ doplnila ze stínu tiše Virginie Darová. „Nebo meče, který nosili,“ dodala a ukázala na meč na podlaze.

„Takhle jste probudil a řídil všechny ty tvory v Ojai?“ zeptal se Josh.

„Ano.“

„Ovládal jste i zvířata. Mohl bych přivést zpět dinosaury?“

„Jistě, vše, co je mrtvé, bys mohl přivést znovu k životu. Je to úžasná moc,“ řekl Dee. „Chtěl by ses to naučit?“

„Ano, chtěl,“ dychtivě odvětil Josh. „Co pro to musím udělat?“

„No, nejdřív potřebuji pomoci odstěhovat nábytek z cesty, protože slečna Darová si očividně nehodlá ušpinit ruce fyzickou prací.“

Josh pomohl čaroději posunout těžkou pohovku ke zdi. „Jak se této magii říká a proč tu stěhujeme nábytek?“

„Chystám se z tebe udělat zaříkávače, Joshi.“ Dee se usmál. „Za normálních podmínek by to trvalo nejméně desetiletí, než bych tě všechno naučil, ale znám někoho, kdo má moc ti tento dar propůjčit za pár vteřin. Musíš ji jen k sobě zavolat.“ Ukázal na vyprázdněný prostor uprostřed. „Cestuje po nejvzdálenějších říších, ale my ji můžeme zavolat sem.“

„Starobylá bytost?“

„Lepší než to, patří mezi archóny. Chystáme se povolat Coatlicue, pramáti všech bohů.“

KAPITOLA 59

„Coatlicue! To je šílenství!“ vykřikl Prométheus. Stáhl ruku z vibrující červené lebky a přitiskl ji na svou hruď. Jeho kůže zesinala, objevily se na ní vrásky. Pod kůží vystoupily žíly i kosti.

Nikolas byl ještě bledší. „Co to Dee vyvádí? Coatlicue Joshe nemůže učit černé magii a rozhodně z něj neudělá zaříkávače.“

„Coatlicue nenávidí starobylé bytosti,“ zašeptal Prométheus. „V dobách dávné minulosti shromáždila armádu archónů a jejich výtvorů a vydala se drancovat říše starobylých bytostí; ničili vše, co jim přišlo do cesty. Bylo nemožné ji zabít, proto ji starobylé bytosti poslaly do vyhnanství do nejvzdálenější a nejnehostinější říše, která kdy byla stvořena. V podstatě se jednalo jen o pouhou plochou kamennou plochu. Strávila tam poslední desítky tisíciletí.“

„Dee není žádný hlupák,“ řekl Nikolas. „Ví, že nemůže do tohoto světa jen tak povolat Coatlicue. Nebyl by schopný ji kontrolovat.“

„Nemyslím, že chce vypustit Coatlicue do světa,“ řekla tiše Perenela a podívala se na Prométhea. „Říkal jsi, že Dee se stal psancem. Chce vyhlásit starobylým bytostem z temnot válku,“ zašeptala. „Určitě zamýšlí poslat Coatlicue na ně. Pokud budou zaměstnáni bojem s Coatlicue, nebudou na něj samotného mít čas.“

„Ale tento archón není jako ostatní,“ řekl Prométheus. Poklepal rukou na křišťálovou lebku. „Viděl jsem záznamy z dob, kdy bojovala proti prvním starobylým bytostem.“ Pokusil se zasmát, ale místo toho jen zachroptěl. „Jestli ji Dee povolá a přivede na svět, bude neskutečně hladová a sežere ho.“

„To je ono!“ zašeptal naléhavě Flamel. „Proto ji nepřivolá sám. Na to si sehnal Joshe!“

Prométheus se obrátil na alchymistu a jeho obličej zvážněl a zesmutněl. „To není možné, to by přece…“

Nikolas Flamel přikývl a velké ledově bílé slzy se linuly s Pereneliných očí. „Ale udělal. Chystá se toho chlapce obětovat pramáti všech bohů.“

KAPITOLA 60

Niten si nasadil sluchátko bluetooth do levého ucha a zmáčkl tlačítko. „Ano.“ Pozorně poslouchal, zatímco Aife ho bez hlesu pozorovala. Na zadním sedadle sebou Sofie začala mlít.

„Jsme v koloně,“ řekl Niten tiše. Díval se z okénka. „Vůbec se to tu nehýbe. Jsme asi hodinu od cíle, možná i hodinu a půl, záleží na dopravě za mostem.“

Sofie se napřímila a nahnula dopředu. Podívala se na Aife, která artikulovala: Flamel volá.

„To nevypadá dobře…“ řekl tiše Niten do mikrofonu. „Vůbec to nevypadá dobře.“

Sofie si s Aife vyměnily starostlivé pohledy, protože hlas nesmrtelného Japonce zněl velice vážně.

„Máte nad chlapcem nějakou moc? Alespoň malý vliv?“ zeptal se a odmlčel. Pak přikývl. „Řeknu jí to,“ oznámil nakonec a zavěsil.

Aife se Sofií seděly v naprostém tichu a čekaly, až si Niten uspořádá myšlenky. Když potom promluvil, zvolil raději úřední spisovný jazyk svého mládí. „To, co vám chci říct, pro mě není lehké, ale nebylo by správné před vámi zatajovat vážnost celé situace. Jde o to, že anglický čaroděj chce Joshe obětovat archónovi. Nikolas, Perenela a Prométheus pomocí lebky sledují, co se právě děje. Dívají se Joshovýma očima, slyší, o čem s Joshem mluví, ale nemohou ho nijak varovat… i kdyby mohli, stejně si nejsou jisti, jestli by jim věřil. Dee ho pěkně zpracoval a otrávil jeho mysl. Umí být velice přesvědčivý. Namluvil zřejmě Joshovi, že Coatlicue z archónské rasy z něj může vycvičit zaříkávače.“

„Coatlicue,“ vydechla Sofie. Jméno v ní spustilo lavinu čarodějčiných vzpomínek.

A všechny byly hrůzyplné.

„Coatlicue!“ Dívka si připadala, jako by dostala ránu přímo do hrudi. Na chvíli přestala dýchat a před očima se jí míhaly černé mžitky. Obě ruce přitiskla na ústa, aby hrůzou nevykřikla.

„Co je zač ta Coatlicue?“ zeptal se Niten. Podíval se na Aife, od které očekával odpověď.

Válečnice ale zavrtěla hlavou. „Znám to jméno jen z doslechu. Myslím, že kdysi dlouho předtím, než jsem se narodila, došlo k válce a nakonec ji vyhnali…“

„Je známá pod titulem pramáti všech bohů,“ řekla Sofie třesoucím se hlasem. „Patřila k archónům a věnovala se různým výzkumům a bádání, navíc vynikala nesmírnou krásou. Bohužel ale experimentovala i sama na sobě a její pokusy se jí vymkly z rukou. Nakonec se zbláznila a stala se z ní příšera. Nyní se chová jako hladové zvíře.“ Sofie se obrátila k Aife. „Z její DNA vznikla tvá rasa. Coatlicue byla prvním upírem.“

KAPITOLA 61

„Chlubil jsem se vám někdy,“ začal Billy Kid, „že se ničeho nebojím?“

„Myslím, že ne,“ řekl Machiavelli unaveně. Za svůj život určitě nikdy nepotkal někoho tak upovídaného, jako byl tento nesmrtelný Američan.

„To je dobře, protože by to nebyla pravda. A já hrozně nerad lžu.“ Američan pak bradou ukázal na stvoření, které stálo před budovou s americkým orlem a nápisem Správa věznice nade dveřmi. „Není žádná ostuda přiznat, že tahle… věcmi nahání strach. Co je to?“

„To je sfinga,“ řekl Machiavelli tiše. „Má tělo lva, křídla orla a hlavu krásné mladé ženy. A dejte si pozor, Billy, není radno tato stvoření naštvat. Slupla by vás jako malinu.“

„Je to jen odporný lev…“

„Billy!“ začal Ital.

„A má vypelichaná křídla…“

„Billy!“

„A zapáchá, jako by právě do něčeho šlápla.“

„Také mám výborný sluch,“ řekla sfinga. Její drobná ženská hlava se podívala z Billyho na Machiavelliho a hned zas zpět. Mezi tenkými rty se mihl rozeklaný černý jazyk a kmitl mezi dvojici nesmrtelných. Billymu šly z toho oči kolem, když se snažil pozorovat jazyk sfingy.

„A z úst vám také zrovna nevoní,“ zamumlal ještě Billy.

Dlouhé úzké zornice sfingy se roztáhly. „Až zde budete hotovi, nesmrtelný, neměl bys tu zbytečně dlouho otálet,“ zaskřehotala.

„Proč ne?“ zeptal se Billy vzdorovitě.

„Protože mám hlad,“ zašeptala sfinga s kmitajícím jazykem.

„Mohli bychom začít?“ rychle se do toho vložil Machiavelli, aby už Billy nemohl zbytečně dráždit mocné stvoření. Sáhl pod kabát a vyndal kus bílého papíru, kterým zamával ve vzduchu. „Zde máme pokyny.“

Malá hlava sfingy se obrátila k Italovi a pak znovu stočila pohled k Billymu. „Jsi si jistý, že ho potřebuješ?“ Její jazyk projel napomádovanými vlasy drzého Američana. „Vypadá chutně.“

„Ano,“ řekl Machiavelli. „Potřebuji ho.“

„A potom? Možná bys mi ho tu mohl nechat,“ navrhla sfinga. „Jako malý dárek,“ přemlouvala.

„Uvidíme,“ uzavřel debatu Machiavelli. Billy otevřel ústa, ale Ital ho rychle chytil za krk a pevně sevřel. Ať už Američan chtěl říct cokoliv, z krku mu vyšlo pouhé zachroptění. „Jdeme!“ pokračoval Ital. „Doveď nás k celám. Máme začít s obojživelnými tvory. Musím sejmout spací kouzlo nejprve z nich a vypustit je do moře. Nereus a jeho dcery je pak doprovodí k městu. Až se dostanou do San Franciska a rozptýlí do ulic, Quetzalcoatlovi sluhové unesou jednu z turistických lodí a přivezou ji sem. Nalodíme zbytek tvorů a přeplavíme se na pevninu.“

„Bude to trvat dlouho?“ zeptala se sfinga. „Proč, pospícháte někam?“ zeptal se Billy. Stvoření otevřelo ústa a odhalilo řadu tenkých malých zoubků, které byly ostré jako zuby žraloci. „Ještě jsem nesnídala.“ Sfinga se znovu podívala na Machiavelliho. „Namyšlenost vždy chutná tak skvěle, slaďounce jako kuřátko. Jestli mi ho nechceš dát, koupím ho. Dám ti za něj celé jmění.“

„Kolik by to dělalo?“ zeptal se s úsměvem Ital.

„Hej?!“ začal Billy pobouřeně.

„Kolik chceš?“ vážně pokračovala sfinga.

„Já nejsem na prodej!“ vyhrkl Billy.

„Probereme to později,“ sdělil Machiavelli sfinze. „Nyní si musíme pospíšit, čas je neúprosný. Naši pánové chtějí mít příšery volné do dnešního poledne.“

Sfinga se otočila a kráčela pryč. „Jděte těmito dveřmi, sejdeme se dole,“ řekla na odchodu a Billymu došlo, že se stvoření nevejde ani do dvoukřídlých dveří. Její hlava se ještě otočila v nepřirozeném úhlu a jazykem zakmitala směrem k Billymu. Američan na ni na oplátku vyplázl jazyk jako malé dítě. „Jako kuřátko…“ Odkráčela důstojně pryč, jen drápy lehounce klapaly po kamenném dláždění.

„To nebylo vtipné,“ zasyčel Billy směrem k Italovi. „Víte přece, že starobylé bytosti a druhá generace nemají smysl pro humor. Ona si myslela, že mluvíte vážně.“

„Jak víte, že jsem to nemyslel vážně?“ zeptal se Ital.

„Věděl jsem, že to řeknete,“ poznamenal Billy. Sledoval Machiavelliho, který se zastavil ve dveřích a podíval se zpět na město za zálivem. „Nechcete si to rozmyslet, že ne?“ zeptal se.

Machiavelli zavrtěl hlavou. „Jen si užívám poslední pohled.“ Obrátil se k Billymu. „Až se do toho pustíme, nebude cesty zpět. Nic už nebude jako dřív. Budeme psanci.“

Billy se pobaveně ušklíbl. „Byl jsem psancem celý svůj život, není to tak špatné.“

KAPITOLA 62

„Coatlicue…“

To jméno se neslo prostorem mezi světy a říšemi jako vlnky na rozčeřené hladině. „Coatlicue…“

Volání rozechvívalo a roztřáslo vše, co se mu postavilo do cesty.

„Coatlicue…“

Jeden hlas, stále volá a volá jediné jméno…

Zbylo jí jen snění. Zdálo se jí o zlatém věku. O době blahobytu. Byla krásná, mladá. A vládla světu.

Kdo se opovážil rušit tak příjemné sny? „Coatlicue…“

Josh Newman se zhluboka nadechl a soustředil pohled na čtveřici mečů, které Dee pečlivě poskládal do čtverce na podlaze. Všechny lehce zářily a vypouštěly rudý, bílý, zelený a hnědý kouř do místnosti.

„Coatlicue…“

„Musíš ji jen volat,“ řekl Dee. „Ve jménech se skrývá magická síla a moc. Uslyší tě a nakonec přijde. Přitáhne ji jedinečná kombinace mečů a tvá obdivuhodně silná aura.“

„A díky ní se stanu zaříkávačem?“ ujistil se Josh.

„Ano,“ odpověděl Dee. Joshovi se v tu chvíli ale zdálo, že slyší křičet Nikolase a Perenelu „Ne!“ Pak si ovšem uvědomil, že to by také pravděpodobně řekli, kdyby věděli, co má v plánu. Kdyby se naučil černé magii a mohl mluvit s mrtvými, mohl by zjistit o Flamelových pravdu. A nejen o nich, mohl by se dozvědět daleko více. Měl by možnost promlouvat s velkými panovníky, hrdiny nebo vědci všech dob. Zeptat se slavných mužů i žen, odhalit jejich tajemství, odkrýt dávno ztracené tajné poklady. Mohl by vzkřísit dinosaury z jediné kůstky nebo, i když pouhá myšlenka byla překvapivě vzrušující, přivést zpět k životu pralidi, aby je mohli jeho rodiče studovat z první ruky. Pak někde vzadu v hlavě mu začalo vrtat, proč to již dávno neudělal Dee, pokud byl opravdu zaříkávač. Pro jaké účely černou magii využíval?

„Coatlicue…“ znovu se soustředil na čtverec z mečů. Na spodní straně ležel Klarent s ostřím doleva, po jeho levé straně položil čaroděj Durendal se špičkou nahoru, Exkalibr tvořil horní stěnu čtverce s ostřím doprava a čtverec uzavíral Joyeuse s ostřím namířeným dolů. Meče nahoru chrlily ohnivou stopu a barvy se začaly uprostřed prolínat a míchat dohromady.

Spala.

Její spánek trval věky. Snila.

Sny vyplňovaly staletí.

Ale celá tisíciletí trpěla nočními můrami.

Na tomto nehostinném místě beze světla, beze zvuků, v naprosté nicotě, nevěděla, jestli bdí nebo spí. Tady jen přežívala.

Když se objevil červený záblesk. Ale v tomto strašlivém vězení přece není světlo. Pak znovu. Bílá tečka někde v dáli. Starobylé bytosti ji spoutaly v naprosté tmě. Nikdy zde světlo nebylo. Až nyní. Třetí záblesk, hnědý. Potom znovu čtvrtý, zelený. Obrátila se za světlem.

Kouř kolem mečů se kroutil a vlnil jakoby v jemném vánku.

Virginiiny prsty se zaryly hluboko do čarodějovy paže. „Něco se děje.“

„Až přijde, nesmíme otálet. Nebude moc času,“ řekl Dee. „Hned jak se objeví uvnitř čtverce, postrčíme k ní chlapce. Dokud budou meče takto složené na zemi, nebude moci ven.“

„Co se stane, když se čtverec poruší?“ zeptala se opatrně Virginie.

„To by nebylo dobré,“ řekl Dee.

„Je opravdu tak děsivá?“

„Aztékové jí říkali Ta s hadí sukní.“

„Pěkné!“ poznamenala Virginie. „Jak na to bude reagovat chlapec?“

„Když jsem se ho před chvílí dotkl, použil jsem na něj jednoduché kouzlo. Uvidí jen nádhernou mladou ženu. Nevím, jak dlouho to bude fungovat, ale kdyby se zdráhal, musíš ho strčit k ní dovnitř. Až se nasytí, budeme s ní moci vyjednávat.“

„Co když odmítne?“ zeptala se Virginie tiše.

„Tyjí ukolíbáš svou flétnou a pak ji pošleme zpět do jejího vězení,“ řekl čaroděj chladně.

„Máš to pěkně promyšlené do všech detailů, doktore,“ podotkla s lehkou ironií Virginie.

„Ano, to mám.“

Nejasné, ale děsivé myšlenky se Joshovi začaly honit hlavou. Výjevy příšery s hadí hlavou, která měla i sukni ze samých hadů. Nestvůra vedla děsivou armádu přes blátivé bitevní pole.

Proti ní stál muž s kápí a kovovým hákem místo levé ruky, který měl vedle sebe rusovlasou válečnici s bledou kůži.

„Coat…“ začal, ale jeho hlas pomalu zanikl.

Dee vystoupil ze stínu. „Je všechno v pořádku, Joshi?“

„Já nevím… nevím jistě,“ řekl a přitiskl si ruku na čelo.

„Najednou mě hrozně rozbolela hlava. Tahle Coatlicue…“ olízl si rty, aby mohl pokračovat. „Jak vypadá?“

„Když patřila k archónům, byla výjimečně krásná,“ odpověděl Dee opatrně. „Proč se ptáš?“

„Nemůžu si pomoct, ale stále se mi vrací výjevy s hady, nemůžu na ně přestat myslet, já nesnáším hady, opravdu.“ Josh přitiskl obě ruce podél spánků, které zuřivě pulzovaly, a zavřel oči. Nikdy předtím ho hlava tak nebolela. Připadal si, že se mu každou chvíli rozletí na milión kousků. To má být migréna? I něco tak jednoduchého jako pohnout očima mu přinášelo neskutečnou bolest.

„Jak moc to bolí?“ zeptal se Dee a podíval se na Virginii. „Nemáš něco proti bolesti?“

„Jsem přece nesmrtelná s probuzenými schopnostmi a smysly, nebuď blázen, k čemu by mi byly léky,“ řekla a protočila panenky. „Navíc se vsadím, že ta bolest není přirozeného původu.“

„Migréna,“ zašeptal Josh. „Musím přestat, můžete to vzít za mě?“ vzdechl.

„Coatlicue bude jednat jen s tím, kdo ji povolá,“ zamumlal Dee. Rukou chytil Joshe za bradu a zvedl mu obličej, aby vidět do jeho očí. „Mně můžeš věřit, jsem přece doktor.“ Barva Joshových očí se začala měnit, červená začala slábnout a vracela se bílá a modrá. „Trpíš na migrény často?“

„Ne, teď je to poprvé. Teta Agnes na ně trpí. Třeba je to jen náporem okolností, ne?“ řekl Josh skrze zaťaté zuby. Navíc se mu začal zvedat žaludek a měl pocit, že každou chvíli bude zvracet.

„Třeba,“ potvrdil Dee a zahleděl se hluboko do chlapcových očí…

Necelých sto dvacet kilometrů od sídla společnosti Johna Dee, v Point Reyes viděli Nikolas a Perenela, jak se jim přímo do tváří dívá John Dee.

Prométheus již položil obě své ruce na lebku, která nyní tepala jako velké křišťálové srdce. Oči starobylé bytosti byly pevně zavřené, jeho rty se mírně hýbaly a v různých jazycích šeptaly: „Vidím věci nádherné i děsivé… zázraky i hrůzy.“

Nikolas a Perenela pozorovaly čaroděje, jehož rty se také lehce hýbaly. O chvilku později ho pak slyšeli, jako by jim stál za zády.

„Joshi,“ řekl Dee. „Myslím, že tě rychle vyléčím. Rozluč se s Nikolasem a Perenelou,“ přikázal.

Alchymista s vědmou pak slyšely Joshe opakovat po čaroděj i: „Sbohem, Nikolasi, sbohem, Perenelo.“

Pak najednou obraz nad lebkou zmizel.

Lebka potemněla, Prométheus zavrávoral a složil se k zemi jako hromádka neštěstí. Perenela se podívala na manžela. Oba byli vyčerpaní a ztrhaní. „Co se stalo?“

„Dee věděl, že ho sledujeme. Musel použít nějaké obranné kouzlo. Josh je v tom teď sám. Doufejme, že vydrží, než se tam dostanou ostatní.“

KAPITOLA 63

Hlídač bez uniformy přistoupil ke dveřím a podíval se na nesourodé trio, které stálo venku. Štíhlý Japonec v dokonalém černém obleku doprovázený rusovlasou ženou také v černém kostýmu a rozčepýřenou puberťačkou přijeli v historickém mikrobusu od Volkswagenu a chaoticky zaparkovali přímo u vchodu.

Blonďatá dívka držela prst na zvonku a nepřetržité zvonění už začalo lézt hlídači na nervy. Zamířil svůj tlustý prst na nápis na dveřích.

VSTUP POUZE PRO POVOLANÉ

Dívka konečně přestala zvonit a po kapsách něco hledala. Nakonec vyndala jelení lůj a na sklo napsala mastnými písmeny:

STAV NOUZE

Strážný zavrtěl hlavou, otočil se a vrátil se na své stanoviště za pultem Enoch Enterprises. Turisté. Každý den ťukají na dveře, hledají správný směr, cestu nebo chtějí fotografovat ze střechy. Nikdo z nich se dovnitř nedostal. Nikdy.

Než si hlídač stačil sednout, ucítil žár, který jako by sežehl všechny malé chloupky vzadu na krku, a najednou mu přišlo, že velké těžké vstupní dveře plavou halou, kde se roztříštily o zeď. Pak ho ale něco praštilo do hlavy a vše potemnělo.

„Mohla si jednoduše otevřít dveře,“ navrhla Aife, která se dívala na hromadu skla a kovu. „Nebo roztavit zámek.“

Sofie kmitala ve vzduchu rukama, aby je ochladila. „Někdy si neuvědomuju důsledky své síly.“

Niten zatím ze sebe sklepal černý kabát a utáhl kolem pasu řemen, který držel jeho dva meče. Katana a kratší wakizashi se pak houpaly u jeho levé nohy.

Aife měla dva krátké meče přes ramena na zádech a nunčak v každé ruce. U nohy ještě nesla jako vždy černý nůž se širokou čepelí.

Sofie rozmotala stříbrnočerný bič, který jí dala Perenela, když opouštěli Prométheovu říši. „Je spletený z hadů vytržených z vlasů Medúzy,“ vysvětlovala vědma. „Pronikne kamenem a rozřízne kov. Buď opatrná.“

Dva další hlídači vstoupili do vstupní haly. Zřejmě je přitáhl zvuk rozbitého skla, a když spatřili zničené dveře, okamžitě se zastavili. Pak si všimli kolegy, který bezvládně ležel na zemi a jeden šel po jeho zbrani, druhý po vysílačce… o vteřinu později se oba váleli na podlaze vedle prvního strážného. Aife si oprášila ruce o sebe a nunčak upevnila zpět k opasku. „Přece jen by to mohla být zábava.“

Na stole za pultem za mohutné exploze jisker Niten projel mečem skrz počítač a kabely. „Telefon i internet odpojeny,“ oznámil.

Aife se pobaveně zasmála. „Skvěle. Máme pár minut, než si někdo všimne, že chybí vstupní dveře a zavolá policii. Jdeme najít tvého bratra.“

„Jestli tu stále je,“ tiše namítl Niten.

„Ale to je,“ řekla Sofie. Ruku přitiskla k břichu. „Já ho cítím. Je…“ prstem ukázala ke stropu. „Nahoře.“

Kouř, který se linul z mečů, se najednou změnil. Vzduch v místnosti nyní zapáchal a působil zamořeně.

„Přichází Coatlicue,“ zašeptal Dee, který stál schovaný za Joshem. „Soustřeď se. Musíš být silný. Nesmíš uhnout nebo ustoupit. Naučil ses magii vody a ohně, ale to není zrovna praktické umění. Brzy se staneš mistrem černé magie, kterou ovládá jen hrstka. Staneš se zaříkávačem – a pak už nebude nic, čeho bys nemohl dosáhnout. Poznáš nebývalé divy a zázraky. Jako já.“

Sloup špinavého dýmu již téměř dosáhl stropu. Barvou připomínal bláto s rudými rezavými skvrnami. Odporný zápach se nesl místností: typický hadí pach.

„Coatlicue…“

Josh se snažil soustředit, ale hadí zápach sílil a odpoutával jeho pozornost. Navíc se vrátily obrazy hadí nestvůry. Nevěděl, odkud se ty výjevy berou, možná to byla práce Flamelových. Chtěli ho rozptýlit? Věděli, že hadi jsou jeho noční můrou. Dee mu vysvětlil, že Nikolas s Perenelou způsobili jeho migrénu a pravděpodobně se snažili ovládnout jeho vědomí. Doktor ho ochránil pomocí obranného kouzla a ve chvíli, kdy ho vyřkl, také veškerá bolest ustala. Hlava už děsivě netřeštila a žaludek se jako mávnutím kouzelného proutku přestal houpat. Zřejmě měl čaroděj pravdu, že se Flamelovi snažili napadnout jeho vědomí. Ale Josh nemohl přijít na to, proč. Jediný důvod, na který byl schopný přijít, že nechtěli, aby se z něj stal zaříkávač. Začal je také podezírat, že se bojí, co by se mohl dozvědět – nejen o nich samotných, ale i o starobylých bytostech.

Světlo.

Teplo.

Maso.

Lákavá vůně života. Záchvěv výjimečně silné aury. Volá ji. Volá a volá a nepřestává.

Běží a padá, belhá se a kráčí na údech, které tisíciletí nepoužívala, Coatlicue se vydává za světlem, za svobodou.

„Coatlicue…“ zaskřehotal Josh, a hlas mu vypovídal službu.

Kouř stoupající z mečů na podlaze nyní zhoustl v téměř neprůhledný hnědý závoj. Joshovi přišlo, že se za ním něco pohnulo.

Stále přemýšlel, co všechno může uskutečnit a dosáhnout se znalostmi černé magie… ale počkat, Dee je přece nazval uměním. Je v tom rozdíl? Bude muset dodržovat nějaká pravidla? Vzhledem k tomu, že i tato magie je poháněná silou jeho aury, zřejmě u ní budou platit stejná pravidla jako u všech ostatních, která se již naučil. Proto si bude muset pečlivě vybírat, koho z mrtvých přivede zpět na svět. Na jak dlouho může lidi oživit? Existuje nějaký limit…? „Coatlicue…“

Josh zamžoural. Za dýmovým oparem se rozhodně něco pohnulo.

Přivedl by zpět Leonarda da Vinci, který byl údajně pohřben v Amboise ve Francii. Rád by taky mluvil s Markem Twainem a Einsteinem a…

Hnědý kouř se rozvířil, objevily se dvě ruce a roztáhly ho jako závěs.

Přišla Coatlicue.

A vypadala nádherně.

„Kde může být?“ vykřikla Sofie zoufale, marnost a panika jí zmítaly.

Probojovali si cestu nahoru. V kancelářích nebyli žádní zaměstnanci, jen občas narazili na hlídače, kterých se Aife s Nitenem rychle zbavili.

Už nebylo kam stoupat. „Jsme nahoře,“ oznámil Niten, přičemž vystřelil nohou proti skleněným dveřím, které zapraskaly, a Japonec vkročil do soukromé pracovny čaroděje. Rychle prozkoumal celou místnost, zkontroloval i úzké přilehlé chodby, ale nic nenašel. „Nic. Koupelna, kuchyně, malý soukromý výtah. Ale ani známka, že by tu Josh někdy byl.“

Aife se otočila k Sofii. „Říkalas, že ho cítíš.“

Dívka přikývla. Najednou ji strašně rozbolela hlava.

„Předtím jsi říkala, že je nahoře. Přemýšlej. Kde je teď?“

Sofie se zhluboka nadechla a soustředila se na bratra. Pak se zmateně zamračila. „Dole.“

Niten je vedl dolů, běželi po schodech, přeskakovali těla hlídačů v bezvědomí. „Dvanácté patro,“ zvolal nesmrtelný Japonec. Zastavil se uprostřed odpočívadla a otočil se na Aife se Sofií. „Kam teď?“

Sofie si představila Joshovu tvář… a pak zamrkala. Zvedla váhavě prst ke stropu. „Ale to není možné. Nyní mi připadá, že je nahoře.“

Niten se usmál a podíval se na Aife. „Tajné patro,“ řekli pak společně.

KAPITOLA 64

Josh zíral na Coatlicue, protože nikdy v životě nikoho tak krásného a elegantního neviděl. Měla rozhodně přes dva metry, a vypadala, jako by právě vystoupila z malby na stěně v egyptské hrobce. Černé vlasy na čele střižené do ofiny splývaly volně na ramena jako černý hedvábný závoj. Oči navíc umocňovala černá linka, jež je protahovala do kočičího tvaru. Měla dokonale opálenou bronzovou pleť a tmavé oči. Na sobě měla jen jednoduché bílé šaty a byla bosa. Když se podívala dolů na Joshe, vřele se usmála, a přestože se její rty ani nehnuly, Josh zřetelně slyšel její líbezný hlas: Zavolal jsi mě a já přišla. Jsem Coatlicue… Natáhla ruku a její nehty zdobil motiv hadí kůže.

Josh bez váhání vykročil vstříc stvoření a také zvedl ruku.

Přímo před Joshem vzplanul ohnivý gejzír, který opálil jeho vlasy, sežehl obočí, až zavrávoral a ustoupil. Uklouzl a s výkřikem upadl na zem. Nebyl to ale jen jeho výkřik, který zazněl místností. Uslyšel křičet i Johna Dee a Virginii. Překulil se rychle a skrz plameny spatřil svou sestru, která stála ve dveřích na druhé straně apartmá. Oheň stále ještě prýštil z jejích prstů.

„Sestřičko?“ Josh byl překvapený a zmatený. Když se pomalu postavil na nohy, někdo ho zezadu postrčil přímo do plamenů směrem ke Coatlicue. Zvedl ruce, aby si chránil obličej před ohněm a žárem – a oheň okamžitě zmizel. Upadl na kolena přímo k nohám bosé Coatlicue.

„Joshi!“ zaječela Sofie.

Tak ty jsi Josh? Chyť se mé ruky, Joshi. Josh okamžitě poslechl.

Sofie vyděšená k smrti sledovala Joshe, který šel vstříc stvoření uvězněnému ve čtverci z mečů na podlaze. Coatlicue měla tělo, které jen vzdáleně připomínalo ženské tvary, místo rukou měla však krokodýlí spáry a z tlustého krku vystupovaly dvě hadí hlavy. Celé hrůzostrašné vzezření doplňovaly šaty ze zmítajících se hadích těl. Za Joshem viděla Sofie čarodějovu společnici Virginii Darovou, která bratra postrčila do ohně přímo do čtverce, který ještě překážel Coatlicue ve vstupu na svět.

Sofie bez přemýšlení vzala Perenelin bič a máchla jím po nestvůře. Zasvištěl vzduchem a šlehl Coatlicue po zádech, kde zanechal hlubokou ránu. Jedna syčící hlava se otočila k Sofii a vyplivla jejím směrem sprchu bílé husté kapaliny. Plivanec nedoletěl daleko, ale tavící se a bublající se vpíjel do podlahy, aby dívka získala představu, co by asi mohl provést s její kůží.

Niten vytasil oba meče a zaútočil na Johna Dee. V čarodějově ruce se okamžitě objevil sírově kouřící a zapáchající žlutý meč, kterým se začal bít s nesmrtelným Japoncem. Niten snadno odolával úderům Johna Dee, při nichž kdykoliv se meče potkaly, rozpoutaly jiskřivou záplavu. Japonský bojovník jistě nutil soupeře k ústupu, meče cinkaly a cvakaly, čaroděj se zuřivě bránil a nepromyšleně útočil svým zářícím mečem.

Kolem Sofiina těla se objevilo stříbrné brnění, když šla vstříc Coatlicue. Neustále nestvůru bičovala, znovu a znovu bič svištěl vzduchem. „Nech mého bratra na pokoji!“

Aife si to namířila k Joshovi, ale cestu jí zkřížila Virginie. Objevila se před ní s flétnou v jedné ruce a tomahawkem v druhé.

„Myslíš, že tohle mi ublíží?“ procedila mezi zuby válečnice směrem k tomahawku.

„Ne, ale tohle určitě ano,“ prohodila Virginie a přitáhla flétnu k ústům, kde zahrála jediný tón. Bojovnice okamžitě padla na zem a začala se zmítat v bolestivé agónii s rukama přitisknutýma k uším. Virginie stála nad Aife a mávala volně tomahawkem nad jejím tělem. „Nikdy jsem nezabila nikoho z druhé generace,“ prohodila pobaveně. „Všechno je jednou poprvé,“ dodala a zvedla sekyrku.

Josh s hrůzou sledoval, jak jeho sestra bičuje krásnou mladou ženu. Coatlicue otevřela ústa a zaječela. Výkřik to byl srdcervoucí. Obrátila velké modré oči k Joshovi a prsty ho přitáhly blíž k mečům, blíž k ní. „Proč?“ zakvílela bolestí.

Josh neuměl odpovědět. Zavrtěl hlavou. To se nemělo stát, takhle to nemělo být. Sofie by ji neměla bičovat. Obrátil svůj pohled na druhou stranu a viděl Nitena, který nelítostně tlačil čaroděje do kouta. Meče nesmrtelného Japonce se s každým úderem ztrácely ve světle a tlačili Johna Dee ke zdi. Jen Virginie vypadala, že má situaci pod kontrolou. Rusovlasá válečnice se jí kroutila u nohou. Ušklíbl se, možná velká Aife není nakonec tak neporazitelná.

Josh se pak znovu podíval na svou sestru. Zbroj nyní pokryla celé její tělo, a tak vypadala skoro cize, že ji nepoznával. Nelítostně švihala bičem bezbranného archóna.

„Ne!“ zašeptal, a hned umlkl. „To ne!“ Zkusil vytvořit kolem těla vlastní zbroj, ale vyvolávání Coatlicue ho vyčerpalo. „Přestaň!“ zakrákoral zbytečně.

Sofie ho neposlouchala.

Pak se Josh palcem u nohy dotkl kamenného ostří a Klarent zavibroval, jako by ho volal a lákal. Samozřejmě! Jeho moc znovu nabije jeho auru, nalije mu novou sílu do žil, aby mohl chránit Coatlicue. Josh poklekl a rukama sevřel rukojeť kamenného meče, který vyzařoval zvláštní povědomé teplo.

Koutkem oka si Dee všiml, že se Josh shýbl a natáhl se po meči na zemi. Čaroději se téměř zastavilo srdce, jestli se čtverec z mečů přeruší, Coatlicue bude volná… a vše bude ztraceno.

Niten, který si uvědomil, že něco odvedlo čarodějovu pozornost, a využil situace. Zaútočil na anglického čaroděje a oběma meči ho zasáhl do hrudi. V tu chvíli se ale meče rozsypaly na prach. Niten překvapeně zamrkal. „Zapomněl jsi, s kým máš co do činění,“ vyštěkl Dee. Popálenou ruku obalil Nitenovou košilí, zvedl Japonce do vzduchu a hodil ho na druhý konec místnosti. Nesmrtelný se odrazil od kožené sedačky a skončil rozplácnutý na podlaze.

Sofie viděla Virginii, která se chystala udeřit ležící Aife tomahawkem, a rychle práskla stříbrným bičem směrem k společnici Johna Dee. Úder sežehl kůži na Virginiině ruce, kterou držela sekyrku, a vyrval zbraň z její ruky. Virginie vztekle zaječela, ale její výkřik přerušila Aife, která sevřela hrdlo mladé ženy.

Pak Josh zvedl Klarent z podlahy a prolomil jedinou bariéru, která stála mezi Coatlicue a naším světem. Příval energie chlapce zvedl ze země a vytrhl ho ze sevření archóna. Letěl vzduchem zpět tam, kde stál John Dee. Nakonec skončili silnou vlnou oba přišpendlení na zdi. Virginie se ale také dostala ze sevření Aife a kutálela se po podlaze jako spadlá hruška. Sofii síla nárazu srazila k zemi, zmizelo i její brnění a úplně z ní vysála veškerou aurickou energii.

Z vítězoslavným zasyčením vstoupila Coatlicue na svět. „Konečně, na tento okamžik jsem čekala celou věčnost. Nový svět, jenž touží být dobyt. Čerstvé maso. Horká krev.“ Obě hadí hlavy se otočily na Sofii. „Ty půjdeš první. Ta tvá hračka mě štípla.“ Všechny hlavy z hadí sukně se zvedly a tisíce rozeklaných jazyků se hemžily vzduchem. „Stříbrná aura. To bude výborný předkrm, než se pustím do zlaté.“ Coatlicue se vydala k Sofii.

Zavrávorala ovšem. A zastavila se.

„To si nemyslím,“ řekla Aife velice tiše. Vyskočila lehce na záda hadí nestvůry a sevřela krky obou hadích hlav. Coatlicue sebou házela, bojovala, aby uvolnila Aifiny prsty, ale sevření bojovnice ještě zesílilo. Všichni hadi ze sukně archóna nyní útočily na upírku, znovu a znovu ji kousaly a Aifina tvář se křivila bolestí. „Uvidíme, kdo zemře první,“ řekla a z úst jí vystupovaly hrozivé špičáky. „Stvořila jsi mou rasu. Jsme z tvé DNA, tak víš, co upíři vydrží a že se tak lehce nevzdáme.“ Táhla Coatlicue od Sofie, dál a dál směrem k prolomenému čtverci mečů a nesourodé kouřové cloně uvnitř. Pak se jasně zelené oči upřely na Sofii. „Zachránila jsi mi život.“

Sofie se pomalu zvedla na nohy. „Co to má znamenat?“

„Aife z druhé generace. Vypadá to, že první zhltnu tebe. Síly ti ubývají,“ řekla Coatlicue vítězoslavně. Upírka čelila stále většímu počtu hadích kousnutí a její bledá kůže se leskla jejich slinami.

Sofie si konečně uvědomila, co se děje, a zvedla bič. Neodvážila se však udeřit, aby nezasáhla válečnici. „Aife, nech ji jít, zmiz od ní…“

Aife však trhala s Coatlicue a pomalu ji nutila k ústupu, až na podlaze zůstávaly hluboké rýhy od drápů nestvůry.

Sofie najednou spatřila volné místo a švihla po hadí ženě. Její paže však již byly tak vysílené, že bič jen lehce poškrábal nohu Coatlicue.

Pramáti všech bohů zvedla nohu a Aife využila příležitosti a znovu ji stáhla o krok zpět. Coatlicue zavrávorala a ztratila rovnováhu. Když ale padala, Aife nepovolila své sevření dvou hadích hlav. Hadí hlavy nyní zuřivě kousaly a plivaly na všechny strany. Běsnící útoky neustávaly. Aifiny oči nakonec našly Sofii. „Až najdeš mou sestru,“ zašeptala, „řekni jí… řekni Scathach, že jsem to udělala… pro ni.“ Pak vynaložila poslední zbytky sil, stáhla Coatlicue zpět skrz bariéru mečů a propadly oponou špinavého kouře pryč.

Dým okamžitě zmizel, ozvala se rána a všechno sklo v širokém okolí a v celé budově se rozsypalo. Televize, které visely ve vzduchu, sletěly k zemi, potrubí se protrhlo a do místnosti chrlilo vodu. Jedna stěna celá popraskala a díra se táhla i na stropě, odkud se pomalu zřítila i část horního patra. Začalo hořet. Desítky malých požárů, které živily jiskry z drátů elektrického vedení.

Vyděšená a akce neschopná Sofie se nemohla ani hnout. V uších jí hučelo a byla neskutečně vyčerpaná. Viděla ovšem Johna Dee, jenž se pomalu vyškrábal na nohy a zvedl z podlahy Virginii a pak i Joshe.

Josh tam přitom stál a díval se na ni… ale Sofie vnímala jen jeho krví podlité rudé oči… a pohled naprostého pohrdání a nenávisti v jeho bledé tváři.

Dee se pak jal sbírat zbylé tři meče, Joshovi hodil další z nich a vydal se skrz zničenou místnost pro Kodex, který stále ležel na stole.

Sofie se pokusila zavolat bratrovo jméno, ale ústa měla plná špíny a popela, že nebyla schopná hlásku. Když pak k Joshovi alespoň zvedla ruku, pomalu a záměrně se k ní obrátil zády a vyrazil za Johnem Dee a Virginií z hořící místnosti.

Ani se neotočil.

KAPITOLA 65

„To je Henge,“ řekl William Shakespeare při pohledu na dva stojící kameny překryté jedním naležato. „Jako Stonehenge.“

„Vytvořil jsem toto místo podle Stonehenge,“ souhlasil Marethyu. „Každá říše je energetickými branami propojená s minimálně jednou další. Některé dokonce i se dvěma a velké světy o velikosti celých planet mají energetických bran nespočet. Když jsem tvořil tento svět, potřeboval jsem jen dvě brány. Jednu spojenou s branou v Paříži.“

„Vy jste věděl, že ji použijeme?“ přerušila ho Scathach.

„Ano věděl.“

„Jednou mi musíte říct, jak jste to věděl,“ řekla vážně Scathach.

„Možná řeknu. Jednou.“

„A toto je druhá brána?“ zeptala se Johanka při pohledu na stojící kameny. „Kam vede?“

„Na křižovatku světů a říší,“ vysvětlil muž, vstoupil mezi kameny… a zmizel.

„Nesnáším brány,“ zamumlala Scatty. „Počkejte, jen se mrknu, jestli nás tam nečeká nějaké nemilé překvapení.“ Vytasila meče a zamířila mezi kameny. O vteřinu později se její lehce nazelenalá tvář znovu objevila ve vzduchu. „V pořádku, pojďte.“

Shakespeare následoval Scatty jako první, pak Johanka se Saint-Germainem ruku v ruce. Nakonec mezi kameny vyrazil Palamédes. Když se podíval zpátky, zjistil, že tato říše již spěje k zániku. Barvy začaly blednout, vše šedivělo a daleký horizont se začal rozplývat ve svítivý jemný prach. Tento čtvrtohorní svět umíral a rozkládal se. Rytíř ještě chvíli pozoroval, jak se vše víří a stoupá k obloze bez mráčků, která se postupně propadá do naprosté tmy. Jeden po druhém pohasínaly měsíce a Palamédes se zachvěl. Celý svět a vše, co v něm žilo, včetně výjimečných zástupců rostlinné i živočišné říše, umíralo, protože muž s hákem místo ruky už ho nepotřeboval. Vznikl jen z jediného důvodu, aby polapil nebo zachránil Scathach a Johanku. Marethyu musel vědět, že Saint-Germain bude následovat ženu kamkoliv. Mohutný rytíř se zamračil: věděl také, že za svým přítelem půjdou i oni dva s básníkem? Marethyu říkal, že je z minulosti… jak tedy mohl vědět tolik o budoucnosti?

Kdo byl tento muž s hákem místo ruky?

Saracénský rytíř v zamyšlení skočil na poslední chvíli mezi kameny do brány, než se i ona rozpadla na prach.

Muž s hákem čekal, až se i Palamédes objevil mezi ostatními. „Jsem rád, že jste se k nám připojil,“ řekl. „Doufal jsem, že nebudete zbytečně dlouho otálet.“ Pak se obrátil ke zbytku skupiny a zvedl levou paži. Hák zazářil zlatým světlem a částečně osvítil jeskyni, ve které se ocitli. „Vítejte v Xibalbě,“ oznámil Marethyu. „Naštěstí nemáme čas na prohlídku. Musíme odsud pryč hned teď,“ dodal a rozběhl se. „Teplo našich těl a aury na nás rychle upozorní některé obzvláště nevlídné hlídače a obránce této nehostinné říše. Následujte mě a za žádnou cenu neopouštějte cestu.“

„Nemám to tu ráda,“ zabručela Scatty, která si rukou držela nos, aby necítila odporný zápach síry.

„Už jsi tu někdy byla?“ zeptal se očividně překvapený Marethyu.

„Tak přece nevíte všechno,“ poznamenala se spokojeným úsměvem.

„Ne, všechno ne,“ přiznal muž, „ale vím vše, co potřebuji.“

„Kam nás vedete?“ zvolal Saint-Germain. „Chystám se vás provést řadou bran…“ oznámil Marethyu.

„Ne! Jen ne žádné další brány,“ zaskučela Scathach.

„Bohužel. Je mi líto. Ale nejsou to běžné energetické brány. Kdysi jsem prokázal laskavost Chronovi a on pro mě na oplátku sestavil tyto brány. Všichni se ovšem musíte držet blízko za mnou. Projdeme říšemi, z nichž každá obsahuje třináct bran – musíme projít těmi správnými v patřičném pořadí.“

„Jinak…?“ zeptal se Will.

Marethyu zavrtěl hlavou. „Věřte mi, že je dobře, že to nevíte.“

„Já bych ale chtěl,“ zamumlal básník.

Uháněli po úzké cestě, která se klikatila přes obrovské jezero černé tuhnoucí lávy. Na povrch vystupovaly bubliny, které občas vybouchly v gejzíru hustého tekutého magmatu vysoko do vzduchu. Dokonce čas od času některý vytryskl tak vysoko, že se dotkl stropu jeskyně vysoko nad nimi. Pak se hustá kapalina přilepila nahoře a chvíli visela dolů v různě dlouhých cárech, které se zlověstně houpaly, než se nakonec zřítily dolů.

„Tudy!“ zvolal Marethyu a ukázal na nejužší průchod ve velké kruhové jeskyni. „Toto je devět bran do ostatních říší, odkud se dostanete téměř do všech světů.“ Přestože všechny brány byly popsány ve starodávném písmu a symbolech, Shakespearovi neuniklo, že brána, k níž měli namířeno, vypadala daleko starší a prostší než ostatní. „Nultá brána,“ oznámil Marethyu než do ní vběhl.

Zbytek skupiny ho bez váhání následoval.

Do křišťálově průhledného světa, kde i slunce bylo skleněné a země stvořená ze skleněných střepů. Na zrcadlovém jezeře stálo třináct dalších bran.

„Musíme jít tou první,“ řekl jejich průvodce a ukázal na zdobenou klenbu z benátského skla. Rychle prošli dál…

Do světa zeleného písku, který se vlnil a přesýpal v hypnotických tvarech. Na obloze svítilo obrovské rudé slunce, které bylo tak blízko, že zřetelně viděli jednotlivé erupce na jeho povrchu. Sluneční erupce se opisovaly do písečných vzorů na zemi. Zde stálo třináct třpytivých bran z křemene.

„Tady znovu tou první,“ řekl muž s hákem a zamířil mezi dva pilíře.

Nyní vstoupili do říše ledu, kde zapáchalo kyselé mléko a třináct energetických bran bylo vyrobeno ze sražené šlehačky.

„Druhou branou…“

Ocitli se ve světě otravných výparů a nažloutlé mlhy, kde se nesl zoufalý pláč miminek. Třináct bran zde tvořil kroutící se dým, který v mlze jen vzdáleně připomínal pilíře oblouků.

„Pátou bránou…“

Vpadli do říše ropy a dehtu, kde kovově zbarvený hmyz pil z naftových jezírek. Překvapilo je třináct bran rafinovaně zdobených v jedné obrovské stěně z uhlí.

„Osmá brána…“

Před nimi se otevřel svět zdevastovaný velkou katastrofou, z města zbyla jen prázdná skořápka a déšť zde znečistil všudypřítomný popílek. V budově, která možná kdysi bývala hotel, uviděli třináct otvorů bez dveří.

Marethyu ukázal na jedny: „Tady poslední, třinácté…“

Vylezli na mírně stoupající svah pokrytý žlutými a bílými kvítky. Nad nimi se modralo nebe, na kterém se tu a tam objevil bílý mráček, a teplý vzduch chutnal po soli.

Všichni se konečně zhluboka nadechli, aby vyčistili své plíce od jedovatých plynů a chutí světů a říší, kterými za posledních pár minut prošli. Marethyu se vydal do kopce a zastavil se až nahoře, kde se kochal pohledem do dálky.

Jeden po druhém se k němu připojil jako zbytek skupiny, až všichni nesmrtelní stanuli na vrcholku kopce.

Dívali se klidně a tiše na ostrovní ráj.

Dole, kam až oči dohlédly, se rozprostíralo zlaté město. Z velké výšky vypadalo trochu jako bludiště, protože městem protékala řada modrých kroutících se vodních kanálů. Budovy zdobily barevné vlajky a zástavy a sladce vonícím vzduchem se nesla příjemná hudba a smích.

Uprostřed ostrova stála obrovská pyramida. Její vrchol však byl plochý a zaplněný stovkami stožárů. Drobné nahoru a dolů pohybující se tečky a body napovídaly alespoň mlhavě velikost této výjimečné stavby.

„Před námi stojí bájná Pyramida slunce,“ řekl Marethyu a hákem ukázal před sebe. „Vítejte na ostrově Danu Talis.“

KAPITOLA 66

Prométheus zaklapl mobil a podíval se na Perenelu s Nikolasem. Starobylá bytost očividně zestárla. V rusých vlasech nyní prosvítaly stříbrné proužky.

„To byl Niten,“ řekl velice tiše, a Flamelovi poznali z tónu hlasu, že se nedozvěděl dobré zprávy. „Josh vyvolal Coatlicue. Sofie, Niten a Aife dorazili na místo právě ve chvíli, kdy vystoupila na svět, ale Dee ji nějakým kouzlem uvěznil. Bohužel Joshovi se omylem povedlo to kouzlo zlomit a osvobodil ji.“ Pak mu hlas vypověděl službu. Za okamžik se slzami v očích pokračoval: „Aife se obětovala, aby Coatlicue stáhla zpět do jejího vězení za hranicemi tohoto světa. Je pryč. Ztracena navždy.“

„A dvojčata?“ vydechla Perenela.

„Sofie je v bezpečí s Nitenem. Ale čaroděj a Virginie utekli a Josh šel s nimi. Odešel dobrovolně. Přišli jsme o něj. Přešel na stranu pánů z temnot.“

POZNÁMKA AUTORA

ALKATRAZ

„Pojmenoval jsem toto místo Isla de los Alcatraces (Ostrov pelikánů), protože jich tu žije spousta.“ – Španělský námořník Juan Manuel de Ayala v roce 1775.

Místa, o kterých se mluví v Tajemství nesmrtelného Nikolase Flamela, jsou skutečná. Z dosud publikovaných čtyř dílů je možné odhadnout cestu, kterou dvojčata podnikla přes San Francisko do Mill Valley, ulicemi Paříže, ze St. Paneras na Euston Road v Londýně až ke Stonehenge, a také ze Sausalita do Point Reyes a zpět do centra San Franciska. Přesto je tu jedno místo, důležitější než všechna ostatní. Objevuje se ve všech předcházejících knihách série a točí se kolem něj celý příběh. Je to Alkatraz.

Skála je ústředním bodem celé série.

I když byl ostrov oficiálně „objeven“ a pojmenován Juanem Manuelem de Ayala v roce 1775, původní kalifornské obyvatelstvo, indiánský kmen Ohlone, sem jezdilo sbírat vejce a lovit ryby již dlouhou dobu předtím. Neexistují důkazy, že by byl ostrov trvale osídlen, na rozdíl od nedalekého Angel Island.

V roce 1853 postavili na ostrově první maják na celém západním pobřeží. Protože kvůli mlze nebylo světlo z majáku často vidět, původní stavba měla i zvon, který bylo nutné rozeznít ručně. Celý maják byl zautomatizován až o více než sto let později, přesně v roce 1963. Původní mlhový zvon se dochoval dodnes a maják je stále funkční.

Dnes ovšem známe Alkatraz spíše jako bývalou státní věznici, i když se našly záznamy s datem kolem roku 1861, které ukazují, že Alkatraz hostil i vězně z Americké občanské války. První oficiální věznici zde ovšem zprovoznili až v roce 1867. Původně byla určena pro vojenské účely, ale po velkém zemětřesení v roce 1906 sem byli přechodně přesunuti i jiní vězni z pevniny. Alkatraz sloužil jako vojenské vězení do roku 1933, kdy se stal federální věznicí. Z této doby také pochází většina legend a vyprávění o Skále a jejích nenapravitelných obyvatelích – včetně Al Caponeho, který zde strávil sedm let od roku 1932. Jako federální věznice sloužil Alkatraz pouhých třicet let do roku 1963.

O šest let později zde na již opuštěném ostrově přistála skupina Indiánů, která zastupovala více než dvacet různých kmenů, a pokusila se ho prohlásit za původní indiánské území. Vydali i politické prohlášení, ve kterém skupina Indiánů všech kmenů nabídla za Alkatraz americké vládě dvacet čtyři dolarů ve skleněných korálcích a červených látkách. Ironická nabídka vyjadřovala přesvědčení kmenů, že ostrov jim stejně americká vláda ukradla. Chtěli zpět to, co považovali za indiánské území, a zamýšleli zde založit Centrum studií amerických indiánů a velkou indiánskou školu. Indiánská okupace trvala devatenáct měsíců, a přestože nakonec selhala a zbytek indiánů byl z ostrova odvezen, úspěšně upozornili na problematiku původního obyvatelstva na území celých Spojených států.

Na stěnách budov na ostrově lze stále najít kresby a nápisy z této doby, z nichž nejhojněji jsou zřetelné na zdi u mola. Na ceduli s nápisem United States Penitentiary dokonce dopsali rebelové červenou barvou Indiáni vítáni a Indiánské území.

V roce 1972 se Alkatraz stal součástí Národního rekreačního parku Golden Gate, a každý rok ostrov navštíví více než milion lidí.

Když jsem začal rozvíjet myšlenku, která vedla ke vzniku série tajemství nesmrtelného Nikolase Flamela, potřeboval jsem umístit děj na místo, které muselo splnit řadu podmínek. Muselo to být poblíž velkého města a přesto relativně špatně dostupné. Muselo být dostatečně velké, aby se zde schovala armáda příšer, a také samozřejmě dostatečně zakořeněné v lidském povědomí a historii. Během let jsem navštívil řadu opuštěných hornických měst v Kalifornii, jako Bodie, město duchů v duchu Divokého západu, nebo neobydlených usedlostí podél Boston Post Road, a některé pevnosti na slavné obchodní cestě Santa Fe Trail. Každé z těchto míst nabízelo zajímavé možnosti, ale stále to nebylo ono.

Pak jsem nakonec před osmi nebo devíti lety zavítal na Alkatraz. Věděl jsem téměř od chvíle, kdy jsem vystoupil z lodi, že to je to pravé místo. A toto jedno rozhodnutí pak dalo tvar a směr všemu ostatnímu. Když jsem zvolil Alkatraz, bylo jasné, že se příběh bude odehrávat v San Francisku a od toho se odvíjely všechny ostatní polohy a umístění na Západním pobřeží. Ostrov se nestal jen hlavním klíčovým místem, ale téměř další postavou. Tady je malý ostrůvek – s rozlohou okolo devíti hektarů – s bohatou historií. A jeho „hlasem“ se stal Juan Manuel de Ayala.

Pak jsem se na Alkatraz mnohokrát vracel a pokaždé jsem objevil něco nového. Jestli někdy budete mít možnost navštívit Skálu v noci, udělejte to, pak možná uslyšíte hlasy duchů…

PODĚKOVÁNÍ

Znovu musím připomenout lidi, bez kterých by tato série nikdy nevznikla, a poděkovat jim. Seznam se rozšiřuje s každou další knihou, ale některá jména se nemění:

Beverly Horowitz a Krista Marino z Delacorte Press, které mi ochotně poskytly čas a prostor, a nabídly nekonečnou a nekončící podporu, stejně tak jako Colleen Fellingham.

Barry Krost a Richard Thompson, kteří se mě snažili, většinou úspěšně, udržet na té správné cestě.

Sherrod Turner a Jim Di Bella, kteří mi pomohli utéct, když jsem potřeboval.

Jill Gascoine a Alfred Molina – díky za azyl a bezpečné útočiště.

A zde jsou další, kteří různými způsoby podpořili vznik této knihy, zvláště pak Colette Freedman, Robert a Sharon Freedman, také Melanie Rose, Julie Blewett Grant, Michael Carrol, Patrick Kavanagh a Garth Nichols.

A nesmím zapomenout na Claudette Sutherland.

O AUTOROVI

Michael Scott, uznávaný odborník na mytologii a lidovou slovesnost je jedním z nejúspěšnějších irských spisovatelů. Patří mezi mistry fantasy, sci-fi, strašidelných a pohádkových příběhů a Irish Times ho nazvaly králem fantasy na Ostrovech. Zaříkávač představuje čtvrtou knihu ze série Tajemství nesmrtelného Nikolase Flamela. Všechny předchozí díly: Alchymistu, Čaroděje i Vědmu vydala Euromedia k. s., Knižní klub.

Stránky Michaela Scotta můžete navštívit na www. dillonscott.com

Michael Scott

ZAŘÍKÁVAČ

Tajemství nesmrtelného Nikolase Flamela

Z anglického originálu The Necromancer /The Secrets of the Immortal

Nicholas i lamel/ vydaného v Random Children’s Books a division

of Random House Inc. New York pod značkou Delacorte Press

v roce 2010 přeložila Zuzana Fišerová

Citace z irské balady Miloň Čepelka

Grafickou úpravu dle anglické předlohy

navrhl pro české vydání David Dvořák,

kreslené písmo na obálce Ivan Brůha

Redigovaly Alena Peisertová a Stanislava Zábrodská

Vydala Euromedia Group k. s. – Knižní klub, Praha, 2010,

jako svou 5490. publikaci.

Odpovědná redaktorka Viola Lyčková

Technický redaktor David Dvořák

Počet stran 400

Sazba TYPOSTUDIO, s. r. o., Praha

Tisk Tlačiarne BB, spol. s r. o., Banská Bystrica

Vydání první

Pro čtenáře fantasy od 12 let do 112 let

Naše knihy distribuuje knižní velkoobchod

Euromedia Group, k. s. – knižní distribuce,

Nádražní 32, 150 00 Praha 5

Zelená linka: 800 103 203

Tel.: 296 536 111

Fax: 296 536 246

Knihy lze nakoupit v internetovém knihkupectví

www.knizniweb.cz

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai