Tajemství nesmrtelného Nikolase Flamela - Válečník

Michael Scott

(2011)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Romány, Sci-fi a fantasy

Alchymista umírá a jeho ženě Perenele zbývá několik dnů. Doktor John Dee je prohlášen za psance a lidskému pokolení hrozí zkáza. Legendární dvojčata - zlato a stříbro - se rozdělila. Jeden svět zachrání a druhý zničí. Kdo je kdo? Sága irského mistra fantasy Michaela Scotta se blíží ke konci. K rozuzlení dramatického příběhu, který nezná hranic, už zbývá pouze jeden, poslední díl – Kněžka....

DVOJČATA Z LEGENDY SE ROZDĚLILA – KONEC SE BLÍŽÍ

Alkatraz:

I když byl doktor John Dee prohlášen za psance a nežádoucího, Machiavelli a Billy the Kid pokračují v jeho misi. Ukol, který před ně postavily starobylé bytosti, je jednoduchý: vypustit příšery z ostrova a poslat je do San Franciska, aby započaly zkázu lidského pokolení.

Danu Talis:

Svět, do kterého se dostaly Scatty s Johankou, je daleko nebezpečnější, než si vůbec kdy dokázaly představit. A neobjevily se zde náhodou – má to svůj důvod. Stejně tak i přítomnost Saint-Germaina, Palaméda i Shakespeara. Celá skupina se setkala, aby mohli cestovat časem na Danu Talis a pomohli jej zničit. Protože ostrov Danu Talis, v lidské mytologii známý jako Atlantida, musí padnout, aby pak mohl vzniknout nový moderní svět.

San Francisko:

Konec se již neodvratně blíží. Josh Newman si vybral svou cestu, a nebude stejná jako cesta sestry Sofie nebo alchymisty Nikolase Flamela. Bude bojovat po boku Johna Dee a záhadné Virginie Darové. Pokud Sofie nenajde své dvojče dřív, než začne bitva, vše bude ztraceno – navždy.

KNIŽNÍ KLUB

Michael Scott

The Warlock

The Secrets of the Immortal

Nicholas Flamel

Copyright © 2011 by Michael Scott

Translation © Zuzana Fišerová, 2011

Jacket art © 2011 by Michael Wagner

ISBN 978-80-242-3248-5

Pro Annu

sapientia et eloquentia

Nikolas Flamel umírá.

Tak dlouho jsem se této chvíle bála, noci, kdy se ze mě stane vdova.

Můj ubohý statečný Nikolas. Přestože značně sešel, je oslabený a vyčerpaný, seděl dnes večer se mnou a Prométheem u stolu s křišťálovou lebkou, do které nechal proudit zbytky svých sil, abychom mohli vystopovat Joshe do centra San Franciska, do sídla Johna Dee.

Sledovali jsme vyděšeně, jak Dee chlapce použil jako zaříkávače, jenž oživuje mrtvé. Přinutil ho povolat Coatlicue, strašlivou nestvůru z rodu archónů, jež získala přízvisko pramáti všech bohů. Snažili jsme se ho ze všech sil varovat, ale marně. Dee ho má ve své moci a je silnější než kdy předtím. Když na místo dorazili Aife s Nitenem a Sofií, Josh se k nim otočil zády a odešel s Johnem Dee a jeho nelítostnou společnicí Virginií Darovou. Napadlo mě, zda to bylo opravdu dobrovolně.

Vidět Joshe – naši poslední naději a šanci, jak porazit starobylé bytostí z temnot a ochránit svět – odcházet s naším nepřítelem, bylo pro mého manžela příliš. Ztratil vědomí a zhroutil se na zem. Stále se neprohrál a já nemám dost sil, abych ho vzkřísila. Zbytek svých sil si musím ponechat na to, co přijde. Jednoho po druhém jsme ztratili všechny kteří nám mohli stát po boku v boji: Aife je uvězněna mimo tento svět ve věčném zápase s archónkou Coatlicue. Scatchach a Johanka naopak Uvízly v daleké minulostí, navíc jsme ztratili spojení i se Saint-Germainem, a ani Palamédes se Shakespearem se dlouho neozvali. Dokonce i Prométhea lebka oslabila natolik, že se jeho říše kolem něj rozpadá. Zůstala jen Sofie, která je ale nyní naprosto rozrušená bratrovou zradou. Zůstala někde ve městě, nevím kde, ale alespoň má s sebou Nitena a ten ji ochrání. Je toho ještě tolik, co se musí dozvědět. Nakonec vše tedy zůstalo na mně, vždycky jsem věděla, že se to stane. Před více než šesti sty osmdesáti lety když jsem byla ještě dítě, mi má babička představila muže s hákem místo levé ruky. Prozradil mi mou budoucnost i budoucnost světa. Pak mě svázal slibem mlčenlivosti. Čekám na tento den celý svůj život. Konec se tedy neúprosně blíží, a já vím, co musím udělat.

Z deníku alchymisty Nikolase Flamela

Středa 6. června,

Zapsala Perenela Flamelová, vědma, v říši starobylého Prométhea, jež sousedí

se San Františkem, mým druhým domovem

STŘEDA

6. června

KAPITOLA 1

Nejprve se objevili bojovníci se šakalí hlavou, velkýma rudýma očima a zahnutými zuby. Zdobila je lehká černá vyleštěná zbroj. Proudili z kouřícího otvoru v jeskyni do Xibalby, kde se někteří postavili před devatero energetických bran, jiní prohledávali jednoduchou jeskynní říši, aby se ujistili, že jsou tu sami. Anubové se pohybovali naprosto tiše, jako obvykle. Zůstávali nenápadní až do okamžiku, kdy dostali povel k útoku, pak začínali děsivé výt.

Když se bojovníci přesvědčili, že je místo pusté, objevila se zvláštní dvojice. Jako anubové byli oblečeni do skleněné a keramické zbroje, ačkoliv ta jejich byla spíše na ozdobu než k užitku. A vše připomínalo styl z dob Staré egyptské říše.

Před několika minutami opustil pár téměř přesnou kopii ostrova Danu Talis a vydal se na cestu tuctem říší a světů, z nichž některé byly velmi podobné tomu lidskému, jiné naopak naprosto rozdílné. Přestože oba byli od přírody velice zvědaví a rádi by každý z těch světů prozkoumali blíže, nikde se nezdrželi. Pokračovali cílevědomě dál sítí energetických bran, která je dovedla až na křižovatku světů.

Nezbývalo příliš času.

Do Xibalby vedlo devět bran, které vypadaly jako obyčejné, ne zrovna zdařile zdobené otvory v černé stěně jeskyně. Dvojice opatrně, pomalu postupovala od deváté brány, dávala si velký pozor na bublající lávu, která prskala a chrlila lepkavé gejzíry roztavené rudy přes jejich cestu. Nakonec dorazili ke třetí bráně, zvané Brána nářků. Dokonce i anubové, kteří neznali strach, odmítli přijít blíž. Hluboko ve své DNA měli zakořeněné pradávné vzpomínky, které je varovaly, že na tomto místě kdysi jejich druh málem vymřel poté, co utekli ze světa lidí.

Když se pár blížil k otvoru v jeskyni, kostrbaté znaky vyryté nad vchodem začaly žhnout mléčně bílým světlem. Odráželo se v nich skleněné brnění tajuplné dvojice, které osvěcovalo prostor okolo. Dvojice pak získala černobílý odlesk a na malou chvíli vypadali oba nádherně.

Bez dalšího váhání nebo pohledu zpět pak vkročili do brány…

… během mrknutí oka se dvě postavy oblečené ve stej ných tričkách a sepraných džínách objevily uprostřed kruhového náměstí na Point Zero před katedrálou Notre-Dame v Paříži. Muž vzal ženu za ruku a spolu rychlou chůzí vyrazili troskami kamenů a soch, které se válely všude kolem, pryč.

A protože byli v Paříži, nikomu nepřišlo divné, že mají tmavé sluneční brýle, ačkoliv slunce již dávno zapadlo.

KAPITOLA 2

Budova se ztrácela v plamenech. Spustil se nejméně tucet alarmů, které vřískaly jako splašené. Vše zaplnil hustý černý nedýchatelný kouř, který zapáchal tavící se gumou a plasty.

„Ven, musíme hned pryč!“ Doktor John Dee přitom krátkým mečem v pravé ruce prosekal těžké ocelové a dřevěné dveře, jako by byly z papíru. „Dolů po schodech,“ přikázal.

Virginie Darová bez váhání proskočila dírou ve dveřích. V dlouhých tmavých vlasech jí přitom zajiskřilo.

„Za mnou,“ zavelel Dee a sklonil hlavu, aby se do otvoru vešel. Z těla anglického čaroděje proudila žlutá aura a zápach zkažených vajíček udeřil Joshe naplno do tváře, když pospíchal za doktorem.

Joshovi se zvedal žaludek, a nebylo to jen kvůli nechutnému zápachu pukavců, který obalil Johna Dee jako žlutý mrak. Hlava mu třeštila a před očima mu tancovaly červené mžitky. Cítil závrať a stále se lehce třásl ze setkání s krásnou archónkou Coutlicue. Ze všech sil se snažil pochopit poslední sled událostí. Jen matně si vzpomínal, jak se vůbec dostal do této budovy. Přijel autem, řídil po okresních silnicích… po dálnici… a nakonec projížděl městem. Ale po celou dobu netušil, kam jede. Jediné, čím si byl jist, bylo, že někde na něho čekají.

Josh se pokoušel soustředit, aby zjistil, jak se zde ocitl, ale čím více se snažil, tím více se všechny vzpomínky ztrácely v mlze.

Pak si vzpomněl na Sofii. Zvláště Josh si všiml, jak strašně se změnila. Když vstoupila do doktorova bytu, Josh cítil dojetí i radost, ale byl i zmatený. Proč přišla? Jak ho našla? Museli ji za ním poslat Flamelovi, uvědomil si. Ale to nevadí, teď tu byla s ním a mohla mu pomoci přivézt zpět na svět Coutlicue. To teď bylo nejdůležitější.

Ale jeho nadšení netrvalo dlouho. Velice brzy se vyděsil, a strach přemohl odpor a vztek na jeho sestru a to, co udělala. Ona mu nepřišla pomoci, ona… no vlastně nevěděl, co tím vším zamýšlela. Sledoval jako opařený, jak aura jeho sestry nabývá podoby zlověstného stříbrného brnění a jak vytahuje bič na nádhernou a bezbrannou Coutlicue. Srdceryvný a zoufalý pláč archónky lámal jeho srdce, a když se k němu otočila a vzpínala ruce, viděl v jejím pohledu bolest ze zrady, což už bylo moc i na něj. To on ji povolal z daleké říše, to on byl odpovědný za její bolest, a nyní jí nebyl schopný pomoci.

Aife skočila Coatlicue na záda a Sofie ji mrskala stále dál a dál svým strašným bičem. Pak upírka stáhla ubohou archónku zpět, odkud přišla. Když zmizeli, Joshe zasáhla vlna neuvěřitelného zármutku. Byl tak blízko, jen krůček od toho, aby dokázal něco mimořádného. Kdyby se Coatlicue vrátila mezi lidi, určitě by… Josh polkl, v ústech cítil odporných zápach tavící se gumy, zakašlal a do očí se mu nahrnuly slzy. Nebyl si vlastně jistý, co by Coatlicue udělala.

Jen dva kroky před Joshem běžel Dee ze schodů a pak se otočil. V šeru vypadaly jeho oči zlověstně a nebezpečně. „Drž se za mnou,“ vyštěkl. Zvedl hlavu a bradou ukázal nahoru směrem k plamenům. „Vidíš? Zase zničili, co se jim postavilo do cesty. Smrt a zkáza provázejí Flamelovy a jejich přisluhovače.“

Josh se znovu rozkašlal ve snaze získat alespoň trochu čerstvého vzduchu do plic. Nebylo to ale poprvé, co podobné obvinění slyšel. „Scathach to také říkala.“

„Její jediná chyba je, že si vybrala špatnou stranu,“ čarodějova slova doprovázel nelibý škleb. „Chybu, kterou jsi málem udělal i ty.“

„Co se tam nahoře vlastně stalo?“ zeptal se Josh. „Všechno se seběhlo tak rychle a Sofie…“

„Tohle není nejlepší doba na vysvětlování.“

„Ale já to chci vědět,“ trval na svém rozzlobeně Josh a ve vzduchu se kromě zapáchajícího kouře objevil nádech pomerančů.

Dee se zastavil. Jeho aura zářila tak jasně, že i oči i zuby získaly žlutou barvu. „Joshi, byl jsi jen krůček od toho, abys změnil svět, a to navždy. Začali jsme složitý proces, díky kterému by se Země opět proměnila v ráj. A to vše skrze tebe.“ Doktorova tvář pak znehybněla do rozzlobené nehybné masky. „Flamelovi dnes zmařili mé plány. Víš proč? Protože oni a ostatní jim podobní nechtějí, aby svět byl lepší. Flamelovi přežívají ve stínu na okraji společnosti, schovávají se za jiné životy, žijí ve lži. Jejich síla pramení z cizí bolesti a potřeb druhých. Vědí, že v mém novém světě pro ně nezbude žádný stín, ve kterém by se skryli, a žádné utrpení, ze kterého by mohli těžit. Proto nechtějí, abych já a mně podobní uspěli. Dnes jsme se i díky tobě dostali blíže k našemu cíli než kdy předtím.“

Josh se zamračil a snažil si v hlavě uspořádat vše, co doktor řekl. Přemýšlel, jestli Dee lže. Určitě lže… ale Josh se nemohl zbavit pocitu, že je přece jen zrnko pravdy na tom, co nesmrtelný čaroděj říká. A co by potom byli Flamelovi?

„Řekni mi,“ pokračoval Dee. „Viděl si přece Coatlicue.“

Josh kývl. „Ano, viděl.“

„A jak vypadala? Nádherně?“

„Ano,“ potvrdil Josh a zamrkal, když si ji vybavoval. Nikdy předtím neviděl nikoho tak úžasného, při pohledu na ni se mu téměř tajil dech.

„Já jsem kdysi viděl i její pravou tvář,“ dodával Dee tišeji. „Bývala jednou z nejmocnějších archónů, což byla mocná starodávná rasa, která ani možná nepocházela ze Země. Archóni vládli světu ještě předtím, než se začal počítat čas. Coutlicue byla vědátorka, která užívala technologii tak vyspělou, že byla k nerozeznání od magie. Dokonce dokázala ovládat živly.“ Dee po očku bedlivě pozoroval Joshe, a když nijak nereagoval, pomalu pokračoval. „Coatlicue dnes mohla přeměnit svět v ráj, kterým býval. Mohla jej opravit a zachránit. Ale viděl jsi, co s ní Aife provedla.“

Josh ztěžka polkl. Před pár minutami viděl upírku skočit na záda archónky a stáhnout ji do nicoty otvorem, kterým přišla. Znovu přikývl.

„A viděl jsi, co jí provedla tvá sestra?“

„Ano.“

„Sofie bičovala Coatlicue a rozhodně to nebyl obyčejný bič. Vsadil bych se, že jí ho dala Perenela. Byl spletený z vlasů Medúzy. Jen pouhý dotek ti způsobí nemyslitelnou bolest.“ Dee se natáhl a položil Joshovi ruku na rameno. Josh cítil teplo, které mu proudilo do těla. „Joshi, Sofii už není pomoci. Je hluboko pod vlivem kouzel Flamelových. Stala se z ní jejich loutka, otrok. Využijí všechnu její sílu, jako to už udělali tolikrát.“

Josh potřetí kývl. Věděl, že Flamelovi před nimi našli i jiná dvojčata, a také si pamatoval, že mnozí z nich nepřežili.

„Věříš mi, Joshi Newmane?“ zeptal se najednou Dee.

Josh se podíval na čaroděje, otevřel pusu, aby odpověděl, ale nevydal ani hlásku.

„Aha,“ usmál se Dee. „Dobrá odpověď.“

„Ale já jsem nic neřekl.“

„Někdy i žádná odpověď je odpověď,“ řekl nesmrtelný čaroděj. „Dobrá tedy, zeptám se jinak: věříš mi víc než Flamelovým?“

„To ano,“ okamžitě odpověděl Josh. Neměl o tom sebemenších pochyb.

„A co bys teď nejvíc chtěl?“

„Zachránit svou sestru.“

Dee přikývl. „Ale samozřejmě,“ řekl Dee, který nezvládl zakrýt výsměch a opovržení ve svém hlase. „Jsi přece člověk.“

„Je ovládaná kouzlem. Každé kouzlo se dá zvrátit. Jak ho zlomím?“ požadoval radu Josh.

Doktorovy oči se proměnily ve žluté kameny. „Existuje jen jeden způsob: musíš zabít toho, kdo ji ovládá – buď Nikolase nebo Perenelu, nebo oba dva.“

„Já ale nevím jak…“

„Můžu tě to naučit,“ přislíbil Dee. „Musíš mi jen věřit.“

Někde uvnitř budovy se roztříštilo sklo, zazněl skoro harmonický zvuk, téměř zvonková melodie, a pak dveře nad nimi nevydržely nápor žáru a rozletěly se. Po schodech dolů se hrnul špinavý dým. Budovou otřásly další a další dílčí exploze, které poničily téměř všechno, co jim přišlo do cesty. Praskliny se šířily omítkou jako pavučinové sítě a zábradlí bylo najednou příliš horké, aby se ho dalo držet.

„Co tam nahoře vyvádíte?“ zakřičela Virginie zezdola. Zelená průhledná aura obklopovala její tělo a zvedla černé dlouhé vlasy do vzduchu, kde vytvořily temný plášť.

„Jen pár malých alchymistických pokusů…“ začal Dee.

Pak ho ale přerušil mohutný výbuch, který jim všem podlomil kolena. Ze stropu se na ně snášela omítka jako prapodivný déšť a po schodech se řítila zapáchající voda z prasklého odpadu.

„A jeden nebo dva větší,“ dodal.

„Musíme odsud rychle zmizet. Celá budova se co nevidět zřítí,“ připomněla Virginie. Otočila se a pokračovala dolů po schodech. Dee s Joshem ji následovali.

Josh přikrčil nos. „Není tu cítit připálený chleba?“ zeptal se dost podiveně.

Virginie rychle mrkla nahoru na Johna Dee. „Ani nechci vědět, odkud se ten zápach bere.“

„To máš pravdu,“ souhlasil doktor.

Když dorazili na konec schodiště, Virginie se vrhla proti dveřím, aby je vyrazila, ale odrazila se od nich jako pingpongový míček. Byly zamčené a zajištěné tlustým řetězem.

„Ty dveře určitě nemají být zamčené, je to proti protipožárním pravidlům,“ zamumlal Dee nespokojeně.

Virginie promluvila řečí, kterou americký kontinent neslyšel celá staletí, pak ale rychle přešla zpět do angličtiny. „Dnešek snad už nemůže být horší,“ zadrmolila spíš pro sebe.

Najednou se ozvalo cvaknutí a zasyčení a seshora je začala skrápět sprcha z hasících rozstřikovačů na stropě. Celá trojice byla brzy promočená na kost a všude kolem se šířil štiplavý zápach.

„Asi ještě může,“ dodala Virginie. Zabodla svůj ukazováček do hrudi anglického čaroděje a začala: „Jsi jako Flamelovi, i když si to odmítáš připustit. Smrt a zkáza jdou i ve tvých stopách, doktore.“

„Nejsem jako oni.“ Dee chytil zámek na řetězu do dlaně a stiskl. Jeho aura zazářila žlutě a skapávala na zem v dlouhých táhlých kapkách.

„Myslela jsem, že nechceš svou auru použít,“ rychle opáčila Virginie.

„Předpokládám, že právě teď už opravdu nezáleží na tom, jestli se schovávám,“ řekl doktor a přelomil zámek, jako by byl z kartonu.

„Nyní stejně každý ví, kde jste,“ souhlasil Josh.

„Už jdou po mně,“ souhlasil Dee. Otevřel dveře a uhnul, aby mohla projít jeho nesmrtelná společnice a Josh. Naposledy se podíval do plamenů, které neutichaly navzdory hasícím stříkačkám, a prošel dveřmi. Téměř na prahu ovšem málem vrazil do Virginie a Joshe, kteří se zastavili hned za dveřmi.

„Myslím, že už jsou tady,“ zamumlal Josh.

KAPITOLA 3

„Marte, Mstiteli.“

Mars strávil ve vězení tak dlouhou dobu, že nyní již ztratil schopnost rozeznávat, jestli sní nebo vzpomíná. Byly myšlenky a výjevy, které se mu honily hlavou, opravdu jeho, nebo je v něm zanechal Klarent? Jednalo se o jeho vzpomínky, nebo o vzpomínky někoho jiného, kdo meč někdy nosil? Co vlastně byla pravda?

Přestože si však nebyl jistý tolika vzpomínkami, zda jsou opravdu jeho, za některé by dal i ruku do ohně. Vzpomínky, které jsou jeho nedílnou součástí, hluboko zakořeněné a nezapomenutelné, protože tvoří samotnou podstatu jeho bytí.

K těm patřily vzpomínky na jeho syny Romula a Rema. Na ty nikdy nezapomene. Ale ať se snažil sebevíc, nemohl si vybavit tvář své ženy.

„Marte.“

Dokázal znovu prožít bitvy do posledního detailu. Vzpomínal si na všechna jména králů i vesničanů, se kterými kdy bojoval, každého hrdinu, kterého zabil, i každého zbabělce, který před ním utekl. V paměti stále nacházel objevné cesty, které podnikli s Prométheem v dobách, kdy vyráželi prozkoumávat neznámé světy a nově vytvořené říše.

„Ctihodný Marte!“

Zažil divy a zázraky, ale také děsy a noční můry. Bojoval se starobylými bytostmi i archóny, antiky a dokonce s legendárními pravládci Země. Tehdy ho uctívali jako hrdinu a zachránce lidí.

„Marte, vzbuď se!“

Nechtěl se probudit, protože by znovu pocítil bolest a horší než to bylo, že by si znovu uvědomil svou bezmoc. Byl vězeň a co hůř, zůstane jím až do konce světa. Když byl vzhůru, jeho trest a utrpení mu připomínalo časy, kdy se ho lidé báli a vyhýbali se mu.

„Vstávej!“

„Marte… Marte… Marte…“

Ten hlas – nebo to byly hlasy – byl otravný a neústupný, ale i povědomý.

„Vstávej!“

Starobylá bytost ve vězení z kostí hluboko v katakombách pod Paříží nakonec otevřela oči. Než se zbarvily do krvavě ruda, prosvítila je původní blankytně modrá. „Co je?“ zavrčel a hlas se odrážel od stěn helmy, kterou nikdy nesundával.

Naproti stála dvojice, která vypadala jako lidský pár. Oba byli vysocí a štíhlí, do hněda opálení, což navíc umocňovala zářivě bílá trička a světlé džíny doplněné bílými teniskami. Žena byla na ježka ostříhaná, zatímco muž neměl vůbec žádné vlasy. Oba skrývali své oči za stejnými neproniknutelně černými brýlemi.

Pak najednou současně oba brýle sundali. Jejich oči zářily jasně modrou barvou s malými černými zorničkami. I přes bolest, kterou způsobovala na povrchu jeho těla neustále pronikající aura, jež se na vzduchu měnila v kamenný krunýř, si nakonec na dvojici vzpomněl. „Isis?“ zachroptěl v prastarém jazyce DanuTalis.

„Ráda tě vidím, starý příteli,“ řekla žena.

„Osiris?“

„Už tě hledáme strašně dlouho,“ dodal muž. „Nyní jsme tě konečně našli.“

„Ale co ti to udělala?“ pokračovala očividně pohnutá Isis.

Čarodějka z Endoru kdysi uvěznila Marta hluboko v pařížských katakombách. Jeho celou se stala lebka tvora, který nikdy nezahlédl sluneční světlo. Ale to jí nestačilo. Přidala navíc mučení: donutila jeho auru, aby neustále pronikala na povrch těla, kde tvrdla jako láva, která vyvěrá ze zemského nitra a tuhne na zemském povrchu. Nechala ho trpět pod stále se obnovujícím krunýřem, který mu způsoboval neuvěřitelná muka a uvěznil ho v podzemí lépe než jakékoliv mříže.

Mars Mstitel se pokusil zasmát, ale zvuk připomínal spíše zavytí. „Po celá staletí po mně nikdo ani nevzdechl a najednou se zdá, že jsem opět v kurzu.“

Isis a Osiris se rozdělili a každý se vydal jedním směrem kolem velké šedé sochy, která vypadala jako uvězněná ve věčném úsilí postavit se.

Dolní část Martova těla od pasu dolů byla hluboko zapuštěná do podloží, které předtím Dee zkapalnil a následně nechal ztuhnout v kost. Z levé předpažené ruky Martovy rostly slonovinové krápníky a na zádech mu stály přilepené vyděšené sochy satyrů s otevřenými tlamami. Za starobylou bytostí ležel dlouhý obdélníkový podstavec, na kterém strávil v pokoji tisíce let. Nyní byl v půli rozdělený mohutnou prasklinou.

„Víme, že tu byl Dee,“ řekla Isis.

„Ano, našel mě. Jsem velice překvapený, že se s vámi o tuto informaci podělil,“ zachroptěl Mars. „Nepohodli jsme se a nakonec se stal jedním z těch, co mě tu uvěznili.“

„Dee nám neřekl ani slovo,“ pokračoval Osiris. Stál za Martem a prohlížel si velice pečlivě každý detail soch satyrů. „Zradil tě. Zradil nás všechny.“

Mars zasyčel bolestí. „Nikdy jsem mu neměl věřit. Požádal mě, abych probudil schopnosti chlapce s čistou zlatou aurou.“

„A použil ho k tomu, aby do našeho světa povolal Coatlicue,“ zašeptala Isis.

Rudočerný dým se vyvalil z Martových očí. Jeho tělem projela křeč a velké kusy ztvrdlé aury odpadly z jeho těla, aby je během malé chvíle nahradila další. Těžkým vzduchem projel odér spáleného masa.

„Coatlicue? Když naposledy drancovala říše a světy, tak jsem s ní bojoval,“ namáhavě ze sebe vyrazil přes bolest tuhnoucí aury. „Tehdy jsem přišel o spoustu svých přátel.“

Žena v bílém přikývla. „Všichni jsme přišli o rodinu i přátele. Doktor nějakým způsobem přišel na to, kde je uvězněná a přivolal ji zpět,“ vysvětlila Isis.

„Ale proč?“ zahřměl Martův hlas. „Na tomto světě není dostatek starobylých bytostí, které by uspokojily její hlad.“

Osiris zaklepal klouby na Martova záda, jako by zkoušel pevnost skořápky „Myslíme si, že ji chtěl vypustit do světa, aby volně procházela mezi říšemi. Je na útěku, jelikož jsme ho prohlásili za psance – kvůli jeho nespočetným selháním. Nyní hledá pomstu a hrozí nebezpečí, že jeho msta zničí všechny říše a nakonec i tento svět. Jeho šílenství přinese zkázu nám všem.“

Isis a Osiris obešli každý svým směrem sochu starobylé bytosti a potkali se znovu před jeho očima. „Ale my jsme sledovali jeho prohnilý pach, který nás dovedl až sem… k tobě,“ řekla Isis.

„Osvoboďte mě,“ zaprosil Mars. „Pusťte mě na něj, potrestám toho opovážlivce. Nechte mě, abych ho dostal.“

Dvojice zavrtěla hlavami. „To nemůžeme,“ řekla smutně Isis. „Když tě Zephaniah svázala, použila kombinaci archónské technologie a kouzel prapůvodních pánů Země, které ji určitě naučil Abrahám. Neumíme to zlomit.“

„Tak proč jste sem přišli?“ zasténal Mars. „Co vás sem přivedlo z vašeho ostrovního ráje?“

Ve vstupu do sklepení se mihnul stín. „Já jsem je požádala, aby přišli.“

Stařenka v čisté šedé halence a sukni právě vešla do kostěné jeskyně. Byla malá a zavalitá se stočenými vlasy, jimiž prosvítaly šedomodré prameny. Její tvář zakrývaly velké černé brýle a v pravé ruce držela bílou slepeckou hůl. Klepala holí před sebou, až došla před uvězněného Marta a zarazila hůl do země.

„Kdo jsi?“ požadoval vysvětlení Mars.

„Copak ty mě nepoznáváš?“ Místností se pomalu začal linout odér podzimních ohníčků, který doplnila hnědavá aura, která proudila ze stařenky.

Mars se zhluboka přerývaně nadechl, když ho zaplavily dlouho zapomenuté vzpomínky. „Zephaniah!“

„Manželi,“ řekla čarodějka velice tiše.

Oči Marta Mstitele chvíli měnily barvu z modré do ruda a zpět, z jeho helmy se kouřilo a kamenná skořápka na mnoha místech praskala a začala v mohutných kusech odpadat. Starobylá bytost se pokusila pohnout, než se znovu na její kůži objevil nový krunýř. Mars zavyl a zaúpěl a jeho strach chutnal po spáleném mase, jež bylo cítit v podzemní cele. Nakonec se Mars vyčerpal a z jeho očí zmizela rudá barva, která dovolila proniknout zářivě modré. Pak se podíval na stařenu, která kdysi bývala jeho ženou, ženou, kterou miloval nade všechno, a která ho tu svázala a odsoudila k věčnému utrpení. „Co po mně ještě chceš, Zephaniah?“ zeptal se skoro šeptem.

„Ale proč tak nepřátelsky, můj milovaný?“ řekla stará žena s děravým úsměvem. „Přišla jsem tě osvobodit. Nastal čas, svět znovu potřebuje válečníka.“

KAPITOLA 4

Dva policisté se zastavili, když spatřili podivuhodnou trojici, která právě proběhla dveřmi do zdevastované vstupní haly hořící budovy. První šla žena, kterou následoval mladík a trojici uzavíral starší muž.

„Zůstal ještě někdo naho…“ začal jeden z policistů, ale pak zahlédl meč v ruce staršího muže, který se na něj díval, a další meč mu navíc visel u boku. Když policista sahal po své zbrani, všiml si, že dva meče má i chlapec v pásu na bocích. Nejpodivnější však bylo, že žena s dlouhými vlasy nesla v rukách něco, co připomínalo dřevěnou flétnu.

„Ruce vzhůru,“ přikázal druhý policista. „Položte své zbraně,“ zvedli své zbraně muži zákona.

„Pánové, tak rádi vás vidíme,“ vystoupil do popředí šedovlasý starší muž.

„Stůjte, zůstaňte, kde jste!“

„Jsem doktor John Dee, vlastním tuto společnost Enoch Enterprises.“

„Položte meče na zem, pane.“

„Nemyslím, že je to dobrý nápad. Jsou to cenné starožitnosti z mé soukromé sbírky.“ Anglický čaroděj se odvážil o další krok blíž.

„Okamžitě stůjte! Nevím, jestli je to pravda,“ řekl jeden z policistů. „Ale vím, že nechci stát nikde poblíž nikoho s mečem v ruce. Položte zbraně na zem a to ihned,“ dodal, když se uzavřených výtahových dveří začal linout šedivý kouř.

Poslední, co policisté slyšeli, byla slova ženy: „Johne, proč neuděláš, o co tě pánové žádají?“ Už když mluvila, přibližovala ke rtům flétnu. Oba padli k zemi v bezvědomí při prvním tónu, který vyloudila na svůj cenný nástroj. „A přestaň mrhat naším časem,“ vyštěkla poté Virginie. Překročila nevšímavě těla policistů a vydala se k otvoru, kde bývávaly vstupní dveře, a vyběhla na ulici. „Jdeme!“

„Pojedeme autem.“ Dee zamířil k Telegraph Hill, ale uprostřed silnice se zarazil, když si všiml, že Josh ho nenásledoval. Chlapec stál nad dvěma muži ve vstupní hale. „Jdeme, nemáme moc času!“

„Vy je tu chcete jen tak nechat?“ zeptal se očividně naštvaný Josh.

Dee se podíval na Virginii, pak zpět na Joshe. Oba nesmrtelní současně přikývli.

Josh zavrtěl hlavou. „Já je tu ale nenechám. Celá budova by je brzy zavalila.“

„Na tohle ale nemáme čas…“ začala Virginie.

„Joshi.“ Dee byl viditelně rozladěn, vzteky zuřil, že ho obklopila jeho žlutá páchnoucí aura.

„Ne.“ Joshova levá ruka sáhla po dřevěné rukojeti meče, který měl v opasku u boku. Halu okamžitě zaplnila pronikavá vůně pomerančů a kamenné ostří začalo lehce pulzovat pomalým a pravidelným tepem. Josh ucítil nával tepla, který stoupal jeho paží do ramene a usadil se vzadu na krku. Jeho prsty sevřely pevněji známou rukojeť: toto je Klarent, starodávná zbraň známá jako Meč zrádců.

A začaly se pomalu objevovat vzpomínky…

Dee v historických šatech běžel hořícím městem. V náručí držel spoustu knih.

Londýn, 1666.

Joshova pravá ruka sklouzla k druhému meči, který visel po pravé straně jeho nohy. Do jeho kůže začal pronikat chlad a Joshovi se ihned vybavilo, jak se i tato zbraň jmenuje. Byl to Durendal, meč vzduchu, který kdysi nosili ti nejlepší rytíři světa.

Objevily se jiné vzpomínky…

Po obou stranách padlého válečníka stáli v zářivě stříbrné a zlaté zbroji dva rytíři. Chránili mrtvého od útoků mrchozravých příšer, které se plížily stíny.

V Joshovi převládl čistý vztek. „Přeneste je stranou,“ nařídil. „Nenechám je tu zemřít.“

Na chvíli to vypadalo, že se mu doktor postaví, ale nakonec přikývl a zkroutil rty do neupřímného úsměvu. „Ale jistě. Máš pravdu. Nemůžeme je tu takto nechat, že Virginie?“

„Já bych to klidně udělala,“ řekla žena.

Dee na ni vrhl nepříjemný pohled. „No, já tedy ne.“ Zasunul meč do opasku a zamířil zpět do budovy. „Máš svědomí, Joshi Newmane,“ podotkl Dee, když se ohýbal k prvnímu policistovi, kterého chytil pod pažemi. „Buď ale opatrný, viděl jsem umřít spoustu dobrých mužů kvůli jejich mravním zásadám.“

Josh lehce táhl druhého muže přes dlážděnou podlahu ven. „Náš otec nás se Sofií vždy učil, abychom se řídili svým svědomím a srdcem, pak určitě neuděláme chybu.“

„Vypadá to, že je tvůj otec velice moudrý muž,“ souhlasil Dee. Těžce popadal dech, když táhnul policistu přes ulici, kde je oba položili za policejní vůz.

„Možná se s ním jednou seznámíte.“

„To pochybuji.“

Virginie Darová vlezla do limuzíny, která byla stále zaparkovaná na ulici. Střechu nyní pokrýval nános popela a skleněných střepů. „Musíme zmizet, a to hned!“

Dee si sedl dozadu vedle Virginie a Josh položil oba meče na zem před sedadlo spolujezdce. Pak usedl za volant a zeptal se: „Kam to bude?“

Virginie se nahnula dopředu. „Nejdřív odsud vypadneme.“ Ze střechy právě bafnul do zelena zbarvený kouř, který způsobil, že jejich tři aury – žlutá, světle zelená i zlatá – problikly. „Musíme se dostat z města, jak nejrychleji to půjde. Teď jsme na sebe upozornili všechno na západním pobřeží Ameriky. A to všechno sem už míří.“

Blížící se sirény rozechvěly chladný ranní vzduch.

„A nemluvila jsem o policii,“ dodala Virginie.

KAPITOLA 5

Konec světa se blíží.

Špinavě bílý Jeep Wagoneer z roku 1963 se řítil krajinou, která velice rychle ztrácela veškeré barvy. Řídil Prométheus, jehož mohutné ruce byly zaryté do volantu tak silně, že pod jejich sevřením plast i kov téměř praskaly. Za ním seděla Perenela s Nikolasem, který měl hlavu položenou v jejím klíně.

Prométheova říše se rozpadala. Blankytně modrá obloha zbledla, mraky vypadaly jako zmuchlané ubrousky a postupně i ty ztrácely barvu a působily jako stejnorodé šmouhy. Během mrknutí oka se zastavilo moře. Vlny zamrzly v pokoji a míru, a jejich modrozelené zbarvení zmizelo jako mávnutím kouzelného proutku. Nejprve zbělaly a nakonec zešedly a rozsypaly se na šedý prach. Zlatavé písky a vyleštěné oblázky jako by shořely na uhel a strašidelný vítr rozfoukával popel a proháněl jej do větrných vírů. Když dopadal na stromy a trávu, jejich tvary se již také ztrácely a rozpadaly, zatímco barvy jako by někdo vysával. Vše, co roste, nejprve zežloutlo a získalo nádech kostěné běloby, než se nakonec rozpadlo v křídově šedý prášek.

Když zmizel i poslední barevný nádech, začaly blednout i odstíny šedé. Samotný horizont se pomalu rozsypával jako špinavý sníh, který za sebou zanechával těžkou neproniknutelnou temnotu.

Jeep skákal po úzké pobřežní cestě za úpění motoru a pneumatiky se otáčely na rychle blednoucím povrchu. V autě to vonělo po anýzu a Prométheova aura zářila okolo jeho těla. Byla tak jasná a horká, že téměř sežehla sedadla a tavila střechu nad jejich hlavami. Starobylá bytost se úpěnlivě snažila udržet svou říši pohromadě alespoň do doby, než auto dosáhne hranice světa lidí na Point Reyes. Ale byla to těžká bitva. Svět, který vytvořil před tisící let, se nevyhnutelně rozpadal a umíral.

Události posledních pár hodin Prométhea neskutečně vyčerpaly. Pomáhal Flamelovým vystopovat Joshe pomocí křišťálové lebky, která vysála jeho sílu jako upír. Věděl, jak nebezpečné tyto lebky jsou. Jeho sestra Zephaniah ho nejednou před nimi varovala, ale on se sám a dobrovolně rozhodl, že alchymistovi a jeho ženě pomůže. Prométheus vždy stál na straně lidí.

A tak položil ruku na starověký nebezpečný předmět a použil jeho sílu… na oplátku lebka vysála jeho vzpomínky a jeho auru. Byl nyní strašně zesláblý. Věděl, že je jen krůček od toho, aby ho sežehla jeho vlastní aura. Během několika hodin se starobylá bytost v plné síle se zářivě rudými vlasy změnila na bělovlasého muže, jehož i původně jasně zelené oči vybledly.

Byl už tak blízko, blizoučko ke hranicím… ale jen na to pomyslel, auto náhle obklopila bílá mlha.

Prométheus se lekl a téměř sjel z úzké cesty. Na chvíli si myslel, že ho rozpadající se říše dohonila, ale pak se zhluboka nadechl a ucítil svěží mořský vzduch plný soli. Uvědomil si, že vidí jen úplně přirozenou mlhu, která se běžně kroutila na Point Reyes. Čas od času dokonce překračovala i hranice do jeho světa. Bylo to další znamení, že už byli opravdu blízko.

Z mlhy se najednou vynořily téměř lidské postavy, lemovaly cestu jako stíny. „Mé děti,“ vzdechl Prométheus. Byli to poslední z prvních lidí. Kdysi dávno je aura starobylé bytosti probudila k životu v městě beze jména, na hranici světů. Hliněná stvoření se stala prvními lidmi. Vypadala trochu děsivě, ale ti lidé nebyli zlí, byli jedineční jako nic jiného na světě. Stvořeni z hlíny a bláta, nedokonalí ve své formě s holými hlavami bez vlasů, které jen tak tak nesl úzký krk. Tváře měli nedotvořené jen s mlhavými otvory tam, kde mají být ústa a oči. Následovali Prométhea všemi říšemi, kterými prošel, a inspirovali vznik mýtů a bájí s notnou dávkou děsu a hrůzy pro každého, kdo je potkal. Přežili celá tisíciletí. Nyní jich zbylo jen málo. Bloudili po Prométheově říši a hledali život a světlo aury. Zvuk motoru je přivábil a nyní jako slunečnice, která se otáčí za sluncem, následovali auto plné hutné aury, zvláště té známé anýzové – zdroje věčného života.

Bez nezkrotné vůle Prométheovy ovšem říše i s jejími obyvateli zanikala, hliněná kůže prvních lidí praskala a odpadávaly z ní kusy, které se rozpadávaly na prach ještě dřív, než dopadly na zem. Prométheus při pohledu na tu zkázu, kdy se jeho první lidé rozpadali na prach, začal plakat. Proléval krvavě rudé slzy a šeptal ve starodávném jazyku DanuTalis: „Odpusťte mi.“

Jedna hliněná postava se zastavila přímo za autem a zvedla nepřirozeně dlouhou paži v gestu, které připomínalo zasalutování nebo sbohem. Starobylá bytost naklonila zrcátko, aby postavu pořádně viděla. Nikdy jim nedal jména, ale tohoto si pamatoval podle zjizveného vzoru na hrudi. Byl jeden z prvních, kterého jeho aura probudila k životu ve zničeném městě pradávných pánů země. Za postavou se šířila černočerná temnota, až ji dostihla a vysála z ní nejdříve veškerou barvu, až ji nakonec pohltila do věčného zapomnění. „Odpusť mi,“ zaprosil znovu Prométheus, ale v tu chvíli i zbytky prvních lidí, které přivedl k životu svou výjimečnou silou aury, byly pryč a zmizely i všechny stopy po jejich existenci.

Vnitřek auta opět ozářila Prométheova aura, malé jiskřivé plamínky tančily po veškerém kovovém povrchu. Jeho žhavé prsty zanechaly hluboké promáčkliny v zrcátku, které teď natočil na dvě osoby vzadu v autě. „Scathach měla pravdu,“ zahučel. „Vždycky říkala, že smrt a zkáza následují kroky Nikolase Flamela.“

KAPITOLA 6

„Neutíkej – musíme jít klidně,“ nařídil Niten. Železné prsty japonského bojovníka se zaryly do Sofiina ramena a donutily ji zastavit.

Lehce je setřásla a řekla: „Ale musíme…“

„Musíme splynout s davem. Nesmíme na sebe zbytečně upozorňovat,“ řekl pomalu štíhlý Japonec. „Schovej ten bič pod kabát.“

Sofie Newmanová si ani neuvědomila, že stále v ruce drží Perenelin černo stříbrný kožený bič. Pevně ho zavinula a schovala pod levou ruku pod kabát.

„Rozhlédni se,“ pokračoval Niten. „Co vidíš?“

Sofie se otočila. Stáli na úpatí Telegraph Hillu. Vysoko do nebe šlehaly plameny a stoupal hustý černý kouř. Všude kolem houkaly sirény i klaksony aut, zatímco lidé se dívali vstříc ohnivé zkáze jedné z těch hezčích budov přímo pod Coit Tower.

„Vidím oheň… a kouř…“

V budově něco bouchlo a střepy a kousky nábytku zasypaly bílý mikrobus značky Volkswagen, který parkoval venku. Všechna okna auta na pravé straně popraskala a rozsypala se. V Nitenově tváři se na okamžik objevil úlek, a to normálně jeho obličej byl nepropustný jako maska. „Podívej se na lidi okolo,“ řekl jen. „Válečník vždy musí vědět, co se děje kolem.“

Sofie se podívala na lidi. „Všichni se dívají na hořící budovu,“ odpověděla tiše.

„Přesně tak,“ souhlasil Niten. „A to musíme i my, jestli máme splynout s davem. Otoč se a dívej se.“

„Ale Josh…“

„Josh je pryč.“

Sofie začala vrtět hlavou.

„Otoč se a dívej se na oheň,“ zvedl hlas Niten. „Když budeš ve vězení, těžko svému bratrovi nějak pomůžeš.“

Dívka se obrátila a pohlédla směrem k ohni. Niten měl pravdu, ale jen tak stát, nic nedělat a nesledovat svého bratra prostě nebylo správné. Každou sekundu, co se zde zdrželi, se Josh vzdaloval pryč od ní. Hořící budova se najednou zamlžila a zmizela pod náporem Sofiiných slz. Rychle zamrkala a rukou je setřela, tak že jí na tvářích zůstaly černé šmouhy. Všichni diváci ustupovali, protože zápach, který způsobovala hořící guma i nátěry barev a laků, tavící se kovy, jež se mísily s ostatními pachy, začaly být neúnosné. Stejně tak učinili Niten se Sofií.

Josh je pryč.

Zachvátil ji strašný pocit naprostého zoufalství, jako by ji někdo bodl přímo do srdce. Její dvojče, mladší bráška, udělal přesně to, co přísahal, že nikdy neudělá: opustil ji. Pak ji přemohly slzy, začala hlasitě vzlykat a za chvíli ani nemohla popadnout dech.

„Tohle není moc nenápadné,“ upozornil Niten. Přistoupil k Sofii a lehce položil prsty levé ruky na Sofiino předloktí, pak je povzbudivě stiskl. Téměř okamžitě Sofii obklopil bohatý kořeněný odér podobný dřevnaté vůni poctivého zeleného čaje, který jako by ji vlil klid a rozvahu do žil. „Potřebuji, abys byla statečná, Sofie. Silní dokážou přežít, ale stateční dokážou zvítězit.“

Dívka se zhluboka nadechla a podívala se do černých Nitenových očí. Najednou si uvědomila překvapující okolnost, že jeho oči se utápí v moři neprolitých slz. Mistr meče zamrkal a po tváři se mu začaly hrnout slzy jako hrachy.

„Nejsi jediná, kdo dnes ztratil někoho velmi blízkého,“ pokračoval tiše Niten. „Znal jsem Aife více než čtyři sta let. Byla…“ Zarazil se a jeho tvář pod návalem emocí zkřehla. „Byla vzteklá, urážlivá a vztahovačná, také sobecká a arogantní… ale měl jsem ji moc rád.“ Z hořící budovy bafnul modrozelený dým, který se stočil k davu.

Sofie pozorovala lidi, kteří se odvraceli od kouře. Kašlali a drželi se za krky, ve kterých je očividně dým štípal. Většině z nich se zalily oči slzami, když je popel a kouř podráždily. Proto si nikdo nevšiml plačícího Japonce.

„Vy jste ji miloval,“ zašeptala Sofie.

Nitenova hlava lehce kývla na souhlas. „A svým způsobem ona milovala mě, i když by to nikdy nepřiznala.“

Ruce japonského bojovníka pevněji sevřely dívčinu paži a pak promluvil bezchybnou mateřštinou svého mládí. „Ale ona není mrtvá,“ pronesl nezdolně. „Ani archónka nebude schopná zabít Aife – královnu stínů. Před dvěma stoletími se levou zadní probojovala říší Jigoku, což je japonská obdoba pekla. Tehdy mě unesla Shinigami, bohyně smrti. Aife mě našla a já najdu ji.“ Pak se odmlčel a po chvíli pokračoval: „Stejně tak jako ty najdeš a zachráníš svého bratra.“

Sofie přikývla. Najde Joshe a zachrání ho, ať to stojí, co to stojí. „Přesně tak, najdu ho. Co pro to musím udělat?“ zeptala se, aniž si uvědomila, že také mluví bezchybnou japonštinou.

„Pojď za mnou,“ řekl Niten a vyrazil rychle se rozbíhajícím davem po bulváru Telegraph Hill směrem k Lombard Street.

Sofie běžela za ním a držela se ho tak blízko, jak jen to bylo možné. Nechtěla ho ani za nic ztratit v davu. Niten se obratně pohyboval kolem turistů i přihlížejících, aniž se jich dotkl. „Kam to jdeme?“ Musela křičet, aby ji Niten slyšel, protože okolo řvaly sirény přijíždějících hasičů a policejních aut.

„Musíme za Tsagaglalal.“

„Tsagaglalal,“ zopakovala dívka a jméno přivolalo vzpomínky čarodějky z Endoru. „Ta, která všechno vidí.“

KAPITOLA7

„Nech si vztek a zlost na ty, kteří si to opravdu zaslouží,“ odsekla Perenela. „Můj manžel za to nemůže.“

„To on je ten spouštěč,“ namítl Prométheus.

„A to byla vždy jeho úloha.“ Perenela seděla na zadním sedadle v autě vedle Nikolase. Hladila něžně manžela na hlavě. Alchymista byl v bezvědomí. Kůže mu zesinala, na tvářích popraskaly žilky a pod očima mu vylézaly fialové kruhy. Pokaždé, když mu Perenela přejela rukou po hlavě, zůstaly jí na prstech chuchvalce Nikolasových vlasů. Její manžel se nehýbal, sotva se mu zvedal hrudník s každým slabým nádechem. Vědma věděla, že je ještě naživu jen díky slabému pulzu, který mu nahmatala na krku.

Věděla, že Nikolas umírá a cítila… Cítila…

Perenela zavrtěla hlavou, nebyla si jistá, co cítí. Potkala tohoto muže a zamilovala se do něho v Paříži někdy v polovině čtrnáctého století. Vzali se osmnáctého srpna 1350, a jen na prstech jedné ruky by spočítala měsíce, které za tu doby nestrávili spolu. Byla o deset let starší než Nikolas a nebyl ani její první manžel, i když to, že byla vdova, mu prozradila až po století, co byli svoji.

Milovala ho od první chvíle, co ho potkala, a miluje ho stále, tak by přece měla… měla by být víc smutná, rozhořčená, vykolejená, že nyní odchází.

Ale Perenela to tak nevnímala.

Cítila spíš… úlevu.

Nevědomky přikývla. Ano, to je ono, ulevilo se jí, že už to všechno spěje ke konci.

Knihkupec, který se stal alchymistou – téměř jen náhodou – jí ukázal divy a zázraky. Cestovali spolu po celém světě i přilehlých říších. Společně bojovali s příšerami a netvory, kteří by měli navždy zůstat jen v lidských snech a fantaziích. A přestože si za ta léta našli přátele mezi lidmi i nesmrtelnými, dokonce i mezi starobylými bytostmi i druhou generací, hořká realita je naučila, že se mohou spoléhat jen sami na sebe. Pereneliny prsty jemně přejely po lícních kostech a bradě jejího muže. Jestli to má být jeho konec, zemře v jejím náručí a útěchou jí může být, že ho nepřežije o moc déle. Za celých šest set let společného života ji nikdy ani nenapadlo, že by mohla žít bez něho. Bylo to naprosto nepředstavitelné. Ale ještě není po všem, ještě nezemřel, a Perenela tomu nehodlá jen tak přihlížet. Udělá vše, co bude v jejích silách, aby Nikolase udržela při životě.

„Omlouvám se,“ pronesl najednou Prométheus.

„Není za co,“ přiznala Perenela. „Scathach měla pravdu: smrt a zkáza kráčí v našich šlépějích po staletí. Lidé kvůli nám umírali, aby nás chránili a bránili, dokonce i ti, kteří nás jen znali.“ Perenelina tvář se pak zkroutila bolestí. Za celé ty roky kolem sebe vytvořila ulitu, která ji chránila před smrtí a utrpením, ale byly okamžiky jako tento, kdy ulita popraskala a sesypala se, a Perenela cítila odpovědnost za každičký ztracený život.

„Ale vy jste i spoustu lidí zachránili a bylo jich opravdu hodně.“

„Já vím,“ souhlasila vědma, přičemž se dívala na Nikolasovu tvář. „Drželi jsme starobylé bytosti na uzdě, ztrpčovali jsme život Johnovi Dee i Maciavellimu a ostatním jim podobným celou věčnost.“ Otočila se a podívala se za sebe, kde postupující nicota pohlcovala vše a blížila se neúprosně k jejich autu. „Ale ještě jsme neskončili. Prométhee, nesmíš dopustit, abychom zde zemřeli.“

„Jedu tak rychle, jak to jen jde.“ Tvář starobylé bytosti pokryl lesklý rudě krvavě zbarvený pot. „Ale udržím tento svět pohromadě už jen chvilku…“ Venku zhoustla slaná mořská mlha, která obalila auto do slizkého kokonu. Prométheus zapnul stěrače, kterými se snažil vyčistit přední sklo. „Už tam skoro jsme,“ řekl a pak se zvedla mlha a světu se vrátily barvy, které byly tak jasné, že z nich až oči přecházely. Opustili Prométheovu říši a objevili se na Point Reyes. Starobylá bytost dupla na brzdy a těžké auto se na špinavé cestě téměř okamžitě zastavilo. Prométheus vypnul motor a vystoupil z vozidla. Stál tam opřený jednou rukou o střechu auta a díval se zpátky do mlhy, která se vířila, kroutila a rozplývala do tenkých vlákýnek.

Trvalo mu věčnost, než tento svět vytvořil a nespočetněkrát ho vylepšoval. Byla to jeho součást. A nyní jeho svět navždy mizel v nicotě. Protože jeho auru i vzpomínky vysála křišťálová lebka, věděl, že už nikdy nebude schopen ho obnovit. Na chvíli se mlha zvedla a dopřála mu poslední pohled do jeho krásného a poklidného světa…

A byl pryč.

Prométheus vlezl zpět do auta a otočil se dozadu na Perenelu s Nikolasem. „Takže tohle je konec? O tomto Abrahám mluvil.“

„Ještě ne, už to však nebude dlouho trvat,“ řekla Perenela. „Ale ještě máme čas. Musíme udělat ještě jednu věc.“

„Ty jsi vždycky věděla, že se to stane,“ pokračoval Prométheus.

„Věděla,“ potvrdila sebejistě Perenela.

„Máš dar vidět, co se stane.“

„Ano,“ souhlasila vědma, „ale nejen to. Některé věci jsem se dozvěděla od jiných.“ Podívala se na Prométhea a její oči v šeru úplně zářily. „Můj ubohý Nikolas. Vlastně nikdy neměl šanci, svůj osud si podepsal ve chvíli, kdy mu jednoruký muž prodal Kodex. Ta kniha změnila směr jeho života – obou našich životů – a spolu jsme změnili budoucnost lidstva. Když jsem byla ještě dítě, předtím než se vůbec Nikolas narodil, stejný jednoruký muž, který mu prodal tu knihu, mi prozradil mou budoucnost a vlastně i budoucnost světa. Samozřejmě že ne úplnou a celou budoucnost, ale její možnou variantu, jednu z mnoha. Během let jsem pozorovala, jak se jeho předpověď plní. On mi tenkrát řekl, co se musí stát – a co musím udělat já i můj budoucí manžel, aby lidstvo vůbec přežilo. Vždy byl loutkářem, který tahal za provázky – postrkoval, pomáhal, směroval nás – nás všechny – přesně k tomuto okamžiku. Dokonce i tebe, Prométhee.“

Starobylá bytost zavrtěla hlavou. „To si nemyslím.“

„I tebe. Kdo myslíš, že dodal odvahu tvému příteli Saint-Germainovi, aby ti ukradl oheň? Kdo myslíš, že mu prozradil tajemství tvého živlu?“

Prométheus otevřel ústa, aby něco namítl, ale rychle je beze slova zavřel.

„Jednoruký muž mi prozradil, že byl na světě na začátku a bude tu i na jeho konci.“ Perenela se nahnula dopředu. „Ty jsi tam byl, Prométhee. Ty jsi byl na Danu Talis, když probíhala závěrečná bitva. On tvrdil, že tam byl také – musel jsi ho tedy vidět.“

Prométheus zavrtěl velkou hlavou. „Nevzpomínám si na něj.“ Namáhavě se usmál. „Lebka ze mě vysála mé nejstarší vzpomínky. Je mi líto, vědmo, ale na jednorukého muže si nevzpomínám.“ Jeho úsměv se vytratil a zůstal hořký výraz. „Ale i bez toho již pro mě byla spousta informací nadobro ztracena nebo jsem je popletl již dlouho předtím.“

„Opravdu si na něj nevzpomínáš – jasně modré oči a místo levé ruky stříbrný hák?“

Prométheus znovu zavrtěl hlavou. „Je mi líto. Vzpomínám si na tváře nejlepších přátel, i když už si nevybavím jejich jména. Vzpomínám si na nepřátele, kteří stáli proti mně, a i ty, které jsem zabil.“ Pak se zamračil a jeho hlas se ztrácel v dáli. „Vzpomínám si na křik a pláč, zvuky bitvy, meče, které se spolu bijí, a pach starodávné magie. Na nebi hořel oheň… a pak se svět rozlomil ve dví a vše pohltila voda.“

„On tam byl.“

„To byla závěrečná bitva, vědmo. Všichni tam byli.“

Perenela se opřela do sedadla. „Když jsem ho poprvé potkala, byla jsem malé děvčátko. Zeptala jsem se ho na jméno. Odpověděl, že mu říkají Marethyu,“ snažila se dál vědma.

„To není jméno. To je označení: znamená to ‚smrť. Ale také to může být,člověk‘,“ přeložil Prométheus.

„Myslela jsem, že patří ke starobylým bytostem…“

Prométheus se zamračil, když ho zaskočily náhlé útržkovité vzpomínky. Prsty se mu zaryly hluboko do sedadla. „Marethyu,“ zamumlal a kýval hlavou. „Smrt.“

„Vzpomínáš si na něj?“

Zavrtěl hlavou. „Jen stíny vzpomínek. Ale rozhodně k nám nepatřil. Nebyl ani starobylá bytost, ani druhá generace. Navíc nepatřil k archónům ani k antikům. Vždycky stál a stojí nad námi všemi. Myslím, že je to člověk.“ Prométheus se pak obrátil a položil ruce na volant. „Kam chceš jet, vědmo?“

„Vezmi mě k Tsagaglalal.“

KAPITOLA 8

„Bože, tady dole to pěkně smrdí,“ kýchl Billy the Kid nahlas. „A myslím tím, že je to opravdu síla.“ Přitiskl ruce k očím, které mu slzely a kýchl znovu.

„Vlastně to není ještě tak zlé. Už jsem zažil horší,“ řekl tiše Niccolo Machiavelli.

Oba muži stáli v chodbách hluboko pod vězením Alkatraz. Z nízkého stropu kapala voda a kolem kotníků jim šplouchaly vlnky. Vzduch zamořily rozkládající se mořské řasy a ryby s příchutí ostrého zápachu ptačího a netopýřího trusu. Jediné světlo přicházelo z otvoru nad jejich hlavami, který vypadal jako jasně modrý čtverec uprostřed černočerné tmy.

Vysoký elegantní muž v šedém zaprášeném obleku se zhluboka nadechl. „Vlastně mi to dost připomíná můj domov.“

„Domov?“ zakašlal Billy a vytáhl červený kapesník ze zadní kapsy džin a přivázal si ho přes nos a ústa. „Váš domov obvykle zapáchá jako záchod divokých zvířat?“

Machiavelli se nebránil rychlému úsměvu a ve tmě se zablýskly jeho zuby. „No, Řím a Benátky – ach, sladké Benátky – v patnáctém šestnáctém století opravdu moc nevoněly… i když rozhodně neměly na Paříž v osmnáctém nebo Londýn v polovině devatenáctého století. Tehdy tam zápach ze splašků téměř ochromil život. Myslím, že tu dobu pak i tak nazvali.“

„To by se mi asi nelíbilo,“ řekl Billy. „Mám rád čerstvý vzduch a musí ho být hodně.“ Lusknul prsty a nakyslou atmosféru naplnila exotická vůně červeného pepře. Billyho prsty obalil hustý červený kouř a pak z jeho ruky vystřelila průhledná hořící koule, která se usadila asi ve výšce očí. Hopsala a pohupovala se jako mýdlová bublina, kterou jako by držel ve vzduchu závan slaného mořského vzduchu z chodby. „To mě naučil jeden apačský šaman,“ oznámil pyšně Billy. „Není to špatné, že?“

„To vůbec ne.“ Machiavelli spojil dlaně a vůni Billyho aury přebil hadí pach. Jasný bílý záblesk světla osvítil chodbu jako blesk. Červená bublina praskla a zmizela. „To mě naučil můj pán Aten,“ řekl Machiavelli.

Billy si mnul ruce o sebe a chomáčky kouře jeho červené aury padaly dolů do vody k jeho kotníkům. „Pěkné,“ přiznal hlasem, který tlumil šátek přes obličej.

Machiavelli po straně pohlédl na mladíka. „Vypadáš jako lupič s tím šátkem přes obličej.“

„Myslím, že se ke mně hodí.“

Dva muži, první ve zničeném obleku a drahých italských botách, druhý v džínách a vysokých botách pokračovali dál chodbou. Bílé světlo s nimi drželo krok a zahánělo přihlížející krysy do temných zákoutí.

„Nesnáším krysy,“ zamumlal Billy.

„Mají svůj smysl,“ namítl Machiavelli tiše. „Můžeš je použít jako vynikající špehy.“

„Cože?“ zastavil se očividně překvapený Billy. „Jako špehy?“

Ital šel chvíli dál, ale pak se také zastavil a podíval se na Billyho. „Ty ses nikdy nedíval na svět skrz zvířecí oči?“

„Ne, ale znal jsem jednu navažskou šamanku, která tvrdila, že se umí dívat orlíma očima. Nevěřil jsem jí, dokud mi neřekla, že skoro padesát kilometrů daleko se proti mně sbírá ozbrojená četa. Řekla mi, že jim to bude trvat dva dny, než mě najdou. A přesně tak se stalo, za dva dny mě chytli.“

„Přenést svou vůli do zvířete – nebo ostatně i do člověka – není vůbec těžké. To tě tvůj pán nic nenaučil?“

Billy nahnul hlavu na stranu. „Asi ne.“ Pak tiše skoro ostýchavě dodal: „Myslíte, že byste mě mohl učit?“

Nesmrtelný Ital se překvapeně podíval na mladého Američana. „Učit tebe?“

Billy se ošil. „No ano, jste na světě dost dlouho. Jste… jak to říct… ze středověku. To je hodně dlouhá doba.“

„Děkuji.“

„Vás Evropany vždy vaši pánové učili a trénovali…“

„A tvůj pán, Quetza… Quet…“

„Quetzacoatl,“ dokončil Billy.

„Je ze stejného rodu jako můj pán. Quetat… Quetza…“

„Říkejte mu Kukulkan.“

„Kukulkan je nesmírně mocná starobylá bytost. Slyšel jsi ho: byl na Danu Talis, když padl. Mohl by tě naučit zázraky. O mnoho, ale opravdu o mnoho víc, než jsem schopen já.“

Billy schoval ruce do kapes džin a najednou vypadal ještě mladší. „Abych byl úplně upřímný, nikdy mě vlastně nic nenaučil. Zachránil jsem mu život a on se mi odvděčil nesmrtelností. Vše, co jsem se o nesmrtelnosti a starobylých bytostech dozvěděl, bylo jen mou vlastní zásluhou, něco jsem pochytil tady, další tam.“

Machiavelli přikývl. „Můj osud nebyl zas až tak rozdílný. Můj pán mě v tom nechal plavat půl století. Pátrání tě určitě přivedlo k dalším nesmrtelným bytostem.“

„Ne tak úplně, a trvalo to poněkud déle,“ zakřenil se Billy. „Vůbec jsem nevěděl, že jsem nesmrtelný, dokud jsem jednoho dne nespadl z koně na cestě do Siera Madre a neskutálel jsem se do kaňonu. Slyšel jsem, jak se přitom lámou mé kosti. Ležel jsem na dně koryta a sledoval jsem, jak mi z kůže stoupá fialovočervený dým, zároveň jsem cítil své kosti křupat a srůstat zpět k sobě. Viděl jsem, jak se mi hojí rány, mizí odřeniny a srůstá kůže. Nakonec nezbylo ani pár jizev. Jediný důkaz mého krkolomného pádu byly na cáry roztrhané šaty.“

„Síla tvé aury tě vyléčila.“

„Tehdy jsem pro to neměl název.“ Billy zvedl ruku a z prstů se začal linout fialovočervený kouř jeho aury. „Ale potom jsem začal vnímat aury kolem jiných lidí. Dříve nebo později jsem dokázal rozlišit ty dobré od zlých, silné od slabých, zdravé od nemocných jen pouhým pohledem na barvu kolem jejich těl.“

„Ano, věřím, že kdysi měli všichni lidé tuto schopnost.“

„Pak jsem jednoho dne v Deadwodu v Jižní Dakotě zahlédl člověka s neuvěřitelně silnou aurou – ocelově šedé barvy, který nastupoval do vlaku. Neměl jsem ponětí, kdo to je, ale bez váhání jsem vyskočil a zaklepal na okénko. Když se na mě podíval, do smrti nezapomenu jeho oči – stejné barvy jako jeho aura – okamžitě jsem věděl, že i on vidí barvu kolem mého těla. Tehdy jsem si uvědomil, že nejsem sám, že existují další jako já.“

„Zjistil jsi někdy, kdo to byl?“

„O století později jsem ho potkal znovu. Byl to Daniel Boone.“

Machiavelli kývl. „Slyšel jsem o něm mezi ostatními jmény na seznamu nesmrtelných v Americe.“

„Je mé jméno na tom seznamu?“

„Není,“ řekl Machiavelli.

„Nevím, jestli je to dobře nebo špatně.“

„Mám rád jedno irské přísloví: Je lepší zůstat před zákonem bezejmenný.“

Billy souhlasil: „Taky se mi líbí!“

„Nicméně je povinnost každého pána svého služebníka vycvičit,“ pokračoval Machiavelli. „Kukulkan tě měl učit a cvičit.“

Billy znovu pokrčil rameny. „No, ona to není jen jeho chyba. Vždycky jsem měl trochu problém s autoritami. Dostalo mě to do nejedné kaše, když jsem byl mladý, a vlastně to pokračuje celý můj život. Zdá se, že jsem se nikdy přes to nepřenesl. Mým učitelem se stal Černý jestřáb – když se mě zrovna nepokoušel zabít. To on mě naučil to málo, co vím.“ Billy se zarazil a po chvíli dodal: „Je ale tolik věcí, o kterých jsem jen slyšel nebo četl. Tolik bych toho chtěl vidět.“ Pak znovu zmlkl a tišeji pokračoval: „Chtěl bych vidět další světy a říše, všechny, co existují.“

„Některé by tě tak nelákaly,“ odvětil automaticky Ital.

„Ale ty ostatní bych chtěl poznat.“

„Některé jsou opravdu nádherné,“ souhlasil Machiavelli.

„Od vás bych se toho mohl tolik naučit,“ pokračoval Billy. „A možná bych něco naučil i já vás.“

„To je možné, ale nic to nemění na faktu, že studenta už jsem neměl celou věčnost.“

„Proč ne?“

„Věř mi,“ začal Machiavelli, „bude lepší, když to nebudeš vědět…“ Zastavil se a hlavu naklonil na stranu. Dlouhým nosem jako by čichal pachy ve vzduchu. „Billy,“ vyhrkl najednou, „přijmu tě za studenta a naučím tě vše, co znám, ale mám jednu podmínku.“

„Jakou?“ zeptal se opatrně Billy.

„Příštích deset minut nevyslovíš ani hlásku.“

Než to dořekl, tunelem se šířil pronikavý zápach mrtvých ryb a hnijících mořských řas.

Pak se ze stínu vynořila příšera.

Billy nedobrovolně ustoupil o krok dozadu. „Pane jo, ty jsi ale hnusný…“

„Billy!“

KAPITOLA 9

„Ostrov Danu Talis,“ řekl Marethyu tiše a utáhl kolem sebe svůj plášť. „Jeden ze ztracených divů světa.“

Scathach, Johanka z Arku, Saint-Germain, Palamédes a William Shakespeare stáli na kopci a dívali se na obrovské zlaté ostrovní město, které sahalo tak daleko, kam jen oči dohlédly. Město bylo postaveno jako kruhový labyrint s důmyslnými blýskajícími se potůčky a vodopády, které se jím proplétaly. Sluneční paprsky se odrážely ve vodě jako na zrcadle a zlaté budovy to jen umocňovaly. Některá místa byla dokonce tak jasně zářící, že se na ně nedalo dívat.

Saint-Germain seděl na jasně zelené trávě a Johanka se k němu sehnula a přisedla si. „Danu Talis už neexistuje,“ řekl po chvíli. „Myslím, že jsem někde četl, že se potopil.“

„Dostali jsme se zpět v čase o deset tisíc let,“ vysvětlil muž v kápi. Vlahý větřík odhrnul lem jeho kutny a odhalil plochý kovový hák, který nahrazoval jeho levou ruku. „Toto je Danu Talis krátce před svým pádem.“

„Před svým pádem,“ zašeptala Scathach. Bojovnice vylezla na pahorek a rukou si zastínila oči. Nechtěla, aby ostatní viděli, že se jí lesknou slzami. Zhluboka se nadechla a marně se snažila, aby se její hlas netřásl dojetím. „Tam dole jsou i moji rodiče a bratr?“

„Všichni tam jsou,“ řekl Marethyu. „Všechny starobylé bytosti jsou zde na ostrově – ještě se nerozptýlily po různých říších a světech. Některé – jako Prométhea a Zephaniah – jste potkali ve své době, ale tady jsou stále mladí. Neznají vás, samozřejmě, protože vás ještě nepotkali. Znáš své rodiče, bojovnice, ale oni tě nepoznají, protože ses jim ještě nenarodila.“

„Ale mohla bych je znovu vidět,“ zašeptala Scathach a po tváři se jí hrnuly krvavě rudé slzy jako hrachy.

„To bys mohla, pokud na to bude čas.“

„Proč by nebyl?“ zeptal se Saint-Germain rychle.

„Danu Talis spěje ke zkáze. Dojde k tomu již brzy, za den, možná za dva nebo tři. Nevím přesně. Co ale vím, že se musí potopit brzy.“

„A co kdyby se to nestalo?“ zeptal se znovu Saint-Germain a stáhl si dlouhé vlasy z tváře. „Co kdyby ostrov nebyl zničen a dál vzkvétal?“

„Pak by nikdy nevznikl svět, který znáte,“ vysvětlil Marethyu trpělivě. „Ostrov musí být roztržen vedví a starobylé bytosti se musejí rozprchnout kolem světa. Magie, která zničí Danu Talis, musí otrávit půdu na Zemi, samotný vzduch, vodu v oceánech i oheň v sopkách, aby děti, které se narodí starobylým bytostem – druhá generace – byly tak odlišné od svých rodičů, jako se kdysi lišily starobylé bytosti od archónů.“

Jednoruký muž se obrátil ke Scathach. „Jestli ostrov přežije a nepadne, pak se nikdy nenarodíš ani ty, ani tvá sestra.“

Scathach zavrtěla hlavou. „Ale já jsem tady, a tudíž se tento ostrov musel potopit.“

„V této spirále času jistě…“ začal Marethyu, ale Shakespeare ho přerušil.

„Řekněte mi víc o spirálách času,“ prosil básník.

Jednoruký muž opět přitáhl kabát k sobě a otočil se ke skupince čelem. „Existuje mnoho spirál času, mnoho variací. Starobylý Chronos se jimi může pohybovat tam i zpět, i když jen jako pozorovatel. Nikdy do ničeho nezasahuje. I jen malá změna by ovlivnila celou spirálu i ostatní, které z ní vycházejí.“

„Můj pán, Tammuz, ten také umí cestovat časem,“ poznamenal Palamédes.

Marethyu kývl a dodal: „Ale může se pouze vrátit a sledovat, co bylo. Chronos má moc uvidět to, co se může stát.“

Saint-Germain se podíval na jednorukého muže. „Už jsem se s tím padouchem Chronem kdysi setkal. Nedá se mu věřit.“

Marethyovy oči se pobaveně usmály. „Je pravda, že tebe nemá moc v lásce. Doufejme, že vy dva se tu nepotkáte.“

„Tak proč je tedy tento proud času tak zvláštní?“ rychle se zeptal Saint-Germain.

Marethyu se otočil a podíval na zlatý ostrov. „Každá velká událost vytváří nespočet časových proudů a cest, různé možnosti a co kdyby.“ Mávl rukou k městu. „Dokážete si pak tedy asi představit, kolik různých časových proudů a spirál zřejmě vytvořila zkáza tohoto místa.“

„Ano… a?“ pronesl ostře Saint-Germain.

„Prošli jsme třinácti různými říšemi, abychom se sem dostali. Chronos je pro mě sestavil, abychom se nejen vrátili v čase, ale abychom prošli na začátek všemi časovými spirálami a proudy. Nyní jsme zde, na úplném začátku, než ostrov klesl na dno a čas se rozdělil na mnoho realit.“

„Ale proč?“ zeptal se Shakespeare. „Kdybychom nic neudělali, ostrov by se potopil a vše by pokračovalo, jak to bylo, ne?“

„Ale starobylé bytosti pod vedením Osirise s Isis pracovali na plánu, který by všechno změnil. Chtějí zabránit, aby ostrov klesl na dno, a to jednou provždy.“

Saint-Germain přikývl na srozuměnou. „Udělal bych na jejich místě to samé. Předpokládám, že na dotažení svého plánu měli nejméně tisíc let.“

„Co by se stalo, kdyby se jim to povedlo?“ zeptala se Johanka.

„Pak by vše, co jste znali, prostě nebylo,“ zopakoval Marethyu. „Nejen tento svět, ale i řada dalších říší. Milióny životů, desítky miliónů by byly navždy ztraceny. Ale vy – vy všichni – tomu můžete zabránit.“

Johanka z Arku seděla na nevysokém kopci a rozhlížela se po ostrově. Chytila za ruku svého manžela, který na oplátku sevřel její ruku ve svých a lehce ji stiskl. Naklonil se k ní a políbil ji na tvář. „Je to jen další dobrodružství,“ zašeptal. „Už jsme jich zažili tolik.“

„Ale tohle je jiné,“ zamumlala francouzsky Johanka.

Shakespeare přešel k Palamédovi, saracénskému rytíři, a řekl: „Kéž bych nepřestal psát,“ zamumlal. „Jaký krásný příběh by to byl.“

„Mě spíš trápí, jak ten příběh končí,“ zahřměl Palamédův hlas. „Nikdy jsem netoužil po ničem víc, než po klidném životě. A přece jsem vždy skončil uprostřed bitev a válek,“ zavrtěl nechápavě hlavou.

„Jak staré je to město?“ podivil se Saint-Germain nahlas. Zamžoural dolů do blyštivých ulic a vodních cest. „Trochu mi to připomíná Benátky.“

Marethyu pokrčil rameny. „Město není tak staré jako ostrov, a ostrov není tak starý jako Země. Povídá se, že ostrov pozvedli nejstarší starobylé rasy během jednoho dne s použitím kombinace magií všech základních živlů. Považovalo se to za největší kouzlo všech dob.“

„Je tu knihovna?“ zeptal se Shakespeare.

„Samozřejmě, básníku. Jedna z nejobsáhlejších na světě. Velká knihovna Danu Talis se nachází ve velkém sále vytesaném ve skále dole v té pyramidě. Trvalo by vám zbytek života prozkoumat pouze jednu polici. A jsou tam celé kilometry polic. Ostrov je v podstatě velmi moderní, ale civilizace na Danu Talis je stará, velice stará. První starobylé bytosti zde vládly před našimi známými, a na schodech pyramidy je vytesán seznam králů, který sahá stovky tisíců let do minulosti. A před nimi tu byly jiné rasy jako archóni, antici a kdysi dávno před nimi prapůvodní vládci Země. Jedna civilizace vznikala na pozůstatcích té předchozí.“ Marethyu ukázal svým stříbrným hákem k vysoké stupňovité pyramidě. „To je Pyramida Slunce a není to jen centrum ostrova, ale celé říše. Zde se rozhodne poslední bitva.“

„A tohle všechno víš, protože se to vlastně už stalo,“ řekla Scathach.

„V jedné z časových spirál, ano.“

„A co se stalo v těch dalších?“

Marethyu pokrčil rameny. „Existuje mnoho možností a variací, ale my jsme se vrátili před okamžik, než se časové roviny rozdělily, kde naše skutky mohou ovlivnit budoucnost.“

„Jak víte, že to všechno je pravda?“ chtěla vědět Scatty.

„Protože mi to řekl Abrahám.“

„Myslím, že bychom měli jít navštívit toho Abra –“ Scatty se zarazila, najednou se otočila a oči se jí nepřirozeně rozšířily.

Klidné ráno jako by rušilo tiché, ale pravidelné bručení, které připomínalo roj včel.

„Dolů…“ začal Marethyu a pak utichl a zavrávoral, protože ho zasáhl modrobílý elektrický výboj, který se přenesl do jeho háku, jenž jiskřil a prskal. Složil se k zemi a z jeho těla stoupal bledý kouř, zatímco jiskry stále tančily nad runami na jeho háku.

Johanka přistoupila, aby Marethya stáhla stranou, ale Saint-Germain ji zadržel. Zavrtěl hlavou a na vysvětlenou dodal: „Ne, počkej.“

Shakespeare a Palamédes se okamžitě rozdělili a postavili se z každé strany po boku svého přítele. Pokud by došlo k bitvě, rozhodně měli v úmyslu chránit záda Saint-Germaina.

„Blíží se vimany,“ vyhrkla Scathach. Přikrčila se, ale nesáhla po svých mečích připevněných na zádech. „Nehýbejte se a nesahejte na nic kovového.“

„Co jsou to vim…“ chtěla se zeptat Johanka, pak ale sledovala Scattyin prst, který ukazoval nahoru.

Teplý vzduch se zachvěl a ochladil, a s nebe se z ničeho nic snesly tři velké točící se talíře, které zůstaly viset nad jejich hlavami. Vydávaly jemný bzučivý zvuk a lehce se chvěly. Všichni zvedli hlavy. Na spodní straně létajících talířů viděli mapu Danu Talis.

„Vimany,“ vysvětlovala Scathach. „Létající talíře. Jen pár jich přežilo zkázu Danu Talis a doletěly do světa lidí. Můj otec měl jednu… dokud ji Aife nenabourala a nezrušila. Obviňoval za to mě,“ dodala hořce.

Největší vimana – měla na délku nejméně tři a půl metru – sletěla níž, ale nepřistála na zemi, kde se pod ní objevila tenká vrstva ledu. Pod průhlednou skleněnou střechou nahoře viděli dvě stvoření se šakalí hlavou, která je pozorovala velkýma rudýma očima.

„Nesnáším tyhle chlapíky,“ zamumlal Saint-Germain.

„Anubové,“ zašeptala Scathach. „Myslím, že máme potíže. Velké potíže.“

KAPITOLA 10

„Tady zatoč.“ Doktor John Dee se nahnul dopředu a ukázal doprava. „Vezmi to po Barbary Coast Trail a dál na Embarcadero. Pak musíš podle ukazatelů směrem na Oakland Bay Bridge.“

Josh kývl, pusu měl pevně sevřenou, aby ho to nenutilo něco říct, a nechtěl dýchat ani moc zhluboka, protože i dech anglického čaroděje zapáchal po zkažených vajíčkách.

„Kam jedeme?“ zeptala se ze stínu Virginie Darová.

„Pryč odsud,“ vyštěkl Dee. „Brzy se tu budou ulice hemžit policisty a hasiči.“

Josh přizpůsobil zrcátko, aby viděl dozadu do auta. Dee seděl téměř přesně za ním a jeho tělo obkreslovala tenká žlutá vrstva. Mladá žena seděla napravo, tak daleko od Johna Dee, jak to jen šlo, a dřevěnou flétnou lehce poklepávala do svých rtů.

Josh se soustředil na řízení, snažil se udržet těžké auto pod kontrolou a v mezích rychlostních limitů. Nechtěl myslet na to, co se právě stalo, a rozhodně ne na to, co se stalo s jeho sestrou. Ona se proti němu postavila – nebo spíš Flamelovi ji poštvali proti němu. Ale kde byla teď… a jak asi vysvětlí rodičům, že se mu ztratila? Měl se o ni starat a chránit ji, a to se mu nepodařilo.

„Jak se jmenoval ten komik,“ zeptala se najednou Virginie Darová, „byl to jeden z dvojice komiků, který řekl něco na způsob: ‚To jsi mě zase dostal do pěkné šlamastyky‘?“

„Stan Laurel,“ řekl Dee.

„Oliver Hardy,“ opravil ho Josh. Byli to oblíbení komici jeho otce. I když Josh měl raději šťavňatější humor bratří Marxových, jedna z jeho prvních vzpomínek zahrnovala okamžik, kdy seděl na klíně svého otce a cítil, jak se mu tělo otřásá smíchy, když se díval na Laurela a Hardyho.

„Oliver Hardy,“ zopakovala Virginie a souhlasně přikyvovala. „Jednou jsem ho potkala, je to už strašně dávno, když jsem poprvé přijela do Hollywoodu.“

„Vy jste hrála ve filmu?“ zeptal se Josh a podíval se na ni do zpětného zrcátka. Byla na to určitě dost hezká.

Šerem se vzadu mihly bílé zuby Virginie, jak se rychle usmála. „No, ještě předtím než přišel zvukový film,“ řekla a pak se otočila k anglickému čaroději. „No, to jsi mě zase dostal do pěkné šlamastyky.“

„Teď ne, Virginie,“ opáčil unaveně Dee.

„Už jsi mě dostal do problémů nejednou, Johne, ale nikdy to nebylo takové. Měla jsem vědět, že z toho nekouká nic dobrého, když se k tobě připojím.“

„Nebylo tak těžké přesvědčit tě,“ připomněl jí Dee.

„Slíbil jsi mi svět…“ začala, ale Dee ji rychle chytil za paži a očima ukázal k Joshovi. Pomlka v její řeči byla tak krátká, že by si jí těžko někdo všiml, „…ve kterém nebude žádné utrpení a bolest,“ dokončila pohotově, i když nebyla schopná zamaskovat notnou dávku sarkasmu v hlase.

Josh zahnul doprava z Bay Street na Embarcadero.

„Všechno ještě není ztraceno,“ řekl Dee. „Alespoň dokud máme toto.“ Rozevřel svůj špinavý a potrhaný kabát a vytáhl malou ručně vázanou knihu v zašlé měděné vazbě. Kniha byla zhruba patnáct centimetrů široká a kolem dvaceti centimetrů vysoká a byla starší než lidstvo samo. Doktor přejel rukou přes kovový povrch a pod prsty mu tancovaly žluté částečky jeho aury. Atmosféra v autě okamžitě zhoustla, když se promísily vůně jejich tří aur – pomeranče, šalvěje a síry. Vevnitř na veškerém kovovém povrchu se objevily malé jiskřičky. Světla uvnitř se zbláznila a zapínala se a vypínala, satelitní navigační systém na LCD obrazovce ukazoval jen duhový displej. Rádio se samo zapnulo a projíždělo všechny dostupné stanice, než v něm zapraskalo a ono nadobro zhaslo. Každá kontrolka na palubní desce se rozsvítila varovným červeným signálem. Těžké auto sebou trhalo, motor vynechával, až se zastavil.

„Zavřete to,“ zavolal Josh zepředu. „Vyřadí to veškerou elektroniku v autě.“ Dee zavřel knihu a strčil ji zpět pod kabát. Josh otočil klíčkem v zapalování a sešlápl plyn až na podlahu.

„To byla pěkná práce,“ řekla Virginie Darová.

„Kodex je klíčem ke všemu,“ pokračoval Dee, jako by se nic nestalo. „Jsem si jistý. Jen musím přijít na to, jak ho používat.“ Nahnul se dopředu a poklepal Joshovi na rameno. „Kéž by tak někdo nevytrhl poslední dvě stránky, že?“

Josh neřekl ani slovo. Když se musel soustředit na řízení, byl schopný nyní daleko jasněji uvažovat. Pod svým červeným tričkem s módním nápisem skrýval v látkovém pytlíku kolem krku poslední dvě stránky Kodexu, které z něj vytrhl v alchymistově knihkupectví. Ačkoliv začínal anglickému čaroději věřit – nebo spíš ho shledával méně nedůvěryhodným než Flamela-z nějakého jemu neznámého důvodu stále nechtěl, aby Dee věděl, že ty stránky má právě on.

„Všichni jdou po nás,“ Virginie poznamenala tiše. „A když říkám všichni, myslím opravdu všechny. Ti kuklubové v Londýně nebyli ničím ve srovnání s tím vším, co míří k tomuto městu.“ Otočila se na sedadle a zadívala se zadním okýnkem ven. K nebi nad San Franciskem stoupal vysoký sloup kouře. „I lidské úřady začnou vyšetřování. Nejprve tvá společnost způsobí problémy v Ojai a nyní její ředitelství vyhoří.“ Když mluvila, městem otřásla další exploze, která se nesla jako hrom široko daleko. „A není to jen obyčejný požár, jsem si jistá, že přijdou na to, že jsi skladoval v budově zakázané látky.“

„Možná pár chemikálií, které jsem potřeboval na pokusy,“ řekl ledabyle Dee.

„Nebezpečné chemikálie,“ pokračovala Darová. „Také jsi napadl dva policejní důstojníky. Úřady nařídí pečlivě tě prověřit. Ani toho se nebojíš?“

Dee se nespokojeně ošil. „Když budou pátrat dost dlouho, jistě něco najdou. Nic v tomto digitální věku nezůstane úplně utajeno.“

Virginie jemně foukla do flétny a záměrně vyloudila zvuk nepříjemně disharmonický. „Sanfranciská policie brzy zapojí do pátrání FBI, pak i Scotland Yard v Londýně, a to je přivede k nedávným událostem v Paříži a francouzské kriminální policii Sureté. Až policie začne hledat na kamerových záznamech, uvidí tě a začnou se ptát. Určitě budou chtít vědět, jak ses dostal z Ojai do Paříže, když nikde o tom není jediný záznam, a navíc pak zpět do San Franciska bez palubní vstupenky nebo záznamu o použití soukromého letadla.“

„Nemusela bys z toho mít takovou radost,“ zamumlal Dee.

„Pak bychom neměli zapomínat na starobylé bytosti. Předpokládám, že už nyní všechny starobylé bytosti i bytosti druhé generace míří sem jako hladoví psi za pachem tvých kouzel. Navíc na tvou hlavu jistě byla vypsána velká odměna, ať už živou nebo mrtvou.“

„Živou,“ zoufale upřesnil Dee, „chtějí mě živého.“

„Jak to víš?“

„Machiavelli mi to řekl.“

„Machiavelli!“ zopakovali spolu Virginie a Josh současně.

„Tomu se nedá věřit. Rozhodně to není tvůj přítel, Johne,“ řekla Virginie, „pokud jsi tedy nezměnil úhel pohledu na své přátele během posledních pár stovek let.“

„Není můj přítel, ale ani vyloženě můj nepřítel. I on zklamal svého pána.“ Palcem pak ukázal dozadu. „Víš, že je jen pár kilometrů od nás? Je na Alkatrazu s Billy the Kidem.“

„S Billy the Kidem?“ rychle vyhrkl Josh. „S tím Billy the Kidem? Tím slavným psancem?“

„Ano, přesně s tím,“ odseknul Dee. „Nesmrtelný Billy the Kid.“

„Co tam chtějí?“ zeptal se Josh, kterému to stále nešlo do hlavy.

„Nic dobrého,“ řekl s úsměvem Dee.

„Jak se dostali na ostrov? Myslel jsem, že je veřejnosti uzavřený.“

„To je,“ potvrdil Dee. „Vlastní ho moje společnost, Enoch Enterprises. Koupil jsem ho od státu. Úředníky jsem přesvědčil, že ho proměním na živé muzeum.“

Josh přibrzdil na světlech, kde naskočila červená. „Předpokládám, že to byla lež,“ řekl Josh.

„Doktor John Dee ani není schopen mluvit pravdu,“ zamumlala Virginie Dareová.

Nesmrtelný čaroděj její narážku přešel. „Moji pánové mi dali za úkol sebrat armádu příšer a netvorů a zavřít je na bezpečném místě co nejblíže k městu. Vezení na ostrově bylo nejlepší řešení. Dokonce mělo už postavené jednotlivé cely pro nové nájemníky.“

Žena si se zájmem poposedla víc dopředu. „O jakých monstrech tu mluvíme?“ zeptala se. „Obvyklé druhy, nebo si našel i něco zajímavého?“

„Monstra nejhoršího druhu,“ upřesnil Dee. „Noční můry, hrůzy a příšery, o kterých se světu ani nesnilo.“

„Proč?“

„Až přijde ten správný čas, tak je chtějí vypustit na město.“

„Proč?“ zeptala se Virginie znovu.

„Aby lidské plémě zaměstnaly a umožnily starobylým bytostem návrat na Zemi. Příšery potáhnou městem a ani moderní armáda se všemi důmyslnými zbraněmi a palebnou silou je nebude schopná zastavit. Až bude město na samé hranici zkázy, starobylé bytosti se objeví a netvory porazí. Budou pak za hrdiny a zachránce lidské rasy a lidé je budou znovu uctívat jako bohy.“

„Ale proč to všechno?“ zeptal se Josh.

„Teprve až budou zpět, můžou začít s obnovou Země.“

„To chápu, ale proč se nemůžou jen tak vrátit? Proč k tomu musí ničit město?“

„Ne celé město…“ začal Dee.

„Vy víte, co tím myslím!“

„Starobylé bytosti porazí a zničí příšery a netvory, a pak město opraví. To vše se stane za plného zájmu médií, kde vynikne jejich síla a moc. Joshi, nezapomeň, že starobylé bytosti oplývají schopnostmi, které nemají daleko k zázrakům. Vlastně můžou lidem říct o své moci nebo jim mohou ukázat, co dovedou. A důkaz je vždy lepší než tisíc slov.“

Darová přikývla. „A kdy k tomu všemu dojde?“

„O letním slunovratu.“

„To je ale za dva týdny. Co dělají Machiavelli a Kid a ostrově tak brzy?“

„Museli zřejmě změnit plán a trochu si pospíšit,“ vydedukoval Dee rychle.

„Ale Machiavelli na město nepošle ty netvory, že ne?“ rychle se zeptal Josh. Nemyslel si, že by Dee měl nějaké zábrany, aby uskutečnil, co právě dořekl, ale o Italovi měl jiné mínění. Měl pocit, že v Machiavellim zbyly zbytky lidskosti.

„Kdo ví, čeho je ten Ital schopen?“ odsekl Dee. „Je to muž, který snoval své plány i po desetiletí. Naposledy jsem o něm slyšel, že byl na ostrově uvězněn…“

„Počkejte chvíli,“ skočil mu do řeči Josh. „Jestli Enoch Enterprises vlastní ostrov…“

„… a policie prověřuje Enoch Enterprisess,“ pokračovala Darová, „pak dříve nebo později na ostrov zamíří i se soudním příkazem.“

„Pak tedy skončí velice špatně,“ řekl Dee.

Virginie se zasmála. „Proč jen, Johne Dee, v San Francisku není jediné místo, kam by ses schoval? A až se do toho zapojí FBI, tvůj obličej se neschová ani nikde jinde v Americe. Kam pak půjdeš? Co budeš dělat?“

„Přežiju,“ odpověděl prostě nesmrtelný čaroděj. „Jako vždycky.“

Josh jel po Green Street, když si všiml muže s těžce vypadajícím batohem na zádech pod obloukem vpravo od vstupu na molo 15. Bylo na něm něco divného, něco nepřirozeného na jeho postoji. Josh přimhouřil oči a soustředil se, až najednou uviděl chomáčky nevýrazné zelené barvy, která postavu obklopovala. Sledoval muže, který se pomalu obracel jejich směrem a pak zvedl mobil k uchu. „Někdo nás sleduje,“ řekl okamžitě.

Virginie Darová se natáhla, aby se podívala z okýnka. „To je bubák,“ řekla, „a opravdu o nás ví. Jsme definitivně objeveni. Bubáci nejsou moc nebezpeční, ale slouží jako špehové a hlídači daleko nebezpečnějším tvorům.“

Josh si všiml ještě dalších tří bubáků před molem 9. Trochu mu přišlo, že by měli vypadat jinak… no vlastně nebyl si tak úplně jistý, proč. Vypadali jako normální teenageři v džínách, tričkách a okopaných teniskách. Na zádech s sebou nesli velký a plný batoh.

„Vidím je,“ řekl ne příliš šťastně Dee.

Bledé tváře bubáků nespustily oči z projíždějícího auta a všichni jako jeden zvedli své mobily k uším. Jeden z nich dokonce hodil na zem svůj skate a vydal se za autem i přes davy lidí na chodníku.

„Vsadila bych se, že chystají nějakou past,“ klidně dodala Virginie.

Na světlech blikla zelená a Josh vystřelil přes Broadway. Kolem mola číslo 5 zahlédli další mladou skupinku a pak další u mola číslo 1 Sanfranciského přístavu. Stejně oblečená trojice nasedla na svá mírně upravená kola a vehementně šlápla do pedálů. Vyhýbali se kolemjedoucím vozům a neúnavně sledovali jejich auto.

„Nikdy jsem jich neviděla tolik na jednom místě. Jsou to docela nákladní zvědové. Zajímalo by mě, komu slouží.“

Jeden z cyklistů dohonil auto a snažil se s ním držet tempo. Vypadal jako každý druhý kurýr – barevné tričko, helma, černé dokola ovázané brýle, jen na zádech ten černý těžký batoh. Josh přizpůsobil zrcátko, aby si bubáka dobře prohlédl. „Co má v tom báglu?“

Darová se hořce zasmála. „Věř mi, lépe nevědět.“

John Dee seděl vzadu v autě, když se ho jeden z cyklistů snažil vyfotit svým mobilem.

Josh pevněji sevřel volant, protože se bál, že ho srazí a zabije.

„Ani je moc nezajímá, že víš, že tě našli,“ řekla Darová. „Musí si hodně věřit, že tě dostanou.“ Přitiskla flétnu ke svým rtům a vzduch se rozkmital zvukem téměř příliš vysokým pro lidské uši.

Přední i zadní kolo cyklistovi vybuchlo přímo pod nohama, až přeletěl řídítka a skončil obličejem na ulici. Kolo vrazil do palmy, které lemovaly ulici s dostatečnou silou, aby z něj zbyla jen kovová osmička.

Virginie Darová se spokojeně zasmála a opřela se do koženého sedadla. „Stala se z tebe hnaná zvěř, doktore. Štvanec, který se nemá kde schovat ani na tomto světě, ani nikde jinde. Co teď hodláš dělat?“

Doktor John Dee dlouhou chvíli mlčel a pak se začal bláznivě smát. Z jeho hrdla vycházel drsný skřehotavý smích, který otřásal celým jeho tělem, že skoro nemohl popadnout dech. „A co stát se znovu lovcem?“

„A po kom chceš jít, doktore?“

„Starobylé bytosti.“

„To už jsi zkoušel s Coatlicue a nevyšlo to,“ připomněla mu Virginie.

Vzadu v autě zasmrádla nepříjemná vůně síry. „Víš, které zvíře je ze všech nejnebezpečnější?“ zeptal se najednou.

Joshe divná otázka zaskočila, pokrčil rameny a hádal: „Polární medvěd? Rosomák?“

„Nosorožec?“ navrhla Virginie.

„Ne, je to každé zvíře v pasti,“ odpověděl Dee jednoduše. „Někdo, kdo nemá co ztratit.“

Darová si povzdechla. „Myslím, že se mi nebude líbit, k čemu tato konverzace spěje.“

„Naopak, tobě se to bude hodně líbit,“ řekl tiše Dee. „Virginie, slíbil jsem ti svět… ale chystám se svou nabídnu znásobit. Stůj při mně, bojuj se mnou, propůjč mi své síly a schopnosti a já ti na oplátku nechám kterýkoliv ze světů. Věnuju ti kterýkoliv svět nebo říši, jakou budeš chtít.“

„Ale to je to, co jsi mi už nabídl, ne?“

„Přemýšlej o tom, Virginie,“ řekl rychle, „ne jeden nebo dva světy, ale tři nebo více. Můžeš si vytvořit celé impérium, to jsi vždycky chtěla, ne?“

Oči Virginie Darové našly ve zpětné zrcátku Joshe. „Zbláznil se z toho stresu,“ řekla vážně.

„A ty, Joshi, přidej se ke mně, dej mi svou sílu zlaté aury, a dám ti tento svět, Zemi, kde budeš moci vládnout. A přísahám, že ti dám i potřebnou sílu, abys s ním mohl dělat, co jen uznáš za vhodné. Ty, Joshi Newmane, se můžeš stát zachráncem tohoto světa.“

Ta myšlenka byla tak fantastická, že Josh téměř zapomněl dýchat. A přece ještě před týdnem by tomu vůbec nevěřil a považoval by to za nesmysl, a nyní… Cítil, že stránky Kodexu pod jeho tričkem ho pálí čím dál víc a najednou to všechno nevypadalo tak neskutečně. Vládnout světu. Přerývaně se zasmál. „Myslím, že slečna Darová má pravdu: vy blázníte.“

„Ne, ne, nejsem blázen. Jsem naprosto při smyslech. Poprvé za svůj dlouhý život to vše začínám vidět v jasných barvách, konečně. Celý život jsem někomu sloužil, královně, zemi, starobylým bytostem, druhé generaci. Plnil jsem přání a rozkazy lidí i nesmrtelných. Nyní je čas, abych se stal pánem já.“

Josh se narovnal, ale neřekl nic. Jel kolem Ferry Building. Hodiny na věži ukazovaly půl dvanácté. Pak konečně prolomil ticho, které nastalo. „Co máte v plánu?“ zeptal se a cítil se jako školáček. Když se čaroděje ptal, cítil, že stránky Kodexu jemně pulzují na jeho kůži jako srdeční ozvy.

„Chci použít sílu a moc shromážděnou v Kodexu, abych zničil starobylé bytosti navždy.“

„Zničit je?“ Joshe popadla závrať. „Ale říkal jste, že je potřebujeme.“

„Potřebujeme jejich moc,“ rychle dodal Dee, „aby obnovili a opravili tento svět. Ale co kdybychom tu sílu a moc měli mý. Co kdybychom my mohli dokázat to, co oni? Pak bychom je nepotřebovali. Byli bychom jako bohové.“

„Mluvíš o zničení starobylých bytostí,“ řekla tiše Virginie s očima přišpendlenýma na čarodějově tváři.

„Ano.“

„Všech bez výjimky?“ zeptala se nevěřícně.

„Přesně tak.“

Žena se pobaveně rozesmála. „A jak to chceš dokázat, doktore? Jsou rozptýleni v tisících říších a světech.“

Aura Johna Dee se kolem něj rozrostla jako žlutá houba. „To jsou, ale byla doba, kdy žili na jednom místě a nebyli ani tak mocní jako dnes.“

„Kdy? Kde?“

Josh najednou znal odpověď.

„Před deseti tisíci lety,“ řekl tiše, „na Danu Talis.“

KAPITOLA 11

Jednooký bůh procházel kovovou říší. Věděl, že je tu život, jen nebyl vidět.

Drsný černý písek se přesypával a vytvářel různé obrazce pod jeho nohama a obrovské nepřirozeně pravidelné balvany se třásly a pohybovaly směrem k němu, když šel kolem. Na blýskajících se stříbrných jezírkách vyrůstaly bubliny rtuti, které, když praskly, poslaly malinkaté kapičky směrem k osamocené postavě. Nebyla tu žádná obloha, jen v dálce kovová všemi barvami hrající střecha. Uprostřed střechy kdysi stál zdroj energie, ale už dávno vyhořel.

Odin nevěděl, kdo tento kovový svět vytvořil. Věřil, že kdysi musel vzkvétat a byl velice důležitý. Jen úsilí, díky kterému musel vzniknout, bylo neskutečné, a dokonce za hranicemi jeho možností. A přece nyní ani neměl jméno.

Starobylá bytost vyšla na kopeček jiskřivého tmavého křemene a otočila se, aby se rozhlédla po krajině. Pár temných pískových dun, po kterých se válely kovové pláty, na horizontu zmizelo. Vzduch se tu ani nehnul, ale jeho dlouhý šedočerný plášť s kápí se mu na zádech lehce vlnil. Před tisíci lety jeden z jeho služebníků pobil strašného archónského draka a donesl mu plášť z kůže toho netvora. Byl modrý, ale měnil se podle okolí jako chameleón a ve chvílích velkého nebezpečí se jednotlivé šupiny sevřely a ztvrdly jako brnění.

Právě teď jeho plášť ztěžkl a ztvrdl na jeho ramenou.

„Kdo je tam?“ zavolal Odin. Krajina plná kovu a plechu nesla jeho hlas, který se odrážel od písečných dun i od střechy a nepravidelně rozesetých kovových balvanů. Drsné hrbolaté prsty Odinovy levé ruky pevněji sevřely předmět, který nesl. Byl to zbyteček původního Ygdrasillu, který rostl uprostřed Danu Talis.

Odin se na něj podíval a prohlédl si ho levým okem. Pravé oko zakrýval pruh vybledlé otrhané látky, obětoval ho archónovi Mimirovi před spoustou let za možnost nahlédnout do tajuplných vod nepřístupných znalostí a vědomostí, a nikdy toho obchodu nelitoval. Na vršku jeho cennosti byla zapuštěná kapka krvavě rudého jantaru, kterou přidržovala jemná stříbrná vlákna. Uvnitř kapičky jantaru byla stvoření, která vyhynula dávno předtím, než přišli prapůvodní vládci Země. Byli to malí tvorečkové z křišťálu a kostí, keramiky a chitinu.

Odin prohlédl kapku jantaru a nechal nepatrnou dávku své aury vniknout do zbytku Ygdrasillu. Ze dřeva se zvedl chomáček šedého kouře a po oleji a benzínu zapáchající ovzduší najednou zpříjemnil závan svěžího ostrého ozónu.

Svět okolo něj se proměnil – objevily se barvy a Odin na chvíli spatřil krajinu v její původní kráse: vzletná architektura plná slitiny a skla, kde kovové prvky s citem tvořily a dotvářely okolí. Vše působilo neskutečně nádherně. Jediné oko Odinovo mrklo a obraz zmizel, tak rychle jako přišel. Svět tu byl zas ve své nynější podobě… a stále ho sledovalo to stvoření.

Plazilo se po rukách a nohách. Nebylo moc dlouhé, zato dost pokřivené a vypadalo jako žena. Dlouhé umaštěné černé vlasy měla spletené do dvou copů po každé straně hlavy jeden a kůže na její tváři a holích pažích vypadala nezdravě, s černými a bílými skvrnami. Když zvedala hlavu, větřila jako zvíře.

„Já tě vidím,“ řekl Odin.

Ženě podobné stvoření se postavilo, oprášilo a zavrávoralo směrem k Odinovi prapodivnou kulhající chůzí. Kdysi byla krásná, ale ty časy jsou již pryč. Její rysy byly víceméně psí, po stranách vyčnívaly zpod horního rtu špičáky. Oči byly zapadlé do lebky a dolů po tváři z nich neustále kanula nevábně zapáchající černá tekutina. Tu a tam vystřelil ven její dlouhý jazyk, aby slízl, co bylo na tváři. Oblékala se stále stejně, co ji znal: šedá kožená tunika, stejné kalhoty a vysoké boty s tlustými podpatky a podrážkou.

Odin si všiml, že písek kolem jejích nohou tvořil hladká kola a spirály, země pod postavou byla poseta špičatými svítícími znaky. Písek navíc vypadal, že se hrne k němu, směrem od ženy. „Co chceš?“ zavolal.

Ústa prapodivné bytosti se pohnula, ale chvíli trvalo, než vytvořila slova, jako by zapomněla mluvit. „Chci to, co ty,“ zahuhňala. Namáhavě se vypravila blíž, ale zavrávorala a téměř na pohybujícím se černém písku upadla.

Pokoušela se vylézt na malou písečnou dunu, ale kolena se jí neohnula, a tak skončila v písku tváří k zemi. Odin si uvědomil, že stejná kletba, která ji obrala o její krásu, také způsobila ztrátu svalové hmoty z jejích nohou a nyní byly jen kost a kůže – křehké a jen stěží nesly váhu jejího vyzáblého těla. Znovu se začala plazit, viditelně zkroucená bolestí, ale cílevědomě dosahovala centimetru za centimetrem směrem ke starobylému bohovi. „Chci to samé, co ty,“ zopakovala. „Spravedlnost za zkázu mého světa. Odplatu za mrtvé.“

Odin zavrtěl hlavou. „Ne.“

Stvoření, které leželo na písku, zvedlo hlavu a podívalo se na Odina. „Zničil naše světy. Pokusil se přivézt zpět Coatlicue,“ zasupěla. „I další ho hledají. Když Isis a Osiris prohlásili Johna Dee za psance, nabídli za něj velkou odměnu. Celé světy a říše. Nesmrtelnost. Nekonečné bohatství nebo znalosti a vědomosti komukoliv, kdo ho přivede živého.“ Žena se opět pokusila postavit na nohy, ale její ztuhlé končetiny jí opět zradily a znovu upadla. „Ale ty a já ho nechceme předvést před soud. Náš spor s tímto nesmrtelným je příliš osobní. Zavraždil ty, které jsme milovali… a za to bude pykat.“

Odinovi bylo ženy líto a natáhl ruku s cenností, kterou přenášel. Žena uchopila starodávné dřevo prsty s černými polámanými nehty a její aura krvavě rudá zazářila. Na okamžik Odin zahlédl obraz krásné ženy, kterou kdysi bývala. Byla elegantní, nádherná s očima ranní oblohy a vlasy, které připomínaly bouřkové mraky. Pak ale iluze skončila, a opět se tu před ním krčilo zakrslé a žílami protkané stvoření. Odin ji zvedl ze země a postavil na nohy vedle sebe. I se svými tlustými a vysokými podpatky mu sahala sotva k hrudi.

„Isis a Osiris tu byli – oba dva – a nabízeli mi mou ztracenou krásu, když je k němu dovedu.“

„Proč přišli za tebou?“

„Věděli, že jsem za ním vyslala bubáky.“

„Co jsi jim řekla?“

„Řekla jsem, že přesně nevím, kde je.“

„Byla to lež?“ zeptal se.

„Nebyla to úplná pravda,“ upřesnila. „Nechtěla jsem, aby ho našli první.“

„Protože ho chtějí soudit?“

Žena přikývla. „Právě. Kdyby ho našli oni, už bych se k němu nedostala.“

„Vypadá to, že oba dva hledáme pomstu.“

„Raději bych to nazvala spravedlnost.“

„Spravedlnost. To zní z tvých úst opravdu nepatřičně.“ Odin chytil stvoření pod bradou a zvedl ji. „Hel? Jak se máš?“

„Jsem naštvaná a co ty, strýčku?“

„Také,“ přitakal Odin.

„Můžu ti pomoct,“ řekla Hel.

„Jak?“

Stvoření vytáhlo z váčku na opasku mobil a ukázalo ho starobylé bytosti. Na displeji se ukázala fotografie černého auta. Za temnými skly vozu byla přesto dobře viditelná tvář doktora Johna Dee. „Vím, kde teď Dee je, a můžu tě tam vzít.“

KAPITOLA 12

„Nechci, abys řekl něco, co by tetu nějak rozčílilo,“ řekla Sofie, když se blížili rohu mezi Sacramento Street a Pacific Height, kde bydlela teta Ágnes.

„Budu mlčet jako hrob,“ slíbil Niten.

„Nejlepší by bylo, kdybych se mohla jen tak proplížit do domu, vzít si věci a převléct se, aniž bych ji potkala, ale teta se většinou dívá na televizi v obýváku hned za dveřmi nebo bedlivě sleduje ulici z okna,“ pokračovala Sofie. Měla červené tváře a byla trochu zadýchaná z cesty od Coit Tower. „Proto je velice pravděpodobné, že tě budu muset představit. Kdyby si tě náhodou pamatovala ze včerejška, řeknu, že jsi kamarád.“

„Děkuji,“ zamumlal Niten, ačkoliv jeho obličej zůstal stejně nečitelný jako obvykle.

„Pak, až s ní budeš mluvit, vyklouznu nahoru a převléknu se. Vezmu pro tebe nějaké Joshovy věci, i když ti možná budou trochu velké.“

„To budeš hodná,“ řekl Niten. Zvedl ruku k nosu a přičichl ke svému zničenému obleku. „Cítím ze sebe kouř a velmi starou magii. A z tebe také, mladá slečno,“ dodal. „Možná bys měla uvažovat i o sprše.“

Sofie ještě víc zčervenala. „Snažíš se mi říct, že smrdím?“

„Obávám se, že ano.“ Zavřel oči, zaklonil hlavu dozadu a zhluboka se nosem nadechl. „Ale to není jediný výrazný pach ve vzduchu. Řekni mi, co cítíš ty?“ zeptal se.

Sofie nabrala vzduch plnými doušky do plic. „Cítím kouř z mých šatů,“ řekla. „Sůl ve vzduchu… zplodiny z aut…“ pokračovala a pak se zarazila. „Je tu něco dalšího.“ Znovu se nadechla a rozhlédla se kolem po zahradách, které obklopovaly domy okolo. „Něco jako růže.“

„Nejsou to růže,“ nesouhlasil Niten.

„Ale je to něco známého,“ řekla Sofie. „Co je to?“

„Jasmín.“

„Ano, to je ono. Proč je tu cítit jasmín?“

„Je to vůně dávné moci. Tsagaglalal se probudila.“

Sofie se nevědomky zachvěla. Rukama se chytla za ramena a otočila se k Nitenovi. „Kdo je to? Nebo co je to? Když se snažím vyvolat vzpomínky čarodějky z Endoru, nic se neobjeví… ani sebemenší záblesk.“

„Tsagaglalal je velká záhada,“ připustil Niten. „Není starobylá bytost ani nepatří do druhé generace, není nesmrtelná v pravém slova smyslu ani člověk, za to je tak stará jako král Gilgameš. Aife mi jednou řekla, že Tsagaglalal ví všechno a byla na světě od jeho počátku, vše sledovala a čekala.“

„Sledovala co a na co čekala?“ zeptala se Sofie. Znovu se snažila ze všech sil vzpomenout na Tsagaglalal, ale vzpomínky čarodějky nic neodhalily.

Niten pokrčil rameny. „Kdo ví. Existují tvorové, kteří neuvažují jako lidé. Tsagaglalal nebo i jiní, kteří žijí na tomto světě tisíce let, viděli vzestup i pád mnoha civilizací. Proč by se tedy měli starat o jednotlivé životy? My – lidé – pro ně nic neznamenáme.“

Šli dál, tentokrát bez jediného slova, po Scott Street a pak se Sofie znovu zhluboka nadechla a vůně jasmínu ji znovu praštila do nosu, nyní daleko silněji.

„Nesmrtelnost lidi mění, mění jejich způsob uvažování,“ řekl najednou Niten a dívka si uvědomila, že jen zřídka sám začíná rozhovor. „Nejen vůči sobě, ale i vůči světu kolem. Vím, jaké to je žít stovky let, sledoval jsem, jak mě ta léta mění… pak si dokážu představit, jaké důsledky to musí mít pro ty, kteří tu jsou tisíc, dva nebo deset tisíc let.“

„Já a můj bratr jsme v Londýně potkali krále Gilgameše. Nikolas říkal, že je nejstarším člověkem planety.“ V tu chvíli ji zaplavily emoce, které souvisely se starým mužem. Nikdy v životě jí nebylo nikoho tak líto.

Niten se nepřímo podíval na Sofii a očividné pohnutí se naprosto výjimečně mihlo jeho tváří. „Ty ses setkala s nejstarším z nejstarších? To je velká čest. Jednou jsme spolu bojovali. Byl to úžasný bojovník.“

„Byl strašně sám a ztracený,“ řekla Sofie se slzami na krajíčku.

„No, to také.“

„Jsi nesmrtelný, Nitene. Litoval jsi toho někdy?“

Niten odvrátil pohled, ale jeho tvář zůstala nečitelná.

„Promiň,“ rychle řekla Sofie, „nechtěla jsem být vlezlá, nic mi do toho není.“

„Nic se neděje. Já jen přemýšlím nad odpovědí. Je to něco, o čem přemítám dnes a denně,“ připustil s letmým smutným úsměvem. „Pravda je, že lituji toho, o co mě nesmrtelnost připravila: možnost mít rodinu, přátele, dokonce i vlast. Stal jsem se vyděděncem, samotářem, který nikam nepatří a je neustále na cestách, i když abych byl upřímný, tím jsem byl již předtím jako smrtelník. Ale díky té samé dlouhověkosti jsem byl svědkem zázraků a divů,“ dodal a poprvé ho Sofie viděla trochu živelného a zaujatého. „Viděl jsem podivuhodné věci a přežil jsem neuvěřitelné situace. Lidský život je příliš krátký, aby pojal i jen část toho, co svět může nabídnout. Navštívil jsem všechny kontinenty, zajel do nejzazších koutů planety, prozkoumal říše hrůzné i krásné. Tolik jsem se toho naučil a dozvěděl. Nesmrtelnost je neobyčejný dar za hranicemi běžné představivosti. Pokud budeš mít možnost, přijmi ho. Výhody stoprocentně převáží nevýhody.“ Pak se odmlčel. Byla to zřejmě nejdelší řeč, kterou Sofie od něj kdy uslyší.

„Scathach říkala, že nesmrtelnost je prokletí.“

„Nesmrtelnost je taková, jakou ji uděláš,“ odvětil Niten. „Prokletí nebo požehnání – ano, může být obojí. Ale pokud jsi statečná a zvědavá, pak není většího daru.“

„Budu si to pamatovat, pokud mi ji někdo nabídne,“ řekla Sofie.

„A samozřejmě záleží také na tom, kdo ti ji nabízí!“

Sofie se zhluboka nadechla, protože uviděla tetin bílý dřevěný dům na rohu. Co řekne tetě Ágnes? Nejdřív někam zmizí a nikdo neví kam, a teď je pryč její bratr. Ágnes může být stará, ale rozhodně není hloupá: ví, že dvojčata byla vždy spolu. Jen velice zřídka se stalo, že se rozdělili. Sofie si uvědomovala, že musí být velmi opatrná. Vše, co řekne tetě Ágnes, okamžitě poputuje přímo k jejich rodičům. A jak asi vysvětlí, co se stalo s Joshem? Ani nevěděla, kam se poděl. Když ho viděla naposledy, už to nebyl ten bratr, s nímž vyrostla. Vypadal jako on, ale jeho oči, které vždy byly zrcadlem jejích, se dívaly očima úplně cizího člověka.

Težce polkla a snažila se zahnat slzy. Najde ho. Musí ho najít.

Sofie si všimla, že bílá záclona se pohnula, když se blížila ke schodům, a věděla, že teta ji sleduje. Rychle se podívala zpět na Nitena a lehce kývla. I on si všiml sotva znatelného pohybu. „Snaž se mluvit jednoduše,“ radila.

Dveře se otevřely a v nich se objevila teta Ágnes. Byla drobná a křehká, hubená s artritidou lehce pokřivenými prsty a hrbolatými klouby.

Její tvář byla hranatá s vystouplými lícními kostmi, ostrou bradou a zapadlýma očima. Ocelově šedé vlasy si pečlivě stahovala z obličeje do pevného drdolu vzadu, což činilo její pleť hladší.

„Sofie,“ zavolala teta velice opatrně. Nahnula se dopředu a krátkozrace přimhouřila oči. „A kde je tvůj bratr?“

„Přijde brzy, neboj,“ řekla Sofie, která zdolávala schody k zápraží. Když došla nahoru, naklonila se a políbila tetu na tvář. „Jak ses měla?“

„Jak asi, čekala jsem, až se vrátíte ke mně domů,“ řekla stará žena velmi unaveně.

Sofie se cítila provinile. I když je teta často doháněla k šílenství, věděli s Joshem, že má dobré srdce. „Tetičko, ráda bych ti někoho představila. Je to můj kamarád. To je –“

„Miyamoto Musashi,“ pronesla klidně teta Ágnes, ale její hlas zněl hlubší, autoritativní, až budil velký respekt. „Znovu se tedy potkáváme, mistře mečů.“

Sofie proklouzla kolem tety do tmavé haly, ale při těchto slovech se zastavila a obrátila. Její teta právě promluvila japonsky! A znala Nitenovo jméno, jeho pravé jméno. Sofie ho přece ani nepředstavila! Dívka zamrkala: ze staré ženy se linul téměř průzračný bílý kouř. Pak najednou vůně jasmínu zesílila.

Jasmín…

Objevily se první vzpomínky.

Velmi temné a nebezpečné vzpomínky na oheň a potopu, na nebe černé jako uhel a more plné trosek.

„A kde je proslulá Aife – královna stínů?“ pokračovala Ágnes, jež jednoduše přešla zpět do angličtiny.

Vzpomínky na křišťálovou věž uprostřed nelítostného vlnobití vroucího moře. Na povrchu věže se objevovaly dlouhé šrámy, které se hned hojily. Kolem věže se omotaly blesky v dlouhé spirále. A žena běžela a běžela nahoru po schodech.

Sofie cítila, že ztrácí pevnou půdu pod nohama, vše kolem se začalo točit. Natáhla ruku, aby se opřela o zeď a uvědomovala si, že jí stříbrná aura na těle začíná jiskřit.

Jasmín…

Vzpomínky ženy, která klečí před zlatou sochou a v rukách dřímá malou knihu v kovové vazbě, zatímco za ní se svět hroutí do plamenů a střepů.

Niten přistoupil k Ágnes a hluboce se uklonil. „Odešla do mimosvěta s archónkou Coatlicue, madam,“ řekl. „Chudák archónka,“ řekla tiše teta. V ten okamžik Sofii došlo, proč ji přišla vůně jasmínu tak povědomá. Byla to tetina oblíbená vůně. A také vůně Tsagaglalal, té, která všechno vidí.

Pak se svět roztočil kolem a zčernal.

KAPITOLA 13

Na severovýchodním pobřeží Danu Talis vystupovala přímo z moře neuvěřitelně štíhlá věž z krouceného skla. Město Murias bylo prastaré, ale tato fenomenální stavba byla o tisíce let starší. Když první starobylé bytosti vytvořily Danu Talis tím, že vyzvedly část mořského dna pomocí výjimečné kombinace kouzel základních živlů, nechtěně zachránily ztracenou skleněnou věž a pozůstatky města prvních pánů Země. Téměř celé město se ale smrsklo do veliké směsi roztaveného skla protkané vlákny z ryzího zlata, jediný důkaz strašlivých bojů mezi prvními pány Země, archóny a prvními starobylými bytostmi v dobách, než se začal počítat čas.

Zbyla jen úžasná křišťálová věž, která stála nedotčená časem i válkami. Byla čistá a zářivá navzdory obrovskému žáru, který musel poničit budovy okolo. Stála na skalnatém pahorku, ze kterého se stal ostrov při každém přílivu. Neporušený křišťál měnil barvu podle počasí i přílivu a odlivu od tmavě šedé k ledově modré, až zářivě bílé nebo studené zelené. Když příliv narážel do skleněného povrchu, slaná voda syčela a vřela, a tak byla věž neustále zahalená do oparu a mlhy, i když zůstávala stále stejně chladná. V noci zářila bledým fosforeskujícím světlem, které připomínalo mléko a lehce se chvěla v pravidelném rytmu jako obrovské srdce. S každým úderem vystřelovaly po celé délce červené až fialové proužky. I v krutých zimách, které přinášely nelítostné sněhové bouře a kroupy z ledových krajů na pokraji světa, zůstávala věž stále stejná, jako by existovala mimo prostor a čas.

Starobylé bytosti, obyvatelé města Murias věž obdivovali i se jí báli. Nebyli to žádní začátečníci na poli magie, vždyť také vládli magií živlů a jen málo bylo za hranicemi jejich možností. Uvědomovali si, že osídlili prastarý svět a zbytky minulosti je budou provázet každý den. Po generace bojovali první starobylé bytosti i jejich nástupci s archóny a porazili je, dokonce rozehnali i strašlivé pány Země. Síla starobylých bytostí spočívala ve spojení vědy a aurické energie, a díky tomu byly téměř nezranitelné. Ale i ony se bály samotářského obyvatele, který se usídlil ve věži. Podle legendy nazývaly věž Tor Ri. Ve starodávném jazyce Danu Talis to znamenalo věž králů – ale žádný král tam nežil.

Křišťálová věž se stala domovem mága Abraháma.

***

Vysoký rusovlasý bojovník v zářivé rudé zbroji vrávoravě prošel dveřmi, ruce opřel o stehna a těžce oddychoval. „Abraháme, ty schody budou jednou moje smrt,“ zasupěl. „Vypadají, že nemají konce a vždycky nahoře nemůžu popadnout dech. Jednou je všechny spočítám.“

„Dvě stě čtyřicet osm,“ řekl nepřítomně vysoký vyzáblý muž, který stál uprostřed místnosti. Soustředil se na bílo modrou kouli, která se otáčela ve vzduchu před ním.

„Myslel jsem, že jich bude víc. Vždycky mi přijde, že po nich jdu celé věky.“

Abrahám se napůl otočil, přičemž světlo z otáčející se koule osvítilo pravou část jeho obličeje, která vypadla nezdravě s modrošedým nádechem. „Prošel jsi cestou nahoru nejméně dvanácti říšemi, Prométhee, starý příteli. Proč myslíš, že jsem tě varoval, aby ses na schodech příliš nezdržoval?“ dodal s lišáckým úsměvem. „Máš pro mě nějaké novinky?“ Mág Abrahám se nyní úplně obrátil k vysokému bojovníkovi.

Prométheus se narovnal, a s tváří zkušeného válečníka, ze které se nedalo vyčíst vůbec nic, se podíval na Abraháma. Než promluvil, modrá koule se přenesla a zastavila mezi oběma muži.

„Co vidíš, příteli?“

Prométheus zamrkal a soustředil se na létající předmět. „Zemi…“ začal, pak se zamračil. „Ale něco s ní je. Je tam příliš mnoho vody,“ řekl pomalu a nespustil oči z malé zeměkoule. Co vidí, mu docházelo pomalu, až když rozeznával kontury některých kontinentů. „Danu Talis tam není.“

Abrahám zvedl ruku v plechové rukavici a zapíchl prst do koule, která praskla jako bublina. „Ano, Danu Talis tam není,“ souhlasil. „To není svět, jaký bude, ale jaký může být.“

„Kdy?“ zeptal se Prométheus.

„Brzy.“ Prométheus hleděl přímo na Abraháma. Už než ho potkal, slyšel o něm kolovat legendy. Mluvilo se o něm jako o záhadném učiteli, který je neustále na cestách. Říkalo se, že není ani starobylá bytost, ani archón, ale je starší než obě rasy, možná starší i než první vládci Země. Kolovaly o něm řeči, že přichází z dob, než se začal počítat čas, ale Abrahám nikdy o svém věku nemluvil. Prométheova sestra Zephaniah mu vyprávěla, že každá rasa a národ zmiňovala učitele, mudrce, který učil moudrosti a dovednostem starých předků. Existovalo jen málo informací, jak vypadal… ale mnohé prameny mluvily o postavě, která odpovídala mágovi Abrahámovi.

Mágovy světlé vlasy, šedé oči a sinalá kůže prozrazovaly, že zřejmě pochází ze vzdálených severských zemí, ale byl o dost vyšší než obyvatelé severu. Navíc jeho rysy nebyly tak hrubé a lícní kosti výrazně vystupovaly. I oči měl posazené víc nahoře a na každé ruce měl jeden prst navíc.

Posledních pár desítek let se ani jemu nevyhnula velká proměna, se kterou marně bojoval.

Prométheus ze záznamů věděl, že velká proměna zasáhla všechny první starobylé bytosti – snad proto tedy Abrahám patřil k nim – ale jen málo z nich ji přežilo, a ostatní se již nikdy neukazovaly na veřejnosti, tak nikdo vlastně nevěděl, o co přesně jde. Zephaniah mu vysvětlila, že je to vlivem velmi vysokého věku, který když se dostaví, začíná měnit DNA jedince. Možná se jedná o nemoc nebo mutaci nebo i degeneraci.

Faktem zůstává, že všechny první starobylé bytosti v určitém věku procházejí proměnou a každá je jiná.

Některé se změnily v příšery s chlupatou kůží a vyceněnými tesáky. Jiné skončily někde mezi – s křídly, ploutvemi. Některé se zmenšily, jiné vyrostly do obřích rozměrů, ale hodně z nich se zbláznilo.

Abrahám se pomalu měnil v krásnou sochu. Jeho zlatá aura se již nevznášela kolem jeho těla, ale usadila se na povrchu, kde tvořila pevný tvrdý kov. Z levé půlky obličeje od čela až po bradu a od nosu k uchu již byla pevná zlatá maska, ze které vykukovalo jen nezasažené oko, i když jeho bělmo již zežloutlo a tu a tam se objevily zlaté nitky přes jeho šedou duhovku.

I zuby dole a nahoře již byly na levé straně ze zlata, a levou ruku jako by zakrývala zlatá plechová rukavice. Prométheus věděl, že je to vlastně jeho kůže.

Prométheus si najednou uvědomil, že se i Abrahám dívá na něho. Na tváři se mu objevil letmý úsměv. „Viděl jsi mě včera,“ řekl mág klidně. „Od té doby jsem se nezměnil.“

Prométheus kývl a jeho tváře zrudly do odstínu jeho vlasů.

Proměna u Abraháma byla strašná i krásná a oba věděli, že musí skončit jediným způsobem: Abrahám se změní v živoucí sochu, neschopnou pohybu i řeči, ale s vědomím a neustále sžírající zvědavostí. Prométheus se nikdy neptal, ale podezříval Abraháma, že přesně ví, kolik času mu zbývá.

„Řekni mi, co je nového,“ chtěl vědět Abrahám.

„Není to nic dobrého,“ varoval ho Prométheus. Viděl bolest v pravé živoucí půlce mágovy tváře, ale rychle tedy pokračoval. „Cizinci opravdu přijeli – jak jsi říkal – objevili se v kopcích na jihu od města, ale anpu tam na ně čekali. Byli zajati a odvezli je ve vimanách. Nevím, kde teď jsou, ale předpokládám, že je uvěznili ve sklepeních pod císařským palácem.“

„Pak jsou pro nás ztraceni a my neunikneme zkáze,“ odvrátil se Abrahám. Zvedl obě ruce a ve vzduchu se objevil znovu modrozelený kulatý předmět. Kolem koule se linuly chomáčky bílých mračen, které střídavě zakrývaly zelenou a hnědou krajinu dole. Uprostřed zeměkoule byl ostrov Danu Talis.

„Co se stane teď?“ zeptal se Prométheus.

Abrahám spojil své ruce – jednu z masa a kostí a druhou ze zlata – kolem houpajícího se světa ve vzduchu. Pak ho zmáčkl. Skrz jeho prsty protekla modrá, bílá, zelená i hnědá zrníčka písku. Obrátil se k Prométheovi a jeho zlatá tvář ještě odrážela světlo ze zeměkoule, která už nebyla. „Teď nastane konec světa.“

KAPITOLA 14

„To je Nereus,“ představil Billymu rychle Niccolo Machiavelli mořského tvora. Levou ruku stále držel na mladíkově rameni, ale prsty měl připravené na krku. Kdykoliv Billy otevřel pusu a chtěl něco říct, Ital ho zmáčkl a umlčel. „Billy, to je pán moří, jedna z nejmocnějších starobylých bytostí.“ Na chvíli pak uvolnil tlak na Američanův krk.

„Těší mě,“ zakvílel Billy.

Studené bílé světlo, které Machiavelli vytvořil, stále osvěcovalo chodbu a odhalilo tvora v celé své kráse. Nebyl vysoký, ale spíše zavalitý s hustými vlasy na ramena a mohutným kadeřavým plnovousem. Jeho opálené čelo hyzdila nehezká jizva způsobená popálením a podobné šrámy měl i kolem ramen a na hrudi. Vestičku bez rukávů z všude přečnívajících chaluh držely pohromadě mořské řasy, které ji vepředu spojovaly jako nitě. V levé ruce navíc držel ostrý kamenný trojzubec. Přistoupil blíže a světlo zasáhlo i spodní část těla, která byla daleko děsivější. Machiavelli cítil, jak se Billy přerývaně nadechl a šok přemáhá jeho údy. Ještě jednou tedy sevřel citlivé body na jeho krku, aby ho zarazil v případném nežádoucím komentáři. Pán moří byl člověkem jen od pasu nahoru, dole se kroutila chapadla chobotnice, na kterých se pomalu pohyboval.

„Je to pro nás čest se s vámi seznámit,“ lichotil Machiavelli.

„A ty jsi ten nesmrtelný Ital.“ Hlas Nerea bublal jako neklidná voda. „Rádce vladařů.“

Machiavelli se uklonil. „Takto mě již dlouho nikdo nenazval.“

„Tak o tobě mluví tvůj pán,“ pokračoval Nereus.

„Můj pán je velice velkorysý,“ řekl Ital podbízivě.

„Tvůj pán je velkorysý, protože s tebou není příliš spokojen. Nicméně to není můj problém. Bylo mi řečeno, že ti mám pomoct, rádce vladařů. Co potřebuješ?“

„Poslali mě na ostrov, abych vypustil na město stvoření, která spí v celách pod zemí. Mám začít s obojživelníky a pustit je do zátoky. Řekli mi, že vy a vaše dcery je doprovodíte k městu.“

Hlas mořského starce byl vlhký a táhlý. „Máš slova, která probudí ty tvory?“

Machiavelli vytáhl barevnou fotografii ve vysokém rozlišení. „Můj pán mi poslal fotografii, je pořízena v Unasově pyramidě.“

Nereus kývl. Tři z jeho nohou se vymrštily do vzduchu a zavlnily se před Italem. „Ukaž.“

Machiavelli o krok ustoupil od chapadel.

„Nevěříš mi snad, člověče?“ vyštěkl Nereus.

Machiavelli otočil fotografii ke stvoření. „Nechci ji namočit,“ vysvětloval. „Vytiskl jsem ji na inkoustové tiskárně. Jestli se namočí, rozmaže se. A já tedy tentokrát svého pána zklamat nehodlám.“

„Podrž ji výš, podívám se na ni.“ Nereus se nahnul blíž a zamžoural. Pak neochotně sáhl do kapsy vestičky a vytáhl plastikový uzavíratelný sáček, ve kterém schovával pouzdro na brýle. Otevřel sáček a vyndal bezobroučkové půlměsíčkové brýle. Nasadil je na nos a podíval se znovu na fotografii. „Stará říše,“ zamumlal a přikývl. „To jsou mocné promluvy. Buď opatrný, Itale: je v nich velká síla. Co chceš probudit jako první?“

Machiavelli pustil Billyho a sáhl do kapsy pro seznam. „Dostal jsem od svého pána další instrukce,“ řekl a pomalu rozkládal složenou stránku s mnoha tečkami a čárkami.

„Máme Krakena?“ zeptal se rychle Billy. „Můžeme vypustit Krakena?“ Nereus a Machiavelli se současně podívali na mladíka. „Co je?“ zeptal se Billy a pohledem těkal mezi oběma muži. Pak se obrátil na Itala. „Co se děje?“

Italovy šedé oči se varovně zableskly.

„Ne, nemáme,“ řekl Nereus. „Kromě toho, i kdybych ho měl, jsou jen takto maličcí.“ Roztáhl palec a ukazováček asi na tři centimetry.

„Myslel jsem teda, že jsou o dost větší.“

„Povídačky námořníků. A znáš to, námořníci jsou strašní lháři.“

„Co tu tedy všechno máme?“ zeptal se Machiavelli. „Potřebuji něco velkolepého. Myslím, že bychom měli začít s nějakou lahůdkou, s něčím, co opravdu bude mít dopad na město a co upoutá pozornost.“

Nereus se na chvíli zamyslel a pak se usmál, přičemž odhalil své strašlivé zuby. „Mám lotana.“

Machiavelli a Billy se na něj nechápavě dívali.

„Lotana,“ zopakoval Nereus.

Oba nesmrtelní zavrtěli hlavami. „Nemám ani ponětí, co to je,“ přiznal Machiavelli.

„Ale nezní mi to moc děsivě,“ namítl Billy.

„Je to sedmihlavý mořský drak.“

Machiavelli kývl. „To by mohlo zabrat.“

„To určitě upoutá pozornost všech,“ zamumlal Billy.

KAPITOLA 15

„Sledují nás,“ řekl Josh.

John Dee a Virginie Darová se otočili, aby se podívali dozadu z okénka. Za nimi zuřivě šlapala do pedálů pětice cyklistů, kteří se hladce proplétali dopravou ve spodním patře mostu přes Oaklandskou zátoku. Auta troubila a zvuk se odrážel od nosníků horního patra. „Nevěděl jsem, že se na kole může na most,“ řekl Dee a natahoval se pro meče u nohou.

„Tak jim to běž říct,“ navrhla ironicky Virginie.

„Dvě motorky se blíží z každé strany,“ upozornil Josh. Kdykoliv jindy by byl vyděšený k smrti, ale poslední týden ho změnil od základů. Už nebyl tak vylekaný, ale silnější a sebevědomější. Byl přesvědčený, že se může sám ubránit zvláště s meči, které měl vedle sebe na podlaze.

„Možná to nic neznamená…“ začal Dee.

„Také mají batohy na zádech,“ dodal Josh.

„Další bubáci,“ potvrdila jistě Darová.

Josh se podíval do postranních zrcátek a málem dostal infarkt. Motorkáři v černých helmách je dojeli. „Jsou přímo za námi,“ oznámil.

„Ty se soustřeď na řízení,“ řekl Dee. „Virginie a já se postaráme o zbytek.“

„Před námi je kolona, doprava skoro stojí,“ oznámil nato Josh klidným a naprosto ovládaným tónem, když v dálce před nimi zahlédl blikající světla brzd.

Dee se naklonil mezi sedadly. Pak ukázal doleva. „Vezmi to naTreasure Island a neblikej, že odbočuješ.“

Josh otočil prudce volantem a těžké auto prosvištělo přes dva pruhy. Cyklista nalevo brzdil, až se jeho zadní kolo zablokovalo a nechávalo na silnici dlouhou kouřovou stopu. Kolo se zakymácelo a jezdec z něj spadl na zem. Zaskřípěly brzdy aut, která jela okolo.

„To bylo pěkné,“ pochválila Virginie. „Řídíš dlouho?“

„Am ne“ – zakřenil se Josh – „ale docela jsem se vyjezdil za poslední týden.“ Silnice se stáčela doleva a Joshovi se vehnaly slzy do očí, když vyjel ze stínu spodního patra dálnice na jasné slunce. Pak se před ním otevřel celý prostor zálivu a města za ním. V dálce přímo před nimi byl vidět i Alkatraz.

„Virginie! Jeden jezdec se blíží na tvé straně!“ zvolal Josh.

Žena stáhla knoflíkem okénko. Zbylý motorkář se neodbytně držel zrychlující limuzíny a dokonce se snažil jednou rukou sáhnout do batohu, zatímco druhou rukou řídil. „Ahoj,“ řekla. Vnitřek auta, který zatím splýval v šeru, se rozsvítil a teplé zelené světlo doplnila vůně šalvěje. Virginie mnula o sebe palce a ukazováček a Josh v zrcátku viděl malou zelenou kouli, která se objevila ve vzduchu. Virginie hodila kouli po motorkáři.

„Ty jsi ho minula!“ vykřikl Dee. „Počkej, já…“

„Trpělivost, doktore, trpělivost,“ řekla klidně Virginie.

Guma na předním kole se najednou rozsypala na černý prášek. Paprsky se zhroutily, kolo se zohýbalo a motorka ujížděla přes silnici pryč za mohutného jiskření o beton. Pak narazila do nízkého hrazení, které oddělovalo silnici od zálivu a jezdce to vyhodilo obloukem do vody, kde bez hlesu zmizel.

„Rafinované jako vždy, Virginie,“ řekl Dee.

Josh sešlápl plyn na podlahu a vystřelil po Treasure Island Road. Doprava za nimi se zastavila, protože řidiči spěchali na pomoc motocyklistovi. Josh zpomalil, když se ulice začala svažovat k ostrovu. Uviděl malé kotviště napravo. A pak jen koutkem oka zahlédl pohyb, když míjel Macalla Road a bez přemýšlení opět dupnul na plyn. Auto zrychlilo natolik, že zarazilo čaroděje a Virginii do sedaček. „Cyklisti jsou zpátky,“ řekl Josh na vysvětlenou. Srdce mu bilo jako o závod, ale neměl strach. Uvědomil si, že v hlavě spřádá tisíce a jednu strategii jak z toho ven. Rychle mrknul do zrcátka a řekl: „A je jich opravdu hodně.“

Kola se objevila z jedné z postranních ulic a vydala se rovnou za autem. Všichni jezdci měli zrcadlové cyklistické brýle a aerodynamické helmy, díky kterým vypadali trochu jako přerostlý hmyz.

„To už začíná být únavné,“ zamumlal Dee. „Jeď dál a zahni do yacht klubu. Mám nápad.“ Podíval se na Virginii. „Můžeš je zastavit?“ ukázal palcem na kola.

Virginie Darová ho počastovala ostrým pohledem. „Zastavila jsem celé armády. Zapomněl jsi?“

„Pochybuji, že bys to někdy dopustila,“ povzdechl si. Pak si narval prsty do uší.

Virginie napůl stáhla okénko a flétnu opřela o sklo. Pak se nadechla a se zavřenýma očima jemně foukla.

Flétna vyloudila srdceryvný zvuk.

Josh jej cítil až v morku kostí. Bylo to jako vrtání zubu… jen o dost horší, o hodně horší. Bolely ho zuby, lícní kosti, čelisti a dokonce slyšel zvuk, jako by mu vycházel odněkud za pravým uchem.

Kolem hlavy se mu ochranářsky rozsvítila jeho zlatá aura a na chvíli měl na hlavě starodávnou bojovou přilbu. Zvuk okamžitě ustal a Josh nejprve otevřel pusu, aby něco řekl, ale zas ji zavřel. Rychlost, jakou se kolem jeho těla vytvořila zbroj, byla úžasná, a přitom si ani nevzpomínal, že by ji býval chtěl vytvořit. Ohnul prsty v rukavicích. Znamenalo to snad, že nyní již bude jednodušší směrovat a kontrolovat jeho auru?

Ve vzduchu se objevil racek. Letěl od moře přímo na přední sklo, a na okamžik si Josh myslel, že se o sklo rozplácne. V poslední chvíli se však vznesl nad auto… a přistál na hlavě nejbližšího cyklisty. Kolo poskakovalo ze strany na stranu, když se jezdec snažil ptáka setřást.

Z nebe se snesl druhý a třetí racek a najednou bylo nad nimi úplně bílo. Ptáci se snášeli na cyklisty, máchali křídly a křičeli jeden přes druhého, a brzy všechny pokryli svým trusem. První jezdec se zřítil k zemi a druhý narazil do něho. Brzy se s nimi srazili třetí a čtvrtý. Zbývající kola se zastavila a jezdci z nich sesedali a zuřivě a marně odháněli rukama kroužící řvoucí ptáky.

Virginie se posadila s flétnou na klíně a vytáhla okénko. „Spokojen?“ zeptala se Johna Dee.

Dee vyndal prsty z uší. „Jednoduché a účinné, navíc působivé jako vždy.“

V zrcátku Josh sledoval nepřirozeně velké hejno racků, které útočilo na hromadu těl a kol na silnici. Ptáci klovali do jezdců vyhozených ze sedla. Jeden ukradl helmu a odletěl s ní pryč, druhý si urval sedlo kola, a všichni jezdci byli od hlavy až k patě pokrytí bílým trusem. Doprava se na Treasure Island Road samozřejmě zastavila a většina řidičů vytáhla mobily a fotoaparáty, aby natočili neuvěřitelný zážitek.

„Vsadil bych se, že už to někdo hodil na You Tube,“ zamumlal Josh. „Co mají v těch batozích?“ zeptal se znovu.

„Už jsem ti to říkala.“ Usmála se Virginie. „Opravdu to chceš vědět!“

„Ano chci,“ naléhal Josh.

„Tady zatoč,“ rozkázal Dee a ukazoval doprava. „Někde tu zaparkuj.“

Josh zabočil na Clipper Cove Way a zajel na prázdné místo mezi dvěma luxusními sportovními auty, kde zaparkoval. Když zastavil, otočil se dozadu na oba nesmrtelné a zeptal se: „Co teď?“

Dee otevřel dveře a vystoupil. Pak sáhl zpět do auta pro dva kamenné meče, které oba zasunul do opasku. „Jdeme,“ řekl.

Ani Virginie, ani Josh se nepohnuli. „Nikam nejdu, dokud nebudu vědět kam,“ vyštěkla Virginie.

Čaroděj sklonil hlavu a podíval se do auta. „Jak jsi sama řekla, jsme v San Francisku v pasti. Nyní se ta past ještě zmenšila na Treasure Island. Je tu jen jedna cesta sem i tam, a víme, že ji sledují.“ Otočil se zpět, kde obrovská masa racků stále kroužila kolem popadaných cyklistů. „Potřebujeme plán…“

„Člun,“ vpadl do řeči Josh.

Dee se na něj překvapeně podíval. „Ano, přesně. Půjčíme si člun, když to nepůjde, ukradneme ho. Až se sem někdo dostane, budeme dávno pryč.“

„Pryč, ale kde?“ zeptala se Virginie.

Dee si radostně promnul ruce. „Na posledním místě, kde by nás hledali.“

„Alkatraz,“ dopověděl Josh.

KAPITOLA 16

Byl to jen sen.

Nic víc než zvláště živý sen. A jaký neobyčejný sen to byl, říkala si Sofie Newmanová.

Ležela na zádech ve své posteli a dívala se na známý strop. Kdysi dávno někdo – asi její matka, která byla vynikající malířka – zbarvil strop do tmavě modré jako noční nebe, na kterém vynikala stříbrná souhvězdí Sirius a Orion a v rohu přímo proti posteli svítil velký srpek měsíce. Na měsíc použili fosforeskující barvu a jeho světlo ji uspávalo každou noc v tetině domě. Joshův pokoj byl hned vedle, byla to bledá skořápka, kterou uprostřed na stropě doplňovalo velké zlaté slunce. Sofie strašně ráda usínala při pohledu na souhvězdí na jejím stropě. Často si představovala, jak letí vstříc hvězdám a pak se jí zdálo o létání. Měla ráda ty sny.

Sofii napadlo, kolik je asi hodin. V pokoji bylo ještě šero, což znamenalo, že zřejmě bylo před svítáním, ale vzduch nebyl klidný a nehybný, jako tomu bývalo, než se město probudilo k životu. Spustila oči ze stropu a podívala se na zdi, kde stále neviděla ani náznak svítání. V pokoji bylo šero, ale to neznamenalo, že je noc. Ze by spala tak dlouho? Proto asi měla tak podivné sny. Už se nemohla dočkat, až to bude vyprávět Joshovi.

Sofie se přetočila… a zjistila, že u její postele sedí teta Ágnes a Perenela Flamelová a pozorují ji. A najednou se jí udělalo špatně: to nebyl sen.

„Už jsi vzhůru,“ řekla teta Ágnes.

Sofie zamžourala na tetu. Vypadala stejně jako vždycky, a přece nyní Sofie věděla, že není obyčejný člověk.

„Dělaly jsme si o tebe starosti,“ řekla Ágnes. „Vstávej tedy, dej si sprchu a obleč se. Počkáme na tebe v kuchyni.“

„Musíme si promluvit o spoustě věcí,“ dodala Perenela Flamelová.

„Josh…“ začala Sofie.

„Já vím,“ řekla Perry opatrně. „Ale dostaneme ho zpátky, slibuju.“

Sofie se posadila na posteli, přitáhla kolena k bradě a schovala obličej do dlaní. „Před chvílí se mi zdálo, že je to všechno jen sen.“ Přerývaně se nadechla a dodala: „A chtěla jsem o tom všem vyprávět Joshovi, on by se zasmál a pak bychom se spolu snažili přijít na to, odkud se různé části toho snu vzaly, a pak…“ Sofie se rozbrečela a velké stříbrné slzy se kutálely po jejích tvářích na prostěradlo, jak srdceryvně vzlykala. „Tohle není sen, to je noční můra.“

Umytá, oblečená do čistých věcí se Sofie cítila o poznání lépe. Odcházela ze svého pokoje a mířila do kuchyně, když uslyšela hlasy z tetiny ložnice na konci předsíně.

Teta.

To slovo ji úplně zamrazilo.

Navštěvovali tetu Agnes odedávna, kam až její vzpomínky sahaly. Dvojčata tu měla dokonce své pokoje a ložnice vpředu byla vždy připravená pro jejich rodiče. Sofie s Joshem věděli, že teta není jejich pokrevní příbuzná, i když se zdálo, že je nějak spojená se sestrou jejich babičky nebo sestřenicí. Přesto jí vždycky říkali teto: dokonce i rodiče jí tak nazývali.

Ale kdo byla ta žena? Nebo co byla?

Sofie viděla její bílou auru, která voněla po jasmínu, slyšela ji mluvit japonsky s Nitenem a dokonce ho nazvala jeho pravým jménem. Agnes jeTsagaglalal. Není ani starobylá bytost, ale je starší než bytosti druhé generace. Ani Zephaniah, čarodějka z Endoru, o ní příliš mnoho nevěděla.

Najednou se objevily vzpomínky, které zaplavily její vědomí.

Zářivá křišťálová věz, kterou bičovaly mohutné vlny, které se po nárazu měnily ve vodní páru.

Zlatá maska.

Kodex.

Jak rychle vzpomínky přišly, tak rychle zmizely, a nechaly po sobě víc otázek než odpovědí. S jistotou věděla pouze to, že žena, kterou celý život nazývala teta Ágnes, je Tsagaglalal, ta, která všechno vidí. Zůstávala však otázka, koho sleduje a proč?

Sofie šla chodbou k tetině ložnici. Chvíli ji trvalo, než rozpoznala hlasy, které přicházely zpoza zavřených dveří. Mluvili tam dva muži, kteří hladce přeskakovali z japonštiny do angličtiny a naopak: Prométheus a Niten. Byla tak unavená všemi předchozími událostmi, že ji ani nepřekvapilo, že je tu mistr ohně. Sofiin instinkt napovídal, že oba muži o ní vědí. Položila dlaň na bílé dveře a chtěla zadačit, ale pak si to rozmyslela, a lehce zaškrábala.

„Můžu dovnitř?“

„Jistě, prosím,“ řekl přátelsky Prométheus.

Sofie otevřela dveře a vstoupila do místnosti.

I když sem jezdila více než deset let, nikdy nebyla v tetině ložnici. S bratrem vždycky byli strašně zvědaví, jak asi může vypadat její pokoj, ale dveře byly vždy zamčené. Sofie si vzpomněla, jak se jednou snažila podívat klíčovou dírkou, ale zjistila, že na druhé straně něco visí a brání ve výhledu. Josh dokonce tehdy vylezl na strom v zahradě, aby nahlédl do okna tetiny ložnice, ale větev se pod ním zlomila. Naštěstí tetiny růže zbrzdily jeho pád, i když byl poškrábaný od hlavy až k patě. Teta neřekla ani slovo, když mu čistila rány strašně páchnoucím modrým roztokem, který pálil jako čert. Oba tehdy věděli, že teta musí tušit, o co se pokoušeli. Příští den se ale v jejích oknech objevily nové záclony.

Sofie očekávala, že její ložnice bude trochu ve viktoriánském stylu, plná tmavého masivního nábytku s velkými zdobenými hodinami na římse. Na zdech si představovala plno obrazů v dřevěných rámech, obrovskou postel s nebesy, kterou by doplňovaly krajkové polštářky, naducaná peřina a nabíraný přehoz.

Byla více než překvapená, když zjistila, že se zcela mýlila. Ložnice tety Ágnes byla prostá a strohá. Uprostřed bíle vymalované místnosti stála jednoduchá malá postel tak akorát pro jednoho, na stěnách nevisely žádné obrazy a jediným kusem nábytku byl vyleštěný dřevěný sekretář s malou sbírkou letitých artefaktů. Sofie hádala, že předměty jako špičky kopí, mince, korálky a jiné ozdůbky nebo zelený kamenný přívěšek ve tvaru skaraba, jsou drobné pozornosti od jejích rodičů. Jediná barevná věc v místnosti, kromě skaraba, byl úžasný lapač snů, který visel nad postelí u okna. Uvnitř tyrkysového kruhu visely na jemných zlatých vláknech dva šestiúhelníky, menší obklopoval větší. Oba byly umně zhotoveny ze zlata a černého onyxu, a prostředek vnitřního hexagonu byl protkán smaragdově zelenou pavučinou. Sofie si představila, jakou nádhernou hru barev to musí spustit ráno, když do pokoje padají první paprsky.

V pokoji však bylo nyní šero.

Niten a Prométheus stáli po stranách jednoduché úzké tetiny postele, kde bez hnutí na bílém prostěradle ležel Nikolas Flamel.

Sofii se stáhlo hrdlo. Ruce vystřelily bezděčně k ústům. „Není…“

Prométheus zavrtěl velkou hlavou a dívka si všimla, že jeho rusé vlasy zešedly, a to ho neviděla jen pár hodin. Slzy ještě znásobily jeho velké zelené oči, až působily téměř nepatřičně v jeho obličeji. „Ne, není. Alespoň zatím.“

„Ale už mu nezbývá mnoho času,“ zašeptal Niten. Natáhnul ruku a položil ruku na alchymistovo čelo. „Nikolas Flamel umírá. Nedožije se zítřejšího rána.“

KAPITOLA 17

Ruku v ruce procházeli Isis a Osiris po nábřeží Montebello v Paříži. Vypadali jako obyčejný pár, který si užívá noční procházku na břehu Seiny. Nalevo stál cíl jejich cesty osvětlený teplým zlatým světlem, katedrála Notre-Dame.

„Krásné,“ řekla Isis v jazyce, který byl starodávný i v dobách před vládou velkých faraónů v Egyptě.

„Velmi krásné,“ přikývl Osiris a od jeho holé hlavy se odráželo jantarové světlo. Brýle si sundal a složil za lem bílého trika. Isis měla stále ty své na očích a v nich se odrážely dvě malé katedrály.

I když bylo téměř deset hodin večer, turisté se hemžili okolo slavné památky a možná jich tu bylo více než obvykle. Poničení chrličů před pár dny prolétlo médii celého světa. Některé zprávy tvrdily, že za tím vězí teroristé nebo vandalové, jiné dávaly přednost kyselým dešťům a globálnímu oteplování, ale většina novin začínala dávat přednost verzi, že šlo jednoduše o únavu materiálu. Chrlice a grotesky byly do budovy vytesány před více než šesti sty lety. Byla to jen otázka času, kdy se začnou rozpadat.

„Líbí se mi tento svět,“ řekla Isis najednou. „Vždycky patřil k mým oblíbeným. Potěší mě, když nad ním opět získáme vládu.“

„Brzy,“ souhlasil Osiris. „Všechno do sebe začíná zapadat.“

Isis stiskla manželovu ruku, aby umocnila svá slova. „Pamatuješ si, když jsme tento svět stvořili?“

„My?“ popíchl manželku.

„No ano, byla to tvá práce, ale já jsem pomáhala,“ dodala.

„To máš pravdu.“

„Nebyl to náš první svět, že?“ zeptala se a dokonalé obočí se jí zvedlo, když se lehce zamračila, jak se snažila vzpomenout.

„Ne. Copak si nevzpomínáš… předtím jsme vytvořili pár dalších… řekněme omylů.“

Isis kývla. „Pamatuji na pár nepovedených pokusů.“

„Většina z nich byla nepovedená. Po pádu Danu Talis jsme nevěděli o jedovaté divoké magii, která se dostala do vzduchu. Trvalo nějakou dobu, než jsme zjistili, že to ovlivňuje vše, co jsme vytvořili. Měli jsme počkat pár století, než jsme začali tvořit nový svět.“ Pak pokrčil rameny. „Ale jak jsme to měli vědět?“ Zarazil se, když uviděl stařenu s bílou slepeckou holí, která seděla na kovové lavičce u kraje chodníku. Seděla zády ke katedrále, obličejem k řece. „Jak se sem dostala dřív než my?“ vydechl udiveně. „Zůstala přece v katakombách s Martem mstitelem, když jsme odcházeli.“

Stařena zvedla levou ruku a přizvala je k sobě, aniž hnula hlavou.

„Jak ví, že jsme tady?“ zašeptala Isis. „Vždyť nás nevidí, nebo ano?“

„Kdo ví, co všechno dokáže,“ zamumlal Osiris. „Má lady Zephaniah,“ pronesl nahlas, když se přiblížil k lavičce.

„Sedněte si vedle mě.“ Zephaniah, čarodějka z Endoru, pronesla jednoduchou větu jako příkaz.

Isis a Osiris si vyměnili letmé pohledy, než se rozdělili a každý si sedl na jednu stranu vedle staré ženy.

„Tvůj manžel se k nám nepřipojí, madam?“ zeptal se Osiris a rozhlížel se kolem.

„Má teď nějakou práci. Řekněme, že se seznamuje se světem,“ řekla s přívětivým úsměvem. „Trochu se změnil od doby, kdy si ho naposledy užíval.“

„A jak mu je?“ zeptala se Isis.

„No, s přihlédnutím k jeho předchozímu utrpení, je ve velice dobré kondici. Je naštvaný, samozřejmě. A až to všechno…“ mávla rukou bezděčně do vzduchu, a pařížská noc hned v sobě nesla vůni páleného dřeva. „Až všechno tohle vzrušení pomine, myslím, že nás čeká trochu nepříjemná a nelehká řeč. Pokud přežijeme, přirozeně.“ Čarodějka se odmlčela a dál hleděla před sebe jako předtím s očima skrytýma za příliš velkými černými brýlemi. Obě ruce klidně opírala o svou bílou hůl, kterou postavila přímo před sebe na chodník.

„Proč jsi nás zavolala?“ pomalu se zeptal Osiris. „Nemluvila jsi s námi tisíce let, buď jsi stála na straně lidí, nebo jsi nás pokaždé zastavila, dřív než jsme něco začali. A najednou chceš – ne přikazuješ, abychom přišli.“

„Podívejme, jak je to pěkné,“ řekla Zephaniah, která přešla do starodávného jazyka Danu Talis. Otázku nechala bez odpovědi. „Jak je to dlouho, co jsme si sedli a popovídali si?“

„Nikdy jsme si nepovídali,“ řekl Osiris s úsměvem, který odkryl jeho dokonale bílé zuby. „Vždycky jsi jen přikazovala, rozkazovala a poroučela.“

„Zacházela jsi s námi jako s dětmi,“ dodala Isis s náznakem rozhořčení v hlase.

„Ale vy jste byly děti. Abrahám měl pravdu. Byly jste rozmazlené, zkažené děti.“ Zephaniah se zhluboka nadechla. „Ale hádám, že jsem mohla být více…“ zarazila se, protože nemohla najít to správné slovo.

„Milejší?“ navrhla Isis.

„Více chápající?“ dodal Osiris.

„Chtěla jsem spíš říct zásadovější a důslednější.“ Obrátila tvář na ženu s krátkými černými vlasy. „Některé věci se nezměnily, zdá se.“

„A některé ano, Zephaniah,“ řekla Isis. „Zestárla jsi, a my jsme stále mladí a plní života.“

„Zestárla?“ čarodějka se usmála. „Zdání může klamat.“ Na letmý okamžik, téměř příliš krátký, aby si ho někdo všiml, se Zephaniah změnila. Jejím tělem projely barvy bílá, černá, žlutá, zelená a hnědá. Žena, která zde seděla, byla vysoká, štíhlá, silná, stará pak mladá, a nakonec i středního věku. „Mám a vždy jsem měla mnoho podob. Zato vy dva,“ dodala tvrdším hlasem, „jste vždycky měli nosy nahoru.“

„A tys byla vždycky tyranka, která…“ začala Isis.

„To stačí,“ vyhrkl Osiris. „To všechno už je pryč. Zapomenuto dávno v minulosti.“

Čarodějka přikývla: „Dávno v minulosti. A co se stalo, nemůže se odestát.“ Sevřela pevněji svými oteklými klouby špičku bílé hole. „Pokud se někdo nesnaží přepsat minulost.“

Isis otevřela pusu, aby promluvila, ale Osiris zavrtěl hlavou.

„Ani se nepokoušejte to popřít,“ řekla Zephaniah. „Vím o vašem plánu už dlouhou dobu.“ Natáhla ruku a posunula dolů černé brýle, pak se postupně podívala na každého z nich. Čarodějka z Endoru neměla oči, v očních jamkách seděly dva skleněné ovály jako zrcadla. „Všechny ty věci, které jsem viděla,“ řekla. „Nespočet budoucností, možných minulostí i spoustu přítomností.“

„Co po nás chceš, Zephaniah?“ zeptala se chladně Isis.

Čarodějka znovu přešla její otázku bez odpovědi. „Nejprve jsem byla proti vašemu plánu a podnikla jsem všechno pro to, abych ho zmařila. Chtěla jsem nechat tento svět v klidu a míru. Proto jsem se nezapojila do boje, když vaši služebníci šli proti bytostem druhé generace. Nemstila jsem se, když vaši lidé způsobili zemětřesení nebo povodně, protože jsem věděla, že se to nakonec srovná. Vy vyhrajete některé bitvy, vaši nepřátelé zase jiné, ale starý pořádek a řád přetrvá.“

„Jako tomu bylo tisíce let,“ řekl Osiris.

Čarodějka souhlasně přikývla. „Dokud jste nenašli doktora Johna Dee.“

„Jaký šikovný služebník. Protřelý, vychytralý, vzdělaný, ambiciózní, zvědavý a velmi mocný,“ řekla okamžitě Isis.

„A nyní úplně mimo veškerou kontrolu. Navíc všechny ty ceněné vlastnosti se nyní obrací proti vám.“

„Už jsme učinili kroky, abychom se ho zbavili,“ oznámila Isis sebevědomě. „Už neunikne.“

„Zatím se mu to vždy povedlo,“ odpověděla Zephaniah. „Měli jste zakročit hned, jak jste zjistili, že plánuje přivolat Coatlicue.“

Isis začala vrtět hlavou, ale Osiris přiznal: „Máš pravdu jako vždy. To jsme měli. Mluvilo se o tom, že pošleme Machiavelliho, aby ho zneškodnil.“

„Nyní je jako neřízená střela. Stal se hrozbou celému světu, a nejen tomuto ale i všem říším.“ Zephaniah se naráz postavila a Isis s Osirisem se k ní připojili. „Projdeme se,“ řekla.

Složila bílou hůl a uložila ji do kapsy. Potom se chytila za rámě každého z nich. „Nebojte se,“ řekla odlehčeným tónem a poklepala muže na jeho svalnatou paži.

„Nebojím se tě ani trochu, stařeno,“ vyhrkla Isis.

„No to bys ale měla, zlatíčko. To bys měla. Doprovoďte mě ke katedrále a povím vám o budoucnosti, kterou jsem viděla. Budoucnosti, ve které se Coatlicue dostala zpět na svět. Drancovala postupně všechny říše a v jejích stopách nezůstalo nic než popel a prach. Povím vám o budoucnosti, ve které jsme již nebyli ani my, ani bytosti druhé generace. A když už byli všichni zabiti, začala se živit lidmi. A vy dva jste byli mezi prvními, kdo zemřeli, a nebyla to pěkná smrt,“ dodala.

„A kde byl Dee v této tvé verzi budoucnosti?“ zeptal se Osiris.

„V bezpečí,“ odvětila Zephaniah. „Uzamkl tento svět neprodyšně od všech ostatních říší, pomocí kamenných mečů moci zničil všechny vchody do Xibalby. Vládl světu jako neomezený vládce.“

„A Darová, vražedkyně, byla po jeho boku?“ chtěla vědět Isis.

„V této budoucnosti byla mrtvá. Dee ji zradil a předhodil archo nce.“

„Jak moc je tato budoucnost možná nebo pravděpodobná?“ opatrně se zeptal Osiris.

„Už ne, události se posunuly. Spirály času se pohnuly a přetvořily do jiného vzorce. Dee má již nyní jiný cíl, něco na úplně jiné úrovni.“ Čarodějka zatáhla dvojici a všichni se zastavili. „Počkejte.“

Trojice stála před velkou gotickou katedrálou a Zephaniah zvedla hlavu, jako by mohla stavbu vidět. „Ano, tady došlo k boji…“ Otočila hlavu doleva, pak doprava, jako by větřila. „Stále je ve vzduchu cítit vůně kouzel.“

„Vanilka,“ řekla Isis.

„Pomeranče,“ dodal Osiris.

„Také Flamelova máta,“ zamumlala Zephaniah, „a zápach Johna Dee a Machiavelliho.“

Vyčerpaný hlídač se pomalu ploužil mezi turisty, kteří se zastavili, aby si vyfotografovali poničenou fasádu katedrály. Snažil se je přitom posunout dál od budovy pro jistotu, kdyby začaly odpadávat další kusy. Pak si to namířil přímo k divné trojici, která stála příliš blízko přední straně známé památky. Když se hlídač přiblížil, holohlavý muž se na něj otočil a usmál se. Pracovník ostrahy zbledl, jako by právě viděl ducha a odvrávoral pryč bez jediného pohledu zpět.

„Odveďte mě zpět na mé místo,“ nařídila Zephaniah.

Isis a Osiris se obrátili a doprovázeli čarodějku zpět ke kovové lavičce. „Vy jste nikdy neměli Abraháma příliš v lásce, že?“ zeptala se stařena.

„Ne,“ rychle odvětila Isis.

Osiris si nechal chvíli na rozmyšlenou, než odpověděl. „Myslím, že jsme se ho všichni báli,“ řekl poté.

„Pracovala jsem s ním docela dlouho a myslím, že jsem mu porozuměla víc než kdokoliv jiný. A přesto si nejsem jistá, kdo to vlastně byl. Antik možná, nebo archón. Ale určitě mu kolovala v žilách krev původních starobylých bytostí. Byli jsme u něj já a Prométheus, když se u něj poprvé projevila proměna. Sledovala jsem, jak pracoval dnem i nocí bez chvilky oddechu, aby dopsal Kodex.“ Zasmála se a znělo to velice hořce a smutně. „Víte, proč tu knihu napsal?“

„Aby uchoval veškeré vědomosti a znalosti?“ hádal Osiris.

„Kniha vznikla z jediného důvodu. Abrahám věděl, že tento čas přijde.“

„Jaký čas?“ zeptala se Isis.

„Kdy se Dee znelíbí, kdy ho prohlásíte za psance, a vytvoříte tak mocného a nebezpečného nepřítele, který nás bude chtít všechny zničit.“

„Jak by to mohl provést?“ požadoval Osiris. „Je sice mocný a silný, ale ne zas tolik.“

„Ale je, nyní získal Kodex. Je v něm sepsáno veškeré vědění světa. A má u sebe dvojče se zlatou aurou, které mu ho přeloží. Má přístup k nejstarším a nejstrašnějším kouzlům, které tento svět stvořily. Dee plánuje vrátit se v čase a zničit starobylé bytosti na Danu Talis.“ Chraplavě se zasmála. „Chce se ujistit, že my všichni jsme zemřeli v den, kdy ostrov klesl ke dnu.“

Isis se začala smát, a její hlas zněl vysoko a neskutečně čistě v pařížské noci. Turisté se otáčeli a smáli se také, ale její manžel zůstal zkamenělý hrůzou. Nakonec i ženin smích umlkl. Osiris kývl. „Ano… ano to může, a možná co je důležitější, určitě se o to pokusí.“

„Jak ho tedy zastavíme?“ zeptala se Isis.

„Tak nakonec mě žádáte o radu?“

„Prosím, Zephaniah,“ žadonil Osiris.

Stařena se natáhla a poklepala na jeho paži. „Proč myslíš, že jsem osvobodila svého manžela od té kletby?“ vysvětlila opatrně čarodějka. „A proč jsem ho nejprve kdysi zaklela? Potřebovala jsem, aby byl v bezpečí a v pořádku přežil do tohoto dne.“

„Věděla jsi, že se to stane?“ zeptala se nevěřícně Isis.

„Věděla jsem, že se to múze stát.“ Opět stáhla níž brýle a odhalila dvě zrcátka v očních jamkách. „Obětovala jsem pro to své oči.“

„Kde je Mars Mstitel teď?“ chtěl vědět Osiris.

„Míří do San Franciska, aby zabil doktora Johna Dee.“

KAPITOLA 18

„To ale vůbec není jako řídit auto,“ procedil Josh mezi zuby a držel pevně kormidlo malého motorového člunu, který Dee najal v přístavu Treasure Island. Narážel do dalších a dalších vln s takovou silou, že mu až drkotaly zuby. Právě ho jedna vlna vyhodila až z vinylového sedátka.

„Rychleji, rychleji!“ naléhala Virginie Darová, která opět přešla Joshovu stížnost. Seděla na místě vedle něj a dlouhé černé vlasy za ní vlály ozdobené kapkami vody. Když se k němu obrátila, v očích se jí zračilo vzrušení. Joshe překvapilo, že vypadá ještě mladší než obvykle, a klidně by si ji představil jako svou spolužačku.

„Ne,“ zakňučel zezadu John Dee. Doktor se opíral o záď, byl bledší než stěna a potil se. Trpěl mořskou nemocí téměř od chvíle, kdy se nalodili a Josh nesměle vyvezl člun z přístavu do rozbouřených vod zátoky. „Pomaleji, pomaleji,“ zaprosil zoufale.

Josh si musel přiznat, že tentokrát mu dělá dobře, že má alespoň trochu navrch. Podíval se na Virginii a usmál se. Darová kývla směrem k páce plynu. Josh ji od sebe odstrčil a dva silné motory zahulákaly a rozčeřily vodu, že se napěnila přímo vedle čarodějovy hlavy. Slyšeli, jak čaroděj spolkl výkřik nebo už jen zachroptění, a když se na něj podívali, zjistili, že na ně rozzlobeně hledí promočený na kost.

„To není vtipné, vůbec to není vtipné. To je tvá práce, Virginie,“ zahučel Dee.

„Myslela jsem, že trocha vody ti přijde vhod.“ Pak se podívala na Joshe. „Nikdy nebyl dobrý námořník. To byl také jeden z důvodů, proč se nepřipojil ke španělské flotile. A vždycky měl špatný žaludek,“ dodala, „proto je docela překvapující, že si vybral zrovna takový puch pro svou auru.“

„Mám rád vůni síry,“ zamumlal Dee ze zádi.

„Počkejte.“ Josh na chvíli zapomněl na čaroděje s mořskou nemocí. „Člověk si může vybrat vůni aury?“ Bylo to poprvé, co něco takového slyšel. Přemýšlel, jestli by mohl změnit svou vůni v něco více akčního. „Můžeme si vybrat jakýkoliv pach?“

„Samozřejmě. Tedy kromě těch, co mají stříbrnou a zlatou auru. Ti nemají možnost volby, protože odedávna, až kam paměť sahá, měli vždy tutéž vůni.“ Pak se otočila zpět na Johna Dee, vlasy se jí prudce vzdouvaly ve větru a chvílemi jí zakrývaly i obličej. „Jak se ti povedlo sehnat tu loď?“

„Slušně jsem o ni požádal,“ zamručel. „Dokážu být velice přesvědčivý, když chci.“ Otočil hlavu zpátky k přístavu, kde na molu seděl postarší muž v bílé baseballové čepici, který zadumaně hleděl do vody. Potom zavrtěl hlavou, vstal a odšoural se zpět do yacht klubu.

„Neukradli jsme ji, že ne?“ zeptal se Josh, kterému se očividně ta myšlenka příčila.

„Půjčili jsme si ji,“ ušklíbl se Dee. „Dobrovolně mi předal klíčky.“

„Nepoužil si zase svou auru, že ne?“ vyděšeně prohodila Virginie. „To by přivábilo všechno –“

„Nedělej ze mě hlupáka!“ přerušil ji naštvaně Dee, ale pak se musel znovu nahnout přes záď, protože se mu znovu zvedl žaludek.

Virginie se usmála a mrkla na Joshe. „Je těžké neztratit autoritu, když zvracíš, co myslíš?“

„Nenávidím tě, Virginie Darová,“ zahuhlal Dee.

„Já vím, že to tak nemyslíš,“ řekla povzneseně.

„Ale myslím,“ zachroptěl.

Virginie poklepala Joshe na rameno a ukázala na pobřeží nalevo. „Drž se Treasure Island. Pojedeme kolem něj až k severnímu konci, pak bychom měli uvidět přes záliv Alkatraz.“

Než Josh mohl odpovědět, objevilo se před nimi obrovské molo, jako betonová zeď. Okamžitě strhnul kormidlo doprava a šlápl na plyn, aby loď vyrovnal, přičemž zahnul tak ostře, že málem hodil Johna Dee přes palubu. Voda stříkala a cákala a čaroděj měl co dělat, aby se udržel. Nakonec jen sklouznul a skončil v kaluži špinavé vody.

Virginie se od srdce zasmála.

„Zapomněl jsi, že nemám smysl pro humor,“ vyštěkl Dee.

„Ale já ho mám,“ řekla Virginie. Obrátila se k Joshovi a ukázala přímo dopředu. „Drž se vpravo a jeď okolo mola, pak se stočíme zas doleva a nejezdi moc daleko od břehu, ale zas ne ani příliš blízko,“ dodala. „Mohla by tam být schovaná nějaká skaliska. Přece jen je to umělý ostrov a vždycky hrozí, že se může rozpadnout vedví. Viděla jsem, když ho postavili v roce 1930 a tehdy byl daleko vyšší než dnes. Celý ostrov se nezadržitelně, i když pomalu potápí. Další větší zemětřesení ho pravděpodobně stejně rozdrtí na kusy.“

Josh se podíval na skalnaté pobřeží. Většina budov zřejmě sloužila zaměstnancům a některé se již časem sesunuly a zhroutily. „Vypadá to tu opuštěně. Žije tu někdo?“

„Ano, vlastně ano. Mám pár přátel, kteří bydlí na druhé straně ostrova.“

„Nevěděl jsem, že máš nějaké přátele,“ zabručel Dee.

„Na rozdíl o tebe, doktore, umím být velice dobrá přítelkyně,“ opáčila Darová, aniž se podívala dozadu, a pokračovala: „Ostrov fungoval jako námořní základna, dokud ji koncem devadesátých let nezavřeli. Pak se objevil v pár filmech a seriálech.“

„Proč se mu říká Treasure Island – Ostrov pokladů?“ zeptal se Josh. „Byl tu snad někdy nějaký poklad?“ Kdysi by se pouhé myšlence srdečně zasmál, ale nyní už byl schopný věřit skoro všemu.

Virginie se rozesmála a její smích byl nakažlivý. Josh si uvědomil, že ji má stále raději. „Ne, pojmenovali ho podle stejnojmenné knihy Roberta Luise Stevensona, který žil v San Francisku asi rok předtím, než román napsal.“ Když se dostali ke konci ostrova, Virginie si stoupla a podívala se zpět na celý ostrov. „Myslím, že to pojmenování bylo míněno jako vtip – tady je ostrov, postavený ze zbytků a harampádí a dáváme mu jméno Ostrov pokladů,“ pronesla žertovně. Otočila a ukázala před sebe na malou skalnatou tečku uprostřed zálivu. „A tady máme Alkatraz. Jeď přímo za nosem.“

Josh zaúpěl, když člun zasáhla další vlna. Zvedli se a spadli jako na horské dráze s ohlušujícím nárazem. „Je to dál, než jsem si myslel. Nikdy jsem tak daleko od břehu nebyl a vlastně ani člun jsem nikdy neřídil.“

„Všechno je jednou poprvé,“ řekla Virginie.

„Jsem trochu nervózní,“ přiznal.

„Proč?“ zeptala se zvědavě Virginie. Posadila se zpět do umělohmotného sedátka a zkoumavě se na něj podívala.

Josh se cítil pod jejím zkoumavým pohledem dost nepříjemně. „No,“ řekl pomalu, „může se stát cokoliv. Člun se může potopit, motor se rozbít, nebo…“

„Nebo co?“ pokračovala Virginie. „Víš, lidé podle mě plýtvají příliš mnoho časem starostmi o věci, které se nikdy nestanou. Ano, člun se může potopit… ale pravděpodobně se nepotopí. Motor se může zadrhnout… ale pochybuji, že se to stane. Může taky do nás vrazit blesk, nebo…“

Doktor John Dee se k nim najednou přišoural zezadu. „Nebo nás sežerou mořské panny,“ řekl výstražně. „Právě jsem si vzpomněl, že kolem ostrova je ochranné pole, které střeží mořské nymfy.“ Rozpačitě zakašlal. „A dal jsem jim rozkazy, aby na sto padesát metru nikoho blíž nepouštěly.“

Virginie se v mžiku otočila. „Chceš říct, že kolem ostrova plavou mořské nymfy?“

„Mořský stařec je na ostrově, a přivedl své dcery s sebou,“ vysvětlil Dee. „Potřebuju se spojit s Machiavellim! Musí jim říct, že přijíždíme.“ Vyndal mobil z kapsy, ale když ho otevřel, crčela z něj voda. Dee otevřel bez váhání přístroj, vyndal baterii a zuřivě ji sušil o košili.

Josh se podíval na Virginii. „Nemám tušení, co to všechno znamená.“

„Nereus je pán moří, mořský stařec, a je to zvláště odporná starobylá bytost,“ vysvětlila Darová. „Vypadá jako člověk, ale jen do pasu, místo nohou se mu vlní chapadla chobotnice. Jeho panstvím jsou spodní vody všech oceánů, ovšem jeho největší vodní říše se dotýká oceánů okolo místa zvaného Bermudský trojúhelník.“

„Tam, kde mizí všechny lodě?“ zeptal se Josh.

„Přesně tam. Hranice mezi jeho říší a tímto světem je tenká, někdy lodě a letadla z tohoto světa proniknou do jeho říše, nebo nějaká mořská příšera proklouzne na tento svět. Mořské nymfy jsou jeho dcery.“ Virginie se usmála. „Zkus se nedostat do vody, pokud se na tebe usmějí nebo začnou zpívat, jsi ztracen. Jedí i lidské maso.“

Dee ve spěchu složil zpátky mobil a zapnul ho. Pak ho s odporem zahodil. „Nic. Nemůžu se nijak s Machiavellim spojit.“

Virginie vytáhla svou dřevěnou flétnu a roztočila ji mezi prsty. „Nevím, čeho se tak obáváte, doktore. Jednoduše je uspím…“

Než stihla dokončit větu, vyskočila z moře žena se zelenou kůží, vlasy a rybím ocasem, vytrhla flétnu Virginii z ruky a s mocným cáknutím zmizela ve vodě na druhé straně člunu. Virginii tam nechala stát s prázdnýma rukama.

Virginie Darová zařvala strašným hlasem. Odhodila svůj lehce špinavý kabátek, vyzula boty a vrhla se přes palubu, kde zmizela beze stopy mezi vlnami.

„Doktore!“ vykřikl Josh tak, aby přehlušil i zvuk motoru. Zvedl levou ruku a ukázal do vody. Byl moc rád, že se jeho prsty zas až tolik netřesou.

V moři před nimi vykukovaly z vln ženské hlavy, jejichž zelené vlasy kolem nich tvořily závoj jako mořské řasy. Když jedna z nich otevřela ústa, odhalila zuby, za které by se nemusela stydět ani piraňa. Potom se všechny vydaly směrem ke člunu, přičemž skákaly nad vlny jako delfíni.

„Teď jsme v maléru,“ řekl Dee. „Ve velkém maléru.“

KAPITOLA 19

Sofie Newmanová stála v kuchyni a dívala se ven na malý dlážděný dvorek, kde seděly Perenela Flamelová s Tsagaglalal. Běžný pozorovatel by je pokládal za dvojici postarších dam, jednu vysokou, štíhlou a silnou, druhou menší a křehčí. Obě pily ledový čaj a uždibovaly čokoládové sušenky pod velkým pruhovaným slunečníkem. Ale nebyly to obyčejné dámy. Jedna byla téměř sedm set let stará a druhá… no, o druhé Sofie pochybovala, zda je vůbec člověk.

Ženy se otočily, a přestože seděly ve stínu slunečníku, jejich oči zářily – šedě a zeleně – což dávalo jejich tvářím trochu strašidelný výraz.

Tsagaglalal kývla na Sofii, aby se k nim přidala. „Pojď sem, dítě. Přisedni si k nám. Čekáme na tebe.“ I když nemluvila anglicky, Sofie rozuměla každému slovu a poznala i starodávný jazyk Danu Talis. Když se k nim připojila, Tsagaglalal ji chytila za ruku. „Nepolíbíš svou nejoblíbenější tetičku?“ zeptala se znovu zpátky v angličtině.

Sofie odtáhla ruku. Neměla ponětí, co je tato žena zač, ani jestli je to vůbec žena, ale rozhodně to není její příbuzná. „Vy nejste moje teta,“ řekla chladně.

„Samozřejmě že ne pokrevní, ale jste jako moje rodina. A vždycky jste byli,“ řekla Tsagaglalal skoro smutně. „A vždycky budete. Bděla jsem nad tebou i tvým bratrem od chvíle, kdy jste se narodili.“

Sofii jako by spadl kámen ze srdce, ale přesto nepolíbila tetinu nastavenou tvář a sedla si. Na stole již pro ni ležel připravený talíř se sušenkami a sklenice s ledovým čajem. Zvedla sklenici, ale pak si všimla, že tam plave plátek pomeranče. Vůně ji připomněla Joshe, a srdce se jí na chvíli zastavilo. Položila sklenici zpět na stůl, aniž se napila, a odsunula i talíř se sušenkami. Najednou ji přepadlo naprosté zoufalství. Za poslední týden ztratila úplně všechno – včetně svého bratra. Dokonce i stěžejní kameny její minulosti – jako její teta – se otřásaly v základech. Cítila se ztracená a naprosto sama.

„Nemáš hlad?“ zeptala se Tsagaglalal.

„Jak se mě vůbec můžeš na to ptát?“ vybuchla Sofie vzteky. „Ne, nemám. Je mi špatně. Josh je pryč – a co víc, nenávidí mě. Viděla jsem mu to v očích.“

Obě starší ženy se na sebe podívaly.

Sofie se pak otočila na Perenelu. „A Nikolas nahoře umírá, proč nejsi s ním?“

„Půjdu k němu, až přijde čas,“ zašeptala vědma.

Sofie zavrtěla nechápavě hlavou a oči jí ze vzteku zalily slzy. „Co jsi zač?“ obrátila se na tetu. „Nejsi ani… ani nejsi člověk, a ty,“ obvinila Perenelu, „jsi nelidská! Nenávidím vás! Nenávidím vás všechny. Nesnáším, co jste nám provedli. Mně a Joshovi. Nesnáším svět, do kterého jste nás přivedli, i schopnosti, které jsem získala, a to, že vím věcí, které bych nevěděla, a mám vzpomínky, které nejsou moje…“ Sofii se linuly po tváři slzy jako hrachy, ale nechtěla, aby ji viděli brečet. Opřela se o stůl a pokusila se odsunout židli, ale najednou ji z každé strany zadržely ruce Tsagaglalal a Perenely. Sofiina aura na chvíli zazářila, ale hned zasyčela a zmizela. Vanilkovou vůni přebila omamná vůně jasmínu, protože Perenelina aura neměla žádnou vůni.

„Zůstaň,“ řekla chladně Perenela a neznělo to jako pozvání. Sofie se nemohla pohnout. Připadala si najednou jako ve snu. Byla při vědomí a při smyslech, ale jako by neměla vládu nad svým tělem.

„Poslechni si, co chce vědma říct,“ řekla přívětivě Tsagaglalal. „Osud nejen tohoto světa, ale i ostatních světů je nyní na vážkách, a vy oba s tvým bratrem máte moc přiklonit misku vah na jednu nebo druhou stranu. Všechny časové linky se sbíhají, jak bylo předpovězeno před deseti tisíci lety. Okolnosti jen potvrdily skutečnost, že jste dvojčata z legendy.“ Její šedé oči se zalily slzami. „A věř, že bych si přála, aby tomu bylo jinak. Pro dobro vás obou. Je to těžká cesta, po které musíte jít. Josh se přidal k Johnovi Dee, a to také, věř nebo ne, bylo předpovězeno před tisíciletími. Co ovšem nikdo nečekal – co nemohl nikdo vidět – bylo čarodějovo šílenství a záměry, které chce uskutečnit.“

„Sofie,“ začala tiše Perenela Flamelová, „musíš mi věřit, že ani já jsem vám nic, co se stalo, nepřála, ani tobě, ani Joshovi. Věříš mi to?“

Sofie už nevěděla, čemu má věřit. Chtěla vědmě věřit, a přece… něco jí v tom bránilo. Ta žena jí už jednou lhala, ale Flamelovi přece žili ve lži celá staletí. Sofie předpokládala, že lhali, jen aby ochránili sebe a své přátele. Ale Josh Flamelovým věřit nechtěl. Možná měl pravdu. Možná, že když odešel s Johnem Dee, bylo to správné rozhodnutí. Ta myšlenka jí naháněla hrůzu, co když ona teď byla na špatné straně v tomto odvěkém boji?

Pravdu – tu chladnou, hořkou pravdu – nyní právě neviděla. Co je správné nebo špatné, dobré nebo zlé se nyní nějak popletlo a pokroutilo. Už nebyla schopná ani rozlišit přátele od nepřátel.

Tsagaglalal a Perenela zvedly své ruce ze Sofiiných současně a Sofii se vrátil cit do těla. Kolem jejího těla se okamžitě objevila na ochranu stříbrná aura, ze které šla pára ve slunečních paprscích brzkého odpoledne. Zhluboka se nadechla, ale už se od stolu ani nepohnula.

„Sofie, co bys udělala, abys Joshe zachránila, abys ho přivedla zpátky?“ zeptala se Ágnes.

„Úplně všechno.“

Perenela se opřela oběma předloktími o stůl. Prsty propletla mezi sebou, až vynikly napětím bílé klouby. „A Sofie, co myslíš, že udělám já, abych pomohla svému manželovi?“

„Asi také úplně všechno,“ uvědomila si Sofie.

„Obě jsme schopné podstoupit cokoliv, abychom pomohly svým milovaným. To je právě rozdíl, který odlišuje lidi od bytostí druhé generace a je zase odlišuje něco jiného od jejich předků – starobylých bytostí. Schopnost obětovat cokoliv z nás dělá lidi. Proto také lidské pokolení přestálo tolik nepřízně, a proto také vždycky přežije.“

„Ale tento druh lásky žádá své oběti,“ pomalu přidala Tsagaglalal. „Někdy se jedná o výjimečná obětování…“ Tetiny velké šedé oči byly najednou zaplaveny slzami.

Sofii se objevila matná vzpomínka zeny – daleko mladší, ale se stejnými vystouplými lícními kostmi a šedýma očima, které patřily Tsagaglalal – která se odvracela od vysoké zlaté sochy. Najednou se zarazila a podívala zpět a Sofie zjistila, že socha má živé jasně šedé oči, které ženu sledovaly. Tsagaglalal se pak nadobro obrátila a pospíchala z nekonečných schodů dolů. Držela pevně v rukách knihu: Kodex. A na její kovovou vazbu dopadaly ženiny slzy.

„Sofie,“ pokračovala Perenela, „Abrahám všechno předpověděl před více než deseti tisíci lety, a začal pracovat na plánu, jak tento svět zachránit. Ty i tvůj bratr jste byli předurčeni ke svým rolím dávno předtím, než jste se narodili. Mluví o vás věštba, která vznikla, než Danu Talis padla a přišla potopa.“

„Dva, kteří jsou jedno, a jeden, který je vším. Jeden může svět zachránit, druhý zničit,“ zachovala Tsagaglalal. „To je váš osud. A nikdo se nemůže vyhnout svému osudu.“

„Táta to také vždy říkal.“

„Tvůj otec má pravdu.“

„Chcete tedy říct, že my dva s bratrem jsme jen pouhé loutky v rukách osudu?“ Sofie začala, ale v puse jí vyschlo, a musela se rychle napít studeného nápoje, který stál před ní na stole. „To nemáme vlastní vůli?“

„Ale to samozřejmě máte,“ řekla Perenela. „Josh si už vybral. A veškeré volby žene láska či nenávist. On se rozhodl odejít s Johnem Dee – ne proto, že by ho měl rád, ale proto, že nenáviděl tebe, alespoň ve chvíli, kdy tě uviděl útočit na archónku. V jeho očích byla Coatlicue nádherná mladá žena a ne strašná příšera, kterou ve skutečnosti je. A ty… nyní nastal tvůj čas – nyní se musíš rozhodnout ty.“

Perenelina slova bodla Sofii u srdce. Josh ji nenáviděl. Sofie vlastně věděla, že je to pravda. Viděla mu to v očích. Ale nezáleží na tom, co si o ní myslí – nic nezmění, co cítí uvnitř svého srdce. „Stejně ho najdu.“

„I když tě opustil?“ zeptala se opatrně Tsagaglalal.

„Říkaly jste, že všechny volby ženou láska či nenávist. Josh je můj bratr. Musím ho najít. To je má volba.“

„A kam půjdeš?“ zeptala se Perenela.

Sofie se na ni bezradně podívala. Neměla sebemenší tušení, kde začít. „Půjdu po jeho stopách,“ řekla se sebedůvěrou, kterou necítila. „Když… když má potíže, nebo bolesti, většinou to dokážu vycítit. Někdy se mi i objeví záblesky toho, co vidí.“

„Cítíš ho teď?“ zeptala se viditelně zvědavá Tsagaglalal.

Sofie zavrtěla hlavou. „Ale mám vědomosti čarodějky z Endoru. Možná že bych je mohla nějak využít.“

„Pochybuji, že by čarodějka předvídala tento poslední zvrat událostí,“ podotkla Tsagaglalal. „Znám ji celý svůj dlouhý život, a přestože byla schopná předpovědět velké události v historii, život jednotlivců jí vždy unikal. Na rozdíl od jejího bratra Prométhea a manžela Marta Mstitele nikdy lidem opravdu neporozuměla.“

„Máš před sebou ještě jednu možnost,“ oznámila tiše Perenela. „Můžeš nám pomoct zachránit svět. My tě potřebujeme,“ dodala naléhavě. „Právě teď je Machiavelli na Alkatrazu. Víme, že chce vypustit všechny ty příšery na město. Jak myslíš, že bude moderní svět reagovat na létající draky a vylézající noční můry ze sklepů a děr?“

Sofie zavrtěla hlavou. Jen pouhá myšlenka byla nepředstavitelná.

„Kolik lidí asi zemře?“ pokračovala Perenela. „Kolik jich bude zraněno? Kolik lidí bude navždy poznamenáno tímto strašlivým zážitkem?“

Sofie šokem oněměla, ale zavrtěla znovu hlavou.

„A kdybys znala někoho, kdo by mohl pomoci – někoho, kdo má moc bojovat s těmito netvory – chtěla bys, aby ti stál po boku a bojoval za záchranu desítek tisíc, nebo bys chtěla, aby odešel pomáhat jedné jediné osobě?“

Sofie už chtěla odpovědět, když si uvědomila, že ji chytře vlákala do pasti.

„Potřebujeme, abys s námi bojovala, Sofie,“ pokračovala Tsagaglalal. „Pamatuješ na Hekaté, bohyni tří tváří?“

„Tu, která žila v Ygdrasillu a probudila mé schopnosti. Jak bych jen mohla zapomenout?“ sarkasticky dodala Sofie.

„Patřila k neuvěřitelně mocným bytostem: dívka ráno, odpoledne v nejlepších letech a k večeru stařena. Představovala veškeré vědění a sílu ženského pokolení.“ Tsagaglalal se nahnula dopředu, až se svou vrásčitou tváří téměř dotýkala Sofiina obličeje. „Ty jsi ta dívka, Perenela dospělá žena a já stařena. Společně máme nesmírnou moc a vědomosti, díky kterým se můžeme postavit hrozbě a ochránit město.“

„Připojíš se k nám, Sofie Newmanová?“ zeptala se Perenela Flamelová.

Najednou se otevřelo okno nad jejich hlavami a v něm se objevila Nitenova hlava. Neřekl ani slovo, ale jeho pohled mluvil za vše.

„Je čas,“ oznámila Perenela. „Musíš se rozhodnout, na kterou stranu se přidáš.“

Sofie se postavila a dívala se, jak vědma pomáhá ze židle Tsagaglalal a jdou dovnitř. Ze všeho nejvíc chtěla utéct, proběhnout domem až na ulici… a pak… a pak co? Kam by šla? Chtěla najít Joshe. Ale neměla sebemenší tušení, jak to provést. A co by se stalo, až příšery zaútočí na město? Její aura a magie základních živlů, kterou se naučila, by ji ochránila… ale kdo by ochránil ostatní?

Je opravdu čas vybrat si cestu.

Ale kterou?

V dálce zahoukal lodní zvon a Sofii přinutil vzpomenout si na Alkatraz. Ostrov příšer a nestvůr, které se vyrovnají nehrůznějším nočním můrám. Perenela měla pravdu: kdyby je někdo poslal na město, způsobil by zkázu a smrt mnoha lidí… a nikdo při smyslech by něco takového nechtěl. Nikdo normální by nechtěl, aby město zachvátila hrůza a chaos.

Machiavelli, Dee a Darová – a taky Josh – chtěli přesně toho dosáhnout.

Sofie nevědomky přikývla, a najednou ta volba působila naprosto jednoduše. Může přeci spojit své síly s vědmou a Tsagaglalal a zabránit zkáze města a potom se vydá hledat svého bratra.

Dívka následovala obě starší ženy zpátky do domu. Vešly přes kuchyň a pokračovaly nahoru po schodech.

Prométheus na ně čekal u dveří do ložnice. Ustoupil stranou, aby je nechal projít dovnitř, kde se rozestavily kolem Nikolase Flamela, který bezvládně ležel na posteli. Alchymista vypadal scvrklý a křehký, jeho kůže získala stejnou barvu jako bílé prostěradlo. Jen slabý pohyb jeho hrudníku naznačoval, že stále ještě dýchá. „Jeho čas přišel,“ zašeptal Prométheus.

Perenela schovala tvář do dlaní a rozbrečela se.

KAPITOLA 20

„Létající talíře?“ zeptal se William Shakespeare. Posunul výš své brýle a potěšeně se ušklíbl. „Létající talíře,“ drcnul loktem do Palaméda. „Říkal jsem ti, že jsou skutečné. Říkal jsem, že existuje více…“

„Vimany,“ opravila ho Scatty. „Jsou to legendární létající lodi z Danu Talis.“ Naklonila hlavu na stranu a zaclonila si oči, aby mohla sledovat dalších šest lodí, které se z ničeho nic vynořily na obloze a vznášely se ve vzduchu nad nimi. Čtyři z lodí klesly a usadily se přímo nad zemí, kde se houpaly jako na vlnách. Cítila ve vzduchu jemné chvění a trávu pod létajícími stroji pokryla tenká vrstva ledu.

Skleněné kupole nahoře na každé vimaně se otevřely a objevili se bojovníci se šakalí hlavou. Vysocí a svalnatí, oblečení v černé zbroji se stříbrným a zlatým zdobením měli v rukách zakřivené meče se srpovitou čepelí – smrtonosný chopeš, sebrali jako prvního Marethya. Jednoruký muž ještě nenabyl vědomí. Ležel na zemi, svíjel se a třásl. Z jeho háku místo levé ruky stále sršely modrobílé jiskry, které mizely v trávě. Tři vysocí bojovníci ho zvedli a nesli do největší z lodí, která okamžitě odbzučela pryč.

Scathach se obrátila a snažila se sledovat létající talíř nad městským labyrintem. Stříbrný disk se odrážel ve vodních plochách a zároveň vrhal stín na ulice pod sebou. Viděla ho přeletět obrovskou pyramidu v srdci města a pak přistál na nádvoří velikého zářícího paláce plného zlatého a stříbrného zdobení, který se rozkládal za ní.

Scathach se otočila zpět k ostatním bojovníkům. Již je potkala za svůj život několikrát v různých říších, a přestože s nimi nikdy nebojovala, věděla, jaká pověst je předchází. Patřili mezi nejobávanější a nejnebezpečnější bojovníky… ale na Scathach neměli. Válečnice se připravila ke střetu. Ruce třela o stehna, otáčela hlavu ze strany na stranu, aby zahnala ztuhlost šíje. Bojovníci se šakalí hlavou udělali jednu velkou chybu, stále ještě svého nepřítele neodzbrojili. Scathach pořád měla své meče, nunchaki i nože. Neustálé souboje a střety zdokonalily bojové instinkty, už nyní přemýšlela: začne u nejbližšího, pomocí svých zbraní ho podsekne, chytne jeho padající tělo a hodí ho na jeho společníky, kteří pod jeho váhou klesnou k zemi. To bude stačit, aby se k ní připojili Johanka a Palamédes a do té doby přihraje meče Saint-Germainovi a Shakespearovi. Bude po všem za pár minut. Ovládnou jednu vimanu a…

Pak ale Scathach zachytila Palamédův pohled. „To by byla chyba,“ zamumlal řečí jeho dávno ztracené domoviny. Obrátil zrak na město a zaclonil si oči, pak pokračoval: „Není lepšího bojovníka, než jsi ty, ale anuby není lehké porazit. Nevyhnuli bychom se obětem. Možná Saint-Germain nebo Johanka, určitě však Will. Nemůžeme si dovolit takové ztráty. Navíc kdyby nás chtěl jejich pán mrtvé, mohli nás jednoduše zabít ze vzduchu.“

Scathach se kousla svými upírskými zuby do rtu. Palamédes měl pravdu. I kdyby jen jeden z nich byl zraněn nebo dokonce zabit, byla by cena za útěk příliš vysoká. Válečnice pohnula hlavou téměř nepostřehnutelně, ale věděla, že ji Palamédes viděl. „Ještě bude příležitost,“ řekla.

„To bude,“ souhlasil.

Anubové se jimi propletli, sebrali jim zbraně a rozdělili je do skupin. Zavalitého Palaméda odvedli do jednoho létajícího stroje, drobnějšího Sait-Germaina a Shakespeara dohromady do druhého. Johanku se Scathach doprovodili tři ozbrojení anubové do stříbrné vimany. Scatty vešla první a i při její váze stroj lehce klesl. Vevnitř to vypadalo stroze, nebylo zde nic kromě čtyř dlouhých sedadel, které odpovídaly psí anatomiii. Jeden bojovník, menší a rozvalitější než ostatní s lehce viditelnými bílými jizvičkami na čumáku beze slova ukázal na sedadla a pokynul oběma ženám. Scathach se chvíli pokoušela v sedadle sedět, ale téměř z něj vypadla, než zjistila, že bude pohodlnější v něm ležet.

Johanka ji následovala a bojovník je připoutal třemi kovovými pásy, kterými je uzemnil.

„Jak moc je to s námi vážné?“ zeptala se Johanka francouzsky.

Zjizvený anub se na ni podíval a otevřel svou šakalí tlamu a ukázal řadu svých strašných zubů. K tlamě přitiskl tlapu na znamení, aby nemluvily. Johanka si toho ale nevšímala.

„No, na stupnici od jedné do deseti,“ řekla Scatty, „se blížíme dvanáctce.“

Bojovník se nahnul nad Scatty a vrhnul na ni rozzlobený pohled. Mezi zuby mu protékaly sliny, které padaly dolů.

„To neumí mluvit?“ zeptala se Johanka.

„Umí, ale jen když jsou povoláni do bitvy,“ řekla Scatty. „A když zařvou, všem tuhne krev v žilách. Většinou tak svou kořist znehybní strachem.“

„Co jsou zač?“

„Myslím, že jsou svým způsobem podobní pololidským klanům. Další experiment starobylých bytostí, který nevyšel.“

Nakonec si bojovník se šakalí hlavou uvědomil, že ho ženy neposlechnou a mluvit nepřestanou, tak se znechuceně obrátil a odešel.

„Jsou to přátelé, nebo nepřátelé?“ zeptala se Francouzka.

„Těžko říci,“ přiznala Scatty. „Dokonce i já mám nyní problém to rozeznat.“ Dívala se přitom nahoru skrz otevřenou střechu na modré nebe. Vimana se znovu zhoupla, když další dva anubové vlezli dovnitř, pak se skleněná kupole uzavřela a už zvenku nebylo slyšet ani hlásku. Scathach si pak všimla, že celá kupole byla pokrytá šmouhami od rozpláclého hmyzu.

„Oni nepochybně věděli, kdo je Marethyu,“ podotkla Johanka.

„Vypadá to, že ho zná každý kromě nás. Navíc je jasné, že to on je ten loutkář v pozadí. Úplně se mi příčí myšlenka, že nás do toho všeho vmanipuloval,“ řekla Scatty smutně. „Přísahám, že jsme toho jednorukého muže neviděli naposledy. A až se znovu sejdeme, mám pro něj pár opravdu nepříjemných otázek.“

Ucítily mrazení v morku kostí, vše prostupující chvění, které za chvíli převládl pocit, jako když padají – jen nahoru do bílých mraků. Stroj se po chvíli zhoupl a pak se kolem začaly míhat mraky, což byla jediná známka toho, že se pohybují.

„A co když ti Marethyu neodpoví?“ zeptala se Johanka tiše. „Určitě sis všimla; že naši psí přátelé si dali tu námahu a zneškodnili ho na dálku. Zřejmě se bojí jeho moci.“

„On mi ale odpoví,“ uzavřela Scathach. „Umím být velice přesvědčivá.“

„Já vím, že umíš.“ Johanka z Arku zavřela oči a zhluboka se nadechla. Tiše se usmívala a bylo jí jedno, že na ni anubové zírají jako na zjevení. „Právě jsem si vzpomněla, že jsme už tak dlouho nezažily žádné pořádné dobrodružství.“ Potom si povzdechla. „Je to jako za starých časů.“

Scathach se souhlasně zasmála. Byla přesvědčená, že toto nebude jen tak ledajaké dobrodružství. Obě dvě, ať už samy nebo společně, bojovaly, aby zachránily celá království a impéria, aby vrátily moc do rukou těch, kterým patřila, a aby zabránily vleklým válkám, ale nyní to bylo jiné. Nyní se jednalo o daleko důležitější poslání. Jestli měl Marethyu pravdu, teď měly bojovat za budoucnost nejen lidského rodu, ale všech rodů a ras v nespočtu říší a světů.

Johanka se zavrtěla v sedadle, aby našla co nejpohodlnější polohu. „Když jsme s Francisem byli loni v Indii, viděli jsme obrázky létajících strojů na starodávných svitcích a rytinách v chrámech. Francis mi říkal, že v indických eposech existuje mnoho příběhů o létajících lodích.“

„To je pravda,“ řekla Scatahch. „Také se objevují v eposech babylónských a egyptských. Pár těchto strojů, které nebyly na Danu Talis, když se potopila, uniklo zkáze. Moji rodiče dokonce jednu vimanu měli,“ pokračovala, „i když nevypadala vůbec takto honosně. Než jsem byla dost stará na to, abych ji mohla řídit, byla to plečka. Prošla tolika opravami a tak často, že už z jejího původního vzhledu nezbylo skoro nic. Jen stěží se odlepila od země.“ Zavrtěla hlavou a při vzpomínce se usmála. „Můj otec mi jednou vyprávěl, že kdysi viděl na obloze tolik bojujících strojů, že téměř na zemi nepropouštěly sluneční světlo. To prý bylo v dobách, kdy flotila bojovala s posledními zeměpány…“

Scattyin hlas pak pomalu ztichl. Jen zřídka mluvila o svých rodičích a nikdy dobrovolně. Považovala se za samotáře a byla černá ovce rodiny tak dlouhou dobu. Ale přece jen měla nějakou rodinu – měla sestru, která žila mezi lidmi, a rodiče s bratrem žili ve vzdálené říši, která vznikla podle ztracené Danu Talis. Nyní se však vrátila o deset tisíc let zpátky a bylo divné přemýšlet o tom, že její rodiče žijí tam dole ve městě. Pouhá myšlenka ji zasáhla jako mocný úder, až skoro přestala dýchat.

Uvědomila si, že přesto všechno by je strašně ráda viděla. Ne, víc než to. Potřebovala vědět, jací byli, než se se sestrou narodily. Rodiče Scatty a Aife totiž zahořkli po pádu jejich světa. Vyrostli v dobách, kdy byli nezpochybnitelní vládci, a všechno se ztratilo, když se ostrov potopil. Okamžitě v rámci pouhých několika hodin po té zkáze Danu Talis bylo jasné, že svět už nikdy nebude jako dřív. Už nebyli páni a kmáni, vládci a služebníci, starobylé bytosti a pradávní předkové. Byli jen přeživší.

Když sestry vyrůstaly, rychle si uvědomily, že jejich rodiče k nim cítí odpor, protože byly jiné, protože se narodily až po pádu Danu Talis. Děvčata byla první z těch, kterým se posléze začalo říkat druhá generace. O hodně později, Aife se Scatty přišly na to, že se rodiče za ně stydí. Byly vychovávané v tom, že jejich starší bratr s alabastrově bílou kůží a rusými vlasy, který se narodil na Danu Talis, se těší větší přízni rodičů. Na rozdíl od děvčat byl starobylá bytost.

Scathach cítila, že má žaludek jako na vodě, když se stroj opět zhoupnul a zamířil k městu.

Chtěla je vidět. I kdyby jen na chvíli. Chtěla se přesvědčit, jací byli rodiče a bratr, než došlo ke zkáze ostrova. Znala je celá tisíciletí a vždy, když je slyšela mluvit o ostatních, i starobylých bytostech, tak to bylo s notnou dávkou hořkosti. Zloba je ovládla, zaryla se hluboko do jejich těl, svalů i morku kostí a překroutila i to, jak vypadali. Na jediný okamžik, krátkou chvíli chtěla Scatty zahlédnout, jak vypadali mladí a krásní. Musela se dozvědět, jestli vůbec někdy byli šťastní.

Najednou se setmělo. Johanka se Scatty pozorovaly velké špičaté hory, které se objevily nad jejich hlavami. Klesaly hlouběji, až vysoké stěny smrskly nepravidelně modrou oblohu v malé kolečko.

„Padáme někam…“ začala Scatty a pak ucítila závan síry. Zhluboka se nadechla a zavětřila. Snažila se oddělit pach nemytých zpocených anubů a kovový odér vimany.

„Také to cítím,“ podotkla Johanka. Přerývaně se zasála. „Připomíná mi to Johna Dee.“

Létající talíř se naráz zastavil a zjizvený bojovník se šakalí hlavou se objevil nad Scathach. Zamával zdobeným chopešem před její tváří a opatrně rozvazoval druhou rukou pouta, která ji držely v sedadle. Scattyiny oči se zúžily při pohledu na jeho zbraň. Přinesla hořké vzpomínky. Kdysi před dlouhou dobou cvičila královského chlapce Tutanchamóna, jak zacházet s těmito smrtícími dvoubřitými meči. O pár let později zjistila, že ho pohřbili se stejnými meči, které mu dala.

„Scatty…“ začala Johanka s lehkým náznakem paniky v hlase. Otočila hlavu k válečnici, která se postavila na nohy. „Kde to jsme?“

„Ve vězení.“ Pohlédla na ni Scatty a usmála se. „A víš přece, že není na světě vězení, které by mě udrželo,“ řekla rychle francouzsky.

Kupole vimany se otevřela a zápach síry zesílil, až nemohly popadnout dech. Náhlý žár jako by spaloval jejich kůži a všude okolo to bublalo a hřmělo.

„Mám takový neblahý pocit, že tohle není obyčejné vězení,“ zavolala Johanka na Scatty, kterou vytáhli k okraji stroje.

Strážce se šakalí hlavou dloubl Scatty do zad a ta se otočila, zavrčela a ukázala své upíří zuby. Bojovník zavrávoral a couvnul. Než Scatty vystoupila z létajícího stroje, podívala se dolů, a když se znovu obrátila ke své kamarádce, stále se jí v očích odrážely malinkaté ohníčky. „I tak se to dá říct – jsme uvnitř sopky.“

KAPITOLA 21

S rukama u těla se mořské nymfy potápěly a vyskakovaly z vody jako třída delfínů ve škole.

„V čem je problém?“ chtěl vědět Josh. „Můžu je pomocí své aury…“

„…a tím všem ukážeš, kde přesně jsme,“ vyhrkl Dee. „To zakazuji.“

„Dobrá, tak jestli máte další geniální plán, tak teď je právě čas ho ukázat,“ nervózně řekl Josh. Nymfy už byly blízko a jejich zelené vlasy za nimi neblaze vlály. Některé vypadaly jako nádherné mladé dívky, jiné ovšem měly ploutve nebo klepeta a působily více jako ryby nebo krabi než lidé. V ústech schovávaly desítky špičatých zubů, které připomínaly Joshovi piraně.

„Projed přes ně,“ vyhrkl Dee. „Plnou rychlostí.“

„To je ten plán?“ zeptal se Josh.

„Máš nějaký lepší?“ namítl Dee s výrazným britským přízvukem, zatímco střídavě svíral ruce v pěst a zase je povoloval.

Josh přitáhl páku, motor zařval a těžký člun zvedl špičku a zrychlil. Otočil kormidlem a loď najela přímo do skupiny nymf…, které se jednoduše rozestoupily a obklíčily člun ze všech stran. Současně začaly natahovat ruce i pařáty, aby se někde zachytily člunu. Drápy skřípaly po laku a dvě nereidky se stihly zachytit nízko položeného zábradlí a pokoušely se dostat na palubu.

„Rychleji!“ vykřikl Dee, který chytil lano a snažil se jím mrskat obě mořská stvoření, aby je smetl z lodi. Brzy se mu to i povedlo a nymfy spadly zpět do vody za vysokého zakvílení, které trochu připomínalo dětský smích. Pak se ozvala tupá rána, když jedna z nich vyskočila z vody a přistála vzadu na lodi, jen kousek od nohy Johna Dee. Doktor hned odskočil mimo dosah strašlivých zubů, chytil nereidku za ocas a odhodil ji přes palubu. Pak si otřel ruce o kalhoty, kde mu zůstaly zbytky blýskajících se rybích šupin na tmavém materiálu. „Nesnáším mořské nymfy,“ zamumlal.

„Doktore…“ zařval Josh. Přímo na příď před něj vyskočila další nymfa a svíjejícími pohyby se rychle blížila. Měla přinejmenším pěticentimetrové drápy ostré jako žiletka a jimi se zabodávala do laminátového trupu lodi. Josh strhl kormidlo na jednu stranu a loď se nahnula téměř do pětačtyřiceti stupňů. Stvoření zaúpělo, začalo sklouzávat zpět do moře a zanechávalo na lodi dlouhé hluboké rýhy. Pak se ještě z posledních sil zhouplo a nakonec nymfa skončila zpátky ve vodě.

„Rychleji,“ vykřikl Dee.

„Ten člun ale rychleji nejede,“ opáčil Josh. Loď se odrážela od vln jako míček, a když dopadla dolů, vždycky úplně nadskočil, s jakou silou do ní voda narazila. Bolely ho zuby a hlava třeštila, slaná voda ho pálila v očích, rty rozpraskaly. Také se mu zvedal žaludek, i když za normálních okolností mořskou nemocí netrpěl.

Najednou člun sebou trhnul a viditelně zpomalil, jako by najel na písečnou pláž. Motor zakvílel a zahučel, ale loďka se stěží pohnula. Josh se odvážil podívat přes rameno. Kolem lodi se shlukly nereidky, přilepily se k ní po stranách a snažily se ji stáhnout do moře. Vlny pomalu přetékaly dovnitř a voda vytvořila uvnitř člunu velkou louži. Když se Josh podíval na hladové oči a špičaté zuby mořských nymf, uvědomil si, že by ani on, ani Dee ve vodě nepřežili ani minutu.

Dee se najednou objevil za Joshem, snažil se lanem zasáhnout nereidky, ale ty byly příliš rychlé, aby se nechaly trefit. Zaútočil na jednu, která vyskočila z vody. Balancovala na svém ocase a přitom jednoduše překousla lano, které švihlo kolem její tváře, ve dví.

„Použijte sílu své aury, nebo je po nás!“ vykřikl Josh.

„Když to udělám, bude po nás!“

„A když to neuděláte, bude z nás během pár minut žrádlo pro ryby.“ Procedil zoufale mladík. „Musíme něco dělat…“

„Potřebujeme plán,“ řekl Dee a lehce zdůraznil poslední slovo.

Josh přikývl. „Plán,“ začal, ale už když to vyřkl, zachytil letmý obraz, téměř něco jako vzpomínku, ale ne jeho vzpomínku…

… armáda v uhlazené japonské zbroji, v pasti, obklíčená velkou přesilou…

Bojovník v kožené zbroji s drátěnými prvky, hlavu schovanou v plechové helmě, stojí sám na mostě a čelí armádě, kterou nikdy netvořili lidé…

… trojice lehce ozbrojených lodí obklíčená velkou flotilou…

Pokaždé ten slabší zvítězil, protože… měl plán.

„Náhradní kanistry s palivem,“ zvolal Josh. „Je v nich nějaký benzín?“

Dee mrsknul svým provizorním bičem po nymfě, která měla místo rukou klepeta. Nereidka, než spadla zpět do vln moře, jen cvakla a odstřihla další kus lana. Čaroděj sebral plastový kanystr a zatřásl s ním. Uvnitř zašplouchala tekutina. „Zpola plné. Možná víc než zpola.“ Zatřásl druhým a dodal: „Tenhle je plný.“

„Vydržte,“ řekl Josh. „Obracíme se.“ Přitáhl kormidlo k pravoboku, stočil člun od rychle se blížícího ostrova a začal objíždět velký kruh ve vodě. Zmatené nymfy rychle zůstaly vzadu. „Vylijte obsah přes palubu,“ přikázal Josh. „Ale ne najednou, pomalu ho vylévejte do moře.“

Bez jediného slova doktor odhodil víčko kanystru. Zápach benzínu byl silný a pronikavý, až se rozkašlal a do očí mu vhrkly slzy. Pak opřel nádobu o stranu člunu a nechal benzín pomalu stékat do vody.

Josh si najednou přišel jako ve zpomaleném filmu. Viděl Nereidky, které se znovu blížily, a věděl, jak se chtějí rozestavět. Sledoval vlnu, která se roztříštila o příď, a byl schopný dokonce spočítat jednotlivé kapky, které mu přistály na tváři.

Vedla je jedna zvlášť ošklivá nymfa, která vypadala víc jako ryba než žena. Viděl, jak zatáhla vypracované břišní svaly, a věděl, že pod vodou se její obrovský ocas připravuje k odrazu. Chystala se přistát na přídi a pak by se vrhla Joshovi po krku. Josh otočil kormidlo právě ve chvíli, kdy vyskočila do vzduchu, a tak loď minula, ale jen o pár centimetrů. Beze slova spadla zpět do vody, kde zmizela pod vlnami.

„Hotov,“ zavolal Dee.

„Zapalte konec lana,“ zavelel Josh.

„Ale čím?“ zeptal se Dee.

„Vy nemáte sirky?“

„Nikdy jsem je nepotřeboval,“ mnul Dee svými prsty. „Vždy jsem měl svou auru.“

Joshovy mozkové závity pracovaly naplno, přehrával si řadu scénářů a verzí. „Vezměte kormidlo,“ zvolal. „Nechte nás stále otáčet v kruhu.“ A než anglický čaroděj chytil kormidlo, Josh zmizel dole v malé kajutě. Hledal… potřeboval něco… a pak to uviděl.

Nejprve lékárničku, která byla přichycená na zdi a pod ní v krabici se skleněným víkem visela červená signální pistole, která střílela jasně červneou světlici do nebe, aby upoutala pozornost v případě potřeby.

Josh otevřel krabici a sebral zbraň. Dříve mu již otec ukazoval, jak takové pistole fungují, i když mu nikdy nedovolil vystřelit. Zamířil zpět na palubu. Kdyby měl zápalky, namočil by konec lana do barelu s palivem, zapálil a hodil do vody. Se zbraní však bude mít jen jednu šanci, hodit zapálenou světlici do tenké vrstvy benzínu na hladině.

Nereidky je zatím obklíčily. Shlukly se kolem lodi, s otevřenými ústy jim ukazovaly špičaté zuby, kterými o sebe cvakaly a skřípaly. Ve vzduchu nebylo cítit nic než odporný rybí pach, který všechno přebil.

Josh chytil jeden z barelů a zatřásl s ním. Uvnitř zašplouchal benzín. Vzal kanystr za rukojeť, zhoupl ho, jako by házel basebalový míček, a hodil ho tam, kde se ležela duhově benzínová skvrna na mořské hladině. Naštěstí dopadl přímo doprostřed benzínového pole.

Člun se výrazně nahnul, protože zrovna jedna nymfa vykousla z trupu nemalý kus.

Josh se nenechal vyrušit, držel oběma rukama signální pistoli, zamířil trochu výš nad houpající se skvrnu. Najednou si uvědomoval směr větru, věděl, jaký oblouk světlice vystřihne, než dopadne.

Přesné jako šíp.

Zmáčkl spoušť a vystřelil. Třešňově rudá světlice vyletěla do vzduchu, obloukem se nesla vzduchem a padala… a dopadla přímo a kanystr, který okamžitě sežehly žlutočervené plameny. Oheň se šířil po povrchu benzínové skvrny, jako by tančil, skákal z vlny na vlnu, až vytvořil ohnivý kruh kolem lodi.

Na okamžik se vzduchem nesla nádherná vábivá píseň Nereidek a pak beze slova zmizely pod hladinou. O vteřinu později plameny začaly pohasínat.

Doktor John Dee se podíval po poškrábané a otlučené lodi. Pak kývl na Joshe. „To bylo velice působivé, mladý muži.“

Josh se najednou cítil strašně vyčerpaný. Svět se zrychlil a vrátil se do své obvyklé rychlosti a s tím přišla i těžká únava. Cítil se, jako sehrál dva tuhé zápasy hned jeden po druhém.

„Odkud se vzal ten nápad s benzínem?“ zeptal se Dee a pozorně si Joshe prohlížel.

Josh zavrtěl hlavou. „Jen jsem si na něco vzpomněl,“ zamumlal.

… armáda bojovníků v uhlazené japonské zbroji, v pasti, obklíčení velkou přesilou, vytvořila haldu naskládaného rákosí a trávy a zapálila ji, aby rozdělila a uvěznila nepřítele.

… bojovník v kožené zbroji s kroužkovými prvky s hlavou ukrytou pod plechovou helmou, stojí sám na mostě a čelí armádě, kterou nikdy netvořili lidé, zapálil most, aby k němu mohla stvoření vždy po jednom.

… trojice lehce ozbrojených lodí obklíčená velkou flotilou. Jedna z lodí vezla střelný prach a její trup prosáklý rybím tukem zapálili a poslali ji přímo mezi nepřítele, kde vybuchla a způsobila chaos.

Josh věděl, že to nejsou jeho vzpomínky, ale ani si nemyslel, že by měly něco společného s Klarentem. Vzpomínky, které prožíval, když držel meč, v něm vždy vzbuzovaly trochu pocit na zvracení. Nyní to bylo jiné. Obrazy, které viděl, působily vzrušujícím dojmem, byly fascinující a ve chvíli, kdy se svět kolem zpomalil a každý problém měl své řešení, kdy dokázal snad úplně všechno, se cítil plný života. Když ho zasáhly vzpomínky, které mu nepatřily, a vše se změnilo v pomalý film, nebyla chvíle, kdy by nebyl přesvědčen, že se jim podaří uniknout. Plánoval dva nebo tři kroky dopředu a s jistotou věděl, že kdyby se nepovedlo světlicí zapálit benzín, pak by se mu v hlavě objevily další tucty různých možností a scénářů.

„Jak se cítíš?“ zeptal se Dee. Obrátil loď směrem k Alkatrazu, ale očima bedlivě pozoroval Joshe.

„Jsem unavený.“ Olízl si suché rty, které chutnaly slaně, a podíval se do vln. „Trochu jsem doufal, že se Virginie objeví…“

Dee vrhl letmý pohled do okolní vody. „Ona se objeví, vždycky se nakonec objeví,“ zabručel.

Čaroděj otočil člun velkým obloukem a Josh se opřel o zábradlí. Hledal nesmrtelnou ženu, ale nikde po ní nebylo ani památky. „Snad ji nedostaly nymfy.“

„Pochybuji. Nechaly by ji na pokoji, pokud je jim život milý.“

„Nymfy také zmizely.“

„Ale vrátí se,“ zavěštil Dee. Ustoupil stranou, aby znovu předal kormidlo Joshovi. Ostrov Alkatraz se rozprostíral před nimi. „Teď se podíváme, jak je na tom náš italský přítel s probouzením příšer.“

KAPITOLA 22

„Je čas.“ Perenela, která dosud ukrývala obličej v dlaních, stáhla ruce z tváře. Oči se jí topily ve velkých mléčně bílých slzách a další stékaly po tváři. „Prométhee,“ řekla tiše, „Nitene. Mohli byste nás nechat o samotě, prosím?“

Starobylá bytost a nesmrtelný Japonec se a sebe podívali a oba přikývli. Pak beze slova opustili místnost, kde u postele stály Perenela, Tsagaglalal a Sofie.

Sofie se dívala na Nikolase. Vypadal tak vyrovnaně a klidně, a přestože se posledních pár dní na něm nesmazatelně podepsalo, jako by se některé vrásky zjemnily a zahlédla odraz pohledného muže, kterým kdysi býval. Ztěžka polkla. Vždy ho měla svým způsobem ráda, a věděla, že za dobu, co u něj Josh pracoval, se oba sblížili. Možná proto, že jejich rodiče byli tak často pryč, Josh vždy inklinoval k ostatním autoritám, jako byli učitelé a trenéři. Sofie tušila, že její bratr opravdu k alchymistovi vzhlížel.

Perenela popošla, aby se postavila k čelu postele. Za ní visel zdobený, modro zlatý lapač snů, který způsobil, že její hlava jako by získala modrostříbrnou svatozář. „Tsagaglalal, Sofie, vím, že nemám žádné právo to od vás žádat,“ řekla s pronikavým francouzským přízvukem a v očích se jí leskly slzy. „Ale potřebuji vaši pomoc.“

Tsagaglalal sklonila hlavu. „Ráda pomohu,“ řekla okamžitě.

Sofii chvíli trvalo, než odpověděla. Netušila, co by Perenela mohla chtít, ale předpokládala, že to bude mít co dočinění s mrtvým alchymistou. Nikdy předtím neviděla mrtvého a jen při té myšlence se celá ošila. Vzhlédla, aby zjistila, že jsou na ni upřeny pohledy obou žen.

„Já nemůžu… teda… co mám udělat? Pomůžu, samozřejmě. Ale nemůžu pomoci s přípravou těla. Myslím, že bych se ho ani nedokázala dotknout,“ přiznala neochotně.

„Ne, neboj se, není to nic takového,“ uklidnila ji Perenela. Její prsty přejely krátké vlasy jejího manžela. Pod jejími prsty zazářilo stříbrné světlo. Pak se usmála. „A kromě toho Nikolas ještě není mrtvý. Zatím.“

Překvapená Sofie se znovu podívala na alchymistu. Myslela si, že poklidně zemřel ve spánku. Ale nyní, když se podívala pečlivěji, viděla nepatrný pohyb tepu na jeho krku v nepravidelném rytmu. Přimhouřila oči a soustředila se na svůj zbystřený sluch. Poslouchala pozorně a nakonec rozpoznala pomalou velice pomalou srdeční akci. Nikolas žije, ale jak dlouho ještě? Otevřela oči a podívala se na vědmu. „Co chceš, abych udělala?“ zeptala se nervózně.

Perenela vděčně kývla. Roztáhla prsty doširoka a položila je z každé strany na hlavu alchymisty. „Když jsem byla ještě dítě,“ řekla s pohledem vzdáleným a snivým, „potkala jsem modrookého muže s kápí, jenž měl místo levé ruky hák.“

Tsagaglalal se zhluboka nadechla. „Ty jsi potkala smrt! To jsem nevěděla.“

Perenela se smutně usmála. „Ty ho znáš?“

Stařena velmi pomalu přikývla. „Potkala jsem ho na Danu Talis před jejím pádem… a pak znovu na konci všeho. Abrahám ho znal.“

Sofie pomalu stočila pohled na Tsagaglalal. Neřekla její teta právě, že byla na Danu Talis? To je tak stará? V mysli ji rychle problikly vzpomínky…

… mladá žena s šedýma očima drzí v ruce knihu v kovové vazbě, běží nahoru po nekonečných schodech neuvěřitelně vysoké pyramidy. Kolem ní utíkají různé postavy, lidské i nelidské, příšery i zvířata, pryč od strašidelných stop divoké magie, které tančily ve vzduchu nad nimi. Nahoře na pyramidě se objevila postava zčásti zakrytá stínem, muž se zářícím hákem místo levé ruky, ze které proudil bledý modrý plamen…

Perenelin hlas pronikl do vzpomínky a přivedl Sofii zpět do současnosti. „Bylo mi šest, když mě moje babička přivedla k muži v kápi.“ Chomáčky ledově bílé aury stoupaly z kůže vědmy a obalily její tělo do bílé róby. „V křišťálové jeskyni na břehu zálivu Douarnenez mi prozradil mou budoucnost. Také mi vyprávěl o budoucnosti světa, neskutečného světa plného magie, snů a divů.“

„Nějaká uměle vytvořená říše?“ zašeptal a Sofie.

„Dlouho jsem si to také myslela, ale nyní už vím, že se snažil popsat dnešní moderní svět.“ Perenela zatřásla hlavou a přešla nejprve do francouzštiny a pak do starší bretonské řeči jejího dávno ztraceného dětství. „Jednoruký muž mi řekl, že potkám lásku svého života a stanu se nesmrtelnou.“

„Nikolase Flamela,“ upřesnila Sofie a znovu se podívala na nehybné tělo na posteli.

„Byla jsem velmi mladá,“ pokračovala Perenela, jako by Sofie nepromluvila. „A přestože to byla doba, kdy se věřilo na kouzla a čáry – nezapomeňte, že to bylo rané čtrnácté století – i já jsem tehdy věděla, že lidé nežijí věčně. Myslela jsem, že to byl blázen nebo naiva… ale podobné lidi jsme tehdy ctili, poslouchali a věřili jejich proroctvím. O století později jsem se dozvěděla, že jméno toho muže je Marethyu.“

„Smrt,“ znovu zopakovala Tsagaglalal.

„Předpověděl mi, že se vdám velice mladá…“

„Nikolas,“ zamumlala Sofie.

„Ne.“ Perenela zavrtěla hlavou, a tím Sofii překvapila. „Nikolas nebyl můj první manžel. Můj první muž byl starší než já, byl to nižší šlechtic a vlastnil i menší panství. Zemřel krátce poté, co jsme se vzali, a ze mě byla docela dobře zaopatřená vdova. Nabídky k sňatku se jen kupily u mých dveří – ale já jsem odešla do Paříže a zamilovala se do o deset let mladšího chudého písaře. Když jsem poprvé uviděla Nikolase, vzpomněla jsem si na jednorukého věštce, který mi předpověděl, že můj život bude plný knih a spisů. Pak jsem si uvědomila, že ta věštba se naplní.“

Teplota v místnosti klesala. Nejprve bylo chladno, pak až mrazivo. Sofii šla pára od úst a odolávala myšlence začít třít o sebe ruce, aby je trochu ohřála. Aura vědmy prýštila z jejího těla a shlukovala se za ní jako dvě velká křídla. Sofie cítila svou vlastní auru praskat a plížit se z její kůže, a když se podívala na Tsagaglaal, zjistila, že její rysy jsou rozmazané za oparem její aury. Jako vědma i ona měla bílou róbu, a když Sofie sklonila zrak, překvapilo ji, že její tělo zakrývala stříbrný hábit od krku až po kotníky. I ruce se pomalu ztrácely pod mihotavými dlouhými rukávy.

„Marethyu – téměř jsem na toho muže zapomněla – se ovšem jednoho dne objevil v našem obchodě,“ pokračovala Perenela. Stále držela obě dlaně přitisknuté k manželovým spánkům a z jeho těla vystupovala tenká vlákna jeho zelené aury, odkud pomalu stoupala nahoru ve formě bublin. „Byla to středa – pamatuji si na to jasně, jako by to bylo včera – protože to byl jediný den, kdy jsem nebyla v obchodě s Nikolasem. Jsem si jistá, že Marethyu záměrně vybral tento den, protože věděl, že tam Nikolas bude sám. Když jsem přišla domů, našla jsem obchod zavřený, i když bylo teprve brzy odpoledne a stále bylo venku světlo. Nikolas seděl vzadu. Všude byly svíčky jako v kostele. Temný prostor ozářily téměř k nepoznání. Rozestavěl jich tucet na stůl kolem malého obdélníkového kovového předmětu. Byl to Kodex, kniha mága Abraháma, a když jsem ji viděla poprvé, světlo se od ní odráželo, že vypadala jako malé slunce. Než Nikolas stačil něco říct, věděla jsem, co to je. Sice jsem ji nikdy předtím neviděla, ovšem slyšela jsem, jak vypadá.“

„Marethyu,“ řekla znovu Tsagaglalal a kývla. Slzy se jí přitom hrnuly po tvářích velké jako hrachy. „On ji měl u sebe.“

„Jak to víš?“ zašeptala Sofie, přestože už ve chvíli, kdy to vyřkla, odpověď se před ní objevovala…

„Protože jsem mu ji dala,“ odpověděla Tsagaglalal a na okamžik se její aura rozzářila.

Sofii najednou zasáhla vzpomínka jako blesk z čistého nebe.

Na nebi sršely blesky, zemi spaloval oheň, obrovská pyramida se otřásala, až kusy odpadávaly… a žena se šedýma očima předávala knihu v kovové vazbějednorukému muži…

Sofie zavrávorala a couvla, pak se obrazy rozplynuly.

V ložnici nyní vládl mráz a vše začínala pokrývat jinovatka. Část Pereneliny aury se oddělila a plížila se po podlaze jako mlha, zatímco druhá část se stále mihotala za jejími zády jako křídla. Z rukou se jí linuly tenké pramínky, které se kroutily kolem Nikolasovy hlavy jako zmítající se červi.

„Ano, byla jsem ještě dítě, když mi Marethyu prozradil, že můj manžel a já se staneme strážci knihy v kovové vazbě. Budeme poslední v dlouhé řadě lidí, kteří plnili tento úkol a svědomitě chránili vzácný předmět. Řekl mi tehdy, že v knize je uschováno veškeré vědění světa… ale když jsem ji poprvé viděla, myslela jsem, že to nemůže být pravda. Byla tak uzounká. Jak se mohlo veškeré vědění vejít na pouhých jednadvacet stran? O mnoho let později jsme s Nikolasem teprve začali odkrývat tajemství Kodexu a jeho věčně se měnícího textu.“

„Vy jste neuměli v knize číst?“ zeptala se Sofie, a nebyla ani zvlášť překvapená, že mluvila stejným jazykem jako Perenela.

„Ne. Naučili jsme se v knize číst až o dvacet let později.“ Perenelina kůže zářila ledově bílým světlem. Na rukách se značily růžové žíly, a světlo pohltilo i její zelené oči tak, že vypadala jako slepá. „Postupně se všechno, co nám Marethyu sdělil, vyplnilo…“ Její povzdech vyslal do ledového vzduchu bílý mlžný sloupec. „Nakonec zbyla jen jediná věc.“

„Jaká, vědmo?“ zeptala se Tsagaglalal. Její aura již pokryla celé její tělo a vytvořila šat podobný egyptskému, a pod její vrásčitou kůží Sofie zachytila krásnou mladou ženu, kterou kdysi bývala.

„Marethyu mi předpověděl, že přijde den – za dlouhý čas ve vzdálené budoucnosti, v zemi, která ještě nemá jméno – kdy budeme já i můj manžel blízko smrti.“ Perenelin hlas byl tichý a klidný, ale na tváři se jí blýskaly slzy. „Nikolas prý zemře první a já o dva dny později.“

Sofie zamrkala a z očí jí padaly stříbrné slzy. Nedokázala si představit, jaké to musí být žít s vědomím o vlastní smrti. Je to děsivé a svazující nebo to člověka osvobodí?

„Marethyu se mě tehdy zeptal, co bych udělala, abych manžela udržela při životě ještě alespoň den. A já mu odpověděla, že…“

„Úplně všechno,“ zašeptala Sofie, která si ani neuvědomila, že to řekla nahlas.

„Úplně všechno,“ souhlasila Perenela. „Bez receptu na elixír života mi zbývá den, možná dva.“ Její aura se projasnila, křídla jako by vynikla a jejich konce se dotýkaly stropu. „Marethyu mi tehdy řekl, že svého drahého Nikolase nemůžu zachránit, ale můžu pro něj získat den života navíc… když mu přenechám jeden svůj.“

Sofie zalapala po dechu.

„Ty bys udělala pro svého bratra totéž,“ bez zdráhání vyjela Perenela.

Sofie se zachvěla, jako by jí po zádech přejel mráz. Cena za lásku byla úplně všechno.

Vědma se pak podívala ze Sofie na Tsagaglalal a pak zpět na dívku. „Potřebuji sílu vás obou, abych mohla do Nikolase přenést svou auru.“

„Jak?“ vydechla Sofie.

„Potřebuji sílu vaší aury.“

KAPITOLA 23

Scathach se velmi často chlubila tím, že neexistuje vězení, které by ji udrželo, a proto ani nikdo z jejích přátel nikdy nebude ve vězení proti své vůli. Nyní však začínala zjišťovat, že to nemusí být pravda. „Myslím, že jsme nejspíš v pěkné kaši.“

Válečnice stála u vchodu do malé jeskyně ve vnitřní straně činné sopky. Jeskyně se stala celou.

Během křivolakých cest jejího dlouhého života ji uvěznili mnohokrát. Ale nikdy to nebylo vězení jako tohle. V různých říších ji honili, štvali i spoutali, nechali ji na pustých ostrovech, napospas v izolovaných a nebezpečných končinách. Dokázala prchnout z hradu Elmina v Ghaně i ze zámku ďlf ve Středomoří.

Scatty se rozhlédla. Vysoké stěny sopky byly poseté stovkami otvorů do jeskyní. Více než polovina z nich byla plná, v ostatních ležely již jen holé kosti a cáry oblečení.

Sledovala, jak létající talíř stoupá, kovový pach stroje najednou přehlušil i zápach síry. Zastavil se před další jeskyní, do které musela skočit Johanka. Druhá vimana vletěla do jícnu sopky a zastavila se téměř přímo nad ní. Když se otevřela kupole, do jeskynní cely vystrčili Saint-Germaina. Nesmrtelný Francouz si oprášil šaty a pak zahlédl Scatty a Johanku. Zamával a Scatty mu to oplatila. Hrabě spojil ruce před ústy a zakřičel, ale burácející magma pod nimi spolklo jakýkoliv jiný zvuk, a tak neslyšely jediné slovo. Lehce pokrčil rameny v ladném gestu a zmizel uvnitř jeskyně, aby se za chvíli znovu objevil a zavrtěl hlavou.

Scathach se ponořila do hlubin své cely, aby ji prozkoumala. Byl to – a zřejmě i ostatní cely vypadaly stejně – spíš větší výklenek než jeskyně. Jen stěží se v ní mohla rovně postavit, jak byla nízká, a rukama se mohla dotknout obou stěn po stranách najednou. Téměř ji rozesmála myšlenka, že do podobné cely zavřeli Palaméda. Pokud nemají větší jeskyně, stěží se dovnitř vejde. Nebyly tu žádné dveře, a ani vlastně nebyly potřeba. Přímo pod nimi – dost hluboko pod nimi – bublala červenočerná láva a od zadní stěny cely ke strmému pádu dolů ji dělily jen tři krátké kroky. Jen Johanka, nejmenší ze všech, by si tu mohla lehnout. Zespodu vycházelo tlumené světlo, zato zápach a žár zde byl téměř neúnosný.

Scatty složila ruce na prsou a podívala se kolem. Nikde neviděla žádné schody, žebříky, můstky, jediná přístupová cesta byla pomocí létajících stojů. Poslední z nich však právě stoupal z jícnu sopky, aby odletěl pryč.

Podívala se na Saint-Germaina a pak na Willa Shakespeara, který se líně opíral o stěnu své cely a hleděl směrem dolů na ni. Naproti spatřila Palaméda, jenž seděl u otvoru do své jeskyně s nohama přes okraj a houpal s nimi. Když vzhlédla, Johanka se nakláněla přes okraj a také se na ni dívala. Mávla rukou a Scathach ji zamávala zpět. Všichni na ni upřeli své pohledy a Scathach věděla proč.

Kdykoliv se její přátelé dostali do potíží, měla plán a zachránila je. Osvobodila Nikolase z vězení Lubljanka v Moskvě jen pár hodin před jeho popravou, stejně tak pomohla Saint-Germainovi – i když ho nikdy vlastně neměla ráda – z Ďábelského ostrova ve Francouzské Guyaně. Když věznili Perenelu v Toweru v Londýně, Scatty se pro ni probila stovkou ozbrojených strážců a služebníků, kteří její příchod očekávali a byli na ni náležitě připraveni. Netrvalo jí tehdy ani půl hodiny, osvobodit vědmu. A nakonec nesmíme zapomenout, že přijela do srdce Rouenu, aby zachránila Johanku před jistou smrtí na hranici.

Scatty si lehla na břicho a zkoumala kamennou stěnu jícnu. Hledala jakékoliv výstupky, po kterých by se dalo vylézt nahoru, ale vše bylo hladké jako zrcadlo. Přetočila se na záda a zkoumala stěnu nad sebou. Bohužel také vypadala hladce jako právě vyleštěná. Sedla si a složila nohy do lotosové pozice a ruce dala do klína. „To nevypadá dobře,“ zamumlala.

Často se stávalo, že jen pouhá hrozba z úst obávané bojovnice způsobila propuštění vězně. Když Hel chytila Johanku a zavlekla ji do své říše mrtvých, Scathach vyhlásila, že bude stát na mostě Gjallarbrú u vchodu do Helina světa přesně o půlnoci. Jestli Hel do té doby Johanku nepropustí, hrozila Scathach, že přejde přes zlatý most do říše mrtvých, a až tam skončí, nezbude z ní nic víc než hromádka popela. Přesně minutu před půlnocí sama Hel doprovodila Johanku k mostu a předala ji válečnici.

Seshora spadl malý kamínek přímo Scatty na hlavu. Podívala se nahoru a Johanka přes okraj své cely zhruba tři metry nad ní konečně upoutala její pozornost. „Tak, na stupnici od jedné do deseti,“ křičela nesmrtelná Francouzka, „jsme teď\ jak velké bryndě?“

Už jsme dávno mimo stupnici, pomyslela si Scatty, ale řekla jen: „Jsme někde za dvanáctkou a míříme ke třináctce.“ Všimla si, že Francouzka nevěřícně pozvedla obočí. „Dobrá, tak možná ke čtrnáctce,“ přiznala neochotně.

„Pak tedy máme štěstí, že na světě neexistuje vězení, které by tě udrželo,“ řekla Johanka bez ironie a myslela to naprosto upřímně.

Možná kromě tohoto, pomyslela si Scathach.

KAPITOLA 24

Josh zpomalil motorový člun, než dojeli k dřevěnému molu na Alkatrazu. Snažil se dostat co nejblíže k místu, kde měli vystupovat turisté. Motor zakašlal, zaprskal a ztichl. Josh otočil klíčkem v zapalování, aby znovu nastartoval. Ozvalo se cvaknutí, ale nic se nestalo. Nahnul se dopředu a poklepal na měrku paliva. „Došel benzín,“ zvolal dozadu přes rameno, kde se Dee opět nahýbal přes bok potlučené lodi. Když pominulo nebezpečí útoku mořských nymf, vrátila se mu mořská nemoc. „Slyšel jste?“ přidal na hlase, aby upoutal čarodějovu pozornost. Musel si přiznat, že mu činí potěšení, že Angličanovi není dobře.

„Slyšel,“ zamumlal. „Co s tím jako mám dělat?“

„To ale znamená, že jsme tu v pasti,“ řekl Josh. „Jak se dostaneme z ostrova, když…“ začal a pak se zarazil.

V přístavišti na můstku pro turisty seděla Virginie Darová. Opírala se vzadu o jednu ruku a špinavé bosé nohy natáhla přímo před sebe. V levé ruce držela svou flétnu. Přitiskla ji ke rtům, ale jestli vydávala nějaké tóny, Josh je neslyšel přes burácející vlny, které narážely do dřevěných sloupů mola. Nesmrtelná žena byla na kost promočená a kolem pasu se jí táhly mořské řasy. S mokrými vlasy staženými dozadu z obličeje vypadala ještě mladší než obvykle. Podívala se dolů na Joshe a usmála se. Pak flétnou ukázala přes vodu a řekla: „To bylo pěkné. Opravdu dobrá práce.“

„Jak jste věděla, že za to můžu já,“ zeptal se Josh, který trochu zčervenal po Virginiině komplimentu.

„Upřímně, na doktora to bylo moc rafinované,“ ušklíbla se Virginie. „Dee by zavolal na pomoc hromy blesky nebo by vypustil celý záliv. Nezná míru.“

„Mohlas nám pomoc,“ zabručel Dee, který stále seděl vzadu na lodi.

„To jsem mohla,“ řekla Virginie, „ale pak jsem to zavrhla.“

„Nevěděl jsem, jestli vás ještě někdy uvidíme,“ pokračoval Josh. „A nikdy by mě nenapadlo, že se vrátíte i se svou flétnou,“ dodal a kývl k nástroji.

Virginie jakoby nic roztočila flétnu v ruce. „Ale jsme staré kamarádky, moje flétna a já… Jsme spolu svázané. Vždycky ji najdu. A ona se ke mně vždycky vrátí,“ usmála se Virginie. „Nereidky udělaly velkou chybu, když se na ni pokusily zahrát – kromě mě na ni nikdo jiný hrát nebude.“ Tvář Virginie najednou vypadala jako maska s krutým šklebem místo úsměvu. „Řekněme, že Nereus má nyní o jednu dceru méně.“

„Vy jste ji zabila?“ zeptal se Josh. Nedokázal si představit, že mladá žena, která seděla na kraji mola, byla zabiják.

Virginie v prstech znovu roztočila flétnu a Josh na chvíli zaslechl tiché tóny melodie, kterou zpívaly mořské nymfy. „Ne, jen jsme jí ukradly píseň, její hlas. Je teď němá, již nikdy znovu nezazpívá… a pro Nerea nebude mít teď žádnou cenu,“ dokončila Virginie téměř pobaveně. Pak se rozesmála a její flétna nesla ten zvuk jako ozvěna, i když ji neměla u pusy.

„Ale nepoužila jsi svou auru, že ne?“ naléhavě se ozval Dee, když vrávoravě opouštěl člun. Natáhl se dolů a Josh mu podal dva kamenné meče Exkalibr a Joyeuse.

Darová se ladně postavila na nohy a poklepala dřevěnou flétnou doktorovi na rameno. Na okamžik se odpolední vzduch zachvěl disharmonickými akordy. „Ne, doktore, svou auru jsem ani nemusela použít. Má flétna je v tom blízká tvým mečům – je starodávná, nezničitelná a existuje od začátku věků – ale na rozdíl od tvých zbraní, které mohou jen zabíjet a ničit – můj nástroj má daleko širší pole působnosti. Dokonce může i vytvořit nový život.“ Obrátila se a vydala se po můstku ke kamenné zdi s hodinami a k ceduli, na které bílými písmeny na hnědém pozadí stálo Ostrov Alkatraz. Zastavila se vedle hodin, otočila se zpět a zavřela oči, přičemž nastavila tvář odpolednímu slunci. „Hmm, to je krása.“

Josh sebral ostatní dva meče – Klarent a Durendal – natáhl si je na záda a vylezl z lodi. „Došel nám benzín,“ zopakoval a následoval dvojici. „Jsme tu v pasti.“

„Ne, dokud máme meče,“ zavolal zpět Dee přes rameno. Jeho hlas hřmel v prázdném přístavišti. „Až budeme připraveni odhalit svou pozici, můžeme je zažehnout našimi aurami a vytvořit bránu kamkoliv…“ Pak jeho hlas pomalu zeslábl až k šepotu. „…a do jakékoliv doby na této planetě.“ Zastavil se, jako by do něj uhodil blesk.

Virginie vytřeštila oči: „Doktore?“

Oba s Joshem sledovali, jak z tváře Johna Dee mizí barva, až dosáhla nemocně bledého odstínu. Rty byly nezdravě promodralé. Stíny pod jeho očima se proměnily ve velké kruhy. Virginie s Joshem se vyděšeně na sebe podívali.

„Doktore?“ zopakovala Virginie. Natáhla se, aby se zlehka dotkla Angličanova předloktí. „Johne, jsi v pořádku?“

Dee zamrkal, pak znovu a znovu, ale i když se díval přímo na Virginii, bylo naprosto jasné, že ji nevidí.

„Johne,“ řekla Virginie s náznakem paniky v hlase. Stáhla ruku, a vlepila mu rychlou facku.

Dee zavrávoral, pak přitiskl ruku ke své tváři, kde byl stále patrný červený otisk Virginiiny dlaně. Když se pak podíval na Virginii, vypadal jako blázen – rozšířené zorničky v jeho sinalém obličeji působily jako velké díry vypálené do papíru. „Ano,“ řekl najednou s hlasem neskrývajícím vzrušení. „Ano, jsem. Je mi dobře.“

Než měl Josh možnost si v hlavě srovnat, co se stalo, ozvaly se zpod podloubí napravo kroky. Všichni tři se rychle otočili se zbraněmi v rukách. Vynořily se dvě postavy a pospíchaly k nim.

„Podívejme, to je ale divný páreček,“ zamumlal Dee.

Niccolo Machiavellimu se navzdory okolnostem stále dařilo vypadat elegantně i v zaprášeném černém obleku. Když se zastavil před anglickým čarodějem, prohlédl si nesourodou trojici. Než svou pozornost stočil k doktorovi, kývl letmo směrem k Joshovi. „Slyšel jsem dobře nebo mě uši zradily? Ne, doktore, vy tedy nejste v pořádku,“ řekl Ital svou dokonalou angličtinou. „Máte v očích ten pohled.“

„Jaký pohled?“ snažil se mlžit Dee.

„Pohled, který prozradí, že máte v plánu něco obzvlášť hloupého nebo neskutečně katastrofálního.“

„Nevím, o čem mluvíte,“ řekl Dee. „Měl jsem jen trochu mořskou nemoc.“

„Ó ano, a nejen málo,“ přidala Virgiie Darová s pobaveným úsměvem. Bez otálení se vydala dopředu a nabízela ruku Italovi. „Protože doktor úplně zapomněl na dobré mravy a zřejmě nás nepředstaví, zbude to na mně. Jsem Virginie Darová.“

Machiavelli jemně vzal její ruku do své, nahnul se nad ni, ale ne úplně a políbil jí. „Je mi ctí, slečno Darová. Mnohé jsem o vás slyšel.“

Virginie se otočila k Billymu a ještě víc se usmála. „Ráda tě vidím, starý příteli. Jak se vede?“

„Jde to, slečno,“ řekl Billy. Přistoupil blíž a přátelsky ji objal. „Ale také vás moc rád vidím.“

„Vy dva se znáte?“ podiveně se zeptal Dee, který jen vyslovil otázku, která trápila i Joshe. Pak si Dee uvědomil, že to dává smysl – oba nesmrtelní Američané se jistě za ta staletí museli potkat.

„No, Billy a já jsme spolu zažili pár dobrodružství,“ přiznala Virginie a přitom mrkla na mladíka. „Není to tak, Billy?“

„Nejsem si jistý, že bych to nazval dobrodružstvími,“ řekl Billy tiše, jako by se styděl. „Většinou vždycky všechno skončilo tím, že mě střelili nebo bodli něčím ostrým.“

„Ale já jsem tě zachránila,“ připomněla mu Virginie.

„To je zvláštní, já si vždycky myslel, že je to naopak,“ oponoval Billy.

Machiavelli se znovu obrátil k Joshovi a natáhl ruku. Josh ji přijal a cítil, že ho při potřásání Ital pevně stiskl. „Rád vidím i tebe,“ tiše řekl Machiavelli a Joshovi chvíli trvalo, než si uvědomil, že na něj promluvil italsky a že mu naprosto rozuměl. „Docela mě překvapuje, že jsi zůstal s naším anglickým přítelem.“

„Já jsem to slyšel,“ vyhrkl Dee. „Mluvím plynně italsky.“

„Já vím,“ usmál se Machiavelli. „Jen jsem mladému panu Newmanovi připomínal, že stále má možnost volby.“

Josh se kousnul zevnitř do tváře a trochu zápolil s tím, aby z jeho tváře nebylo nic poznat. „Jsem také rád, že se znovu potkáváme,“ odpověděl Josh anglicky. Upřímně měl rád toho malého Itala, rozhodně víc než Johna Dee. Machiavelli se ještě totiž cítil jako člověk na rozdíl od čaroděje, což bylo patrné na jednání obou mužů. „Jak jste se sem dostal?“ zeptal se. „Energetickou branou nebo…“

„Letadlem.“ Machiavelli kývl na Billyho a pokynul mu, aby přišel blíž. „To je,“ řekl, „Josh Newman, dvojče se zlatou aurou,“ dodal významně. „To o něm a jeho sestře je pradávná věštba.“

Když si potřásli rukama, Josh by překvapený, že Billyho ruce jsou tak hrubé a chladné. Také zjistil, že je nepatrně vyšší než Billy.

„Nikdy mě ani nenapadlo, že někdy potkám zlatou auru,“ řekl Billy.

„Mě zas nikdy nenapadlo, že potkám legendu,“ pokračoval Josh. Najednou se musel usmívat jako blázen, i když se zoufale snažil zklidnit. Jen matně kdysi slyšel o Darové nebo Machiavellim, než je potkal, dokonce vůbec nikdy neslyšel o Johnovi Dee, ale s Billym to bylo jiné. Byl opravdovou americkou legendou. Někdo, o kom se vyprávějí stovky příběhů.

Billy the Kid se zdál být v rozpacích. „Nejsem zase tak moc slavný, opravdu. Divoký Bill, Jesse James, Geronimo nebo Cochise, ti jsou slavní.“

„No podle mě jste opravdovou legendou,“ trval na svém Josh.

Billy se usmál. „No, podle mě jsi trochu legendou sám, nemyslíš. Jeden z legendární dvojice – jeden svět zachrání, druhý zničí,“ zavzpomínal. „Který z nich jsi ty?“

„To nemám tušení,“ přiznal Josh s vážnou tváří. I když o věštbě slyšel za poslední týden tolikrát, nikdy vlastně neměl čas se nad těmi slovy zamyslet. Jeden svět zachrání, druhý zničí. Doufal, že on je právě ten, kdo ho zachrání… ale to by pak znamenalo, že jeho sestra by ho zničila. Ta myšlenka mu přímo vyrazila dech.

„Pojďte,“ přerušil ho Machiavelli. „Musíme si pospíšit.“

Ital se obrátil a kývl na skupinu, aby ho všichni následovali. Vyrazil zpět k podloubí, přes cestu, která vedla k vodárenské věži. „Nereus se chystá probudit lotana,“ řekl a jeho hlas se odrážel od cihel jako ozvěna. „Chci být u toho.“

Josh držel krok s Billym. „Co je lotan?“ zeptal se.

Billy se usmál. „Sedmihlavý mořský drak.“

Josh se otočil, aby se podíval přes záliv. Sedmihlavá mořská příšera zničí celé město. Pak se střípky jeho myšlenek zase začaly skládat k sobě. Není náhodou on to dvojče, které je předurčeno svět zničit? „Sedmihlavý drak?“ zamumlal. „To musím vidět.“

„Já taky,“ řekl Billy. „Chtěl jsem, aby nejprve vzbudil krakena, ale ukázalo se, že je příliš malý.“

Virginie Darová čekala za mladými muži na doktora Johna Dee. „Kuješ pikle,“ řekla téměř šeptem. „Johne, i já jsem viděla, čeho si všiml Machiavelli.“

„Jen jsem přemýšlel,“ usmál se Dee ve vyloženě dobré náladě a na chvíli vypadal skoro mladistvě. „Fortes Fortuna adjuvant,“ řekl.

„Budeš mi to muset přeložit, nezískala jsem příliš klasického vzdělání v lesích a divočině Severní Karolíny.“

„Štěstí přeje odvážným.“ Nepřítomně si třel tvář, která stále zůstávala červená z Virginiiny facky. „Dostal jsem nápad, stále na něm pracuji. Je to něco opravdu odvážného a troufalého.“

„Tvá poslední troufalá a odvážná myšlenka neskončila příliš dobře,“ připomněla mu Virginie.

„Tentokrát to bude jiné.“

„To jsi říkal posledně také, a téměř jsi vypálil Londýn do základů.“

Dee to přešel. Znovu si sáhl na tvář. „Musela jsi mi dát tak velkou ránu? Myslím, že mi vypadla plomba.“

„Věř mi,“ zasmála se Virginie, „to vůbec nebyla velká rána.“

KAPITOLA 25

Aten, pán Danu Talis, stál na střeše Slunečního paláce a pozoroval vimany, které stoupaly z jícnu vulkánu Hurakánu, kde bylo vězení.

„Nikdo neunikl?“ zeptal se a lehce zvedl hlavu.

„Nikdo, bratře. Moji anubové je dostali celkem bez odporu.“

„A jednoruký muž s hákem?“

„Byl od ostatních oddělen, jak jsi přikázal.“

Aten se obrátil ke svému bratrovi. Kdysi byli k nerozeznání, ale nedávno začala na Atenově těle pracovat proměna, která časem zachvátila každou starobylou bytost. Jeho lebka se prodloužila, stejně tak i nos a čelisti, a oči ustoupily dozadu. Ve výsledku se hlava zúžila v nelidském sklonu. Nosil nyní těžký drahými kovy protkaný hábit, hlubokou kápi a dlouhé rukávy, které skrývaly deformace jeho těla.

„Měli bychom se jich zbavit nadobro,“ navrhl Anubis. I jeho zachvátila proměna, ale nepostoupila ještě tak daleko. I on býval kdysi výjimečně pohledný, ale nyní se mu zuby prodloužily a připomínal trochu stvoření, která vytvořil v podzemních laboratořích. Změnil se i povrch a barva jeho kdysi měděné kůže, kterou nyní na některých místech přebila uhlově černá, a jinde zase prosvítaly drobné červené žilky. Bylo čím dál těžší mluvit a oba bratři věděli, že brzy to bude naprosto nemožné. Na rozdíl od Atena, který se proměnu snažil skrýt, Anubis – jako mnoho dalších starobylých bytostí – ji ukazoval na odiv jako znak vyvolených.

„Zabít je?“ překvapeně se zeptal Aten.

„Ano, zabít je. Smrt je vždy nejjednodušší řešení problému, kterého se chceme zbavit.“

„Ale když je zabijeme,“ namítl Aten, „promarníme jedinečnou příležitost, která se naskytne jen jednou za život. Abrahám říkal, že jsou z budoucnosti.“

Anubis se pokusil odplivnout, ale marně. Nakonec jen zasyčel mezi zuby. „Měli bychom zabít i jeho.“ Připojil se k bratrovi a dívali se spolu přes kruhové město směrem k sopce.

„Kde je tvá vědecká zvídavost?“ podivil se Aten. „Pamatuji si, že když jsi byl malý, nebylo snadné ukojit tvou zvědavost.“

Anubis roztáhl ruce. Jeho prsty se kroutily do tvaru pařátů s dlouhými černými drápy.

„A podívej, kam mě to dostalo. Bude ze mě příšera. Jsem si naprosto jistý tím, že mé pokusy způsobily proměnu, která mě nyní zachvátila. Neměli bychom vypadat stejně, bratře?“

„Abrahám tvrdí, že proměna je v podstatě jen projev našeho pravého já,“ řekl Aten neútočně.

„Jaký tedy ve skutečnosti jsem?“ zavrčel Anubis.

Aten se odvrátil od nízké zídky, která běžela po obvodu střechy, a vkročil do prvního části obrovské visuté zahrady královského paláce. Nechtěl Anubisovi přiznat, že se opravdu pomalu začíná podobat stvořením se šakalí hlavou, která před tisíci let vytvořil. „Pojď se se mnou projít,“ přikázal.

Střešní zahrada – Měsíční zahrada – byla rozdělená na sedm odlišných kruhových částí. Každá vynikala jinou barvou a jinými druhy rostlin. Aten vstoupil do prvního kruhu a přitáhl si k tělu svůj těžký plášť. Zavřel oči a zhluboka se nadechl. Tato část obklopovala celou střechu paláce a hlavním nepřehlédnutelným prvkem byly lotosové květy. Rostlo jich zde na tisíc a byly sesbírány z celého světa. Aten uměl rozeznat každý z nich jen podle jeho typické vůně.

„Našim návštěvníkům se nesmí nic stát, bratříčku,“ řekl nesmlouvavě a z jeho hlasu čišel respekt. Věděl, že Anubis je schopný jednat i za jeho zády. „Ať jim dají jídlo i pití. Nikdo ať je nevyslýchá, to udělám já sám.“

„Myslíš, že je to moudré, Atene?“

Pán Danu Talis se ani neohlédl a tiše řekl: „Nezpochybňuj mé rozkazy, bratříčku. Nezapomínej, co se stalo našemu dalšímu bratru. Splň mé příkazy bez váhání. Jestli se návštěvníkům něco stane, budu tě hnát k odpovědnosti.“

Rychle se otočil a ještě zahlédl povýšený uštěpačný výraz v bratrově tváři. „Myslíš, že slábnu, že?“ zeptal se klidně Aten.

Anubis si to namířil k Atenovi. Na sobě měl drátěnou košili bez rukávů téměř ke kolenům. Cinkala kolem něj při jakémkoliv pohybu a okraje kovového oděvu likvidovaly krásné lotosové květy, které mu lemovaly cestu. Před Atenem poklekl a sklonil hlavu. „Viděl jsem tě bojovat s antiky i s archóny. Spolu jsme vyhnali zeměpány. Ty jsi vládce říše, jež sahá od horizontu k horizontu, od pólu k pólu. Jen blázen by tě považoval za zbabělce nebo slabého.“

„Pak nebuď blázen!“ Aten se sklonil a chytil bratra za svalnaté rameno, aby ho vytáhl zpět na nohy. Zorničky jeho nevýrazných žlutých očí se zploštily do vodorovné čárky. „Proč jsi nepřidal, že to všechno je také velice dlouho, že jsem do bitvy nevyjel více než osm set let?“

„Proč bychom sami bojovali, když nyní máme vlastní armádu?“ zeptal se Anubis třesoucím se hlasem, a i když se to snažil zakrýt, z jeho očí čišel strach.

„Myslíš si, že životem zde jsem zpohodlněl,“ pokračoval Aten, jako by ho neslyšel. „Jsi přesvědčený o tom, že proměna mě oslabila,“ dodal a pak jeho prsty pevně sevřely bratrovo rameno. Silný stisk drtil Anubisovy svaly, až nervová zakončení štípala, a nakonec ho donutil znovu padnout na kolena na vyleštěnou kamennou cestu. „A pohodlný, slabý vládce může být jednoduše sesazen a nahrazen silnějším. Například tebou, že? Nezapomeň, bratře, že mám tolik zvědů ve městě, kolik je květů na této střeše. Vím, co jsi kde řekl, a vím, co za mými zády kuješ.“ Chytil bratra za drátěnou košili a táhl ho zpět k nízké zídce, kde ho narazil na hrazení. „Podívej se dolů,“ vyhrkl. „Co vidíš?“

„Nic…“

„Nic? Pak jsi slepý Podívej se znovu.“

„Vidím lidi, jsou malincí jako mravenci hluboko pod námi. Nejsou ničím významní.“

„Nejsou významní, ano, ale jsou to moji lidé, moji podaní. Ne tvoji. Nikdy nebudou tvoji.“ Aten přitáhl Anubise blíž k okraji. „Jestli zjistím, že zpochybňuješ mé příkazy, zabiju tě. Jestli proti mně budeš plánovat spiknutí, zabij u tě. Jestli o mně nebo mé královně budeš mluvit na veřejnosti, také tě zabiju. Je to jasné?“

Anubis přikývl. „Zabiješ mě,“ zamumlal.

Aten mrštil Anubisem na stranu, kde skončil jak široký tak dlouhý v jezírku bělostných lotosových květů. Jejich vůně byla omamná, až se mu udělalo špatně. „Jsi můj bratr, a i když to může znít překvapivě, mám tě rád. A to je jediná věc, proč jsi ještě naživu. Teď mi přiveď jednorukého muže.“

KAPITOLA 26

Dva mladíci s mastnými vlasy se opírali o zeď budovy Esmiol v San Francisku a pozorovali velkého zavalitého muže, který se šoural z úzké ulice naproti. Nejprve se zastavil a pak zahnul doleva směrem na Broadway. Většinou se vyšším lidem nebo očividně mladým a zdravým mužům vyhýbali. Okrádali raději ženy, staré lidi nebo děti, ale udělali výjimku u někoho, kdo vypadá jako opilý. Opilci byli lehkou kořistí. Ani se na sebe nepodívali a odrazili se současně ode zdi. Muž se velmi rychle dostal do jejich hledáčku. Srovnali s ním krok.

„Podívej, jak chodí. Asi je po operaci kyčelního kloubu,“ řekl Larry – nezdravě vyhublý mladík s pavučinovým tetováním na uchu. „Moje babička se šourá podobně.“

„Nebo kolena,“ řekl jeho kamarád Mo, který byl menší a svalnatý. Měl úzký pas, nad kterým vynikal kulturistický hrudník. V pravém uchu měl místo náušnice pozlacenou žiletku. „Nemůže pořádně natáhnout nohu. Podívej, jak je velký. Vsadil bych se, že hrával americký fotbal. Asi má z toho zničená kolena,“ zasmál se a odhalil své zkažené zuby. „Ale to také znamená, že nemůže běhat.“

Larry a Mo spěchali ulicí a bavili se tím, jak od nich lidé odvracejí zrak nebo uskakují, aby mohli projít. Většina chodců tušila, co jsou podobná individua zač.

Mladíci muže předběhli, zastavili se opodál u malého salónu krásy a zkoumavě pozorovali svou kořist přes ulici. Okrádali lidi už dlouho, a vždy jen ty, kteří za to stáli. Nikdo jiný nestál za riziko a ztrátu času.

„Je dost velký,“ řekl Larry.

Mo kývl. „Hodně velký,“ souhlasil. „Ale taky starý…“

„Má pěknou koženou bundu na staříka,“ pokračoval Larry. „Retro, trochu cyklistický styl.“

„Moc pěkný. Určitě drahý.“

„Taky dobrý boty. Vypadají jako nové.“

„Hezký kožený pásek, velká spona,“ řekl Mo. „Vypadá jako helma. Tu si nechám,“ dodal.

„Hej, to není fér, nechal sis hodinky toho posledního chlápka.“

„A tys dal koženou peněženku, co patřila té poslední ženě, babičce jako dárek k narozeninám. Jsme si kvit.“

Velký muž se náhle otočil a přešel ulici. Nehleděl na projíždějící auta a zamířil přímo k Larrymu a Moovi. Oba mladíci se okamžitě otočili a zírali do výlohy salónu krásy. Ve skle se odrážela postava jejich vyhlédnuté kořisti, pozorně ji sledovali. Teprve nyní, když byl blíž, si naplno uvědomili, jak je velký. Byl přímo obrovský, což ještě umocňovalo o číslo větší oblečení: modré džíny a vytahané tričko, které možná i kdysi bylo bílé, ale nyní se utápělo v různých odstínech šedé. Tričko z části zakrývala cvoky osázená černá kožená motorkářská bunda. Byla obnošená a obrovská. Kolem hlavy měl uvázaný černobílý šátek a oči zakrývaly sluneční brýle v leteckém stylu.

„Jsou to Ray-Bansky?“ zeptal se Larry, který hned zkoumal, jestli brýle nemají typické logo na pravé obroučce.

„Spíš bych řekl, že Knockoffsky. Ale stejně je berem. Mohli bychom za ně dostat od turistů pár babek.“

Muž se ztuhlou chůzí prošel kolem mladíků a ti se pomalu otočili. Stříbrné cvoky na zádech bundy připomínaly válečnou helmu stejného designu jako spona na pásku. Jeden červený a jeden modrý cvok působily jako oči, které vše sledují z každé strany dlouhého chrániče na nos.

„Je to motorkář,“ řekl Larry a začal vrtět hlavou. „A to je vždycky problém. Měli bychom ho nechat jít.“

„Tak kde má motorku?“ zeptal se Mo. „Nemyslím, že je víc než tlustej starej chlap, kterej se chce drsně oblíkat.“

„Ale pořád to může bejt motorkář, a starý motorkáři jsou taky drsný.“

„Jo, ale my jsme drsnější.“ Mo sáhl pod tričko a dotkl se olověné trubky, kterou měl nacpanou do džínů. „A nikdo není drsnější než naše malá olověná kamarádka.“

Larry nepřesvědčené kývl. „Půjdeme po něm, ale obereme ho jen, když se naskytne příležitost připlížit se zezadu. Souhlasíš?“

„Dobrá.“

Muž, kterého sledovali, najednou zahnul doprava do úzké Turk Murphy Lane, jež spojovala Broadway s Vallejo Street.

„Jeje, člověče někteří lidé si o to přímo říkají,“ zakřenil se Mo. „Dneska je náš šťastný den.“ S Larrym si plácli a pak se rozeběhli po Broadwayi za mužem v kožené bundě. Ani nemuseli spolu probrat plán akce. Okradou staříka v tichosti v úzké klidné uličce, seberou mu bundu, boty, pásek a peníze, pokud nějaké bude mít. Potom utečou dolů uličkou. Než se napojí na Vallejo Street, zpomalí a ztratí se mezi běžnými chodci, i když Turk Murphy Lane ústí přímo před policejní stanicí. Larry a Mo znali ulice v čínské čtvrti a okolí jako své vlastní boty, a zmizí dřív, než někdo najde zbitého staříka a vzbudí povyk.

„Nezapomeň,“ řekl Mo, „že ta přezka je moje.“

„No jo, příště si vybírám já…“

Ale když zašli za roh, narazili na obřího muže, který na ně čekal. Stál přímo uprostřed cesty.

Vystřelil obrovskou pěst a chytil Larryho za špinavé triko. Zvedl ho do vzduchu a mrštil s ním přes pět metrů daleko. Mladík skončil jak široký tak dlouhý na kapotě zaparkovaného auta. Přední sklo popraskalo a alarm začal řvát jako na lesy.

Přesto ani jeden z kolemjdoucích neotočil hlavu do postranní uličky.

Mo sáhl pod triko pro kovovou trubku, ale v tu chvíli na jeho hlavě přistála s prsty rozevřenými obrovská ruka a sevřela ji. Bolest, která mladíkem projela, byla neskutečná. Před očima mu tančily černé mžitky, a podlomila se mu kolena. Určitě by upadl, kdyby ho muž stále nedržel za hlavu. Mo pozoroval staříka, který najednou nevypadal tak staře, jak zvedl trubku, podíval se na ni, očichal ji, olízl černým jazykem, pak ji zmačkal jako plechovku a zahodil. Muž potom konečně promluvil, ale ať už řekl cokoliv, Mo nerozuměl. Muž to zkoušel znovu a znovu, různými jazyky, dokud… „Už mi rozumíš?“

Mo vydal z krku prapodivný skřek.

„Měl bys být rád, že mám dneska dobrou náladu,“ řekl muž. „Hledám cestu.“

„Cestu?“ zašeptal Mo.

„Ano, cestu.“ Muž uvolnil sevření a Mo zavrávoral a upadl směrem na zeď za sebou. Obě ruce přitiskl k hlavě, protože byl přesvědčený, že na ní najde prohlubně od velkých prstů.

„Cestu,“ zopakoval muž. „Mám někde tady adresu,“ zahuhlal a prohledával kapsy své kožené bundy. Mo okamžitě zaútočil, pokusil se o karate a úder mířil na cizincův krk. Muž bleskově rychle chytil Moovu paži, zmáčkl ji a poté svou rukou udeřil mladíka do hrudi. Síla úderu přimáčkla mladíka zpět ke zdi, kde si rozbil hlavu o cihly. „Nebuď blázen,“ zahřměl muž. Vytáhl proužek papíru a otočil ho k mladíkovi. „Víš, kde to je?“

Mo se musel nejdřív vzpamatovat a pak se teprve podíval. Uviděl vytištěnou adresu, psanou dětskými hůlkovými písmeny na linkovaném notovém papíře. „Ano.“ Jeho hlas zněl vyděšeně, že téměř jen šeptal. „Ano.“

„Kde to je?“

„Jdete pěšky, nebo řídíte?“

„Vypadám snad, že řídím?“ zavrčel muž. „Vidíš snad někde okolo kočár?“

Mo ztěžka polkl. Na prsou ho bolelo, těžce se mu dýchalo a hlava mu celá třeštila od úderu proti zdi. Skoro by přísahal, že ten muž před chvílí řekl ‚kočár‘.

„Kudy?“

„Touhle ulicí, jmenuje se Broadway, až ke Scott Street – bude nalevo. Vaše adresa je někde tam.“

„Je to daleko?“

„Není to blízko,“ řekl Mo a pokusil se o úsměv. „Necháte mě jít, že, pane? Nic jsem vám neudělal.“

Velký chlapík složil kousek papíru s adresou a uložil ji do zadní kapsy vytahaných džínů. „Ne, mně ne, ale ty a tvůj bratr jste okrádali ostatní. Jste postrachem okolí.“

Mladík otevřel ústa, a očividně se chystal na nějakou lež, ale muž sundal Ray-Bansky a složil je do vnitřní kapsy. Upřel na mladíka ohromující modré oči. „Řekni svým přátelům – nebo tobě podobným, protože ty nejspíš nemáš přátele – že jsem se vrátil a nebudu podobné útoky přecházet a tolerovat.“

„Vrátil jste se? Kdo jste? Jste blázen…“

„Ne, už ne.“ Muž se usmál, a Mo zjistil, že má přerostlé špičáky, které se ohýbají jako upíří. A mezi špičáky kmital černý jazyk. „Svým přátelům řekni, že se vrátil Mars Mstitel.“ Pak chytil mladíka za triko, zvedl ho nad zem a hodil ho celou délku úzké uličky na jeho kamaráda. Alarm auta pak s posledním výkřikem zmlkl.

Mars Mstitel se vydal v klidu po Broadwayi hledat Scott Street a Tsagaglalal.

KAPITOLA 27

Sophie podvědomě tušila, že to, co po ní Perenela žádá, není správné, i když nevěděla proč. V mysli jí tancovaly lehké náznaky vzpomínek a myšlenek, ale vědma na ni upírala jasně zelené oči, a tak bylo těžké se soustředit. „Je potřeba má aura?“

„Ano, jen trochu…“

„Jak to… proč?“ Sofie neudělala sebemenší pohyb, aby přijala nataženou Perenelinu ruku.

„Ty jsi ta se stříbrnou aurou, ta, která oplývá neskutečnou mocí,“ vysvětlila vědma. „Když mi podáš ruku, nasaju část síly tvé aury, která vyplní moji, zatímco budu přelívat svou životní sílu do Nikolase. Zřejmě bych to zvládla sama, ale je tu nebezpečí, že by mě mohla má aura sežehnout. Když vedle mě budete stát vy dvě, budu v bezpečí.“

„Sofie,“ řekla opatrně Tsagaglalal. „Udělej to. Je to pro dobro všech.“

„Jak to bude probíhat?“ zeptala se mladá žena obezřetně.

„Obalím Nikolase svou aurou.“

Sofie zápasila s tím, aby si udržela pozornost, protože si vzpomněla, jak ji do své aury zabalila čarodějka z Endoru. I když předtím na to ani nepomyslela, nyní ji došlo, že se muselo jednat o víc než jen vzduch – Zephaniah ji obklopila aurou a přenesla do ní nejen část svých schopností, ale i vědění a vzpomínek.

„Sofie, nemáme moc času,“ řekla Perenela už trochu rozladěná zbytečným zdržováním. „Nemůžu to provést sama.“

„Sofie,“ přidala se postupně Tsagaglalal. „Nikolas umírá.“

Sofie natáhla ruku, přestože se jí celá věc stále nelíbila. Perenela ji chytila a její stisk byl pevný a silný. Dívka přitom cítila mozoly na prstech a dlani starší ženy.

Pak ji najednou zaplavily vzpomínky, které nebyly její. Proto nechtěla, aby se Perenela napojila na její auru. Po všech událostech posledních dní Sofie přece jen zcela vědmě nedůvěřovala. Navíc, i když toho chtěla o Perenele zjistit víc, měla určité vzpomínky, myšlenky a nápady, které patřily jen jí a čarodějka z Endoru by nechtěla, aby k nim měla přístup i vědma. Neznala důvod, proč by ty informace neměla Perenela znát, ale za posledních pár dní se naučila jednu důležitou věc, že má důvěřovat svým instinktům.

„Skaraba, Tsagaglalal,“ řekla Perenela.

Sofie se podívala na tetu, která zvedla neskutečně detailně vyřezávaného skaraba z dřevěné police a vzala ho do obou rukou. Ve chvíli, kdy se ho dotkla, začal brouk zářit teplou zelenou barvou a tetina bílá aura se rozkmitala, a vpluly do ní zelená vlákna. Skarab tepal v dlani Tsagaglalal, zářil smaragdově zeleně a najednou všechny známky stáří z ženy jakoby mávnutím proutku zmizely a stála zde mladá a výjimečně krásná žena. Pak se znovu zachvěl a Tsagaglalal se vrátila do podoby, v jaké Sofie znala svou tetu Agnes.

Sofie se na ženu dívala a opět ji mysl zalily vzpomínky…

… Tsagaglalal seděla u stolu, naproti muži se zlatou maskou přes půl tváře – jen to nebyla maska. Jeho kůže se měnila v ryzí kov. V dlaních – jedna z masa druhá ze zlata – držel skaraba. Opatrně ho podal Tsagaglalal a zavřel její pěst nad ním. „Jsi Tsagaglalal,“ řekl a jeho hlas zahřměl hlubokým tónem, „ta, která vidí všechno. Od teď až na věcně časy. Budoucnost lidstva je v tvých rukách. Střež ji bedlivě.“

Sofie zamrkala a uviděla další obraz…

… Tsagaglalal stála před dvěma téměř stejnými rusovlasými dívkami se zelenýma očima. Aife a Scathach. Dívky byly oblečené jako bojovnice ve zdobené jelenici typické pro prérie Velkých plání. Za nimi stoupal dým na rozlehlém bojišti, kde ležela těla stvoření, která nebyla ani lidská, ani zvířecí, ale uvězněná někde mezi. Jedna z dívek, ta menší s rozesetými pihami po celém nose, přistoupila k ženě, kterou celý kmen znal jako Tu, která vidí vše, a přijala od ní nefritového skaraba. Pak se dívka otočila a zvedla skaraba vysoko nad hlavu a shromáždění bojovníci křičeli její jméno. „Scathach!“

Pak se obraz zavlnil a změnil…

… Aife oblečená v šedočerné vyskočila z okna věže a padala do ledového příkopu. Než zmizela pod šedou vrstvou na hladině, držela nad hlavou skaraba, kterého právě ukradla.

Sofie si uvědomovala, že se jedná o výjevy z různých dob. Čas během vteřiny neúprosně uháněl dopředu o celé měsíce, roky. Nyní se z pihaté rusovlasé dívky stala mladá žena.

… Scathach v kůži a kožešině se hnala bambusovým lesem, kolem létaly obrovské černé šípy. V jedné ruce držela hojně dekorovaný meč a v druhé skaraba. Za ní se probíjela bambusem Aife v čele armády příšer s modrou kůží.

Vzpomínky proudily dovnitř jako velká voda, obrazy se rychle měnily…

Scathach klečela u nohou chlapce s egyptským královským rouchem s nataženou rukou, ve které mu nabízela nefritového brouka.

… a znovu Scathach, stála před nehybným tělem stejného chlapce, který měl ruce zkřížené na prsou. Opatrně vyndala skaraba ze ztuhlých prstů, políbila ho a prolila krvavě zbarvenou slzu za svého přítele, mladého krále Tutanchamóna. Ozvaly se výkřiky a Scathach se obrátila a vyskočila z okna, právě když strážci nubijského krále vtrhli do místnosti. Pronásledovali ji pouští celé tři dny, než se jim ztratila.

Další výjevy v neskutečné rychlosti se Sofii míhaly před očima – tváře, místa – a pak tam najednou byla…

… Perenela, v elegantních šatech devatenáctého století s Nikolasem po boku přijímala od Scathach krabičku zavázanou stuhou. Scathach na sobě měla vojenskou uniformu s mečem u boku. „Proč mi dáváš hovnivála,“ zeptala se Francouzka s úsměvem, když otevřela krabičku.

Sofie zamrkala a zas…

… Perenela tentokrát v šatech raného dvacátého století s kloboučkem dává stejnou krabičku ovázanou stuhou Tsagaglalal, Té, která vidí vše. Za nimi se v dýmu ztrácí San Francisko zničené následkem strašlivého zemětřesení.

Vzpomínky vybledly a Sofie otevřela oči. Zjistila, že stařenka podává skaraba Perenele. „Znám tento předmět již deset tisíc let,“ řekla Tsagaglalal, „a ačkoliv často patřil jiným, vždy se ke mně vrátil, dříve či později. Vždy jsem se zamýšlela proč. Měla jsem ho snad – a ostatní strážci též – uchovat právě pro tuto chvíli?“

Perenela vzhlédla. „Myslela jsem, že právě ty bys to měla vědět.“

Tsagaglalal zavrtěla hlavou. „Když mi ho dal, řekl, že mám v rukách budoucnost lidstva. Ale často říkával takové věci. Když na to přišlo, uměl být velice teatrální.“

Vědma se podívala na jemnou práci a na světle obdivovala každý detail brouka. „Když mi ho Scathach dala k pětistým narozeninám, dobírala jsem si ji, že mi dala hovnivála. Ona se však usmála a odpověděla, že ‚trus je cennější než jakýkoliv vzácný kov. Na zlatě totiž nelze nic vypěstovat‘.“

Perenela se podívala na Tsagaglalal. „Tehdy jsem nevěděla, jak cenný a starodávný dar jsem dostala.“

Tsagaglalal zavrtěla znovu hlavou. „Ani já ne, ačkoliv mi ho dal den před Kodexem.“

Sofie se zamračila.

„Kdo ti dal skaraba a Kodex?“ A v hlavě se jí objevilo jméno. „To byl mág Abrahám?“

Tsagaglalal smutně kývla, pak se usmála. „Ano, byl to Abrahám, i když já jsem mu neříkala mág. Neměl to rád.“

„A jak jsi mu říkala?“ zeptala se Sofie. Její srdce nyní bilo tak rychle, že skoro nemohla mluvit.

„Říkala jsem mu muži, byl to můj manžel.“

KAPITOLA 28

Billy the Kid chodil od jedné zdi ke druhé. Díval se do cel na změť spících stvoření. „Teda, jsem už na světě dost dlouho, ale nic takového jsem ještě nikdy neviděl.“ Zíral na svalnatého chlapíka s modrou kůží a rozčepýřenou černou kšticí, kterému z hlavy rostly dva zatočené rohy. „Vy jo?“ zeptal se Machiavelliho.

Ital se rychle mrknul do cely. „To je on,“ řekl, „japonský démon,“ dodal, než se Billy stačil zeptat. „Ti modří jsou obzvlášť nepříjemní, ale červení jsou horší.“ Ital pokračoval dál potemnělou vězeňskou chodbou s rukama spojenýma za zády a s očima upřenýma před sebe.

„Zase máte ty temné myšlenky, hluboké a nebezpečné,“ řekl Billy, který ztišil hlas, když dohnal nesmrtelného Itala v tmavém obleku a srovnal s ním krok.

„Ty teď už čteš i myšlenky?“

„Ne, jen držení a pohyby těla. Musel jsem zůstat na živu na Divokém západě, a to znamenalo pozorovat, jak lidé stojí, jak se hýbou a umět rozpoznat nepatrné změny v postoji, pohledu. Pak jsem mohl odhadnout, kdo bude tasit zbraň a kdo raději ustoupí. A byl jsem v tom dobrý,“ řekl pyšně Američan. „A vždycky jsem věděl, když chtěl někdo provést nějakou pitomost,“ dodal velice opatrně.

„Nechystám se provést žádnou pitomost,“ namítl Machiavelli tiše. „Dal jsem svému pánovi slovo, a dodržím ho: Probudím příšery a pošlu je na město.“

„Ale nemáte z toho moc velkou radost, že?“

Machiavelli vrhl na Billyho rychlý pohled.

„Chci říct, že když vidím, co všechno je v těch celách, nejsem si jistý, jestli sám chci, aby všechno volně pobíhalo po městě,“ zašeptal Billy. „Všechno to jsou masožravci, kteří pijí lidskou krev, ne?“

„Nikdy jsem nepotkal příšeru, která by byla vegetarián,“ popíchnul ho Ital. „Ano, většina z nich se živí masem. Některá stvoření podobnější lidem navíc žijí z temné energie snů a nočních můr.“

„A vy je chcete pustit na San Francisko?“ zeptal se Billy tiše.

Machiavelli neřekl ani slovo, ale lehce zavrtěl hlavou a na jeho rtech se rýsovalo nevyřčené Ne.

„Stejně něco kujete, to poznám,“ dodal Billy.

„Jak to můžeš vědět?“ zeptal se Machiavelli s lehkým úsměvem.

„Jednoduše.“ Oči mladého Američana se v temné chodbě zableskly. „Čtu ve vás jako v knize. Na Západě byste nepřežil ani minutu.“

Machiavelli překvapeně zamrkal. „Přežil jsem na více nebezpečných místech, než byla tvá Amerika devatenáctého století, a dokázal jsem to tím, že jsem uměl skrýt své pohnutky, emoce i záměry a nechal jsem si svá mínění a závěry pro sebe.“

„Aha a to je možná ta chyba, pane Machiavelli.“

„Říkej mi Niccolo. Pouč mě, mladý muži.“

Billy se potěšené zašklebil a ukázal své vyčnívající zuby. „Nikdy mě nenapadlo, že bych vás mohl něco naučit.“

„Učíme se celý život, když skončíme, přestaneme existovat.“

Billy si energicky mnul ruce. „Tak, myslím si, že můžu o vás říct, že jste zvídavý muž – správně, pane Machiavelli?“

„Vždycky jsem byl. Je to jeden z mnoha rysů, které máme s Johnem Dee společné. Jsme oba neskutečně zvídaví. Vždy jsem byl přesvědčen, že zvídavost je jedna z největších lidských vlastností.“

Billy kývl. „Já jsem byl vždycky taky zvědavý, dostalo mě to dost často do velkých problémů,“ dodal. „Teď, když se na chvilku mrknete za sebe…“

Machiavelli se podíval přes rameno, kde za nimi šel Josh, Dee a Darová.

„Chlapec je očividně plný údivu a vystrašený…“ Billy stále hleděl přímo před sebe.

Josh Newman následoval oba nesmrtelné s očima navrch hlavy a pusou otevřenou údivem, když míjeli celu za celou, v každé z nich spala jiná příšera. Byl vyděšený a nijak to neskrýval. Z vlasů mu stoupaly chomáčky zlaté aury, které pronikaly také z jeho uší a nosu, navíc namísto obou rukou měl zlaté rukavice.

„Doktora příšery nezajímají, protože přesně ví, co sem nechal zavřít,“ pokračoval Billy, „a Virginii to také nezajímá, protože s nimi buď v minulosti bojovala, nebo ví, že její mocná flétna ji ochrání.“ Naklonil hlavu a stranu a chvíli přemýšlel. „Nebo také ví, že ona sama je daleko nebezpečnější než všechny ty příšery dohromady.“

„Já ji znám jen z vyprávění,“ přidal Machiavelli. „To je opravdu tak hrozná?“

„Ještě horší,“ přiznal Billy a pro umocnění kýval hlavou, „o moc horší. Ať vás ani nenapadne za mák jí věřit.“

Dee s Darovou šli poslední. Machiavelli si všiml, že jsou zahloubáni do vážného hovoru. Její tvář byla nečitelná maska, a Virginiiny šedé oči splývaly s kamennými zdmi a podlahou. Všimla si, že se na ni Niccolo dívá, a pokynula mu zpět. Dee vzhlédl a vrhl po Italovi zlostný pohled, ve vzduchu byly cítit zkažená vejce, což na chvíli přebilo i zápach spících nestvůr. Machiavelli odvrátil zrak dřív, než si Dee mohl všimnout pobaveného úsměvu. Potěšilo ho, že anglický čaroděj ho stále považuje za hrozbu.

„Tak, pokud víme o vaší zvědavosti, měl byste se nyní dívat do jednotlivých cel,“ dokončil úvahu Billy. „Ale nedíváte se. Pak přemýšlíte o něčem ještě důležitějším.“

„Působivé,“ souhlasil Machiavelli. „Tvá logika je bezchybná… až na jednu věc.“

„A to kterou?“

„Příšery a nestvůry podivných tvarů mě už dávno neděsí. Vlastně hrůzu mi opravdu nahání pouze lidé – a jejich příbuzní, starobylé bytosti a druhá generace.“ Kývl bradou k celám. „Tyto chudinky žene vpřed jen touha se najíst a tím pádem přežít. Je to jejich přirozenost a ta je činí předvídatelnými. Ale člověk na druhou stranu se dokáže chovat proti své přirozenosti. Člověk je jediný tvor, který dokáže zničit svět. Zvířata žijí okamžikem, přítomností, ale lidé dokážou žít pro budoucnost, plánovat a cílevědomě na oněch plánech pracovat pro své děti a vnuky. Navíc jsou schopni tím strávit celé roky, desetiletí a století, aby se jejich plány uskutečnily.“

„Slyšel jsem, že takové plánování je vaší specialitou,“ řekl Billy.

„To je pravda.“ Mávnul rukou k cele, kde spala trojice chlupatých ruských domácích skřetů, z nichž jeden byl strašnější než druhý. „Proto mě tito nemohou vyděsit, a vlastně mě ani nezajímají.“

„To zní stejně arogantně, jako by to říkal Dee,“ vyhrkl Billy a z jeho hlasu bylo poznat, že z toho nemá radost. „Jsem si jistý, že lidé v San Francisku nebudou stejného mínění.“

„Pravda,“ připustil Ital.

Billy se zhluboka nadechl. „Jestli se příšery dostanou až ke břehu, město zachvátí…“ Zarazil se a hledal správné slovo. „Chaos a zmatek.“

„Kdo z nás se teď zabývá hlubokými a nebezpečnými myšlenkami?“ zeptal se Machiavelli, aby odlehčil situaci. „Kdo by si to jen pomyslel – psanec, který má svědomí.“

„Jsou to pravděpodobně stejné myšlenky, které napadly i vás,“ zamumlal Billy. „Připouštím, že já z toho nejsem dvakrát odvázaný, že musíme poslat ty příšery na mé lidi.“

„Tvé lidi?“ pošťouchnul ho Machiavelli.

„Moje lidi. Vím, že to nejsou vaši lidé, nejsou to Italové…“ začal Billy.

„Jsou to lidé,“ přerušil ho Machiavelli. „A to znamená, že jsou i moji.“

Billy the Kid se rychle podíval Italovi do tváře. „Když jsem vás poprvé viděl, myslel jsem, že jste jako Dee… ale nyní si už tak jistý nejsem.“

Machiavelliho rty vykouzlily nepatrný úsměv. „Dee a já jsme si v mnohém podobní – ale nikdy mu to neříkej. Bral by to jako urážku. Lišíme se v tom, že Dee podnikne cokoliv k dosažení svých cílů. Viděl jsem ho poslechnout rozkaz jeho pána, i když při tom musel zničit celá města a stálo to desítky tisíc životů. Tak hluboko jsem nikdy neklesl. Cena za nesmrtelnost jsou mé služby, ale ne má duše. Jsem a vždycky jsem byl člověk.“

„O tom jsem slyšel,“ zamumlal Billy the Kid.

Chodba končila kovovými dveřmi. Machiavelli zatlačil na dveře, a ty se otevřely. Zamrkal, když ho oslepilo odpolední slunce a pospíchal dolů ze schodů na dvůr. Ital se nadechoval plnými doušky slaného bohatého mořského vzduchu, aby z plic dostal zatuchlý zvířecí pach, který se táhl chodbami kolem cel. Čekal na Billyho. Obrátil se k němu, když stál na posledním schodě, aby si viděli vzájemně do očí. „Dal jsem slovo svému pánovi a Quetzalcoatlovi, že probudím armádu nestvůr a pošlu ji na město. Nemůžu vzít své slovo zpět.“

„Nemůžete nebo to neuděláte?“

„Nemůžu,“ řekl pevně Machiavelli. „Nezpronevěřím se svému slovu. Nestanu se zrádcem.“

Billy kývl: „Vážím si člověka, který si stojí za svým slovem. Ale dejte pozor, aby to bylo pro správnou věc.“

Machiavelli se nahnul dopředu a jeho kovově pevný stisk zase skončil na Billyho rameni. Ital upřel oči na Billyho. „Ne, ale když své slovo nedodržíš, musíš si být opravdu jistý, že je to pro správnou věc!“

KAPITOLA 29

Perenela položila opatrně tyrkysového skaraba doprostřed Nikolasovy hrudi, pak ho posunula lehce doleva, aby se usadil nad alchymistovým srdcem.

Tsagaglalal chytila alchymistovu levou ruku, pak pravou a složila je na nefritovém brouku, čímž jej úplně zakryla. Pak se podívala na vědmu. „Jsi si jistá?“ zeptala se.

„Naprosto.“

„Ne vždy se to povede. Je to nebezpečný proces.“

„Nebezpečný? Jak to myslíte, nebezpečný?“ zeptala se vyděšená Sofie. Stále držela vědminu ruku a ucítila skrze jejich spojené ruce, že vědma má strach. Sofii vyděsilo ještě víc, že i vědma má obavy. I když se Perenelina hlava nepohnula, její oči se upřely na Sofii.

„Jestli tento proces selže, pak Nikolas zemře a já promarním celý den svého života,“ řekla. „I přesto to musím udělat. Nemám na výběr.“ Perenela pevněji sevřela dívčinu ruku. „A pokud to proběhne úspěšně, pak se nám Nikolas vrátí alespoň na den.“ V Sofiině mysli se tvořila otázka… a Perenela ji zodpověděla. „Ano, to bude znamenat velký rozdíl.“

Tsagaglalal vložila svou levou ruku do Pereneliny a natáhla pravou ruku přes postel k mladé dívce. „Perenela si vezme trochu naší aury a nasměruje ji do skaraba, jenž ji uvolní do Nikolase. Představ si, že je to baterie. Nikolas bude žít tak dlouho, dokud bude energie ve skarabovi.“

Sofie položila levou ruku do stařenčiny dlaně.

„Neboj se, nebolí to,“ pokračovala Tsagaglalal. „A jsi mladá, minimálně tvá aura se rychle obnoví.“

„A co tvoje?“ zeptala se rychle Sofie.

„I kdyby se mohla obnovit, není to potřeba. Můj úkol zde na tomto světě je téměř hotov.“ Její šedé oči se najednou ztrácely v dáli. „Mým úkolem bylo trochu na vás dohlížet. Brzy již budu moci v klidu spočinout.“

Najednou teplota v místnosti rapidně klesla, až se mráz vrýval do morku kostí. Sofie vyděšeně zalapala po dechu. „Hlavně,“ začala Perenela a s každým slovem do vzduchu vydechla páru, „nesmíš přerušit kruh, dokud nebude skarab nabitý našimi aurami. Rozumíš?“

Sofie přikývla.

„Opravdu je vše jasné?“ zeptala se Perenela nyní o dost vážněji.

„Jestli přenos nedokončíme, Nikolas na místě zemře a já zemřu zítra.“

„Chápu to,“ řekla Sofie a její zuby začaly zimou o sebe cvakat. Podívala se dolů na nechybné tělo Nikolase Flamela. Jeho kůže byla sinalá a kolem jeho nosu a úst se vytvořila tenká vrstva zmrzlých krystalků.

Perenelina ledově bílá aura se mihotala a kroutila kolem a Sofie si najednou uvědomila, že ji proplétají stříbrná vlákna její aury. Zjistila, že její aura také vytvořila ochranné rukavice tam, kde se dotýkala obou žen.

Vědma zavřela oči. „Začínáme,“ oznámila Perenela.

Sofie ucítila svou auru žhnout, teplo ji najednou překvapilo. Začalo v hrudníku a šířilo se pravidelně do rukou i nohou. Špičky u nohou jí lehce brněly a stejný pocit, jako když píchá tisíc malých jehliček, brzy zasáhl i špičky prstů na rukách. Záplava tepla stoupala ke krku, pak po tvářích, až oči pálily. Přimhouřila je a zachvěla se při návalu matoucí změti vzpomínek, z nichž některé byly Pereneliny…

… uprostřed jeskyně seděl muž v kápi, v jeho jasně modrých očí se blýskají obrovské křištály, kterými byly posety stěny. V pravé ruce drží malou knihu v kovové vazbě. Na obal položil svůj hák, který nahrazoval levou ruku…

… Nikolas Flamel – štíhlejší a s tmavými vlasy, mladý a pohledný – stál za dřevěným pultem, na kterém ležely tři pergamenové knihy. Podíval se na ni svýma bezbarvýma očima, ve kterých se značil jeho úsměv…

… a znovu Nikolas, nyní starší, šedovlasý a splnovousem, v malé temné místnosti, a tucet polic zde drželo dvojnásobek knih a rukopisů.

… stůl, na kterém ležela jen jedna kniha, Kodex v kovové vazbě, stránky se otáčely samy, než se nakonec zastavily na stránce, kde se kroutil text připomínající větvičky a zářil barvami, které se ustálily na tvaru skaraba, pak se přetvořily v něco, co připomínalo srpek měsíce… nebo hák.

… hořící město, všude spousta plamenů…

Neskutečný žár způsobil, že Sofie téměř nemohla dýchat a výjevy se změnily, znatelně potemněly, byly krutější a násilnější, byly to vzpomínky Tsagaglalal…

… pyramida rozpolcená vedví…

… kruhová střešní zahrada v plamenech, exotické květiny vybuchují jedna za druhou, jejich míza se vaří a vystřeluje v ohnivé gejzíry…

… obrovské kovové dveře se taví, tváře obtisknuté do kovu se žárem roztahují, a stékají dolů ve velkých lepkavých kapkách, zlato a stříbro se žene po vyleštěné mramorové podlaze a proplétá se mezi sebou…

… stovky kruhových létajících strojů padají z nebe jako hořící komety a řítí se na město, které připomíná labyrint…

… Scathach a Johanka z Arku, obě potřísněné krví a špinavé, stojí zády k sobě na schodech pyramidy obklopené obrovskými příšerami s psími hlavami…

… zatímco Palamédes stojí nad ležícím Shakespearem, kterého chrání před orlem se lví hlavou, jehož křídla na něj doráží a kruté zuby jsou jen centimetry od jeho hlavy…

… a Saint-Germain dolů šlehá plameny, zatímco moře za ním se zvedá v obrovskou černou vlnu…

… a Sofie… nebo dívka, která je jí strašně podobná, že by mohla být její dvojče…

Najednou byla Sofie pětiletá holčička, stála v tomto domě a držela za ruku svého bratra. Rodiče jí představovali starší ženu, kterou nikdy předtím neviděla.

„A to je teta Ágnes,“ říkala její maminka. „Bude na vás dohlížet, když tu nebudeme…“

Něco mrazivého se Sofii vetřelo do mysli, ne vzpomínka, ani myšlenka, něco nepříjemně hořkého. Jestli teta Ágnes není její opravdová teta, co ostatní tety, záhadná teta Kristýna, která žila na Montauk Point a kterou navštěvovali vždycky o Vánocích? Kristýna také není jejich příbuzná? Nebo je? Nebo je jako Ágnes? A jsou obě ženy spřízněné? Sofie si zoufale přála mluvit se svými rodiči, potřebovala se jich zeptat na tetu Ágnes i Kristýnu a na to, jak dlouho je znají. Vrtalo jí hlavou, jak se oběma ženám podařilo vetřít do rodiny Newmanů. Mnohokrát slyšela otce mluvit o tetě Ágnes a její matka strávila všechny letní prázdniny u tety Kristýny. Závěry, ke kterým docházela, ji děsily. Jak dlouho je Newmanova rodina pod drobnohledem? A proč ji někdo sleduje? Je to proto, že jsou s Joshem dvojčata? Ale proč by pak Ágnes a Kristýna dohlížely na jejich matku a otce? Pokud tedy nevěděly celé roky, že Richard a Sára se potkají, zamilují, vezmou a budou mít dvojčata se stříbrnou a zlatou aurou. Věděly, že se to stane, nebo k tomu dopomohly? Sofie se zachvěla: jen pouhá myšlenka byla děsivá.

Potřebovala si o tom promluvit s Joshem, tolik si přála, aby tu byl.

… a pak najednou viděla Joshe…

Cítila spojení se svým bratrem, a najednou jako by opět získala druhou půlku svého já. Za posledních patnáct let se nikdy nerozdělili na víc než jen pár dní, a i pak si často telefonovali, esemeskovali a mailovali. Před pár hodinami, když se Josh k ní otočil zády a odešel s Johnem Dee a Darovou, cítila se doslova zraněná, jako by jí část těla chyběla. Ale alespoň nyní ví, že je v pořádku.

Kde to ale je?

Sofie se soustředila na svého bratra, a přitom se ze všech sil snažila vzpomenout, co se zatím naučila o používání svých zbystřených smyslů. Chtěla jenom vědět, že je v pořádku a v bezpečí. Kdyby se jí ale povedlo zjistit, kde teď je, mohla by ho přivézt zpět. Byla si naprosto jistá, že kdyby s ním mohla mluvit tváří v tvář o samotě, aniž se kdokoliv do rozhovoru vměšoval, pak by byla schopná mu rozmluvit, co dělá.

V mysli ho viděla zcela jasně. Jeho rozčepýřené blonďaté vlasy už potřebovaly nutně umýt, pod modrýma očima mu vystupovaly velké kruhy a po tvářích měl černé špinavé šmouhy…

Pak ucítila sůl a jód smíchaný s pachem podobným v zoo, hutným těžkým zvířecím, a obraz začínal dostávat konkrétní tvar. Sofie uviděla typické pobřeží ostrova, kde nahoře stála papírově bílá budova a na konci ostrova maják.

Josh je na Alkatrazu.

Procházel vězeňskou chodbou, kde na obou stranách byly cely, a v každé spala jiná příšera. Sofie tvory neznala, ale čarodějka z Endoru uměla pojmenovat každého z nich, a tak i dívka po chvíli byla schopná rozeznat keltské zlomyslné skřítky od japonských démonů oni, anglické bubáky od skandinávských trolů, norskou huldru od řeckého minotaura, nebo amerického upíra od indického. Slyšela bratrovy krátké nádechy a cítila, že má žaludek jako na vodě, zvláště když procházel kolem cely s legendárním japonským stvořením nue s hlavou opice, tělem mývala, nohama tygra a s hadím ocasem.

Vypadal, že mu nic není, a nikdo si ho nijak moc nevšímal. Přímo před nimi mluvil muž, který je honil po Paříži, s mladou ženou v odřených džínech a okopaných kovbojských botách. Josh otočil hlavu a Sofie zahlédla Johna Dee a Darovou, kteří si šeptali ve vzrušeném hovoru. Oba se zastavili a najednou se podívali přímo na Joshe, a Sofii.

Sofie okamžitě přerušila spojení se svým bratrem a přinutila se vrátit do přítomnosti. Soustředila se tedy na žár a teplo, které proudily jejím tělem. V místnosti bylo mrazivo. Vnímala ruce obou žen ve svých a plně cítila proud své aury skrz prsty do Perenely.

Nikolas se zavrtěl.

Sofie téměř leknutím pustila Perenelinu i tetinu ruku. Podívala se dolů na alchymistu. Kolem rukou Sofie a Tsagaglala se kroutil stříbrný a bílý závoj, který proudil do Pereneliných dlaní. Stříbrná a špinavě bílá vlákna se vlnila z těla vědmy a vstupovala do skaraba, který nyní zuřivě tepal a tyrkysová se měnila ze světlého odstínu do tmavého a zase zpět. Sofie najednou slyšela bít své vlastní srdce… a pak si uvědomila, že tepe ve stejném rytmu jako brouk. Alchymistova kůže získala růžový nádech a některé z jeho hlubokých vrásek kolem očí a na čele téměř vymizely. Nyní vypadal o hodně mladší.

Znovu se zavrtěl, prsty se sevřely v pěst a zase se natáhly, pak se znovu obemkly kolem zdobeného brouka.

„Ještě trochu,“ zašeptala Perenela, v jejímž hlase zněla únava a vyčerpání.

„Nemohu ti dát víc,“ zamumlala Tsagaglalal a v jejích vlasech se modro bíle zajiskřilo.

„Pak je to na tobě Sofie,“ naléhala vědma. „Potřebuji ještě trochu tvé aury.“

Dívka zavrtěla hlavou. „Nejde to.“ Houpala se ze strany na stranu vyčerpáním a připadalo ji, že úplně hoří horečkou. Hlava jí třeštila, v krku vyschlo a v žaludku jí vřelo, jako by snědla celou chilli papričku. Vzpomněla si na Scattyino varování, že je nebezpečné použít najednou příliš mnoho aury: jestli člověk použije všechnu svou aurickou energii, pak aura pohltí jeho životní podstatu a nakrmí se jeho vlastním masem. Pak hrozí, že spontánně splane a shoří.

„Musíš!“

„Ne!“

Sofie se pokusila vytrhnout ruku ze sevření, ale marně. Perenelin stisk byl jako ze železa. „Ale ano!“ řekla Perenela skoro výhružně, a na chvíli se barva její aury změnila z bílé na šedou, pak černou, než opět zazářila kouřově bílou.

Sofie kroutila rukou, ale nemohla ruku uvolnit. „Pusť mě!“

„Potřebuji ještě trochu. Nikolas potřebuje ještě trochu.“

Vědmina aura tmavla, houstla a najednou se mrazivým vzduchem nesla vůně zeleného čaje a anýzu. Sofie poznala Nitenovu a Prométheovu vůni a barevná vlákna jejich aury začala pronikat skrz podlahu, královská modrá se obalovala kolem hustého sloupu jasně krvavě červené. Aury se vlnily po zemi, než je vědma jako by vysála. Její aura na chvíli úplně zčernala oběma sytými barvami.

„Dost, vědmo, udělala jsi, co jsi mohla,“ zachroptěla Tsagaglalal.

Dveře do místnosti se rozletěly a Prométheus s Nitenem vpadli dovnitř. Aury obou mužů, starobylé bytosti i nesmrtelného Japonce zářily a těla obklopovala aurická zbroj, ale Prométheova zdobená červená kovová zbroj bledla a průhledněla, jako by z ní někdo vysál všechnu barvu. Zato Nitenův lesklý samurajský šat vypadal otrhaně a sešle.

„Vědmo,“ zahřměl Prométheus, „co to provádíš?“

„Přestaň,“ řekl Niten chladně, „nebo nás zničíš všechny.“

„Nepřestanu,“ řekla Perenela. V její auře se vlnily barvy všech v místnosti. Barvy se prolínaly a míchaly, až potemněly, tmavly a nakonec z nich vznikla pulzující černá aura. Ve vzduchu ucítili zapáchající zatuchlinu. Když se pak vědma otočila k Prométheovi a Nitenovi, její oči už nebyly zelené ale černé. „Potřebuji ještě trochu… Nikolas potřebuje ještě trochu.“

Sofie se konečně vytrhla z pevného sevření Perenely. Náhlý pohyb ji strhl dozadu, až spadla Nitenovi do náruče, kde její stříbrná aura opravila jeho samurajskou zbroj opět do její původní podoby.

„Ne!“ vykřikla Perenela a natahovala se po Sofii. „Ještě nejsme hotovi!“ Mihotající vlákénko její bílé aury se propletlo skrze černou auru, ze které vysálo část temnoty, až zůstala šedá.

Prométheus předstoupil před Nitena a Sofii. „Ale jste, vědmo.“ Podíval se na stařenku a kývl hlavou. Tsagaglalal pustila Perenelinu ruku a ustoupila dozadu.

„Ale Nikolas…,“ zašeptala Perenela. Její aura problikla bíle a do očí se jí pomalu vracela její barva – zelená.

„Udělala jsi pro něj, co jsi mohla,“ řekla starobylá bytost.

Najednou Nikolas zalapal po dechu. Vyrazil ze sebe dlouhý syčivý vzdech a od promodralých rtů mu vycházel bílý kouř. Jeho bezbarvé oči se otevřely, a když se naráz posadil, rozhlížel se kolem. „O co jsem přišel?“

KAPITOLA 30

Pět bojovníků anubů vedlo muže s hákem místo levé ruky zlatými a mramorovými sály Slunečního paláce. Na chodbách, kde se to běžně hemžilo sloužícími, bylo však prázdno a všechny dveře hlídali další anubové, někteří dokonce se čtyřnohými psy podobnými samotným strážcům. Ve vysokých svícnech hořely vonné tyčinky a svíčky, které byly rozmístěny v chodbách v pravidelných rozestupech. Jejich vůni ovšem naprosto přebilo těžké zvířecí pižmo anubů.

Marethyu byl spoután nezničitelnými kamennými okovy, kolem zápěstí, kolem háku, pak kolem pasu a dva kolem kotníků. Každý strážce držel řetěz k jednomu okovu, čímž drželi muže mezi sebou. Zajatec již na sobě neměl svůj plášť, jeden ze strážců ho nesl přes ruku, a byl oblečený jen do trika s dlouhými rukávy ve stylu drátěné košile, které ho zakrývalo od krku do pasu a z části i jeho špinavé odřené džíny. Na jeho okopaných pracovních botách se blýskaly kovové špičky. Na ramena mu padaly mastné blonďaté vlasy a nad jasně modrýma očima měl špatně střiženou ofinu. Tvář a bradu pokrývalo třídenní šedobílé strniště. Jak směřovali hlouběji a hlouběji do paláce, jeho oči sledovaly nápisy na stěnách. Rty potichu četly a překládaly starodávné piktogramy a staré písmo ogham, které popisovalo podstavce pod skleněnými i kovovými sochami, jež lemovaly chodby v pravidelných intervalech.

Anubové ho dovedli k vysokým dvoukřídlým dveřím. Zde se zastavili a zůstali bez hnutí stát. Nezaklepali ani nevešli dovnitř.

Muž s hákem místo ruky se navzdory poutům nahnul dopředu, aby si prohlédl obrovské dveře. Dveře lemovaly dva obrovské kovové pláty, stříbrný a zlatý, které se leskly jako zrcadlo. Nad nimi se klenul překlad z ryzího zlata, vysoký jako lidská postava nejméně s tisícem vyrytých čtverečkových piktogramů. V každém Marethyu objevil postavu člověka, zvířete nebo nestvůry. Některé čtverečky byly prázdné nebo jen zpola dokončené. Uprostřed překladu však na sebe poutal pozornost větší čtverec než ostatní, na kterém byl detailně vyrytý srpek měsíce… nebo hák.

Marethyu zatáhl za svou levou ruku, že téměř donutil strážce na konci řetězu poskočit. Zvedl hák před sebe a porovnával ho s rytinou. Byly téměř totožné. Přimhouřil oči a pečlivě překládal slovo za slovem, která obklopovala obrázek háku.

„Zvláštní, že?“ rozezněl se chodbou mocný hlas.

Dvoukřídlé dveře se s prásknutím otevřely a ven se linul voňavý bílý kouř, který se kroutil po podlaze. Byl těžký nasládlým pachem kadidla. Osoba, která promluvila, ale zůstala schovaná, dokud se dveře úplně neotevřely a nezazářilo zevnitř ostré bílé světlo. Ve dveřích stála obrovská postava, z jejíž dlouhé róby s kápí se linulo světlo jako nějaká kapalina. „Našel jsem tyto dveře ve zničeném městě původních zeměpánů uprostřed zbídačelé bažiny daleko na jihu. Bažina pohltila většinu města, ale dveře zůstaly jako nové a nedotčené. Jsou staré deset tisíc – možná i desetkrát deset tisíc let.“

Marethyu sebou trhnul a strážce, který držel řetěz, se musel snažit, aby zůstal rovně stát. Zvedl paži a plochý kovový hák házel stříbrné a zlaté odlesky. „Zvláštní,“ souhlasil, „přesto mě to nepřekvapuje. Máloco mě ještě dokáže překvapit.“ Zvedl bradu a ukázal jí na čtvercové piktogramy. „Je hezké, že na mě nezapomněli a zahrnuli mě do své historie.“

„Pradávní zeměpáni tě znali.“

„Letmo jsme se potkali.“

„Určitě více než letmo. Vyryli tvůj symbol tam nahoru mezi své krále a vládce.“ Vysoká postava v kovovém obleku vystoupila ze dveří, stáhla si kápi, čímže odhalila kočičí oči a ostré rysy. „Jsem Aten, vládce Danu Talis.“

„Vím, kdo jsi. A já jsem… Marethyu.“

„Čekal jsem tě,“ řekl Aten.

„Abrahám ti řekl, že přijdu?“

„Ne,“ odpověděl Aten. „Vím, o tobě již dlouho… velmi dlouho.“ Podíval se na strážce se šakalí hlavou a pak na kamenné okovy kolem zajatce. „Jsou ta pouta nutná?“ zeptal se.

„Váš bratr si zřejmě myslí, že ano,“ řekl Marethyu s úsměvem plným malých bílých zubů. „Vlastně, byl velice nesmlouvavý.“

Atenovy dlouhé bílé zuby stiskly dolní ret. „Předpokládám dobře, že jsou k ničemu?“

„Naprosto.“ Ve vzduchu to zapraskalo a lehce nahořklo. Pak se kolem jednorukého muže mihnul stín. Kamenná pouta popraskala a sesypala se na zem jako hromádka prachu. Šokovaní anubové couvali a sahali po svých mečích. Marethyu si pak promnul levé zápěstí pravou rukou.

Aten se podíval na strážce se šakalí hlavou. „Nechte nás o samotě,“ přikázal, otočil se a vstoupil opět do místnosti.

Zmatení anubové se dívali jeden na druhého a pak na zajatce, který se usmíval a mávl na ně: „Můžete jít, jako hodní pejsánci.“ Obrátil se a následoval starobylou bytost dovnitř, pak se ještě otočil a zavřel za sebou dveře.

I když byly velice tlusté a mohutné, zapadly do sebe jako po másle. „Tvůj bratr nebude mít radost,“ řekl Marethyu.

„Anubis teď nebývá šťastný skoro nikdy,“ řekl Aten. „Říkal, že bych tě měl zabít.“

„Bylo by chybou jen se o to pokusit,“ řekl Marethyu s úsměvem, když se otočil na pána Danu Talis. „Ani nemáš tušení, kolik jich to již zkusilo.“ Složil ruce na hrudi a pomalu se rozhlížel okolo. Stál uprostřed obrovské kruhové místnosti, ve které svítilo umělé slunce, jež se vznášelo přímo pod stropem. Uznale přikývl. „Mám rád archónskou technologii. Jak dlouho již hoří?“

Aten mávnul rukou s dlouhými prsty. „Není původní. Osvěcuje tuto místnost už více než tisíc let. Nicméně je poslední svého druhu. Až vyhasne, budeme se muset uchýlit k něčemu primitivnějšímu.“

V kruhové místnosti nebyl žádný nábytek, mohutné zdi ze stříbra a zlata nezdobily žádné dekorace ani písmo. Zato podlahu pokrýval kruhový labyrint na zlaté a stříbrné dlažbě: mapa Danu Talis. Stříbrné kostky zastupovaly vodu a díky mihotavému světlu se zdálo, že voda teče.

Aten se zastavil uprostřed labyrintu a obrátil se na Marethya. Velké žluté oči zářily zlatou barvou, jak se od nich odráželo světlo. „Tu podlahu jsem našel na opuštěném antickém sídlišti uprostřed Velké pouště. Myslím, že kdysi bývala stropem katedrály.“ Jeho prsty opisovaly tvary labyrintu. „Tohle město jsem vytvořil podle ní. Docela se mi líbil nápad, že antický vzor se stane podkladem pro mapu moderního města.“

„Už jsem tento vzor kdysi viděl,“ řekl Marethyu, který procházel kolem kruhu. „Objevuje se v lidském světě a v mnoha říších za ním.“ Rozpojil ruce a sepnul je zase za zády. Nahnul hlavu na stranu a obdivoval zvláštní dílo. „Nic nechybí.“

„Ne. Je tu každičký kousek.“

„Naši předci byli úžasní,“ řekl a pak se podíval na starobylou bytost. „Není to pravda?“

„Ty se mě nebojíš?“ zeptal se Aten, aniž odpověděl.

„Nemám důvod se tě bát,“ zavrtěl hlavou Marethyu. „Ale ty máš ze mě strach, že?“ dodal tiše.

„Bojím se toho, co představuješ.“

„A co to je?“

„Zkáza mého světa.“

Marethyu zavrtěl hlavou. „Naopak. Jsem tu, abych zajistil, že tvůj svět – tento výjimečně krásný a úžasný svět – přetrvá.“

Aten přešel přes labyrint. Tyčil se nad jednorukým mužem jako věž, ale Marethyu zůstal v klidu a klidně se na něj díval.

Oči starobylé bytosti se zúžily v tenké čárky. „Děláš si ze mě legraci?“

„Ne,“ odpověděl Marethyu zcela vážně. Zvedl svou levou paži a z háku skapávalo čiré světlo. Aten ustoupil. „Nemáš ponětí, co všechno mě to stálo, abych se dostal až sem,“ pokračoval jednoruký muž. „Přežil jsem tisíce let utrpení a cestoval bezpočtem spirál času, abych mohl stát přesně na tomto místě a v tomto čase. Obětoval jsem všechno – vše, co jsem miloval, abych mohl stanout před tebou.“

„Ale proč?“

„Protože mezi námi, my dva můžeme rozhodnout o osudu Danu Talis a všech ještě nenarozených generací, které přijdou po ní.“ Marethyova temná aura se zamihotala a na chvíli přebrala zlatou v místnosti. Jednoruký muž mávl rukou a najednou se obrovská mapa pod nohama starobylé bytosti rozplynula, popraskala a rozpadla se na malé kousky. Stříbrná se rozlila přes zlatou. „Jestli DanuTalis nepadne, pak svět, který má přijít, nebude…“ Stříbrné dlaždice se měnily na tmavě hnědou, pak praskly a rozpadly se. Marethyu mávl znovu a po podlaze se prohnal mrazivý vítr, který rozmetal starodávnou mapu a nechal jen kámen pod ní. „Tvá říše, široká říše zničí nejen sebe, ale celou planetu v rozmezí jedné generace.“

„Měl jsem docela rád tu podlahu,“ zamumlal Aten.

„Věř mi, ctihodný vládce, že budeš muset sledovat zkázu daleko větších rozměrů!“

Aten vložil ruce do dlouhých rukávů a odvrátil se. Starobylá bytost přecházela po prosté podlaze a konce jeho kovového hábitu jiskřily při nárazech o neopracovaný kámen. Vyšel na balkon, kde se pnuly květiny a psí víno. Díval se na celé zářící město. Zhluboka se nadechl, nasál sladkou vůni života a růstu, aby rozehnal hořkou, trochu nakyslou pachuť jednorukého muže.

Slunce začalo na západě zapadat, budovy zahořely zlatavou barvou a voda stříbrnou. V nižších patrech domů již svítila světla. Z dálky ze zdola přicházel smích a tichá hudba.

Marethyu se objevil vedle Atena. Opřel ruce o balkon a podíval se na ostrovní město.

„Pohleďte na nejkrásnější město na světě,“ pyšnil se Aten.

Marethyu přikývl. Zvedl hlavu, oči mu potemněly a získaly nádech oblohy nad ním. Pozoroval západ slunce, který zbarvil nízko létající vimany do hořící zlaté tak, že na obloze vypadaly jako světelné paprsky. „Je to přímo div světa.“

„Na světě existovaly i krásnější a větší města,“ pokračoval Aten. „Antikové měli celá města jako koleje, byla to centra vědění a vzdělanosti a archóni a původní zeměpáni stavěli kdysi obrovská skleněná a kovová města. Ale žádné z nich nikdy nebylo jako Danu Talis.“

„Její sláva bude žít po tisíciletí,“ souhlasil Marethyu.

„Danu Talis není jen město, ale i stát a země, a vládnu tu již téměř dva tisíce let. Můj otec Aenhotep vládl městu, které tu stálo předtím, a můj dědeček Toth byl jedním z velkých starobylých bytostí, které vytrhly tuto zemi z mořských hlubin před deseti tisíci lety.“

„Ano, já vím, viděl jsem to,“ řekl Marethyu tiše.

„Ty jsi byl u toho?“

„Ano.“

Pak se vládce ostrova dlouho na jednorukého muže díval. Nakonec přikývl. „Věřím ti,“ řekl rozhodně. „Možná budeme mít příležitost promluvit si o některých věcech, které jsi viděl na cestách za svůj dlouhý život.“

„To nebudeme,“ řekl Marethyu. „Nezbývá mi na tomto místě a v tomto čase příliš mnoho času.“

Aten znovu kývl. „Kdysi byla Danu Talis jen malý ostrovní stát obklopený samými nepřáteli. Když jsem se ujal vlády, útočili na nás ze všech stran. Anubis a já jsme to změnili. Nyní je Danu Talis centrem vzkvétající říše, která se rozprostírá přes celý svět přes všechny kontinenty, dokonce sahá i do ledových krajů vzdáleného severu. Všichni, kteří se nám kdy postavili – antikové, archóni i původní zeměpáni – byli poraženi nebo zahnáni do nejzazších konců známého světa.“

„Zdá se, že rád nahlížíš do historie,“ řekl Marethyu. „Můj otec nebo spíš člověk, o kterém jsem si myslel, že je můj otec, mě učil, že každá říše je odsouzena k zániku, dříve či později. Na svých cestách časem, jsem zjistil, že měl pravdu. Všechna velká království jsou předurčena k zániku.“

Aten kývl. „Studoval jsem historii světa až k dobám před počítáním času a došel jsem ke stejnému závěru – říše vznikají a zanikají.“ Obrátil se, aby stál čelem k obrovské pyramidě, která se tyčila uprostřed ostrova. Půlka byla osvícená zapadajícím slunce, zatímco druhou již pohltil stín. Malé ohníčky zahořely na stovce schodů, které vedly k plochému vršku celé stavby, kde se začínaly ve večerním větříku třepotat různě barevné slavnostní vlaječky.

„Dny Danu Talis jsou sečteny,“ řekl Marethyu, „nepotřebuješ oči věštců nebo jejich předpovědi, abys viděl, co se má stát.“

Aten se podíval na jednorukého muže. „Co jsi zač?“ zeptal se najednou. „Nejsi starobylá bytost ani antik, rozhodně ne archón a nepatříš ani k prvním vládcům Země.“

„Máš pravdu, nejsem nikdo ze jmenovaných,“ odpověděl vážně Marethyu. „Jsem budoucnost. Vládl jsi tisíce let,“ pokračoval, „a pro Danu Talis to byla opravdu zlatá doba, ale město je odsouzeno ke zkáze mezi zborcenými skvosty a zmaru, který je postihne. A až se to stane, pak vše, pro co ses bil a na čem jsi tak dřel, bude k ničemu. Každá oběť, kterou jsi podstoupil, bude marná. Ale nemusí to tak skončit. Můžeš ušetřit dobrou pověst svého města, vlastně víc než to. Můžeš zařídit, že jeho sláva položí základy ne jedné, ale řady dalších civilizací, které přijdou během příštích tisíců let.“

„Jak víš, že k tomu opravdu dojde?“

„Viděl jsem to,“ řekl tiše Marethyu, v jehož očích se odrážela záře zapadajícího slunce. „Přísahám, že je to pravda.“

„Věřím ti,“ zašeptal Aten znovu. „Co mám dělat?“

„Musíš zradit své město. Staň se zrádcem.“

KAPITOLA 31

Nějakým zvláštním způsobem Josh najednou poznával všechny tvory, kteří tu spali v celách: irský skřítek, oni, bubák, trol, huldra, minotaur, americký či indický upír. Než se stačil podivit, kde k těm znalostem přišel, zachytil vlnící se pohyb v jedné temné cele, před kterou se zastavil. Nahnul se blíž a zamžoural do tmy. Zápach, který odtamtud vycházel, byl odporný, až se mu vracely do úst žaludeční šťávy. Myslel, že vidí opici, ale když se jeho oči přizpůsobily tmě, zjistil, že tvor má sice hlavu opice, ale proužkované tělo mývala, nohy tygra a místo ocasu se na zemi kroutil dlouhý černý had. Bylo to legendární japonské stvoření nue, jež patřilo do temných částí japonského folklóru. Jednoho z těchto nejslavnějších tvorů zabil Niten.

Joshovy ruce zamrzly na mřížích cel.

„Jak to může vědět?“

Když tudy před chvílí procházel, jen před pár minutami, v celách spaly bezejmenné stvůry. Některé mu připomínaly netvory z historek, o kterých vyprávěli jeho rodiče – jako minotaur, ale většina z nich vypadala strašně jako z neznámého hororu.

Teď ale nejenže znal jejich jména, ale věděl, že japonskou příšeru nue zabil nějaký Niten.

Sofie.

Do hlavy se mu najednou vetřel obraz jeho sestry. Divil se, proč na ni nyní tak náhle pomyslel… pak si vzpomněl, že když ji viděl naposledy, byla s Nitenem. Kde jí ale byl teď konec? Byli stále spolu? Byla v bezpečí?

„Pojď, Joshi,“ přikázal Dee, když kolem něj prošli s Virginií.

„Už jdu,“ zamumlal. Počkal, až se dvojice rozejde, a pak se rychle otočil, jako by čekal, že tam sestru najde.

Sofie.

Zhluboka se nadechl, zavětřil, jestli neucítí její vanilkovou auru přes slaný odér mořského vzduchu a těžký pach příšer a nestvůr v celách.

Sofie.

Pak ucítil náhlý proud tepla, který ho zasáhl jako blesk z čistého nebe, až mu mravenčení vjelo do konečků prstů. Byla tu, dívala se na něj? Už to jednou udělala, špehovala ho pro Flamela a Perenelu, když stál v kanceláři Johna Dee a volal Coatlicue.

Sofie. Na jeho rtech se formovalo její jméno… ale nic se neozvalo a poprvé v životě měl pocit, že ji necítí. Celý život byla Sofie jeho nedílnou součástí. Když byli rodiče pryč, nebo když se rodina stěhovala z jednoho kouta země na druhý a se Sofií měnili školy jako ponožky, byla jediným člověkem, na kterého se mohl spolehnout. A teď byla pryč.

„Joshi?“ oslovila ho Virginie. „Co se děje?“

Zavrtěl hlavou. „Nevím. Nejsem si jistý.“

„Co se ti nezdá?“ řekla Virginie tiše. Vklouzla mu pod ruku a lehce ho táhla pryč od cely směrem k otevřeným dveřím na konci chodby, kde čekal Dee. Když ale čaroděj viděl, že už jdou, zmizel v oslepujícím světle.

„Asi to nic není…“ začal Josh, a začalo mu být nepříjemné, že se ho žena drží a jde vedle něj.

„Řekni mi to,“ naléhala Virginie.

Zhluboka se nadechl. „Je to divné…“

Virginie se zasmála. „Divné?“ Mávla rukou k celám. „A co by mohlo být divnější než to, co jsme právě viděli? Řekni mi,“ trvala na svém.

Josh souhlasně kývl. „Když jsme vešli dovnitř, neznal jsem jediného tvora… a pak najednou se to změnilo. Nejenže je všechny znám, dokonce vím, že Niten jednoho z nich zabil.“ Zavrtěl nechápavě hlavou. „Ale co nechápu je, jak k tomu došlo.“

„Proč? To je jednoduché, pravděpodobně jsi s někým spojený, zřejmě se svou sestrou.“

Josh zoufale kývl. „To jsem si myslel.“ Ztišil hlas a rozhlédl se okolo. „Myslím, že nás sledují.“

Virginie zavrtěla hlavou, prameny jejích dlouhých vlasů se dotkly Joshovy tváře. „Ne nás, ale tebe. Já bych okamžitě věděla, kdyby mě někdo sledoval. A můžu tě ujistit, že stejně tak i Dee a Machiavelli by si toho všimli. Možná tě jen tvá sestra kontroluje, jestli jsi v pořádku.“ Prošli kolem cely, kde spala příšera s kozí hlavou, a Virginie k ní kývla. „A co je tohle?“ zeptala se.

Josh přistoupil o krok blíž, aby se lépe podíval, a pak zavrtěl hlavou. „To nevím,“ přiznal. „Co je to?“

„Irský skřet,“ usmála se Virginie. „A to nám vlastně říká, že ať už tě sledoval kdokoliv, už je pryč. Hádám, že tvá sestra se s tebou spojila a to ti zpřístupnilo její znalosti. Je to,“ dodala, „výjimečná schopnost.“ Virginie se natáhla a spletla své vlasy do uzlu na začátku krku. „Byli jste si velmi blízcí, myslím s tvou sestrou?“

Josh smutně přikývl. „Ano byli.“

„Musí ti chybět,“ řekla Virginie.

Josh zíral nehybně před sebe k obdélníku světla. Oči se mu zalily slzami a předstíral, že je to z ostrého světla, které proudilo dovnitř dveřmi. Nakonec řekl: „Ano, chybí mi. A nechápu, co se to s ní stalo.“

„Ona si nepochybně myslí totéž o tobě. Máš ji rád?“ zeptala se Darová rychle.

Josh otevřel ústa, aby odpověděl, ale pak je zase zavřel a neřekl nic. Najednou slyšel tlouct své vlastní srdce. Bilo v jeho hrudi jako o závod. Zjistil, že se téměř bojí odpovědět, a skoro se bojí jen o tom přemýšlet.

„Máš ji rád?“ naléhala Virginie.

Josh se podíval na nesmrtelnou ženu. Byly doby, kdy by odpověděl bez váhání… ale věci se změnily. Sofie se změnila. A jeho city k ní byly přinejmenším zmatené.

„No?“ zeptala se Virginie.

„Ano… ne… já nevím. Chci říct, je to moje sestra, moje dvojče, moje rodina…“

„Hmm. Z mé zkušenosti, když lidé říkají, že nevědí, jestli mají někoho rádi, pak to většinou znamená, že nemají. Ale u tebe si nejsem tak jistá. Stále k ní něco cítíš.“ Ladně Joshe předběhla a napůl se obrátila, aby mu viděla do tváře. „Kdybys měl možnost ji zachránit, udělal bys to?“

„Samozřejmě.“

„Co bys udělal, abys ji zachránil?“

„Úplně všechno,“ vyhrkl.

„Pak ji stále máš rád,“ vítězně řekla Virginie.

„Myslím, že mám,“ připustil Josh. „Jen bych si přál vědět, co ji tak změnilo.“

„No, to je prosté: Flamelovi ji změnili.“ Nesmrtelná žena píchla Joshe prstem do hrudi. „Stejně tak jako změnili tebe, a jak tě potom změnil Dee. Ale jestli tě změnil k lepšímu nebo k horšímu… to můžeš posoudit jen ty sám.“ Pak se nahnula dopředu a dodala: „Nebo to ukáže čas.“

„Jsou Flamelovi opravdu tak špatní?“ zeptal se. Ztišil přitom hlas, i když Dee už dávno vyšel z vězeňské chodby. „Stále si nejsem jistý, jestli můžu doktorovi věřit. Chci říct, vím, že jste jeho přítelkyně a tak, jen jsem…“

„Můžu být přítelkyně Johna Dee – a i on sám o sobě tvrdí, že není dobrý přítel – ale mé přátelství mi rozhodně nebrání, abych viděla, co je zač.“

„A co je zač?“

„Požitkář,“ usmála se Virginie. „Zenou ho stejné potřeby a touhy jako Machiavelliho a Flamela. Za jiných okolností a v jiné době by se z nich stali výborní přátelé.“

„Můžu mu věřit?“ zeptal se Josh.

„Co myslíš ty?“ otočila otázku Virginie.

„Nevím. Vlastně už nevím, co si mám myslet. Ale Sofie mrskala ubohou Coatlicue. Stále nedovedu pochopit, jak to mohla udělat. Nikdy by neublížila mouše. Dokonce mě vždycky nutila vybrat pavouky z vany a pustit je z okna. A to opravdu nesnáší pavouky.“

„Možná si myslela, že tě tím ochrání,“ opatrně řekla Virginie. „Když jsou naši milovaní v nebezpečí, dokážeme nemyslitelné věci.“

„Neodpověděla jste mi,“ řekl Josh. „Jsou opravdu Flamelovi tak špatní, jak říká Dee?“

Virginie se zastavila u dveří a podívala se zpátky na Joshe. Tvář měla schovanou ve stínu, ale její šedé oči žhnuly nepřirozeným světlem. „Ano, jsou tak špatní, jak říká. Možná i horší.“

„Myslíte si, že by se starobylé bytosti měly vrátit na zemi?“

„Přineslo by to hodně výhod,“ pomalu odpověděla Virginie.

„Vyhýbáte se odpovědi,“ vyhrkl už viditelně rozzlobený Josh. „Jste v tom opravdu dobrá.“

„Tvá otázka je ale špatně položená,“ řekla Darová. „Starobylé bytosti se vrátí, ať se nám to líbí, nebo ne. Brzy Nereus vypustí lotana a Machiavelli pak probudí armádu příšer z cel a pošle je na San Francisko. Rozmetají město na kusy. Policie, armáda, letectvo i námořnictvo nejsilnějšího národa na světě budou bezmocné. Všechny jejich sofistikované zbraně budou k ničemu. A až bude město před naprostým kolapsem a vůdci této země dojdou k závěru, že jediné možné řešení, jak zabránit příšerám rozprchnout se do okolí, je ho neprodyšně uzavřít a navždy zničit, pak se objeví zástupci starobylých bytostí s neodolatelnou nabídkou. Starobylé bytosti porazí stvůry a nezachrání jen toto město, ale celý kontinent, potažmo celý svět. To je nabídka, kterou vláda Spojených států nebude moci odmítnout. Starobylé bytosti zachrání svět a nakonec je všichni budou uctívat jako bohy. Tak to bylo v minulosti a bude to tak i v budoucnu. Původně k tomu mělo dojít kolem svátku Litha, letního slunovratu…“ Na rtech Virginie Darové se mihl rychlý úsměv. „Ale doktor přinutil starobylé bytosti změnit jejich plány. Nyní musely všechno uspíšit, a tak k tomu dojde rozhodně dříve, než plánovaly.“

„Takže to, co Dee dělá, je pro dobro všech,“ ujišťoval se Josh nadšeně. „Až se starobylé bytosti vrátí, přinesou s sebou výhody a znalosti své starodávné technologie.“

„To je možné.“

„A co udělají s Johnem Dee? Zradil je, ne? Ony se ho bojí?“

„Jsou vyděšené jako malé děti,“ připustila Virginie s pobaveným smíchem. „Starobylé bytosti se děsí služebníka, kterého nemohou kontrolovat a řídit. A doktor je momentálně jako neřízená střela.“

Virginie se obrátila a Josh ji zarazil a sáhl jí na rameno. Zlaté a zelené jiskry ho praštily do konečků prstů. Nesmrtelná žena otočila hlavu a Josh v její tváři uviděl tázavě zvednuté obočí. „Poslední osoba, která se mě dotkla bez dovolení, zemřela strašlivou smrtí.“

Josh rychle stáhl ruku. „Říkala jste, že se starobylé bytosti vrátí – co bude, až se to stane?“

Virginie Darová se na chlapce pozorně podívala, zorničky se jí zvětšily do neskutečné velikosti, ale neřekla ani slovo, aby donutila Joshe odhalit, kam tím míří.

„Jestli jdou starobylé bytosti po Johnovi Dee, pak jim přeci nemůže dovolit, aby se vrátily. Chci říct…“ Josh chvíli váhal „…ony by ho zabily.“

Virginie na něj stále hleděla a Joshovi to již bylo nepříjemné a ošíval se.

„Pokud by si nemyslel, že když jim předhodí město, pak se opět dostane do kurzu,“ dokončil Josh.

Darová mrkla a zavrtěla hlavou, čímž zmírnila napětí, které mezi nimi předtím vytvořila. Josh vydechl, aniž si uvědomil, že se zadrženým dechem čekal na odpověď.

„Zajímavá úvaha,“ zamumlala Virginie a pak se bezstarostně usmála. „Ale jsem si jistá, že doktor na to myslel. Určitě má plán. Vždycky má nějaký plán…“ Vyšla do ostrého světla a nechala Joshe samotného v temném vězeňském bloku, „…který většinou nevyjde,“ dodala tiše pro sebe venku, ale zvuk se odrazil od zdí a dolehl až k Joshovým uším.

KAPITOLA 32

Anubis se dotkl řídící páky vimany a kruhový létající stroj se lehce nahnul na jednu stranu. Držel se ve stínu shlukujících se večerních mraků. Pod ním, daleko dole viděl svého bratra, jak se prochází s jednorukým mužem po střešní zahradě Slunečního paláce. „Dal bych celé jmění za to, abych věděl, o čem si povídají,“ řekl osobě v kápi, která seděla vedle něj.

„Neměli by spolu mluvit vůbec,“ zavrčelo zpod poskládané látky.

„Co mám dělat, matko?“

Postava se pohnula a naklonila dopředu. Světlo, které se odráželo z města pod nimi, rozzářilo její žluté oči. Záře osvítila chlupatý čumáček, vysoké trojúhelníkové uši a lehce se chvějící dlouhé vousky. Proměna, která zachvátila Bastet, k ní byla obzvlášť krutá. Tělo matky Atena a Anubise zůstávalo tělem krásné mladé ženy, ale hlava a ruce se měnily do podoby velké kočky. „Někdy si myslím, že tvůj otec vybral špatně svého nástupce,“ zasyčela. „Měl jsi to být ty.“

Anubis sklonil hlavu. Proměna, která se podepsala na jeho čelisti a bradě mu již dávno nedovolovala se smát.

Dlouhá kočičí packa ukázala na jednorukého muže. „Nedokážu pochopit, jak tvůj bratr může vystát pouhou jeho přítomnost. Jak může být s tou zkaženou osobou v jedné místnosti.“

„Ví vůbec Aten, kdo to je?“ zeptal se Anubis.

Bastet zasyčela: „To musí. Vždy měl zálibu v dějinách a historii. Zná každý příběh a pověst od zeměpánů, antiků i archónů. Všechny mluví o muži s hákem jako o ničiteli. Zeměpáni mu říkali Moros, antikové Mot a archóni Oberour Ar Maro. Tak jsme přišli na své vlastní jméno, kterým ho zveme: Marethyu.“

„Smrt.“

„Smrt,“ potvrdila Bastet. „On přišel, aby nás všechny zničil. O tom nepochybuji. Dokonce i ti blázni, co se do všeho pletou, Abrahám a Chronos se v tom shodnou.“

„Co mám tedy dělat?“ zeptal se Aten znovu. Klesl s vimanou níž, aby lépe viděli jednorukého muže s Atenem na balkóně a pak obletěl celou střechu.

Bastetiny drápy se zabořily do hladké stěny, kde zanechaly rýhy v prakticky nezničitelném materiálu. „Tvůj otec by se styděl. Jsem ráda, že se nedožil toho, jak jeho syn s tímto stvořením mluví.“ Zavrtěla svou obrovskou hlavou. „Pomáhala jsem vyrvat tuto zemi z mořského dna. Spolu s tvým otcem jsme tu vládli tisíce let. Nebudu nečinně sledovat, jak spěje ke zkáze jen kvůli hlouposti tvého bratra.“ Lepkavé sliny skáply z jejích velkých zubů. „Od tohoto dne, Aten již není můj syn.“ Její velká krvelačná hlava se obrátila a podívala se Anubisovi přímo do očí. „Vezmi si Danu Talis. Požehnám tvůj nástup na trůn. Promluvím s Isis a Osirisem, oni tvého bratra nemají moc v lásce, tak tě také podpoří.“

Anubis zavrčel. „Nikdy nejsou u dvora. Kdo ví, na čí straně strýc a teta jsou.“

„Loajalita Isis a Osirise nikdy nebyla zkoumána. Na rozdíl od tvého bratra vždy věděli, co je jejich povinnost vůči rodině a tomuto ostrovu,“ zavrčela Bastet. „Každý z nich má velkou moc, ale spolu vládnou výjimečnou silou. Viděla jsem některé nové říše, které začali tvořit, a vypadají úžasně. A i když jsou zhruba mého věku – ba co víc, Isis je ještě starší – oba se dokázali zatím ubránit proměně. On je stále pohledný a ona nádherná.“ V Bastetině hlasu zazněl nahořklý tón.

„Pokud mě podpoří Isis a Osiris, pak se připojí i zbytek starobylých bytostí,“ pomalu přemýšlel nahlas Anubis. „Ale proč by oni dva podpořili můj nárok na trůn?“

„Nemají děti. A po Atenovi jsi další synovec v řadě. A sami nikdy neměli zájem vládnout jen jednomu kontinentu v jedné říši. Již před tisíci lety oznámili, že jednou budou vládnout spoustě světů, i kdyby je měli sami vytvořit.“ Bastet ukázala přes hranu létajícího stroje. „Seber Marethya. Už se ti to povedlo předtím, dokážeš to znovu. Pak budeš muset jednat rychle, abys zajal svého bratra, ale anubové poslouchají jen tebe. Pak pošli pár anubů do věže za Abrahámem pro všechny, kteří ho podporují.“

„A pak co, matko?“

Bastetiny žluté oči zamrkaly překvapením. Obrátila tvář k severu, kde vystupoval jícen sopky Hurakan s vězením. „Co je to za otázku? Musíš je všechny – Atena, Marethya, Abraháma, a ostatní uvězněné cizince – hodit do chřtánu sopky.“

Anubis přikývl. „A kdy to mám udělat?“

Bastet kývla dolů, kde Aten chytil za ruku jednorukého muže, čímž zřejmě zpečetili dohodu, ke které spolu dospěli. „Už teď je pozdě.“ Její tlapy chytily synovy šakalí pracky a stiskly je tak silně, až je do krve podrápala. „Zabij je, Anubisi. Zbav se jich a Danu Talis bude tvoje.“

„A tvoje, matko,“ zašeptal Anubis, který se snažil vysvobodit své rozdrásané ruce.

„A moje,“ souhlasila. „Budeme vládnout navěky.“

KAPITOLA 33

Mars Mstitel se zastavil na rohu Broadway a Scott Street, aby pořádně popadl dech. Odpočíval opřený o zeď domu z červených cihel a díval se zpět dolů z kopce. Ani si to neuvědomil, že šel celou cestu do kopce, a jeho nohy nebyly zvyklé na takový namáhavý výšlap. Strašně ho bolely, svaly měl téměř v křeči. Když ho Zephaniah propustila z jeho kostěné věznice hluboko pod Paříží, staletá ztvrdlá aura mu spadla na zem k jeho nohám jako hromádka prachu. Ztratil tím dost ze své výšky i šíře, možná i o deset centimetrů v každém směru. Pod skořápkou vyděšeně zjistil, že jeho kdysi svalnaté tělo bylo rozbředlé a beztvaré a nohy sotva unesly jeho váhu. Ale alespoň má nyní šanci získat svou sílu zpět, Zephaniah ztratila své oči navždy. Vyměnila je s Chronem za vědomosti, které pomohly udržet jejího manžela naživu a v bezpečí, ale za strašnou cenu. Mars Mstitel se zhluboka nadechl. Až bude po všem a pokud samozřejmě přežije – zřejmě bude muset navštívit toho bídáka Chrona. Neměl nejmenších pochyb, že ta odporná starobylá bytost má někde ve sklenici uložené oči Zephaniah. Možná ho donutí, aby se s nimi rozloučil. Mars sepnul prsty a protáhl je za mocného křupání kloubů. Dokázal být velmi přesvědčivý.

Zahnul doleva na Scott Street.

Starobylá bytost najednou ucítila závan mocné síly a uskočil od silnice právě včas, aby ho netrefil polorozpadlý vyřazený vojensky džíp. Brzdy mohutně zaskřípaly a auto se třemi pasažéry zastavilo u kraje chodníku.

Vysoký nápadně hezký indián s měděnou kůží a protáhlými rysy se vyklonil z okénka. „Ty jsi Mars.“ Bylo to spíš prohlášení než otázka.

„Kdo se ptá?“ odpověděl Mars otázkou a rozhlédl se nahoru i dolů pro případ, že by se jednalo o útok.

Jeden z pasažérů vzadu se nahnul dopředu a zvedl okraj kovbojského klobouku, aby odkryl své pravé oko. „Já se ptám.“

Mars překvapením zamrzl. „Odine?“

Pak třetí cestující, daleko menší a zahalená do těžkého vlněného kabátu, shodila dozadu kapuci a odhalila úzkou tvář psovité šelmy se dvěma tesáky vyčnívajícími zpod horního rtu. Na očích měla sluneční brýle, které zakrývaly většinu tváře, ale nemohly zamaskovat černou kapalinu, která jí prýštila z očí. „Hel?“

„Strýčku,“ zaskřehotala.

Mars se svýma modrýma očima, které vynikaly v jeho bledé tváři, díval z Odina na Hel a pak se otočil k řidiči. „To stále sním?“

„Jestli se vám to zdá, pak je to noční můra.“ Řidič zvedl ruku a odhalil svou svalnatou paži. Kolem jeho zápěstí byl uvázaný tyrkysový náramek. „Jsem Makataimeshekiakiak.“ Na sobě měl seprané džíny, staré kovbojské boty a vybledlé triko s nápisem Grand Canyon. „Ale můžete mi říkat Černý jestřáb. Můj pán je Quetzalcoatl. Poslal mě, abych vyzvedl tyto dva,“ ukázal palcem dozadu, „a zavolal mi před chvílí, abych nabral i vás. Ehm, a samozřejmě posílá pozdravy.“ Černý jestřáb se nahnul k Martovi, když nasedal vedle řidiče. „Ale nemyslím si, že by ty pozdravy byly upřímné.“ Vytočil motor a pak se podíval na nesourodou trojici. „A co to má být, nějaký sjezd špatně oblečených starobylých bytostí?“

Mars stále v šoku úplně přešel řidičovu otázku a otočil se na dvě starobylé bytosti vzadu. „Naposledy jsem vás viděl, když jste si šli po krku.“

„To už je dávno…“ řekl Odin.

„A teď je teď,“ zašišlala Hel. „Nyní máme společného nepřítele. Vyhnance a psance, služebníka, který si myslí, že může být pánem.“

Černý jestřáb odlepil vůz od chodníku a pomalu stoupal do kopce. Jel tak rychle, aby stačil sledovat čísla domů, protože hledal jednu konkrétní adresu.

„Je tu jeden člověk, jmenuje se John Dee,“ řekl Odin.

Mars Mstitel přikývl. „Zephaniah mi o něm vyprávěla. Říkala, že se pokusil vzkřísit Coatlicue, aby ji na nás mohl poslat.“

„Dee zničil Ygdrasill,“ řekl Odin řečí, která předcházela příchodu lidí více než tisíce let. „Zabil Hekaté.“

Najednou jako by se pálilo maso a fialovo červená barva tuhla na kůži starobylé bytosti. „Eh, to mi moje drahá žena nějak zapomněla říct. Člověk že zabil Hekaté?“ ujišťoval se Mars mstitel hlasem, který se chvěl zlostí. „Tvou Hekaté?“ pronesl směrem k Odinovi.

Starobylá bytost přikývla. „Mou Hekaté,“ zašeptal pohnutě.

„A zničil Ygdrasill,“ zopakovala Hel. „I říše Asgard, Niflheim a svět temnoty byly zničeny. Brány do dalších šesti světů se zbortily, a odřízly své světy navždy. Nemohou se rozvíjet a jsou odsouzeny k zániku.“

„A to dokázal jeden člověk?“ zeptal se Mars.

„Člověk jménem Dee,“ potvrdila Hel. Nahnula se dopředu a obklopila Marta nepříjemným zápachem. „Jeho páni ho chtějí živého, ale dokud žije, je nebezpečný nám všem. Můj strýc a já jsme se spojili za jediným účelem: jsme tu, abychom zabili Johna Dee.“ Položila znetvořenou ruku na Martovo rameno. „Byla by chyba nám v tom bránit.“

Mars smetl Heliny prsty z ramene, jako by smetával prach. „Ať tě ani nenapadne mi vyhrožovat, neteři. Vím, že jsem byl dlouhou dobu pryč, ale asi jsi zapomněla, kdo jsem. Co dokážu.“

„Ale my víme moc dobře, kdo jsi, bratránku,“ řekl tiše Odin. „A víme dobře, co dokážeš – všichni jsme ztratili přátele i příbuzné, oběti tvého běsnění a záchvatů zuřivosti. Důležitější však nyní je: proč jsi tady?“

Mars Mstitel se usmál. „No, pro jednou, bratrance a neteři, stojíme na stejné straně. Právě dnes mě má žena propustila a osvobodila, a dostal jsem jediný úkol: zabít doktora Johna Dee.“

Černý jestřáb zastavil džíp a vypnul motor, než někdo na zadních sedačkách stačil reagovat. „Jsme tady,“ oznámil nesmrtelný indián.

„Kde?“ zeptal se Mars mstitel.

„Dům Tsagaglalal, Té, která vše vidí.“

Mars a Odin pomáhali Hel z džípu, když se ve dveřích nad schody do domu objevili Prométheus a Ni ten, oba obalení aurou ve tvaru své typické zbroje. Ve vzduchu se mísily vůně a pachy spáleného masa, zeleného čaje, anýzu, kazící se ryby. Pak se strašivým řevem Mars mstitel vytáhl krátký meč zpod kožené bundy a vrhl se po Prométheově krku.

KAPITOLA 34

„Právě jsem mluvila s tím chlapcem,“ pronesla Virginie Darová, která dohnala Johna Dee. Kráčel rychle po cestě, která se vinula kolem ostrova.

Dee po očku mrkl na ženu, ale nepromluvil.

Virginie zavrtěla hlavou, čímž uvolnila uzel na konci hlavy a nechala znovu ladně spadnout své krásné černé vlasy dolů na záda. „Ptal se mě, co se stane, až všechny ty příšery vypustíme na město.“

„Nastane panika, hrůza a strach všechny pohltí,“ řekl Dee a mávl rukou do vzduchu. „Vznikne chaos.“

„Aha, tvoje specialita, doktore. Ale co starobylé bytosti?“ Zvedla tázavě obočí. „Myslela jsem, že plán byl vypustit příšery, které zpustoší město, a pak přijdou ony a všechno zachrání.“

„Ano, to byl původní plán.“

Zašli za roh a vítr, který se honil po zálivu, se do nich opřel. Za vodou se v odpoledním slunci objevily Golden Gate bridge a San Francisko.

„Beru to, jako že se změnil.“

„Máš pravdu, změnil.“

Virginie zoufale vydechla. „To z tebe musím tahat každou větu, nebo se se mnou o svůj plán podělíš? Nakonec ty jsi mě do toho zatáhl. Byla jsem v Londýně docela šťastná, spokojená a neviditelná. Nyní je kvůli tobě na mou hlavu vypsaná odměna.“

Dee stále mlčel.

„Začínáš mě štvát,“ řekla velmi tiše Virginie. „A doufám, že mě nechceš rozzlobit. Nemyslím, že bys mě kdy vůbec viděl pořádně naštvanou.“

Čaroděj se podíval přes rameno. Machiavelli si povídal s Billym a Josh šel za nimi. Všichni tři však byli dostatečně daleko, aby ho nemohli slyšet. I přesto ztišil hlas skoro do šepotu, aby se ujistil, že ho nikdo neslyší. „Přece jsem ti něco slíbil.“

„Slíbil jsi mi tento svět.“

„To je pravda.“

„Já předpokládám, že svému slovu dostojíš.“

Doktor kývl. „Vždycky jsem si stál za svým slovem.“

„Ne, doktore, vždycky jsi byl mistr lži,“ oponovala Virginie. „Ale alespoň jsi vždy měl dost rozumu, abys mně říkal pravdu.“ Její hlas zamrazil jako vítr, který foukal přes vodu. „To je jediná věc, která tě udržela celá ta staletí naživu.“

Dee přikývl. „Máš pravdu, samozřejmě. Nikdy jsem ti záměrně nelhal,“ povzdechl si. „Poslední dny byly… těžké.“

„Těžké?“ usmála se Virginie. „To je příliš slabý výraz.“ Lehce se usmívala, ale po chvíli se začala vyloženě smát. „Za pouhý týden jsi dokázal zahodit pozici agenta a ne jen tak ledajakého, prvního agenta starobylých bytostí z temnot, a stát se psancem, který se musí skrývat. Chtějí tvou smrt. Zavraždil jsi starobylou bytost a zničil nespočet říší.“

„Nemusíš mi to všechno připomínat…“ začal Dee, ale Virginie pokračovala.

„Všechno, pro co jsi vždy pracoval a čemu jsi věřil, se změnilo a převrátilo k nepoznání za pouhých sedm dní.“

„Ty si to užíváš, viď!“ zvedl Dee hlas.

„Jsem zvědavá, jak z toho všeho vykličkuješ, doktore.“

„Dobrá tedy, jak chceš. Sama jsi přiznala, že jsi v tom teď namočená se mnou. Většinu svého života jsi strávila schovaná někde ve stínu, Virginie. Nyní ovšem na tebe míří reflektory. Starobylé bytosti a jejich druhá generace i jejich lidští sluhové nejdou jenom po mně, ale budou se hnát i po tobě.“

„A to je přesně ten problém, který s tebou mám,“ řekla Virginie s prsty kolem své flétny. Cítila, jak se v její ruce zahřívá.

„Mám plán,“ řekl Dee.

„To jsem si myslela.“

„Nebezpečný plán.“

„O tom nepochybuji.“

Dee se zastavil před neuspořádanou hromadou kamenů na úzké pláži. Podíval se zpátky na Joshe a oba blížící se nesmrtelné za ním. „Za posledních pár dní jsem se toho hodně naučil. Přiměli mě, abych si uvědomil, že bych měl být spíš pánem než služebníkem. Poslední týden nebyl zkrátka tak úplně marný,“ pokračoval.

„Můžu ti připomenout, že tvé kanceláře vyhořely, nemáš peníze a na tomto světě pro tebe není bezpečné místo? Dokonce ani tvůj plán na osvobození Coatlicue nevyšel.“

„Ale získal jsem čtyři meče moci a Kodex. No, většinu z něj,“ připustil. „Flamel má stále poslední dvě stránky.“

„Opravdu?“ Virginie Darová se na chvíli zamyslela. „Můžeš zkusit vyměnit meče a knihu se starobylými bytostmi, možná že budou mít cenu tvého života a svobody.“

„To bych je prodal příliš lacino. S meči a Kodexem… je jen málo věcí, které bych nedokázal.“

„Ale ve chvíli, kdy meče aktivuješ, prozradíš starobylým bytostem, kde jsi. Vydej jim meče a možná tě nechají žít, i když tě zřejmě vyženou do neznámé nehostinné říše.“

„Přišel jsem na něco lepšího. Slíbil jsem ti svět,“ řekl Dee rychle. „Ale myslím, že právě nyní si můžu dovolit ti nabídnout daleko víc, o hodně víc.“

„Jak to myslíš?“ chtěla vědět očividně zaujatá Darová.

„Vždy jsi byla chamtivá. Přiznala jsi mi, že chceš vládnout.“

„Johne…“ varovně zvedla hlas Virginie.

„Zůstaň se mnou,“ naléhal Dee, „věř mi, braň mě a podporuj a nedám ti jeden svět, dva nebo tři, ale všechny, kde budeš moci vládnout.“

„Všechny?“ zavrtěla hlavou s pocitem marnosti Virginie. „Johne, ty ses zbláznil. To nedává smysl.“

Dee se zachichotal. „Jak by se ti líbilo vládnout v tolika říších, že bys je ani nespočítala.“

„V kolika?“

„Jak jsem řekl, v tolika, že bys je nespočítala.“

„To není možné…“

„Ale je. A já vím, jak to provést.“ Čaroděj se znovu zasmál a jeho smích zněl vysoko a hystericky.

„A když já budu vládnout všem říším, co zbude na tebe, doktore?“

„Jen jeden svět. Chci ten první, původní.“

„Chceš Danu Talis?“ vydechla Virginie.

Přikývl. „Danu Talis.“ Jeho oči jiskřily zběsile. „Chci Danu Talis, ale ne abych tam vládl – i tam můžeš místo mě vládnout ty. Já mám naprosto jiný zájem. Celý život jsem strávil honem za věděním. A tam bych měl k dispozici veškeré znalosti a vědomosti čtyř velkolepých ras – starobylých bytostí, archónů, antiků i zeměpánů – a vše pohromadě na jednom místě.“

Virginie na něj nechápavě zírala.

„Udělám z tebe novou Isis. Budeš vládnout říším napříč dimenzemi.“ Předešel Virginii a otočil se, aby se jí díval do očí. Pak couvnul, ale oči stále upíral na ženu. „Nikdy jsem ti nelhal, Virginie. To jsi i sama přiznala. Přemýšlej o tom – Virginie Darová: vládkyně všech říší.“

„To zní dobře,“ tiše přitakala Virginie. „Co ode mě potřebuješ?“

„Video et taceo,“ řekl.

„A co znamená zas tohle?“ zeptala se netrpělivě. „Je to motto někoho, koho jsem kdysi miloval. Známená: ‚Vidím a mlčím‘. Proč si tedy nevezmeš k srdci tuto ra du: Mlč, pozorně se dívej a nic neříkej.“

KAPITOLA 35

„Ten smích mě začíná děsit,“ zamumlal Billy.

Machiavelli přikývl. „Myslím, že stres se začíná na našem doktorovi pěkně podepisovat.“

„Mají něco za lubem,“ řekl Billy, který sledoval dvojici ponořenou do vzrušené konverzace.

„Ty znáš Virginii lépe než já,“ řekl Ital. „Věříš jí?“

Billy vrazil ruce do zadních kapes džin a odpověděl: „Poslední člověk, kterému jsem věřil, mě střelil do zad.“

„Beru to jako ne, tedy?“

„Niccolo, já ji mám rád. Máme za sebou pár společných dobrodružství. Párkrát mi zachránila život, a já jí to oplatil.“ Začal se usmívat a pak se jeho tvář zkřivila bolestí. „Ale Virginie… no… ona je prostě podivínka.“

„Billy,“ začal se Machiavelli smát, „my všichni jsme tak trochu podivíni.“ Zachvěl se při závanu větru a přitáhl k tělu své zničené sako.

„Ale Virginie je největší podivínka ze všech,“ zavrtěl Američan hlavou. „Je nesmrtelný člověk, ale je jiná – nebezpečně jiná. Vyrostla o samotě v lesích Virginie. Místní indiáni se o ni starali, nechávali jí jídlo a oblečení. Asi si mysleli, že je lesní žínka nebo tak něco. Zároveň se jí ale báli a nazývali jí windigo – americký upír. Když se nějaký vesničan ztratil v lesích, říkalo se, že ho ulovila a snědla.“

Machiavelli se nadechl a řekl: „Chceš naznačit, že…“

Billy rychle zavrtěl hlavou. „Nechci nic naznačit. Jen vyprávím její příběh. Pokud vím, nejí maso,“ dodal. „Nikdy to přesně nepřiznala, ale mluvit se naučila až v deseti nebo jedenácti. V té době se ale dokázala pohodlně domluvit se všemi zvířaty v lese a v zálesáckých dovednostech se jí nikdo nevyrovnal. Ale abych byl upřímný, nedokážu si představit, jak přežila a čím vším musela projít. A rozhodně se jí na to nehodlám ptát. Vím ale, že ty roky ji navždy poznamenaly. Moc se nezajímá o lidi, ale neexistuje zvíře, které by nedokázala ochočit nebo zkrotit. Jednou mi říkala, že nejšťastnější byla, když vládla lesům ve Virginii. Všechna stvoření ji znala a místní ji uctívali a báli se jí.“

„O tom jsem nevěděl,“ řekl Machiavelli. „V jejím spise není příliš informací.“

„Víte, že zabila svého pána?“

Machiavelli přikývl. „To vím. A také vím, že si byli s Johnem Dee blízcí. Možná že dokonce byli zasnoubeni, i když jsem přesvědčen, že to nebylo z lásky.“

„To je pravda,“ pokračoval Billy. „Chce vládnout. V několika ne příliš vzdálených říších ji uctívají jako bohyni. To se jí líbí, chce, aby ji blahořečili a vyzdvihovali, aby se jí všichni obávali, stejně jako kdysi indiáni v lesích Virginie.“

„To chápu, připadá si pak potřebná,“ podotkl Machiavelli. „To není nic zvláštního na dívku, kterou všichni opustili jako dítě. A je nebezpečná?“

„To tedy je. V těch říších, kde ji uctívají, je bohyní smrti,“ vysvětlil Billy smutně. „Poslední chyba ve vašem životě by byla podcenit ji. A předposlední věřit jí.“

V tu chvíli k nim vítr zanesl čarodějův bláznivý smích. „Zajímalo by mě, jestli to Dee ví,“ uvažoval Machiavelli. „Stála by za ním, kdyby… kdyby se něco stalo?“

Billy se pozorně podíval na Itala. „A co by se mělo stát?“ zeptal se tiše.

Machiavelli se podíval přes záliv k městu a zamračil se. Na jeho čele se objevily hluboké vrásky. „Poslední dobou hodně vzpomínám na svou ženu Mariettu. Byl jsi někdy ženatý, Billy?“

Američan nesouhlasně zavrtěl hlavou. „Než jsem se stal nesmrtelným, neměl jsem na to čas a pak už jsem nechtěl. Myslel jsem, že by to k mé ženě nebylo fér.“

„To je rozumné. Kéž bych býval tak ohleduplný. Došel jsem k závěru, že nesmrtelní se mohou brát jedině mezi sebou. Nikolas a Perenela měli obrovské štěstí, že spolu mohli žít tak dlouhý život.“ Zasmál se. „Možná si měl Dee Darovou vzít. Byl by z nich krásný pár.“

Billy se také zasmál a dodal: „Zabila by ho už během prvního roku manželství. S Virginií není lehké vyjít.“

„Moje žena Marietta byla trochu vznětlivá, ale měla k tomu všechny důvody. Nebyl jsem zrovna ideální manžel. Trávil jsem příliš mnoho času u dvora, a navíc příliš často. Navíc politika v té době znamenala žít v neustálém strachu, že mě někdo zavraždí nebo popraví. Moje Marietta si vytrpěla svoje. Jednou mě obvinila z toho, že jsem nelidská zrůda. Řekla mi, že přestávám o lidech přemýšlet jako o jednotlivcích. Ze jsou pro mě jen davy bezejmenných těl bez tváří – přátelé i nepřátelé.“

„A měla pravdu?“

„Ano, tehdy měla,“ připustil smutně Ital. „Pak ke mně zvedla mého syna Guida a zeptala se mě, jestli je také pro mě jen část davu.“

Billy se také podíval přes vodu k městu. „A to město tam je plné anonymního davu nebo jednotlivců s konkrétními tvářemi?“

„Proč se ptáš?“

„Protože si myslím, že nebudete mít problém s dodržením slova svému pánovi a Quetzalcoatlovi a vypustíte nestvůry, pokud vidíte město, kde žije jen bezejmenný dav bez tváří.“

„To máš pravdu. Podobné věci jsem již za svůj život udělal.“

„Ale jestli vidíte jednotlivce s jejich konkrétními obličeji…“

„To by byla jiná,“ souhlasil Machiavelli.

„Kdo řekl, že kdysi daný slib byl nutností v minulosti, porušení slibu je však nutností vyvolanou přítomností? Moudrý muž tedy nemůže stát v slově, je-li mu to na škodu a pominuly-li okolnosti, za nichž je dal.“

Ital se rychle obrátil na nesmrtelného Američana a uklonil hlavu. „Myslím, že to jsem kdysi řekl já… ale je to už tak dávno.“

„Také jste napsal, že vladaři nikdy nechybí vhodná záminka, aby svůj slib porušil,“ řekl Billy s úsměvem.

„Ano, to také. Jsi samé překvapení, Billy.“

Billy pohledem těkal mezi Italem a městem. „Tak co vidíte – dav, nebo jednotlivce?“

„Jednotlivce,“ zašeptal Machiavelli.

„A je to dostatečný důvod, proč porušit svůj slib daný vašemu pánu a ptačí příšeře?“

Machiavelli přikývl. „Je,“ přiznal.

„Věděl jsem, že to řeknete.“ Mladý Američan natáhl ruku a stiskl Italovu paži. „Jste dobrý člověk, Niccolo Machiavelli.“

„To si nemyslím, právě teď mě mé myšlenky dovedly na nečestnou cestu křivopřísežníka a zrádce.“

„Křivopřísežník,“ nahnul Billy hlavu na stranu. „To se mi líbí. To zní dobře. Myslím, že se taky jedním stanu.“

KAPITOLA 36

Každý problém má řešení, to Scathach věděla.

Jediný zádrhel byl v tom, že nikdy v řešení problémů nebyla příliš dobrá. To byla vždy silná stránka její sestry. Aife byla stratég, Scathach dávala přednost přímé konfrontaci. Někdy to fungovalo vřítit se přímo do středu nepřítele. Podobným způsobem zachránila Johanku. Ale některé problémy si žádají rafinovanější přístup. A Scatty nikdy rafinovaná nebyla.

Válečnice seděla u ústí malé jeskyně, nohy se jí houpaly přes okraj a dívala se dolů na bublající lávu. Přála si, aby tu teď sestra byla s ní. Aife by věděla, jak Z toho ven. Scathach kymácela nohama sem a tam, patami narážela do stěny sopečného jícnu a hlavu zvedla k modrému kolečku oblohy nad jejich hlavami. Scatty na svou sestru nepomyslela velmi dlouho, a teď si na ni vzpomněla a dokonce dva dny za sebou. Její přítomnost na ostrově, kde žijí její rodiče a bratr, jí očividně přiměla myslet na rodinu. I když by to Scathach nikdy nikomu nepřiznala, připadala si totiž strašně sama. Stýskalo se jí po Aife. Měla sice lidské přátele, ale ti vždycky zestárli a zemřeli, měla přátele i mezi nesmrtelnými – Flamelovi pro ni znamenali více než její vlastní rodiče – ale ani nejstarší nesmrtelný neměl sebemenší představu o tom, co prožila nebo kde všude byla. Tisíce let neměla nikoho, s kým by sdílela svůj život a své zážitky. Johanka jí byla tak drahá jako sestra, ale narodila se až v roce 1412 – bylo jí jen pět set devadesát pět let. Scathach strávila mezi lidmi dva a půl tisíce let, a dalších více než sedm tisíc let se pohybovala po ostatních říších. Jen její sestra chápala, jaké to je žít tak dlouho.

Napadlo ji jen tak mimoděk, jestli si na ni sestra někdy vzpomene. Moc tomu nevěřila. Aife, královnu stínů, zajímala jen ona sama.

Kde jí ale byl konec? Žila stále mezi lidmi? Scathach zavřela oči a soustředila se na sestru. Kdysi, když tak učinila, i když to nebylo moc často, byla schopná zachytit obrazy míst a lidí, a přemýšlela, jestli je to opravdu to, co má Aife před očima. Ale nyní neviděla nic… jen temno a prázdno. Bojovnice se zamračila. Spojila se se sestrou, ale vidí to, co Aife? Scathach měla silný pocit, že stojí na rozlehlém temném místě… jen tam nebyla sama. Někdo se tu skrýval. V prázdnotě se něco hýbalo. Něco velkého, co syčelo, plazilo se a zlověstně se chichotalo. Bylo to něco strašně starého a zlého.

Přestože v jícnu sopky bylo nesnesitelné horko, tak Scatty přejel mráz po zádech.

Její sestra měla problémy. Už ta myšlenka byla téměř neuvěřitelná. Aife byla minimálně stejně obávaná a nebezpečná bojovnice jako Scathach. Byla rychlá a nemilosrdná, a postrádala jakýkoliv soucit s lidmi… kromě jednoho: Nitena – Miyamota Musashiho. Scatty nevědomky přikývla. Mistr meče jistě bude vědět, kam se její sestra vydala. Možná, ale jen možná až bude po všem – a jestli přežije samozřejmě – půjde za Nitenem a požádá ho, aby Aife předal vzkaz. Možná, ale opravdu jen možná nastal čas, aby své narušené vztahy slepily.

Scathach se opřela o lokty a podívala se znovu nahoru na kolečko tmavnoucí oblohy. Blankytně modrá se pomalu měnila až do temně fialové a na nebi se objevily první hvězdy. Téměř poznávala některá souhvězdí.

Záblesk světla přeletěl oblohu a zaujal její pozornost.

Nejdřív si myslela, že to padá hvězda, pak poznala vimanu, která tiše a hladce letěla po nebi, a osvítilo ji až světlo rudé lávy pod ní. První vimanu sledovaly další stroje. Její smysl pro přežití zdokonalený léty konfliktů, bojů a nepokojů ji donutil postavit se na nohy. Na druhé straně jícnu viděla Saint-Germaina, jak učinil totéž. I on věděl, že je něco špatně. Scathach pozorovala vimany, které přivážely další a další vězně během posledních pár hodin. Později pak dovážel jeden stroj vězňům i starý chleba a slanou vodu, kterou jim házeli k ústí jeskyň. Některé dodávky vůbec nedosáhly k jeskyním a skončily dole v lávě.

Bojovník se šakalí hlavou, který řídil vimanu se však nestaral, jestli se trefil či nikoliv, nebo zda jsou vězni hladoví a žízniví.

„Johanko!“ zařvala Scathach.

„Vidím je,“ zavolala dolů Francouzka a nahnula se přes okraj jeskyně, aby lépe viděla. „Vidím deset nebo dvanáct…“

Scatty přimhouřila oči proti noční obloze. „Osm… deset… dvanáct – ne třináct. Čtrnáct,“ řekla nakonec. „Myslím, že jich je čtrnáct.“

Naproti na ni zamával Palamédes. Když zachytil její pozornost, saracénský rytíř otevřel a sevřel pěst třikrát.

„Patnáct,“ zakřičela nahoru na Johanku Scatty. „Palamédes napočítal patnáct stojů.“

„A jaký je plán?“ znovu se ozvala Johanka.

„To záleží…“

„Na čem?“

„Na tom, koho vezmou jako prvního. Myslím, že mě nebo Palaméda.“

„A pak co?“

Scattyin úsměv odhalil její děsivé upírské špičáky. „Jediná cesta dovnitř i ven je jen pomocí viman. Tak musíme jednu získat.“

„To je tedy plán,“ řekla Johanka ironicky. „Chceš říct, že chceš jednou rukou přemoct anuby ve vimaně a ještě ji udržet ve vzduchu. Co těch dalších čtrnáct strojů? Myslíš, že budou jen nečinně přihlížet?“

„Já jsem říkala, že je to plán, nikoliv perfektní plán.“

„Myslím, že tvůj plán se asi změní,“ zvolala Johanka.

Ve vzduchu se objevila nová vimana. Byla daleko větší než ostatní a zespodu vypadala jako dlouhý hladký trojúhelník. Od povrchu se odrážela noční obloha na jedné straně a bublající rudá láva na druhé, na mnohých místech bylo dokonce těžké je od sebe odlišit. Vznášela se nad malými loděmi jako nejasná hrozba skrytá v temné noci. Najednou se v každém rohu trojúhelníkového půdorysu rozsvítila světla – červená, zelená a modrá.

„Rukma vimana,“ vykřikla Scathach, přičemž se vrátila k jazyku svého mládí. „To je bojová loď. Zpátky, dozadu do cel!“

A pak se trojúhelníkový obrys vrhl přímo do nitra sopky.

KAPITOLA 37

Mars Mstitel se vrhl se svým super ostrým krátkým mečem na Prométhea. Rychleji, než by to oči pozorovatele zachytily, se pohnuly Nitenovy ruce a chytily Marta za zápěstí a zkroutily jej jednoduchým pohybem. Martova ruka se v křeči automaticky otevřela a Niten chytil padající zbraň, kterou šikovně otočil proti útočníkovi. Najednou ostří mířilo na Martův krk.

Niten nahnul hlavu na stranu. „Bývaly doby, kdy bych se k tobě nemohl ani přiblížit. Stárneš.“

Mars se nuceně a zlostně usmál. „Rychlé, nejrychlejší, co jsem viděl.“ Zavrčel, když ho chytla křeč do nohou, až se musel na schodech posadit.

Niten podal krátký meč Prométheovi a natáhl ruku, aby pomohl starobylé bytosti. „Je čest s tebou bojovat.“

„Nebojovali jsme!“ Mars se rychle zvedl. Hlavou vrazil Nitenovi do břicha, ten se zlomil v pase a upadl dozadu. Mistr meče se okamžitě přetočil na nohy a postavil se do bojové pozice.

„Přestaňte. Okamžitě toho nechte!“ Tsagaglalal vlepila Nitenovi pohlavek zezadu a přes Prométhea se protáhla a chytila Marta Mstitele za ucho. Zakroutila ho, až vyjekl. „A ty – co jsem ti říkala o rvačkách?“

Mars Mstitel zčervenal do barvy své aury. „Omlouvám se, paní učitelko,“ zamumlal.

Stařenka se podívala na Nitena a pak ukázala prstem do domu. „Dovnitř. Ihned!“

„On si začal,“ žaloval.

„Mě nezajímá, kdo to začal. Jdi dovnitř a umyj si ruce. Máš je špinavé. Ty taky,“ vyhrkla na Prométhea. „A tohle mi můžeš dát,“ řekla a natáhla ruku pro meč.

Prométheus viditelně zápasil, aby se nezačal smát, ale obrátil meč a podal jí ho rukojetí napřed. „Ano, madam,“ řekl a uklonil hlavu.

„A postavte stůl na zahradu. Máme hosty na čaj.“ Otočila se a usmála se na Odina, Hel a Černého jestřába, kteří stáli stále pod schody. „Zůstanete na čaj.“

Nikdo nepromluvil.

„To nebyla otázka,“ dodala s náhlým mrazivým zachvěním v hlase.

KAPITOLA 36

Perenela Flamelová se odvrátila od okna v ložnici a podívala se na manžela. „Nevěřil bys, co jsem právě viděla,“ řekla archaickou francouzštinou.

Nikolas Flamel stál u zrcadla, opatrně holil třídenní strniště, které měl na tváři. Podíval se do zrcadla na Perenelu. „Právě jsi mě přivedla zpět z mrtvých. Teď už uvěřím čemukoliv.“

Perenela si sedla na konec postele, která byla tak vysoká, že se jí nohy houpaly ve vzduchu. „Právě přijeli tři starobylé bytosti a nesmrtelný člověk. Jeden z nich má pásku přes oko,“ zdůraznila.

Nikolas se ušklíbl. „Odin. Vyrazil zabít Johna Dee. Kdo ještě přijel?“

„Taková divná dívka. Nebylo jí pořádně vidět do tváře, ale nevypadala zdravě. Měla černobílé skvrny na kůži a…“

„To vypadá na Hel,“ vydechl Nikolas. „Odin a Hel spolu. Dee je opravdu v maléru. Kdo další?“

„Velká starobylá bytost v kožené bundě. Nikdy jsem ho předtím neviděla, ale když spatřil Prométhea, okamžitě se na něj vrhl s mečem.“

Nikolas se usmál. „To může být kdokoliv – Prométheus má řadu nepřátel, i když jen málo z nich je stále naživu,“ dodal. „A ten nesmrtelný?“

„Nevím určitě, ale jeho tvář mi přijde povědomá.“ Perenela se zamračila, jak se snažila vzpomenout. „Indián, ale ne tvůj přítel Geronimo,“ dodala rychle.

„To bych ani nepředpokládal,“ poznamenal Nikolas, který si stíral pěnu z tváří. „Nikdy by se neobjevil ve společnosti starobylých bytostí z temnot.“ Obrátil se na svou ženu a otevřel náruč. „Jak vypadám?“

„Staře.“ Perenela vyskočila z postele a objala manžela. Dlouze ho pevně objímala. Prsty přejížděla vrásky na jeho čele. „Dokonce i tvé vrásky mají vrásky.“

„No. Je mi šest set sedmdesát sedm let…“

„Sedmdesát šest,“ opravila ho. „Narozeniny máš až za tři měsíce…“ začala a pak se zarazila. Oba věděli, že se jeho dalších narozenin nedožijí. Perenela se rychle odvrátila, aby Nikolas neviděl v jejích očích slzy a ukázala na hromadu šatů na konci postele. „Tento pokoj je rodičů dvojčat, když jsou ve městě. Ty věci patří jejich otci. Asi ti budou velké, ale alespoň jsou čisté.“

„Co se stalo s mými džínami a trikem?“ zeptal se Nikolas.

„Ty už nešly zachránit.“ Perenela seděla na kraji postele a pozorovala manžela, jak se obléká. „Jen den, Nikolasi. Mám tě na jediný den.“

„Za jediný den se toho může hodně stát,“ řekl klidně alchymista. Navlékl si khaki košili na knoflíčky. U krku mu byla strašně široká a rukávy sahaly až ke konečkům prstů. Perenela mu vyhrnovala rukávy a on si zapínal knoflíky. Pak sebrala nefritového skaraba z nočního stolku, ovázala kolem něj koženou šňůrku. Nikolas sehnul hlavu a Perenela mu ho přitiskla na krk. Na chvíli položila ruce na brouka a přimáčkla ho na jeho kůži. Alchymista položil své ruce na její. Jejich aury zapraskaly bílo zeleně a místnost zaplnila silná mátová vůně.

„Děkuji ti,“ řekl prostě.

„Za co?“ zeptala se.

„Ze jsi mi dala jeden den navíc.“

„Nedělala jsem to pro tebe,“ usmála se. „Měla jsem čistě sobecké důvody.“

Alchymista zvedl tázavě obočí.

„Udělala jsem to kvůli sobě. Nechtěla jsem bez tebe žít ani den.“

„Ještě nejsme mrtví,“ připomněl jí. Pak vklouzl rukama do jejích. „Pojď, půjdeme se podívat, co mají ty starobylé bytosti za lubem. Je tam dole podezřelé ticho.“

„To je proto, že se všichni bojí Tsagaglalal. Všichni vědí, kdo je zač.“ Pak se zarazila a opravila se: „Co je zač.“

KAPITOLA 39

„Představení začíná,“ zamumlal Billy. Poklepal Joshovi na rameno a ukázal směrem k mostu Golden Gate.

Josh si dřepl na nízké skalisko na západním břehu Alkatrazu a sledoval dlouhé V na vodní hladině, které se blížilo k ostrovu. Vlna se roztříštila o kameny na pobřeží a bílá pěna vystříkla vysoko do vzduchu. Z vody vystřelilo černozelené chapadlo a chvíli se nad hladinou kymácelo, než dopadlo na útes. Kroutilo se na kamenném podkladě, až se stovky malých přísavek ze spodu přichytilo k povrchu. Pak se objevilo druhé chapadlo, třetí a čtvrté. Josh ztěžka polkl a zachvěl se. „Hadi.“

„Vypadáš trochu zeleně,“ řekl Billy, který si přisedl k Joshovi.

Mladík kývl směrem k chapadlům. „Vypadají jako hadi. A já hady nesnáším.“

„Také mi nikdy nepřirostli zrovna k srdci,“ přiznal Billy. „Když jsem byl mladší, kousnul mě chřestýš. Napuchnul jsem, a kdyby mi Černý jestřáb nepomohl, určitě bych umřel.“

„Kdyby záleželo na mě,“ rychle řekl Josh „nebyli by na světě žádní hadi.“

„Moje řeč.“

Josh se otřásl. I když byl červen, vítr, který vanul přes záliv, byl pořádně ostrý a kapičky vody, které mu zkrápěly tvář, mu připadaly ledové. Přesto věděl, že to není jen počasím, že cítí takový chlad. Ve vzduchu se neslo zřetelné zlo. Něco neskutečné starého a zlého. „Už jsi se někdy setkal s tím Ner…“

„Jmenuje se Nereus,“ pomohl mu Billy.

„No, a už jsi se s ním někdy potkal?“

„Slyšel jsem o něm, ale potkal jsem ho osobně až dnes. Nikdy jsem nepotkal moc starobylých bytostí nebo jejich druhé generace, na západě se jich moc nevyskytovalo. Dee a Machiavelli jsou první z opravdu starých nesmrtelných z Evropy, které jsem kdy potkal.“ Stáhl pramínky dlouhých vlasů z obličeje. „Žiju si svým životem a provádím špinavou práci za svého pána, Quetzalcoatla. Zařizuji pochůzky a takové věci, někdy sloužím jako bodyguard, když někam jede, ale to se stává zřídka. Párkrát jsem podnikl pár dobrodružných cest s Virginií do sousedních říší, ale většina z nich byla skoro stejná jako tento svět, a jen zřídka jsme potkali nějakou příšeru.“ Ukázal palcem dozadu na vězeňský blok. „Ale nikdy jsem neviděl nic takového.“

„Už jde,“ vydechl Josh. Voda se čeřila a Josh se připravil na nejhorší. Očekával nějakou hadí příšeru s dlouhými chapadly. Místo toho se nad hladinou objevila vcelku normální mužská hlava s mohutnou hustou kšticí kudrnatých vlasů, které voda přilepila k hlavě. Z tváře vystupovaly výrazné lícní kosti a ostrou bradu halil hustý plnovous s dvěma konci, které byly propletené mořskými řasami.

„Mořský stařec,“ zašeptal Billy „starobylá bytost.“

„Vypadá normálně,“ začal Josh, a jak Nereus dál vystupoval z vody, uviděl jeho spodní část těla, kterou tvořilo osm chapadel chobotnice. Jen na nich bylo něco divného. Tři dlouhá chapadla končila jako useknuté pahýly. Navíc uprostřed čela starobylé bytosti si všiml popálené skvrny, kde se tvořily puchýře. Stařec měl na sobě vestu bez rukávů, kterou tvořily mořské řasy, a na zádech vykukoval ostrý kamenný trojzubec.

Josh zakašlal a Billy si utíral oči, které se mu zalily slzami, protože čistý mořský vzduch zamořil zápach mrtvých ryb a žluklého rybího tuku.

„Neree,“ zvolal Dee, a vydal se mu vstříc k vodě. „No konečně. Už na vás čekáme.“

Mořský stařec opřel své lidské ruce o kámen a usmál se na Johna Dee, čímž ukázal ústa plné malých špičatých zubů. „Zapomínáš, kdo jsem, člověče. Nezodpovídám se ti.“ Jeho hlas zněl lepkavě a bublavě. „Mám hlad,“ dodal.

„To je chabá výhrůžka a vy to víte,“ vyhrkl Dee.

Nereus to přešel. „Tak copak to tu máme…“ Podíval se na Machiavelliho a Billyho, pak na Virginii a nakonec na Joshe. „Nesmrtelní a zlatý chlapec přišli skončit s tímto světem. Jak předpověděli v dobách před počátkem času.“ Podíval se na Joshe, aura mladíka zazářila a obalila ho ochranným brněním. „A ty… jsi přesně takový, jakého si tě pamatuji,“ řekl.

Josh se pokusil zasmát. „Ale já jsem vás v životě neviděl, pane.“

„Jsi si jistý?“ trval na svém Nereus.

„Stoprocentně, vás bych si pamatoval,“ řekl Josh a měl radost, že se mu hlas příliš netřásl.

„Bylo mi řečeno, že mi budete k ruce,“ přerušil ho Dee.

Nereus si ho stále nevšímal a obrátil se k Machiavellimu. „Už je čas?“

Ital přikývl. „Ano, nastal čas. Přinesl jste to s sebou?“

„Jistě.“ Mořský stařec těkal mezi Machiavellim a Johnem Dee. „Kdo chce řídit lotana?“

„Já,“ okamžitě vyhrkl Dee a předstoupil.

„Samozřejmě, jak jinak,“ zabublal Nereus. Jedno chapadlo se uvolnilo z kamene a vystřelilo, aby chytilo doktorovo zápěstí. Přitáhl si ho tak rychle, že čaroděj ani neměl čas vyjeknout. Virginie vykročila vpřed s flétnou v ruce, ale starcův pohled ji zastavil. „Nebuď bláhová. Kdybych ho chtěl zabít, stáhnul bych ho z útesu a předhodil dcerám.“ Za ním hladinu rozčeřily hlavy dvanácti zelenovlasých nymf s otevřenými ústy, kde se blýskaly malé piraní zoubky. „A tebe ještě čeká odplata za to, co jsi provedla předtím. Má rodina je mi velmi drahá.“

„Nejste první starobylá bytost, která mi vyhrožuje.“ Krutý úsměv změnil tvář Virginie Darové k nepoznání. „A víte, co se jí stalo.“

Zápach rozkládajících se ryb zesílil a Billy s Joshem si překryli ústa a ustupovali. Virginie zvedla vítězoslavně hlavu a zhluboka se nadechla. „Hmm, miluju vůni strachu.“

Nereus se otočil k Johnovi Dee. „Mám pro tebe malý dárek,“ řekl a vrazil čarodějovi do dlaně malé žilnaté vajíčko a sevřel jeho prsty nad ním. Chapadlo se omotalo kolem sevřené pěsti, aby se nemohl vymanit. „Hlavně nesmíš,“ varoval Nereus, „otevřít dlaň.“ Pak zmáčkl pěst Johna Dee a ozval se zvuk praskající skořápky.

„Proč ne?“ zeptal se Dee. Pak ale zalapal po dechu a oči mu bolestí téměř vylezly z důlků.

„No ano,“ zabublal znovu stařec a odhalil zuby v potěšeném úsměvu, „to je lotan, co tě kouše.“

Dee se otřásl, ale zůstal potichu s očima upřenýma na tvář mořského starce.

„Jsi statečný. To se musí nechat,“ řekl Nereus a jeho úsměv se ještě roztáhl do kruté masky. „Říká se, že kousnutí lotana je horší než od škorpióna.“

Doktor zbělal a jeho oči úplně vylézaly z hlavy. Na čele se mu vyrojily kapičky žlutého potu a ve vzduchu zapáchala síra. „Myslel jsem…“ procedil mezi zuby, „myslel jsem, že bude větší.“

Billy mrknul na Joshe. „To jsem si myslel také.“

„Bude,“ zasmál se Nereus. „Potřebuje se ale napít lidské krve.“ Celé čarodějovo tělo se nyní křečovitě třáslo. Pokoušel se vymanit svou levou ruku, ale další starcovo chapadlo se obtočilo kolem ruky. „Když ochutná tvou krev, bude s tebou svázán. Pak ho můžeš ovládat. Ale musíš jednat rychle. Lotani jsou jako jepice, žijí velice krátce. Máš tři maximálně čtyři hodiny, než zemře.“ Chapadla starobylé bytosti pustila čarodějovu ruku a stařec dodal: „Ale to by mělo stačit, abys začal zkázu lidského města.“

Josh sledoval mořského starce, který se nahnul přes skalisko a sklouznul zpět do chladné zelené vody zálivu. Kolem něj se objevily ženské hlavy, jejichž zelené vlasy se vodou vlnily jako mořské řasy. Stařec se pak ještě otočil na Joshe. Zamračil se, jako by se snažil vzpomenout, ale pak zavrtěl hlavou a ponořil se pod hladinu. Jedna po druhé mizely i hlavy jeho dcer.

Virginie Darová přiběhla k Johnovi Dee a podepřela ho, aby neupadl. Čarodějova kůže zesinala, jeho levá ruka byla stále pevně sevřená, ale skrz prsty kapala krev, která rychle tmavla. „Pomozte mi!“ vykřikla Virginie.

Billy rychle přiskočil a chytil Johna Dee kolem pasu, aby neupadl. „Mám ho.“

„Vezmeme ho nahoru nad útes,“ rozhodla Virginie.

„Ne!“ vykřikl Machiavelli. „Počkejte.“ Opatrně si hledal cestu po kluzkých kamenech, až stanul před čarodějem. „Joshi, pojď mi pomoct.“

Josh bez váhání slezl po kamenech dolů a postavil se vedle Itala.

„Sleduj,“ řekl Machiavelli. Zvedl paže a kolem rukou se mu objevily dvě zdobené bojové rukavice. „Dokážeš to?“

„Ano, snadno.“ Josh natáhl ruce a ve vzduchu zavoněly citrusy. Kolem Joshovy ruky se pak objevila zlatá kovová rukavice.

„Podrž mu ruku,“ přikázal Machiavelli, „a ať se děje cokoliv, nepouštěj.“ Podíval se na Virginii a Billyho, kteří stáli po stranách kymácejícího se čaroděje. „Připraveni?“

Oba nesmrtelní si vyměnili pohledy a přikývli.

„Joshi?“

Mladík také kývl a natáhl paži Johna Dee. Čarodějova aura zasyčela a zapraskala tam, kde se jeho těla dotkla zlatá rukavice, ale vůně pomerančů nyní byla silnější než zápach zkažených vajíček. Machiavelli chytil doktorovu levou ruku, otočil ji pěstí nahoru a pak opatrně otevřel prsty. V dlani ležela rozbitá skořápka, a uprostřed stál lotan.

„Vypadá jako ještěrka,“ řekl Josh, který se nahnul blíž, aby si ho prohlédl. Stvoření bylo malinké, ani ne celé dva centimetry dlouhé, mělo čtyři nohy, zelenou kůži s dlouhými vodorovnými pruhy po celém těle. „Až na ty hlavy,“ dodal. Z těla vyrůstalo sedm stejných hlav na krátkých krcích. Každá hlava byla přisátá k čarodějově kůži a malé kruhové tlamičky dychtivě sály čarodějovu krev.

„Kdybych tu nebyl,“ začal Billy tiše, „řekl bych, že si z nás mořský stařec vystřelil.“ Kývl na malou ještěrku. „Nevypadá, že by někoho vyděsil.“

„Ale, Billy,“ řekla Virginie prostě. „Co uděláš, když chceš, aby něco vyrostlo?“

Američan na ni tázavě hleděl a pokrčil rameny.

Virginie zavrtěla hlavou, očividně zklamaná, že Billy neví odpověď. „Musíš to přece zalít.“

Když Machiavelli odtrhl tvora od čarodějovy zakrvácené kůže, tvoreček zvedl svých sedm malinkatých hlav a začal sebou prudce zmítat, kňourat jako čerstvě narozené kotě, a každá ze sedmi hlav vystřelovala po Italových rukách. Tenké malé zoubky narážely a skřípaly po kovových rukavicích, které Machiavelli vytvořil ze své aury. „Odporná věc,“ zamumlal. Držel si lotana od těla nejméně na vzdálenost paže a pak ho pustil k nohám do kaluže vody mezi kameny na útesu.

„A teď bude co?“ zeptal se Billy.

„Teď utíkejte,“ řekl Machiavelli.

KAPITOLA 40

Marethyu a Aten pospíchali dlouhou chodbou. Stěny tvořilo černé vyleštěné sklo, které pokrývaly texty v tisících mrtvých jazyků. Kroutily se a vlnily v neustále se měnících řádcích a sloupcích. Hák jednorukého muže házel odlesk světla na slova, kolem kterých prošli.

„Řekni mi jedno,“ začal Aten. Jeho hlas se lehce odrážel od zdí skleněné chodby.

Marethyu zvedl hák a zlatý záblesk světla se mihl přes Atenovu tvář. „Co bys chtěl vědět?“

„Proč to všechno děláš?“ zeptal se Aten.

Modré oči jednorukého muže se překvapením rozšířily. „Copak mám na výběr?“

„Každý má na výběr.“

Marethyu zavrtěl hlavou. „Nejsem si jistý, že tomu můžu věřit. Můj život byl načrtnutý tisíce let předtím, než jsem se narodil. Někdy si dokonce myslím, že jsem jen herec, který hraje svou roli.“

Chodba vyústila do rozlehlé podzemní jeskyně. V temnotě tu kapala a stékala voda a vzduch tu byl čerstvý a čistý. Aten se obrátil k jednorukému muži. „Možná že jen opravdu hraješ svou roli, ale přijal jsi ji. Mohl jsi jednoduše říct ne.“

Marethyu znovu zavrtěl hlavou. „Kdybys znal celé pozadí, viděl bys, že to nebylo možné. Kdybych nenaplnil svůj úkol, pak by svět vypadal o dost jinak.“

Starobylá bytost se natáhla a dotkla háku, který nahrazoval levou Marethyovu ruku. Hák se rozzářil, zapraskal a zajiskřil. „S tímhle ses určitě nenarodil.“

„To ne.“

„Jak jsi přišel o svou ruku?“

„Dobrovolně,“ začal Marethyu a jeho hlas zhrubl. „Byla to cena, kterou jsem musel zaplatit, a udělal jsem to rád.“

Aten přikývl. „Vše má svou cenu. Tomu rozumím.“

„Víš, co tě bude stát, žes mě nechal utéct?“

Atenovy rty se usmály. „Anubis a Bastet to použijí jako omluvu, proč se postaví proti mně. Isis a Osiris svolají radu starších, aby mě prohlásili za neschopného vlády, a pravděpodobně mě svrhnou do sopky.“ Prudce tleskl a záblesk světla se nesl jeskyní. Pak tleskl znovu a znovu a jeskyně se pomalu rozsvěcela teplým mléčným světlem. „Houby na stěnách jsou citlivé na zvuk,“ vysvětlil.

Uprostřed se rozlévalo jezero a po černé hladině tancovaly vlnky, od kterých se odráželo světlo. Na břehu parkovala křišťálová vimana. Byla téměř celá průhledná, a byla vidět jen díky bílému světlu, které se odráželo od jejích tvarů.

„Vezmi si ji,“ řekl Aten. „Našel jsem ji ve skvělém stavu v ledu na náhorní plošině na konci světa. Je to pravděpodobně úplně nejstarší vimana na světě, a i když vypadá velmi křehce, je prakticky nezničitelná.“

Najednou se z dlouhé chodby za nimi ozvaly výkřiky, a houba na stěnách pulzovala a pravidelně reagovala na přicházející zvuky.

„Už přicházejí. Jdi a splň svou roli, ať už je jakákoliv.“

„Můžeš jít se mnou,“ řekl náhle Marethyu.

„Vimana unese jen jednoho. Kromě toho, nebyl jsi to ty, kdo říkal, že vše má svou cenu?“

Dusot se blížil, a slyšeli i rachocení kovu a zbroje, které se odráželo ode zdí.

Marethyu podal pravou ruku Atenovi a ten ji přijal. „Řeknu ti ještě něco,“ pronesl jednoruký muž. „Ještě se potkáme, ty a já, na jiném místě a v jiném čase.“

„Jak to můžeš vědět?“

„Vím to.“

„Protože jsi viděl budoucnost?“

„Ne, protože jsem tam byl.“

Anubis a jeho vojáci vyrazili do jeskyně, právě když se průhledná vimana zvedla do vzduchu. Tiše se vznášela se zřetelně viditelným jednorukým mužem na palubě. Zvedl svůj hák, který zářil zlatě a naposledy zamával. Aten zvedl ruku na oplátku a stroj zmizel pod hladinou jezera.

„Co jsi to provedl, bratře?“ vyštěkl Anubis. „Ty jsi nás zradil.“

„Udělal jsem, co bylo nutné, abych zachránil svět.“

„Do řetězů s ním,“ rozkázal Anubis. Díval se na svého bratra a jeho ztuhlá tvář se znechuceně dle možností zkroutila a zkřivila. Pak zlostně vyštěkl: „Zrádče.“

Starobylá bytost přikývla na souhlas. „Aten. Zrádce. To má ale zvuk, co říkáš?“

KAPITOLA 41

Sofie Newmanová stála vzadu na zahradě vedle grilu a sledovala Prométhea, který opékal párky. Starobylá bytost se usmívala a pískala si ne příliš hezkou melodii.

„Co vás tak potěšilo?“ zeptala se.

„Měla jsi vidět výraz Martovy tváře,“ řekl Prométheus.

„Vy jste byli – nebo ještě jste – nepřátelé?“ ptala se dál Sofie, a už když to vyřkla, objevily se jí v hlavě vzpomínky.

… Mars Mstitel a Prométheus stáli k sobě zády a spolu celili hordě hadích bojovníků…

… Prométheus nesl na zádech zraněného Marta, který skočil z mostu do prudkých peřejí…

… Mars chytil holý šíp přímo ve vzduchu jen vlásek od Prométheova krku…

„Teď asi ano, ale bývali jsme přátelé, skoro jako bratři.“

„Co se stalo?“

„Zešílel,“ řekl smutně. „Meč, který nosil, ho začal ovládat. Stejný meč, který teď nosí tvůj bratr.“

Sofie se podívala přes zahradu na obrovského muže v kožené bundě, který brčkem usrkával růžovou limonádu. „Nevypadá jako blázen.“

„Teď náhodou ne.“

„Proč vás napadl?“

„To je dost složité,“ odpověděl Prométheus a uskočil dozadu, když na něj vyprskla trocha horkého omastku.

Sofie mrkla na párky a prskající hamburgery a rychle se odvrátila, protože se jí začalo dělat zle. Od té doby, co Hekaté probudila její smysly, vypěstovala si k masu odpor. „Jak to myslíte?“

„No, Mars si vzal mou sestru, Zephaniah, tím jsme se stali švagry. Ale když ho meč ovládl, přišel o zdravý rozum a já jsem pomohl sestře ho chytit a uvěznit do skořápky jeho věčně tuhnoucí aury. Ona ho pak skryla hluboko pod zemí, kde pak nad jeho hlavou během posledních staletí vyrosda Paříž.“

„Sofie?“ z kuchyně vykoukla teta Agnes s podnosem.

„Vydrž chvilku, teto.“

„Ne, teď Sofie,“ trvala na svém Tsagaglalal.

„Omlouvám se, musím jít,“ řekla Sofie a přešla dvorek ke kuchyni.

Tsagaglalal jí podala podnos s kousky sushi. „Pomůžeš mi to roznést? Naši hosté musí umírat hlady.“

„Teto… Tsagaglalal,“ začala Sofie. Byla naprosto zmatená. „Co to tady provádíme?“

„Připravily jsme malé pohoštění pro naše hosty,“ usmála se stařenka.

„Ale oni jsou zapřísáhlí nepřátelé.“

„Vědí, že v mé přítomnosti musí své nepřátelství odložit stranou,“ řekla. „Je to tradice.“ V koutcích očí stařenky to hrálo potěšením. „Všechno je přesně, jak má být. Nyní mi pomoz roznést jídlo a počkáme ještě na Nikolase a Perenelu.“

Sofie následovala tetu přes dvorek k Martovi Mstiteli, který se opíral o nízkou kamennou zídku. Když si všiml Tsagaglalal, okamžitě se napřímil a odložil limonádu.

„Paní učitelko,“ řekl a hluboce se uklonil. V jeho očích se najednou objevily slzy, které znásobily jejich velikost. „Myslel jsem, že už vás nikdy neuvidím.“

Stařenka natáhla ruku a pohladila Marta po tváři. „Marte, starý příteli. Ráda tě vidím. A vypadáš docela dobře. Shodil jsi pár kilo, že? Sluší ti to. Jak se má Zephaniah?“

Mars přikývl. „Myslím, že docela dobře,“ řekl opatrně. „My… my jsme neměli moc času. Ona mluvila a já poslouchal, co mám udělat.“ Mars se zarazil a usmál se pro sebe. „Bylo to jako za starých časů. Pak mě poslala sem, abych našel Johna Dee, ale nejprve jsem měl jít za vámi. Říkala, že pro mě něco máte.“

Tsagaglalal přikývla. „Mám. Hned ti to dám, ale nejdřív mi dovol představit…“

„My už se známe,“ přerušila ji Sofie chladně. Pamatovala si dobře na stvoření z katakomb pod Paříží. „Mars Mstitel, také Áres, Nergal a Huitzilopochtli.“ Podívala se na Tsagaglalal. „Probudil v Paříži Joshovy schopnosti.“

Tsagaglalal poklepala na Sofiinu paži. „Já vím, Sofie. Nesuď ho podle vzpomínek čarodějky nebo podle toho, co musel udělat v Paříži. Když Danu Talis padla, Mars zůstal do posledního konce a odvedl tisíce lidských otroků do bezpečí. Byl mezi posledními, kteří opustili ostrov.“

Sofie se znovu podívala na Marta. „Čarodějka si tě ale pamatuje jako monstrum.“

„To je pravda. To jsem byl. Ale to bylo Klarentem, otrávil mě,“ řekl Mars. „Změnil mou podstatu a teď ho nosí tvé dvojče. Pokud se ti nepodaří je oddělit, otráví i jeho.“

„Dostanu ho od něj,“ odvětila jednoduše Sofie a pak se její hlas roztřásl. „Vím, kde teď je.“

„Je na Alkatrazu. Zapomínáš, že jsme propojeni.“ Zahnul hlavu a zavřel oči. Zhluboka se nadechl, až se mu nos zachvěl. „Cítím ho i ostatní: čaroděje, Machiavelliho, nesmrtelného s vůní šalvěje…“

„To bude Virginie Darová,“ přidala Tsagaglalal.

Kolem Marta se pomalu shlukli i Odin, Hel a Černý jestřáb.

„…pak další, muž, mladý, jeho aura voní po kajenském pepři,“ pokračoval.

„To je můj přítel Billy the Kid,“ přihodil Černý jestřáb.

„Jsi si jistý, že je čaroděj na ostrově?“ zachraptěl Odin, jako by každé slovo vážilo nejméně tunu.

„Naprosto.“ Mars se znovu nadechl a pokračoval: „Ještě je tam někdo.“ Tvář se mu zkroutila zhnusením. „No ano, to je zápach Nereův.“

Prométheus přišel od grilu se dvěma talíři plnými párků a hamburgerů a malinkatých párečků s párátky.

Sofie si všimla, že Mars ztuhnul, když se Prométheus blížil. Pak uviděla Tsagaglalal sáhnout po Martově paži.

Stařenka šeptala směrem k Martovi, ale Sofie to slyšela. „Jsi hostem v mém domě. Tak se podle toho chovej.“

„Samozřejmě, paní učitelko,“ zamumlal Mars. Kývl na Prométhea, který se na něj na oplátku usmál. „Co se stalo s tvými vlasy?“ zeptal se.

„Zestárl jsem,“ pronesl Prométheus. „Na rozdíl od tebe, jak vidím.“ Nabídl ze dvou talířů všem ve skupině a každý kromě Marta a Hel zdvořile odmítl. Mars zvedl jeden z malých párků, nasál jeho vůni a labužnicky se do něj zakousl. „První pořádné jídlo za celá tisíciletí,“ přiznal.

Hel se nahnula dopředu a otevřela ústa. Ven vystřelil dlouhý černý jazyk, který se obalil kolem tlustého hamburgeru. Celý si ho pak strčila do úst, kde ho trhaly na kusy vyčnívající zuby. Po bradě jí tekla šťáva z masa, která se mísila s černými slinami a vtom se usmála na Sofii. „Nejsem vegetarián.“

„To jsem poznala,“ poznamenala Sofie a rychle se odvrátila, aby zahnala pocit zvedajícího se žaludku.

„Ty jsem dělal speciálně pro tebe,“ přiznal Prométehus.

„Ty si to pamatuješ,“ zaskřípěl Helin hlas.

„No, a jestli si vzpomeneš ty, tak naposledy jsi chtěla sežrat mě.“

„Nejdřív jsem tě chtěla uvařit.“

Odin zvedl kousek sushi a ubrousek. Rozbalil kousek, opatrně z něj odstranil kus lososa a zbytek rýže zabalil do ubrousku.

Černý jestřáb přikývl místo díků a podíval se na talíř. „To je pálivý tuňák?“

Sofie přikývla. „Vypadá tak.“

„Budu se držet lososa. Pálivé jídlo mi nedělá dobře.“

Niten se k nim připojil s dalšíma dvěma talíři se sushi. „Čerstvé, právě připravené,“ oznámil. „Připravil jsem i sashimi speciálně pro vás,“ řekl Odinovi a ukázal na upravené proužky bílého a červeného rybího masa.

„Bílý tuňák a losos.“ Pak se podíval na Černého jestřába. „A okurka a tuňákové rolky pro tebe. Bez koření.“

„Máš dobrou paměť,“ usmál se indián.

„To mám.“

Sofie se s podivem dívala na oba nesmrtelné. Nemohla si zvyknout na to, že se japonský mistr meče a indián znají. „Jak jste se poznali?“

„Potkali jsme se asi před sto třiceti lety,“ začal Niten.

Černý jestřáb souhlasně pokyvoval. „Po bitvě u Little Big Hornu v roce 1876.“

„To byl tehdy den,“ zamumlal Niten. „Den jako stvořený pro bojovníky.“

Sofie zvedla jeden z podnosů a nabídla ho Hel. Starobylá bytost vděčně kývla a sebrala dva hamburgery, každý do jedné ruky a další skončil obalený jejím dlouhým černým jazykem. „Přišli jsme skrz řadu energetických bran,“ vysvětlovala s plnou pusou téměř syrového masa, jehož kousky se rozlétaly okolo. „A víš jaké to je – vyhládne ti při takovém cestování.“

Sofie se vzdálila od skupinky a zamířila s prázdným podnosem do domu. Zastavila se na zápraží, a když se otočila zpátky, sebrala jí dech celá ta prapodivně nesourodá scenérie. Niten mluvil s Černým jestřábem, Mars Mstitel zaujatě debatoval s Prométheem a Odin s Hel napjatě poslouchali Tsagaglalal. Na oko to působilo jako každé jiné grilování vzadu na zahradě se vším tím jídlem a pitím a vůní ve vzduchu. A přece tyto bytosti staré desítky tisíc let vůbec nebyly lidé.

„Možná je to sen,“ řekla si tiše, „a každou chvíli se vzbudím.“

„Spíš noční můra,“ odpověděl ženský hlas tiše. „Ale stejně nespíš.“

Sofie se otočila a uviděla Nikolase s Perenelou, kteří se zastavili u dveří.

„Rád tě vidím, Sofie,“ řekl Nikolas. „Perenela mi prozradila, že jsem tvým velkým dlužníkem. Pomohla jsi mě přivést zpět k životu.“

Sofie přikývla, protože si nebyla jistá, co na to říct. „Já… ráda jsem pomohla,“ pronesla nakonec. Pak kývla hlavou ke skupince na dvorku. „Jen jsem si říkala, jaké je to prapodivné setkání. Odin a Hel jsou nepřátelé na život a na smrt, Prométheus s Martem spolu nepromluvili tisíce let, a přijde mi zvláštní, že Niten a Černý jestřáb se vůbec znají.“

„A co je ještě divnější,“ pokračoval Nikolas, „že spolu civilizovaně mluví a neskáčou si po krku.“

„Jak je to možné?“ zeptala se Sofie. Všimla si, že Nikolas má na sobě jednu z košil jejího otce a také kalhoty, zatímco Perenela měla džíny, které jí byly až příliš krátké a halenku s dlouhým rukávem ke krku její matky. Cítila nával vzteku, že její teta – ne, není to její teta, ale Tsagaglalal – jim dala věci jejích rodičů.

Skupinka na dvorku si pomalu uvědomovala, že přišli Nikolas s Perenelou, že stále stojí ve dveřích do kuchyně a dívali se na ně. Veškerý hovor postupně utichl, a všichni se otočili na alchymistu a jeho ženu. Nikolas přijal sklenici vody od Perenely a zvedl ji na pozdrav.

„Nikdy jsem nevěřil na náhody,“ začal a vstoupil do zahrady. „Proto jsem přesvědčen, že všichni jste tu z nějakého důvodu.“

Tsagaglalal předstoupila před ostatní. „To jste. A když se všichni posadíte, řeknu vám ten důvod.“

„Tak toto výjimečné shromáždění není náhodné?“ zeptal se Prométheus.

„To těžko,“ řekla Tsagaglalal. „Můj manžel a Chronos toto setkání předpověděli před deseti tisíci lety. Vlastně mi i pro vás všechny něco dal.“ Otevřela kartonovou krabici, která ležela na stole, a odstranila slámovou výstelku. „Ochraňovala jsem tyto smaragdové tabulky svým životem,“ řekla a začala pomalu vyndávat obdélníkové zelené kamenné desky. Podávala je postupně kolem. „Prométhee, tato je pro tebe. Nitene, tato je tvoje…“

„Co je to za desky?“ ptala se Sofie.

„Dopisy z minulosti,“ vysvětlila Tsagagalal. „Před deseti tisíci lety je napsal můj manžel.“

„A to věděl, že se tu všichni sejdeme?“ nevěřícně kroutila hlavou Sofie.

Tsagaglalal se otočila a přikývla. „Věděl.“ Pak vytáhla jednu zelenou kamennou desku pro Sofii a podala ji zmatené dívce. „A také věděl, že tu budeš ty, Sofie Newmanová.“

KAPITOLA 42

Sofie Newmanová se dívala na zelenou tabulku. Byla zhruba pět centimetrů široká a deset dlouhá a kámen v ruce příjemně chladil. Obě strany pokrývalo tenké úzké písmo, které nepřipomínalo nic, co kdy viděla. Skládalo se z trojúhelníčků, půlkruhů a lomítek, které jen lehce působily jako matematické symboly a spíš vypadaly jako abstraktní útvary. Vše bylo naprosto nečitelné.

Obrátila tabulku a prsty přejela přes hladký povrch. Pomalu sledovala vodorovné čáry textu, když se přes tabulku roztáhly chomáčky její stříbrné aury. Zadržela dech. Písmo se vlnilo a kroutilo, měnilo a znovu tvarovalo. Poznávala klínové písmo a egyptské hieroglyfy, aztécké písmo a keltský ogham, čínské znaky i arabskou abecedu, řečtinu a norské runy… až nakonec se objevil anglický text.

Byl to dopis.

Já, Abrahám z Danu Talis, někdy se mi říká mág Abrahám, zdravím nositelku stříbrné aury.

Vím toho o tobě tolik. Znám tvé jméno, věk, a vím i to, že jsi dívka. Sledoval jsem tvé předky po deset tisíc let. Jsi pozoruhodná mladá dívka, poslední z celé řady nevšedních žen.

Žiješ ve světě, kterému nerozumím, stejně tak jako ty nemůžeš porozumět mé době. Ale jsme spojeni, ty a já, touto tabulkou, do které jsem vlastnoručně vyryl tento dopis, a kterou, jak doufám, má drahá žena v pořádku předala.

Sedím vysoko ve věži na konci známého světa na ostrově Danu Talis a píšu tento dopis. Historie nazve můj domov mnohými jmény, ale Danu Talis bylo první a jediné správné.

Měla bys vědět, že tvůj a můj svět je tentýž, i když rozdělený tisíci lety. Navíc bys měla v hloubi svého srdce cítit, že nechci nic jiného než to nejlepší pro oba naše světy. Proto jsem vlastně pověřil mou milovanou Tsagaglalal, aby přenesla tento vzkaz napříč věky až k tobě. Než ho budeš číst, bude chránit a bdít nad tvou matkou a babičkou a každou ženou ve vašem rodu až k úplnému počátku. A její bratr udělá totéž pro mužskou část rodu.

Je něco, co musíš vědět: tvůj svět začíná zkázou toho mého.

Také ale musíš vědět, že existují různé spirály času a ne ve všech můj svět padne. A v těch variantách tvůj svět nikdy nevznikne, a vyvinou se tam jiné formy života, které převezmou vládu nad planetou.

V některých realitách temné síly ovládnou Danu Talis a lidé zůstanou otroky, dokud nebudou vyhlazeni a nahrazeni jinou rasou.

V jiných zas tvůj svět – moderní svět se všemi lesklými materiály, s děsivými zbraněmi a neskutečnými divy – upadne do chaosu a věcné noci.

Nebo v dalších tvůj svět jednoduše neexistuje. Není tam nic než prach a kameny, mezi kterými se tocí tvá planeta i s měsícem.

Vždycky jsem věděl, že osud světa – tvého i mého – je v rukách jednotlivců. Činy jediného člověka mohou změnit kurz světa a vytvořit jinou historii.

A ty jsi jedna z těch lidí.

Jsi mocná. Stříbrná – nejmocnější, co jsem kdy viděl. Také jsi statečná, o tom není pochyb.

Máš v sobě potenciál změnit dějiny, ale abys to dokázala, musíš mi věřit. To nemusí být lehké, protože vím, že jsi nikdy nikomu za celý svůj život nevěřila, kromě svého bratra, ale jak ukazují mé kusé informace, tak jste právě od sebe. Jestli potřebuješ slova útěchy, tak se neboj, znovu se sejdete, i když ne na dlouho. Žádám tě, abys věřila někomu, koho jsi nikdy neviděla, kdo ti píše z minulosti před deseti tisíci lety, a kdo žije ve světě, který je z>a hranicemi tvého chápání. Ale jestli, když mi budeš důvěřovat, uděláš, co musí být vykonáno a uspěješ, pak zachráníš svět. Nejen můj a tvůj svět, ale všechny nevídané říše a všechny tvory v nich. Biliony vnímajících stvoření ti budou dlužit život.

Pokus selžeš, tytéž biliony zemřou.

Ale musím ti také říct, že úspěch má i svou cenu. A budeš muset obětovat hodně. Tvé srdce se zlomí na tisíckrát a budeš navždy proklínat mé jméno.

Rozhodnutí je na tobě. Tisíc let předtím, než jsem začal tento dopis, jsem napsal věštbu, která zní: Dva, kteří jsou jedno, se musí stát jedním, který je vším. Jeden svět zachrání, druhý zničí.

Která z nich jsi ty, Sofie Newmanová?

Která z nich?

KAPITOLA 43

Josh Newman se díval do louže u svých nohou. „Nic se neděje…“ začal… a pak se zarazil – všechna voda z kaluže najednou úplně zmizela. Malé zelené stvoření se kroutilo a svíjelo v prachu a špíně jako ryba na suchu. Josh zamhouřil oči: nevypadá trochu baculatěji? Lotan se otřepal, zaškrábal ve špíně a písku. Pak si ale Josh uvědomil, že skutečně roste. Nejprve zdvojnásobil svou velikost, pak znovu a znovu s každým dalším otřepáním svého prodlužujícího se těla.

Z pár centimetrů během mrknutí oka vyrostl na pár desítek centimetrů.

Z třiceti centimetrů se rázem vyhoupl na skoro metr.

Vypadal stále více jako ještěrka, která s každým záchvěvem těla rostla, až připomínala spíš varana. V tlamách všech sedmi hlav kmital dlouhý žlutý jazyk, a když stvoření zvedlo hlavy k nebi, jeho dech zapáchal po zkaženém mase a dějících zbytcích ze dna moře.

Lotan se kroutil jako v křeči, a znovu zdvojnásobil svou délku a už dosahoval téměř dvou metrů…

„Musíme rychle zmizet,“ naléhal Billy. Stále podpíral s Virginií Johna Dee. „Podívejte na ty zuby – ta havěť potřebuje maso. A my jsme tu právě po ruce.“

… tvor se zuřivě zmítal, kosti praskaly a svaly a kůže se napínaly a už měřil přes tři a půl metru…

Všech sedm hlav se zahledělo na pět lidí, čtrnáct souměrných černých očí se na ně upřely, aniž zamrkaly. Pak se posunul dopředu, rychlý a až překvapivě hbitý pohyb zkrátil vzdálenost mezi ním a lidmi na polovinu.

„Rychle pryč!“ vykřikl Billy.

„Ne!“ vyhekl Dee z posledních sil.

Josh s hrůzou sledoval tvora, který se křečovitě kroutil a každou chvíli rostl a rostl. Nyní dosahoval minimálně sedmi metrů, skoro jako tramvaje, které se proháněly po městě za vodou.

„Jak moc ta věc ještě poroste?“ chtěl vědět Billy.

„Tak to trochu zpomalíme,“ pronesla Virginie, která stále držela čaroděje. Jednou rukou vytáhla flétnu a přiložila ji ke rtům. Vyloudila zvuk, který byl příliš vysoký pro lidské uši, že zněl jen jako lehké šumění větru. Trojice racků, která letěla kolem, najednou spadla z oblohy dolů do moře, ale lotanovi nic nebylo. Naopak, přiskočil blíž, a otevřel tlamy, kde odhalil své nebezpečné zuby v několika řadách. Na útes pak skapávaly jeho zapáchající sliny v hustých lepkavých provázcích.

Dee vykašlal náznak smíchu, a když promluvil, jen stěží chraplavě zašeptal: „Je hluchý. Tvá kouzelná flétna je k ničemu.“

„To jsem pochopila,“ zamumlala Virginie.

Lotanova zelená kůže měnila barvy jako u chameleóna, červená a černá postupovaly ve vlnách od hlavy až k patě. Pak najednou všechny barvy vylezly do hlav, každá dostala nádech jiného odstínu červené. Výjimku tvořila prostřední hlava, která dvojnásobně přerostla ostatní a která naprosto ztmavla do černé.

Josh sevřel ruce v pěst a pak je uvolnil. Kolem rukou se mu vytvořily z aury ochranné rukavice a začaly se roztahovat nahoru po pažích, které obalovaly do kovu.

Lotanových sedm hlav se okamžitě soustředilo na mladíka.

„Joshi,“ řekl Machiavelli tiše s očima stále upřenýma na lotana, „asi bys měl přestat, ať už děláš cokoliv. A to hned!“

„Vytvářel jsem z aury brnění,“ začal Josh.

Dee se oklepal a vymanil se z držení Billyho a Virginie. Do jeho bledé tváře se vrátila trocha barvy, ale kruhy pod očima stále zůstaly a držel si svou opuchlou levou ruku. Vykročil směrem k lotanovi, který vztyčil všech sedm hlav, jako by se chystal zaútočit. Pak se otevřely slepené nozdry a sedm jazyků vystřelilo ven. Dee se otočil zády ke stvoření. „Lotan se neživí jen masem. Je trochu jako upír – vysaje auru z každé živoucí bytosti.“ Podíval se na Machiavelliho. „Jste dost statečný, abyste natáhl ruku?“

„Statečný možná, ale ne tak bláhový,“ řekl Machiavelli, který stále nespustil ze stvoření oči.

Billy okamžitě natáhl ruku a vzduch okamžitě naplnila bohatá vůně kajenského pepře. Kolem ruky nesmrtelného Američana se vytvořil červenofialový závoj.

Lotan se zachvěl, a obrátil hlavy k Billymu a jazyky opět testovaly vůně ve vzduchu. Billy najednou zabručel a vrávoravě se pohnul směrem k příšeře. Jeho aura prýštila z jeho těla jako mlžný opar a letěla směrem k lotanovi. Žlutě jazyky se vrhaly po červeném dýmu jako po nějaké lahůdce.

„Přestaň, Billy!“ varoval ho Machiavelli.

Američan se pokusil připažit. „Nemůžu,“ vyjekl. Jeho aura ztmavla, a její proud jasně ukazoval k drakovi. Na hřbetě Billyho ruky vylezly žíly a syčel bolestí, když se jeho nehty zbarvily do krvava, pak do fialova a nakonec zčernaly, popraskaly a odpadly.

Josh se naráz postavil před Billyho a vlepil mu políček. Nesmrtelný Američan překvapeně zalapal po dechu. Josh ho chytil za triko a použil kop z taekwonda. Během mrknutí oka byl Billy na kolenou. Narazil do země s takovou silou, že jeho aura okamžitě zmizela.

„Teda chlape, to bolelo. Myslím, že jsi mi rozdrtil koleno,“ postěžoval si Billy. Natáhl k Joshovi ruku a mladík mu pomohl na nohy. „Nikdy mě nenapadlo, že budu někomu děkovat za to, že mě zranil, ale děkuju. Jsem tvým dlužníkem – a já na své dluhy nezapomínám.“ Protahoval levou ruku. Byla bledá, protkaná modrými žílami, které na mnoha místech popraskaly. Z konců prstů, kde bývávaly nehty, skapávala průhledná tekutina. „Opravdu to bolí,“ zamumlal.

„To jsi zase vyvedl pěknou hloupost,“ vyhrkla Virginie.

„Hloupý je mé druhé jméno,“ zašklebil se Billy.

„To je ta příšera, kterou chcete jako první poslat na město?“ zeptal se Machiavelli tiše. „Stvůru, co se živí masem a aurou?“

„Ano první z mnoha,“ řekl Dee s úsměvem, který přešel do chrchlavého kašle, jež ho až zlomil v pase. „Nechrne mu trochu volnosti, ať se projde ulicemi a na chvíli se potěší těmi, co potká. Máte kouzlo, které probudí ostatní: Běžte a probuďte stvůry a pošlete je na město.“

„A pak co?“ zeptal se Machiavelli.

„Budeme tu hotovi.“ Dee rozpřáhl ruce. „Udělali jsme, co nám uložili naši úžasní páni. Můžete se vrátit do Paříže nejbližším letem… dalším už možná ne, nejsem si jistý, jestli letiště bude v provozu.“ Bradou kývl zpátky k vězeňskému bloku. „Viděl jsem tam nějaké další draky, možná ty byste mohli poslat na letiště,“ zasmál se znovu.

„A co s vámi, doktore?“ zeptal se Machiavelli. „Co se stane s vámi, až se starobylé bytosti vrátí na Zemi?“

„To není vaše starost.“

„Myslím však, že bych to rád věděl,“ řekl Ital chladně. Usmál se zdvořile, ale neupřímně. „Jsme v tom společně, pokud si vzpomínám.“

Dee složil ruce na prsou a obrovský lotan se k němu připlížil. Dlouhé jazyky kmitaly vzduchem po jeho zádech a rozčechraly mu vlasy. Ledabyle se rukou ohnal. „Stále zvažuji své možnosti,“ řekl nakonec. „Ale nejprve vyšleme tuto příšerku do světa…“

„Ne,“ řekli společně Billy a Machiavelli.

„Ne?“ podivil se Dee. „Aha, chápu. Chcete nejdřív probudit pár dalších příšer a vyslat je na město dohromady.“ Přikývl na souhlas. „Mohli bychom je dopravit na břeh a zaútočit naráz na několika frontách.“

Billy the Kid zavrtěl hlavou. „Mysleli jsme…“

„Neměl by ses tak namáhat,“ zavtipkoval Dee.

Billyho tvář ale zvážněla. „Vaše domýšlivost a prostořekost vás jednou dostanou do pěkné kaše.“

„To je možné,“ řekl Dee, „ale ty u toho nebudeš.“

„To by stačilo,“ zvolal Machiavelli. „Můj impulzivní mladý přítel se snaží říct, že jsme se rozhodli příšery nevzbudit, protože si myslíme, že by neměly útočit na město.“

Dee překvapeně zamrkal.

„Nebylo by to správné,“ řekl Billy.

„Správné?“ čaroděj se začal smát. „To je nějaký vtip?“ Podíval se na Virginii. „Je to vtip, ne?“

Darová lehce zavrtěla hlavou. „Nemyslím,“ usoudila a pomalu se posunovala od nesmrtelného Itala a Američana.

Billy pootočil tělo, aby viděl jak na Johna Dee, tak na Darovou.

„Proč to děláte, Johne?“ zeptal se Machiavelli. „Nic tím nezískáte.“

„Získám tím čas, Niccolo,“ odpověděl Dee. „Naši pánové z řad starobylých bytostí očekávají, že příšery zaplaví město a my je přece nesmíme zklamat.“

„Jinak by mohli přijít až sem, aby zjistili, co se pokazilo,“ pomalu dodával Machiavelli. „A pak by vás tu našli…“

„Přesně tak,“ souhlasil Dee. „Nechrne je vše sledovat z bezpečí jejich říší a ať si mnou ruce, jak se jim ta zkáza a rozkol povedly.“

„Takže to má jen odvést jejich pozornost?“ vyštěkl Billy. „Jen odvést pozornost!“

Dee se zašklebil. „Jako trik kouzelníka s kartami na jevišti. Soustředí se na město a nebudou mě tu otravovat.“

„Proč? Co máte v plánu, Johne?“ chtěl vědět Machiavelli.

„To není vaše věc.“

Ital poklepal na náprsní kapsu, kde zašustil papír. „Já mám kouzla, která probudí příšery tam dole, a já to neudělám. Navíc se spojím s Flamelovými a sdělím jim, co se řítí na město přes záliv. Oba víme, jak nebezpečná Perenela může být. Ona zastaví lotana.“

„Nemyslím,“ zašeptal Dee. „Nezapomeňte, že tento tvor vysává auru. Jsem si jistý, že Perenela bude sladkým předkrmem.“ Podíval se pak z Billyho na Machiavelliho a pak zpět. „A ty v tom jedeš s ním?“

Američan přikročil blíž k nesmrtelnému Italovi. „To jedu.“

„Poslední šance,“ varoval Dee.

„Tak to bych se měl bát, co?“

„Tak jste to nakonec vy, kdo zradil své pány,“ řekl Dee tak tiše, že jeho slova byla ve větru stěží slyšitelná. „Porušili jste své přísahy věčných služeb. Zrádci.“

„Vy máte co mluvit,“ poznamenal Machiavelli.

„Ano, ale nyní vaše rozhodnutí kazí mé plány,“ podotkl čaroděj. Podíval se na Joshe. „A ke komu se přidáš ty?“ zeptal se nepříjemným tónem. „Jdeš se mnou, nebo s Italem?“

Josh se netvářil tak ani tak, ale pohledem přeskakoval z Johna Dee na Machiavelliho a zmateně jen otevíral a zavíral pusu. Samozřejmě že nechtěl, aby vypustili příšery na San Francisko, to bylo prostě špatně. Najednou ucítil prudký nával tepla na rameni a natáhl se pro Klarent, který uvolnil. Hned, jak meč vpadl do jeho ruky, v celé paži se rozlilo teplo a něco v jeho mysli se posunulo. Pochyby zmizely, jako by je spláchla voda a zbyla jen jistota, že je naprosto správné nechat příšery bloumat ulicemi města. Vlastně víc než to, bylo to nutné. Vzpomněl si na jednu větu, kterou jeho otec vyslovil na přednáškách na Brownově univerzitě loni o Vánocích. Citoval Charlese Darwina: „Nepřežije ten nejsilnější nebo nejchytřejší druh, ale ten nejpřizpůsobivější.“

Trocha smrti a zkázy se špetkou paniky a strachu bude pro lidstvo dobrou lekcí. Přišlo mu dokonce zábavné, když pomyslel na lotana toulajícího se po Embarcadero. Při té představě se začal usmívat. A čím déle o tom přemýšlel, tím více se mu zdálo, že je nutné lotana vypustit – to přivede starobylé bytosti zpět, a o tom to všechno je.

„Představ si tu zkázu, Joshi,“ řekl Machiavelli.

Budovy se hroutí, lidé utíkají, křičí… Meč se zachvěl s každou změnou obrazu, který se mu objevoval před očima.

„Žiješ v San Francisku, Joshi,“ přidal se Billy. „Přece nechceš, aby se to stalo tvému domovu, nebo ano?“

Virginie Darová přistoupila k Joshovi a položila mu ruka kolem ramen. „Josh ví, ke komu patří,“ řekla se svýma šedýma očima upřenýma na mladíka. „Patří k nám, že je to pravda?“

Josh zčervenal, a mrkal, protože vzadu v krku mu uvízla pronikavá vůně šalvěje. Zklamat Virginii byla poslední věc, kterou by chtěl. „No, ano, myslím, že ano, ale nejsem si jistý…“ Rukojeť meče se zahřívala a mladíkovy prsty ji svíraly stále pevněji. Meč byl najednou tak horký, až si myslel, že omdlí. Na hraně jeho vědomí se mu ukazovaly výjevy zkázy a chaosu. Hořely plameny a on fascinovaně hleděl na jejich krásu, slyšel křik, ale ten zvuk mu připadal téměř melodický.

„Ke komu se přidáš?“ zopakoval přísně čaroděj.

„Popřemýšlej o tom chvíli, než odpovíš,“ varoval ho Billy.

„To sedí od tebe,“ řekl Dee. „Joshi, půjdeš se mnou, nebo s Italem? A jestli se přidáš k Machiavellimu, vzpomeň si, že ještě před chvílí nás chtěl udat Flamelovým. Je to jen další člověk, který udělá cokoliv, aby si udržel svou moc, i kdyby to znamenalo odsoudit svět k dlouhé, pomalé a vleklé zkáze.“

„V San Francisku žije přes osm set tisíc lidí,“ namítl rozzlobeně Billy. „Mnoho z nich – a možná i většina z nich – zemře. To chceš, Joshi?“

„Vzpomeň si na Ojai, kde jsme spolu minulý týden poprvé mluvili,“ připomínal Dee mladíkovi. „Ukázal jsem ti tam, jaký by svět mohl být, jaký bude, pokud se starobylé bytosti vrátí na zemi – neznečištěný vzduch, blankytná voda, čisté oceány…“ Jak čaroděj mluvil, Joshovi se před očima míhaly obrazy.

… ostrov pod azurovou oblohou bez mráčků. Nekonečná pole zlatých klasů, která se ztrácela na horizontu. Stromy obtěžkané různými druhy exotického ovoce…

… obrovské pusté plochy pouště, po kterých se prohání vítr se mění jako mávnutím proutku v zelené louky…

… lůžkové oddělení v nemocnic plné prázdných postelí…

Josh přikývl, okouzlený tím, co právě viděl. „Ráj na zemi.“

„Ráj na zemi,“ souhlasil Dee. „Ale to není to, co Ital a ten psanec vedle chtějí. Chtějí svět, jaký je: špinavý, zničený, aby mohli v pozadí klidně dál kout své pikle.“

„Joshi,“ zvedl hlas Billy, „neposlouchej ho. To je Dee. Vzpomeň si – je to král lhářů.“

„Flamel ti také lhal,“ rychle mu připomněl Dee. „A nezapomeň, co on a jeho žena provedli tvé sestře.“

„Obrátili ji proti tobě,“ zašeptala Virginie. Natáhla se a položila svou ruku na Joshovu jako projev soucitu. „A je tu jedna věc, kterou tě můžu naučit jen já. Ne Machiavelli ani Billy,“ nahnula se až k němu a zašeptala mu do ucha. „Zaškolím tě do magie vzduchu. Nejužitečnější magie ze všech,“ dodala přesvědčivě.

Magie vzduchu. Ta slova konečně zaujala jeho pozornost. „Sofie zná magii vzduchu, ohně a vody. Já jen vody a ohně.“ Když to vyřkl, najednou si uvědomil, jak blízko k němu Virginie stojí i jaký žár sálá z Klarentu a prostupuje celým jeho tělem. Potil se, ale mořský vítr ho chladil, až se otřásl.

„Magie vzduchu,“ zopakovala Virginie. „Budeš na tom potom stejně jako tvá sestra,“ zamumlala. A pak se nahnula ještě blíž. „A možná jednou budeš ještě mocnější než ona.“

Josh se odvrátil od Virginie a podíval se na Johna Dee. „Jsem s vámi,“ řekl.

Dee se zašklebil. „Rozhodl ses správně, Joshi.“

„Udělal jsi největší chybu svého života,“ řekl tiše Niccolo Machiavelli a Josh zjistil, že už se dál nemůže Italovi a Billymu dívat do očí.

Billy se najednou vrhl na Johna Dee a Machiavelli se obrátil proti Virginii, ale nesmrtelná žena byla připravená se svou flétnou u rtů. „Příliš pomalu,“ vydechla a zároveň zahrála pár tónů, které složily Itala i Billyho k zemi, kde zůstali ležet v bezvědomí.

Virginie přetočila nohou Machiavelliho a vytáhla z náprsní kapsy obálku. Podala ji Joshovi a ten ji předal čaroději. „Návod, jak probudit příšery,“ oznámila Darová.

Čaroděj poplácal Joshe po rameni a řekl: „Velmi dobře. Teď musíme dostat tyhle do cely, než se probudí.“

„Nezapomněl jsi na něco?“ připomněla Virginie a kývla k lotanovi.

Dee se usmál a v očích mu tancovalo šílenství. Podíval se na tvora a pak mávl oběma rukama. „Běž! Huš!“ Ukázal na město, které nebylo ani dva kilometry daleko. „Jdi a nažer se!“

Lotan se obrátil, dokolébal se na konec útesu a žbluňknul do vody. Sedm hlav se objevilo nad hladinou na chvíli, než se potopily a k městu zamířila neblahá a nepřirozená vlna.

„Zajímalo by mě, co si o tom budou turisté na Embarcadero myslet,“ řekla Darová.

„No, to si dokážu představit, ale uslyšíme křik až sem.“ Anglický čaroděj netrpělivě poklepal obálkou o nohu. „Pojďte, probudíme nějaké hodně hladové příšerky.“ Podíval se na pomláceného Machiavelliho a Billyho, kteří tam bezvládně leželi. „No, možná by neopovrhly menším předkrmem.“ Pak se otočil k Joshovi, který stále sledoval lotanovu stopu, která mířila k San Francisku. „Rozhodl ses správně, Joshi,“ řekl znovu.

Josh přikývl. V to také doufal. Upřímně doufal, že neudělal chybu. Podíval se na Darovou a ta se na něj usmála. Joshovi se trochu ulevilo. I když Johnovi Dee úplně nevěřil, Virginie Darová si jeho důvěru získala.

KAPITOLA 44

Sofie zvedla oči od smaragdově zelené tabulky. V očích měla slzy a sucho v krku, jako by ze všech sil křičela. Měla tisíce otázek, ale žádné odpovědi. Ani znalosti a vědomosti čarodějky z Endoru jí nepomohly, nevěděla, jak je možné, že Abrahám to všechno dopředu viděl.

Rozhlédla se po skupince a okamžitě si uvědomila, že všichni zarytě mlčí. Někteří už skončili se čtením dopisu, zatímco další se ještě soustředili na své tabulky. Podle jejich výrazů všichni dostali velmi osobní vzkazy od člověka – ne Abrahám nebyl obyčejný člověk – který žil před deseti tisíci lety.

Hel brečela, černé slzy jí stékaly po tvářích na zelenou kamennou tabulku, do které vypalovaly dírky, z nichž stoupal šedý kouř. Sofie sledovala zvláštní ženu, která pak zvedla tabulku ke rtům a políbila ji. Na chvíli její zvířecí rysy zmizely a odhalily její dřívější podobu: mladé a krásné ženy.

Perenela sklonila svůj dopis a položila na kamennou destičku ruce. Podívala se na Sofii a kývla. V jejích očích se to lesklo slzami, ve kterých se odrážel zelený kámen, a její výraz působil nevyslovitelně smutně.

Prométheus a Mars vzhlédli od svých tabulek současně. Beze slova se pak přes stůl chytili přátelsky za paže.

V Nitenově tváři se nedalo přečíst vůbec nic, ale Sofie si všimla jeho ukazováčku, který se pohyboval nad textem zkřivený téměř do osmičky.

Odin uklidil dopis do kapsy a natáhl ruku, aby poklepal na neteřinu paži. Zašeptal jí něco do ucha a ona se usmála.

I tvář Černého jestřába zůstávala nečitelná, ale prsty klepal v nepravidelném rytmu na zadní stranu zeleného kamene.

Nikolas nechal vklouznout kamenný vzkaz do kapsy u kalhot a vzal za ruku svou ženu. Když se na ni podíval, Sofii se zdálo, že na ni hledí s obdivem, jako by ji viděl poprvé v životě.

„Nevím, co vám můj manžel napsal,“ řekla tišeTsagaglalal a přerušila hluboké ticho, do kterého se skupina ponořila. „Každý vzkaz patří jen jednomu z vás a je zakódován vaší DNA a vaší aurou.“ Stařenka seděla v čele venkovního dřevěného stolu. Pečlivě oloupávala slupku jasně zeleného jablka trojúhelníkovým nožem z černého kamene, který připomínal hrot šípu.

Sofie si všimla, že Tsagaglalal oloupala slupku do tvarů podobných písmu na tabulce, když se na ni poprvé podívala. Zamračila se, měla pocit, že už viděla i někoho jiného takto loupat jablko, ale nemohla si vzpomenout koho… možná to zas byla jen nějaká vzpomínka čarodějky z Endoru.

Tsagaglalal ukázala na volné židle. „Posaďte se,“ řekla a všichni, jeden po druhém, se pomalu sesedli ke stolu. Nikolas s Perenelou si sedli naproti Odinovi s Hel, Mars se posadil naproti Prométheovi a stejně tak Niten s Černým jestřábem. Sofie seděla v čele na druhé straně proti Tsagaglalal.

„Někteří z vás znali mého manžela osobně,“ začala. „Některé z vás,“ dodala a podívala se na Prométhea a Marta, „dokonce počítal mezi své nejbližší přátele.“ Pak se otočila na Odina s Hel. „A přestože jsou tu i tací, kteří by se k němu nikdy nepřidali, ráda bych si myslela, že i přesto jste si ho vážili.“

Všechny starobylé bytosti kolem stolu souhlasně přikývly.

„Už před zkázou Danu Talis se náš svět začal pomalu rozpadat. Starobylé bytosti byly vládci světa. Nebylo již zeměpánů, antikové vymizeli a archóny jsme porazily. Nové rasy, včetně lidí, jsme považovali za otroky, a tak když už jsme neměli s kým bojovat, začali jsme vády mezi sebou.“

„Nebyly to hezké časy,“ zahřměl Odin.

Tsagaglalal se rozhlédla po tvářích kolem stolu. „Někteří z vás byli na ostrově, než se potopil, a pamatují, jaké to tehdy bylo.“

Starobylé bytosti přikývly.

„No a nyní se doktor John Dee snaží o to, aby k tomu nikdy nedošlo.“

Hel zvedla zrak. „A to je špatně?“ zeptala se a pak ji to pomalu docházelo. „Co to pro nás znamená? Kam nás to posune?“

Tsagaglalal přikývla. „Tento svět a jeho deseti tisíciletá historie by najednou přestaly existovat. A co víc, kdyby Danu Talis neklesla ke dnu, starobylé bytosti by ji samy zničily. A nejen samotný ostrov – ale celou planetu.“

„Tak musíme Johna Dee zastavit,“ řekl jednoduše Odin. Kývl ke své neteři. „Ale proto jsme tady. Přišli jsme čaroděje za jeho zločiny zabít.“

„Proto jsem přišel i já,“ řekl Mars.

„A teď víme, že je na Alkatrazu,“ podotkla Hel. „Pojďte, skončíme to s ním.“

„Vezmu vás tam,“ nabídl rychle Černý jestřáb. „Mám člun.“

„Jdu s vámi,“ přidala se Sofie. „Je tam i Josh.“

„Ne, ty ne,“ zakázala Tsagaglalal. „Ty zůstaneš tady.“

„Ne, jdu.“ Stařenka, ať už byla kdokoliv, neměla jedinou páku, jak by mohla Sofii zabránit odjet na Alkatraz.

„Jestli chceš ještě někdy vidět svého bratra, zůstaneš u mě.“

Prométheus se nahnul dopředu a poklepal na tabulku, kterou držel v dlani. „Já tu mám také zůstat.“

„Já také,“ dodal Niten. Mistr meče se podíval na stařenku. „Víte, proč máme zůstat?“

Tsagaglalal zavrtěla hlavou.

„Já to vím,“ zašeptala Perenela. Zvedla svou tabulku. „Já tam neměla žádný vzkaz z minulosti. Když jsem se na destičku podívala, viděla jsem Alkatraz. Viděla jsem ducha Juana Manuela de Ayaly, který pojmenoval ostrov a nyní ho hlídá. Pomohl mi utéct, když mě tam Dee uvěznil. Z destičky na mě de Ayala mluvil a letěla jsem s ním nad ostrovem a hleděl na vše jeho očima.“

„A co jsi viděla?“ zeptal se Nikolas.

„Johna Dee a Darovou, Joshe, Machiavelliho a Billy the Kida. A lotana.“

„Lotana,“ zaduněl znepokojeně Odinův hlas. „V plné velikosti?“

„Ano, v plné velikosti. Ale mezi nesmrtelnými došlo k neshodě,“ pokračovala Perenela. „Neslyšela jsem, o co přesně šlo, jen jsem je mohla vidět. Vypadalo to, že Machiavelli a Kid nechtěli vypustit lotana na město. Došlo k potyčce a Darová je svou flétnou uspala.“

„A co lotan?“ zeptal se Odin. „Už jsem viděl, co dokáže. Je to strašlivá obluda.“

„Dee ho poslal do vody a nyní plave k břehům města.“ Pak se obrátila k Prométheovi a Nitenovi. „Proto vás požádal, abyste zůstali. Musíte se postavit té příšeře a chránit město. Drak míří na Embarcadero. Bude tu do hodiny.“

„Vezměte si mé auto,“ okamžitě vyhrkla Tsagaglalal. „Stojí venku.“ Hodila klíčky na stůl, Niten je chytil a byl už napůl cesty pryč, když se zvedl Nikolas.

„Půjdeme s vámi,“ zavolal na muže a Perenela kývla.

Najednou byli všichni v pohybu. Prométheus se vyškrábal na nohy, nahnul se k Tsagaglalal a políbil ji na tvář. „Je to jako za starých časů, co?“

Stařenka mu položila ruku na tvář. „Buď opatrný,“ zašeptala.

Mars obešel stůl, a připojil se ke svému dřívějšímu nepříteli, kterého vzal za ramena. Jejich aury zapraskaly a zasyčely, a na chvíli se zdálo, že se tu objevili dva válečníci v exotických červených zbrojích, které spolu jako by ladily. „Bojujme až do konce,“ řekl Mars. „A až to všechno skončí, bude čas na další řádku dobrodružství, jako za starých časů.“

„Jako za starých časů,“ stiskl Prométheus Martova ramena, „až do konce.“

„Jdu pro auto,“ řekl Černý jestřáb a odešel s neznámou písničkou, kterou si pískal.

„Počkejte,“ vyhrkla Sofie. „Perenelo, a co můj bratr? Co bude s ním?“

Všichni se otočili na vědmu a Sofie najednou pochopila výraz v její tváři, který zahlédla už dřív. „Znovu si vybral Johna Dee a Darovou. Sofie, tvého bratra jsme nadobro ztratili.“

KAPITOLA 45

Trojcípá vimana byla tak velká, že se do jícnu sopky vešla jen taktak. Cestou dolů zasáhla dvě menší lodi, z nichž jedna rovnou vybuchla a vytvořila obrovskou ohnivou kouli a druhá se po zásahu roztočila a narazila do kolmé stěny jícnu sopky, pak vybuchla a hořela mohutným rudým plamenem, ze kterého vystřelovaly rozžhavené kovové šrapnely do všech stran.

Všichni vězni se schovali do hloubi svých jeskyň, protože od stěn vulkánu se odrážely kovové kousky. Jen Scathach zůstala u ústí jeskyně a sledovala blížící se rukmu vimanu. Nahnula hlavu na stranu, když nad její hlavou zaskřípal ostrý zvuk. Část trupu létajícího talíře dlouhý asi jako její paže se tam zaryl do stěny a padal dolů. Tlaková vlna z obrovské válečné lodi zasáhla další vimanu, kterou odmrštila příliš blízko k celám. Kamenná stěna ovšem sedřela celou jednu stranu létající lodi, a když padala kolem Scatty, viděla, že se dva anubové zoufale snaží vyrovnat svůj stroj, který se nezadržitelně řítil dolů do ohně. Když spadl do rozžhavené lávy, vybouchnul a rozžhavené magma vystříklo vysoko do vzduchu. Roztavená hmota potřísnila stěny a pomalu stékala zpět dolů.

Široká rukma vimana pomalu klesala a její křídla se ani nedotkla stěn okolo. Scatty uznale kývala hlavou, pilot moc dobře věděl, co dělá. Stroj klesal dál a dál, minul Shakespeara a Palaméda v jejich celách.

Zbývající malé vimany létaly kolem jako obtížný hmyz, který si dává pozor, aby se nedostal příliš blízko. Scatty se úpěnlivě snažila vzpomenout, co ví o těchto strojích, ale bylo toho velmi málo. Ty malé lodi podle ní nebyly ozbrojené, ale předpokládala, že minimálně jedna odletěla zpět do hlavního města, aby přivedla posily. Velká loď se přiblížila natolik, že si Scatty uvědomila menší rozdíly. Na rozdíl od malých lodí, které byly z kovu, velkou vimanu pokrýval blýskavý křišťál a lesklá pálená hlína. Byla celá průhledná a uvnitř se pohybovala jediná osoba.

Ve vzduchu znělo pravidelné bzučení elektromagnetického motoru, vysoký zvuk, ze kterého jí skřípaly zuby, a běhal mráz po zádech, přičemž statická elektřina se jí proháněla mezi na ježka ostříhanými vlasy. Chvění se přenášelo na temné stěny sopky a všimla si, že hladký povrch lehce popraskal. Najednou se zpod jejích nohou ulomil kousek skály a spadl do rozžhaveného magmatu dole pod ní. Scathach poodskočila od kraje jeskyně, který se celý sesypal dolů.

Křídlo velké vimany se točilo, až se zastavilo přímo nad její hlavou, a červené světlo na konci prasklo. Okraji stroje škrábal stěnu vulkánu a černé kamínky jí padaly na hlavu. Scathach věděla, že kdyby vimana klesla ještě o kousek, zasekla by se tu. Přikrčila se, nadechla se sírou prosyceného vzduchu a zakašlala. Pak se vymrštila nahoru, právě ve chvíli, kdy vibrace rozložily celou její jeskyni na prach. Prsty chytila konec křídla velké vimany, ale pravá ruka jí sklouzla po hladkém skleněném povrchu. Zoufale se snažila se pravou rukou někde chytit dřív, než jí dojdou síly v druhé ruce a spadne dolů. Podívala se pod sebe a zjistila, že mezi ní a hustou roztavenou lávou není vůbec nic. Rukma vimana začala stoupat.

Koutkem oka zachytila pohyb. Malá kruhová vimana se k ní blížila a očividně ji chtěla shodit dolů. Přiletěla tak blízko, jak jen mohla, a snažila se, aby se Scatty pustila. Válečnice se pokusila ji odkopnout, ale díky tomu úsilí téměř ztratila všechnu sílu v ruce.

Průhledná loď stoupala pomalu a Scatty se houpala na křídle. Snažila se vyhoupnout nahoru, ale povrch byl příliš hladký a kluzký. Pak si uvědomila, že už nevydrží o moc déle. V tu chvíli si vzpomněla, že kdysi jí předpověděli, jak zemře. Měla umřít na nějakém neznámém exotickém místě. No upřímně, neexistuje mnoho exotičtějších míst, než pod bojovou vimanou v jícnu aktivní sopky.

Malá vimana znovu zaútočila a přiletěla tak blízko, že Scatty viděla dvě šakalí tváře pod skleněnou kupolí, které na ni chlípně pokukovaly. Anubové odhalili zuby a zhoupli vimanu na Scatty. Tentokrát to do ní napálí.

Pak přímo na skleněné kupoli přistála Johanka z Arku.

Francouzska skočila na vimanu ze své jeskynní cely. Zachytila se na kupoli a houpala se ze strany na stranu. Přitom se sladce usmívala na překvapené anuby, kteří zapomněli v šoku zavřít tlamy. „Bonjour.“ Vimana se zakymácela, pak prudce klesla, zmítala se ze strany na stranu, jak se pilot snažil Johanku setřást. „Snažíš se zbytečně,“ řekla s úsměvem Francouzka. „Jsem silnější, než se zdá! Celý svůj život nosím meč – vydržím tu viset hodiny.“

Stroj minul Scathach zespodu a upírka se pustila a dopadla na vršek vimany po bok Johance. Byl to náraz dost velký na to, aby stroj naráz znovu klesl. Nesmrtelná Francouzka se zasmála. „To je od tebe hezké, že…“

„Ani se nepokoušej o nějaké vtipné narážky,“ varovala Scatty přítelkyni, než stihla větu dokončit.

Vimana opět klesla a roztočila se, ale obě ženy se pevně držely průhledné kupole, i když pilot stroj nakláněl, jak se jen odvážil, aby je setřásl.

„Dokud nesletí níž k rozžhavené lávě,“ řekla Scatty, „budeme v pohodě.“

V tu chvíli se vimana vrhla dolů a bublající magma se nebezpečně blížilo.

„Myslím, že tě slyšel,“ poznamenala Johanka, která začala kašlat, protože vzduch se stával nedýchatelným. Začala se potit a konce jejích kaštanových vlasů se škvařily žárem. „Potí se mi ruce,“ přiznala. „Nevím, jak dlouho se ještě udržím.“

„Vydrž,“ zamumlala Scathach. Pravou ruku sevřela v pěst, přes ukazováček položila palec a pak se mocně napřáhla. „Když musíš do něčeho s naprostou jistotou udělat díru…“ zabručela válečnice, když svou pěstí neuvěřitelnou silou praštila do skleněné kupole, „…není nad Jeet Kune Do.“ Kupole praskla. Dva anubové se podívali nahoru, s očima vytřeštěnýma a tlamou šokem otevřenou. „Asi není tak nerozbitná, jak jste si mysleli, co?!“ Scathach udeřila znovu a kupole se pod její pěstí roztříštila na malinkaté kousky. Bodající horký vzduch se dostal k anubům, mnuli si oči a kašlali. Pilot okamžitě nabral kurz vzhůru, pryč od smrtícího žáru a prachu.

„Příliš rychle,“ zvolala Scathach. „Do něčeho narazíme!“

Vimana se dřela o vyčnívající kameny, kov skřípal a mačkal se, až na mnoha místech úplně odpadl. Stroj se zakymácel, že Scatty s Johankou téměř spadly, ale pokračoval nahoru. Pak ale narazil do spodní části velké bojové vimany, která stála na místě. Kov skřípal o sklo a velký postranní kus malé lodi upadl. Síla nárazu však odhodila obě ženy, že se pustily. Johanka zaječela a Scatty ze sebe vydala vzpurný a vzdorovitý válečný výkřik…

… pak obě ženy chytily silné paže a vytáhly je z malé vimany jen chvíli předtím, než narazila do stěny a rozpadla se vedví.

Palamédes opatrně položil Scatty i Johanku na křídlo vimany. Saracénský rytíř stál vedle Saint-Germaina na křídle bojové rukmy vimany. Francouz objal svou ženu a pevně ji k sobě přitiskl. Ani jeden z nich nepromluvil.

„Myslela jsem, že obvykle zachraňuju já tebe,“ prohodila Scatty s nadsázkou a stiskla Palamédovu ruku.

„Myslel jsem, že je ten správný čas ti to vrátit,“ řekl rytíř svým hlubokým hlasem, který se lehce třásl. „Tentokrát to bylo těsně, Scathach.“

„Asi mi není souzeno dnes zemřít,“ opáčila Scatty a usmála se na něj.

Palamédes stiskl její rameno. „Den ještě neskončil,“ poznamenal vážně. „Pojďte, musíme dovnitř.“ Obrátil se a ukázal palcem nahoru, kde se tyčil konec jícnu sopky. „Naši šakalí přátelé se shlukují.“

Scathach následovala Palaméda po křídle k dlouhému oválnému otvoru na horní straně stroje. „Jak si se dostal do lodi?“

„Když se křídlo dostalo na úroveň mé jeskyně, jednoduše jsem na něj vystoupil,“ řekl saracénský rytíř. „Francis udělal to samé.“ Zhoupl se a prolezl otvorem. Scatty viděla i z venku obrys jeho těla. Zastavila se a počkala až uvnitř zmizí Johanka, kterou následoval Saint-Germain. Teprve pak se chytila vršku otvoru a zhoupla se dovnitř.

„Takže to byla záchranná mise,“ řekla Scatty. „Byla jsem si jistá, že přiletěla, aby nás zabila.“

Uvnitř křišťálového interiéru se mihnul pohyb. „Kdyby vás chtěli zabít,“ zahřměl hluboký hlas, „proč by posílali válečnou loď?“

„Předpokládám, že si uvědomili, proti čemu stojí,“ odvětila Scatty a otočila se za hlasem. „Jsem Scathach, Princezna válečnice, Stín, ničitelka démonů, tvůrce králů, také…“

„Nikdy jsem o tobě neslyšel.“ Obrovský rusovlasý bojovník v lesknoucí se rudé zbroji vystoupil před skupinku a prsty projížděl po otvoru dveří. Skleněná kupole se pak uzavřela.

„Strýčku!“ Scatty se s radostným výkřikem vrhla po rusovlasém muži.

Ale vysoký muž ji zachytil dřív, než ho stihla obejmout, a držel ji ve vzduchu na paži od těla s nohama kývajícíma v prostoru. „Jsem Prométheus, a nemám žádnou neteř. Netuším, kdo jsi. Nikdy jsem tě ve svém životě neviděl.“ Opatrně ji položil zpět na zem a o krok ustoupil.

Johanka vyprskla smíchy při pohledu na Scattyinu tvář. Pak ji chytila za ruku a odtáhla pryč. „Musíš mé přítelkyni odpustit. Zapomněla, kde je… a hlavně kdy,“ dodala významně a podívala se na Scatty.

Scathach přikývla a překvapený výraz zmizel. „Připomněl jsi mi někoho,“ řekla Prométheovi, „někoho, kdo je mi velmi blízký.“

Rusovlasý muž jen lehce kývl, pak se otočil. Skupina ho následovala vysokou chodbou do kruhového prostoru dole uprostřed velké lodi. Posadil se do hlubokého pohodlného křesla a položil ruce na paže. Téměř okamžitě se před ním rozsvítila celá křišťálová zeď a po skle běhaly řádky textu a obrázků. Nalevo na stěně se hemžily červené puntíky. Prométheus ukázal. „To není dobré. Musíme se odtud dostat hodně rychle. Vypadá to, že za námi vyslali celou flotilu viman.“

„Kam letíme?“ zeptal se Saint-Germain.

„Vezmu vás k…“

Pak se ozval v kontrolní místnosti jasný až nepřirozeně klidný hlas. „Prométhee, příteli, potřebuji tě tady. Útočí na věž.“ V pozadí slyšeli zřetelně duté rány řádky explozí.

„Jsem na cestě,“ řekl Prométheus do prostoru.

„A co naši přátelé?“ znovu se ozval hlas místností. „Jsou v bezpečí?“

„Ano, jsou. Našel jsem je přesně tam, jak jsi říkal. Ve vězení Huracan. Jsou tu teď se mnou.“

„Dobře. Teď rychle pospíchej, můj příteli, pospíchej.“

„Kdo to byl?“ zeptala se Scathach, i když jako všichni ostatní již znala odpověď.

„To byl váš zachránce: mág Abrahám.“

KAPITOLA 46

Sofie Newmanová procházela prázdnou zahradou vzadu za domem. Všichni odjeli. Flamelovi, Prométheus a Ni ten mířili na Embarcadero a Černý jestřáb vezl Marta, Odina a Hel do přístavu.

Měla divný pocit v žaludku ze směsi pachů, které tu zanechaly aury nesmrtelných a starobylých bytostí. Začala ji třeštit hlava… Potřebovala čas, aby si urovnala, co se právě dozvěděla. Všechno se změnilo, a dál se mění. Opět bylo těžké rozpoznat vlastní vzpomínky od těch čaroděj činých. Čarodějka z Endoru znala osobně všechny, kteří se tu sešli v tetině domě, a na všechny měla vyhraněný názor. Neměla ráda nikoho z nich… a přece Sofie zjistila, že s ní nesouhlasí.

Cítila, že konečně začíná poznávat samotnou čarodějku… vlastně se všemi těmi vzpomínkami a vědomostmi, které se jí honily v hlavě, si myslela, že by ji měla znát lépe než kdokoliv jiný.

A neměla ji ráda.

Čarodějka z Endoru byla malicherná, zlomyslná, pomstychtivá a zahořklá, plná vzteku a závisti. Záviděla Prométheovi jeho moc a sílu, Martovi jeho odvahu, bála se Nitěná a jeho spojení s Aife. Nenáviděla Tsagaglalal, protože byla tak blízká Abrahámovi. Jediná dobrá věc, kterou o ní Sofie mohla říct, byla, že jí opravdu záleželo na lidech. Zdálo se, že se upřímně snažila chránit je před daleko nebezpečnějšími starobylými bytostmi z temnot, se kterými se nebála neúnavně bojovat.

Sofie klopýtala po hrbolatých kamenech, které ležely v trávě. Cesta strmě stoupala a za chvíli viděla jen špičku tetina domu. Zamířila skrz dřevěnou pergolu, kterou se proplétaly břečťan a růže. Pokračovala dál do neupraveného koutu zahrady, tráva tam dosahovala do pasu a rostly zde původní rostliny typické pro divokou přírodu.

Sem vždy s Joshem rádi chodili. Bylo to jejich oblíbené místo.

Když ještě byly děti, objevily tajné polo uzavřené místo dole v zahradě, zastrčené za živým plotem a okamžitě ho pasovaly na svůj bunkr. Jednalo se o pravidelný kruhový prostor, který obklopoval hustě propletený trnitý keř a několik starých jabloní, které sice mívaly tisíce květů, ale nerodily žádná jablka. Uprostřed mýtinky trčel ze země nezdolný pařez starého velkého dubu s téměř metrovým průměrem. Sofie kdysi dokonce strávila celý víkend tím, že se snažila spočítat jeho letokruhy, aby zjistila, jak je starý. Dopočítala se dvou set třiceti, pak však přestala. Dvojčata nazývala místo tajnou zahradou podle knihy Frances Hogsonové Burnettové. Tenkrát ji Sofie právě četla. Každé léto, když Newmanovi přijeli do San Franciska, se Sofie hned běžela podívat dolů do zahrady, jestli tetiny zahradníci jejich tajné místo neprostříhali nebo nepřetvořili v dokonalé řady květin, které by protínaly celou zahradu. Naštěstí tráva rostla výš a výš, každým rokem keře bujely dle libosti a cestička stále více mizela v nepřehledném porostu.

Byly doby, kdy Sofie s Joshem strávili celé dny u tety v jejich tajné zahradě, ale s přibývajícími léty o ni Josh ztratil zájem. Byla příliš daleko od domu, aby chytil signál pro svůj notebook. Tak se stala tajná zahrada Sofiiným úkrytem před světem, kde se mohla oddávat dennímu snění a kde mohla přemýšlet. A právě nyní potřebovala být sama. Musela si nechat projít hlavou všechno, co se stalo… a potřebovala vymyslet co s Joshem. Jak ho jen dostane zpět? Co pro to musí udělat? „Úplně všechno,“ vydechla nahlas.

Potřebovala přemýšlet o budoucnosti, protože ji začínala děsit, a musela se rozhodnout – a bezpochyby to bude nejdůležitější rozhodnutí jejího života.

Alespoň tady může být sama a nikdo ji v její tajné zahradě nebude rušit, protože o ní nikdo neví.

Sofie prolezla skrz keř a překvapeně se zarazila. Na pařezu seděla teta Ágnes – Tsagaglalal s očima zavřenýma nastavovala tvář odpolednímu slunci.

Stařenčiny šedé oči se otevřely a usmála se. „Co se děje? Myslela sis, že o tomto místě nevím?“

KAPITOLA 47

„Vždy jsem o něm věděla,“ řekla Sofii Tsagaglalal. Mávla na ni rukou. „Pojď, sedni si ke mně.“

Sofie zavrtěla hlavou.

„Prosím,“ naléhala opatrně stařenka. „Vytvořila jsem toto místo zvlášť pro tebe a tvého bratra. Proč myslíš, že jsem nikdy nedovolila zahradníkům je upravit?“

Sofie přešla o kus dál a sedla si na zem u zkroucené jablůňky, o kterou se opřela a nohy natáhla rovně před sebe. „Už nevím, co si mám o tom všem myslet,“ přiznala pravdivě.

Tsagaglalal zůstala klidně sedět s pohledem upřeným na dívku. Ve vzduchu se neslo bzučení včel a vzdálené zvuky ze silnice.

„Přemýšlela jsem,“ začala Sofie, „před týdnem jsem servírovala kávu v kavárně a těšila se na víkend. Josh přišel z knihkupectví na oběd a dali jsme si sendvič a kus třešňového koláče. Telefonovala jsem si s kamarádkou Elou z New Yorku a měla jsem radost, protože se naskytla možnost, že by mohla přijet do San Franciska. Můj největší problém byl, jestli dostanu dost volna, abych s ní mohla být.“ Dívka se podívala na Tsagaglalal. „Byl to jen další obyčejný den. Normální čtvrtek.“

„A teď?“ zašeptala Tsagaglalal.

„Teď o týden později je vše jinak. Hekaté probudila mé schopnosti, naučila jsem se magii živlů, byla jsem ve Francii a Anglii, aniž bychom tam letěli, můj bratr je pryč, a já se bojím, že přijde konec světa.“ Pokusila se zasmát, ale vydala z úst jen vysoký hysterický zvuk.

Tsagaglalal pomalu kývla. „Před týdnem, Sofie, jsi byla malá dívka. Za poslední dny jsi prožila víc, než mnozí zažijí za celý život. Viděla jsi tolik věcí, a ještě víc jsi toho udělala.“

„Víc než bych sama chtěla,“ zamumlala Sofie.

„Vyrostla jsi a dospěla,“ připustila Tsagaglalal, která přešla Sofiino přerušení, jako by se nic nestalo. „Jsi výjimečná mladá žena, Sofie Newmanová. Jsi silná, chytrá a vzdělaná a mocná – opravdu velmi mocná.“

„Přála bych si, abych nebyla,“ podotkla Sofie smutně. Podívala se na své ruce, které klidně ležely v klíně. Položila je na stehna, dlaněmi nahoru, pravou na levou. V záhybech její dlaně se objevily volné nitky stříbrné aury, které se spojily do malé loužičky zářící kapaliny. Kapalina se pak vsákla zpět do kůže a kolem její ruky se objevily stříbrné rukavice. Nejprve vypadaly jako tenké a hladké připomínající nejlepší hedvábí, pak podobné koženým a nakonec kovové s cvoky. Sevřela ruce v pěst několikrát za sebou a rukavice zmizely. Její nehty na chvíli zadržely stříbrnou barvu a působily jako malá vyleštěná zrcátka, ale pak se i ty vrátily do původního stavu.

„Nemůžeš popřít to, co jsi, Sofie. Jsi stříbro. A to znamená, že máš odpovědnost… a také svůj osud. O tvém údělu se rozhodlo již před tisíciletími,“ vysvětlovalaTsagaglalal téměř soucitně. „Sledovala jsem mého manžela, když pracoval s Chronem, který věnoval celý svůj život zkoumání času. Byl to také úkol, který ho zničil, pokřivil a zdeformoval jeho podstatu do stovek různých tvarů. Kvůli tomu se stal jedním z nejodpudivějších tvorů, které jsi kdy mohla vidět… a přece ho můj manžel považoval za přítele, a ani já nepochybuji, že Chronovi záleželo na prospívání, rozvoji a přežití lidské společnosti a celého tohoto světa.“

„Čarodějka ho neměla ráda…“ řekla Sofie, která se otřásla, když v mysli zahlédla Chronovu pravou podobu.

Tsagaglalal kývla. „A on jí opovrhoval za to, co provedla.“

„Co provedla?“ začala Sofie, ale vzpomínky přišly tak rychle, že jejich vlna téměř dívku porazila.

… válečné kladivo roztříštilo křištalovou lebku na malinkaté kousky skla, a pak další rána a další…

… po knihách s kovovou vazbou teče roztavená hmota, bortí se police knihovny a kyselý kouř sžírá vše, co je v dohledu…

… výjimečný létající stroj ze skla a keramiky, krásný a důmyslný, další kruhový, obdélníkový a trojúhelníkový stroj padá dolů z útesu do moře…

Tsagaglalal se nahnula dopředu. „Čarodějka zničila tisícileté znalosti, vědomosti a artefakty všech předcházejících ras: zeměpánů, antiku i archónů – které můj manžel nazýval nadpozemskou moudrostí.“

„Byly příliš nebezpečné,“ okamžitě opáčila Sofie z pohledu čarodějky z Endoru.

„To z tebe mluví čarodějka.“ Výraz ve tváři Tsagaglalal najednou strašně zesmutněl. „Tvůj přítel, nesmrtelný WilIiam Shakespeare jednou napsal

Nic není dobré nebo zlé,

to vše jen v naší hlavě je.“

„To je z Hamleta. Hráli jsme to loni ve škole.“

„Zephaniah věřila, že vědění našich předků je nebezpečné, a proto má být zničeno. Ale neměla pravdu, vědění samo o sobě není nebezpečné,“ trvala na svém Tsagaglalal. „Jen způsob, jak ho kdo použije, může být nebezpečný. Čaroděj čina namyšlenost zničila tisícileté znalosti a tak, když ona sama potřebovala laskavost, donutil ji Chronos draze zaplatit. Možná ji chtěl zabránit, aby zničila něco dalšího, i když tehdy už bylo asi pozdě. Někdy mě napadá, kdybychom měli přístup k tomu vědění, jestli by lidé byli tam, kde teď jsme.“

Sofii se hlavou honily letmé obrazy antické technologie, mihotající se obrysy velkých skleněných měst, rozsáhlé flotily kovových lodí nebo křišťálových létajících strojů na nebi. A pak vše potemnělo a Sofie zahlédla křehké blýskavé město, které pomalu pohltila tavící se hmota, a uprostřed vyrostl děsivý smrtící atomový mrak ve tvaru houby. Zavrtěla hlavou a rychle se zhluboka nadechla. Zamrkala a dychtivě se snažila zahnat znepokojující výjevy. Pomalu se vracely všední zvuky sanfranciského odpoledne – vzdálené lodní houkání, alarm auta, siréna sanitky. „Ne, všechno bychom dávno zničili,“ zamumlala.

„Možná…“ připustila tiše Tsagaglalal. „Zkáza země a smrt každého živého tvora na jejím povrchu byla jedna z možností, o kterých můj manžel a Chronos uvažovali téměř denně. Já jsem tam seděla a dívala se na ně, když zkoumali různé časové roviny a reality, kde hledali ty, ve kterých lidé a svět vydrželi nejdéle. Říkali jim slibné budoucnosti. Kdykoliv našli takovou budoucnost, udělali vše, co bylo v jejich silách, aby měla všechny příležitosti k rozvoji.“

Okolními keři a stromy se prohnal studený solí a smogem prosycený vítr. Listy tiše šustily a Sofie se najednou zachvěla. „A my dva s Joshem jsme byli v jedné z těch slibných budoucností?“

„Byli tam chlapec a děvče. Dvojčata. Zlato a stříbro.“ Tsagaglalal se podívala na Sofii. „Můj manžel dokonce znal vaše jména.“

Sofie se dotkla zelené tabulky zasunutou za pasem svých džínů, která obsahovala její jméno.

Stařenka přikývla. „Věděl o vás hodně, i když ne všechno. Nahlížení skrz spirály času není nikdy přesné. Ale Abrahám s Chronem bez pochyby věděli, že dvojčata budou rozhodující pro přežití lidského pokolení a světa. A určitě věděli i to, že musí dokonalá dvojčata ochránit, zlato a stříbro.“

„Josh ani já nejsme dokonalí,“ rychle namítla Sofie.

„To není nikdo, ale vaše aury jsou naprosto čisté a dokonalé. Věděli jsme, že dvojčata budou potřebovat znalosti a vědomosti, proto Abrahám sepsal Kodex. Knihu, ve které najdeš veškeré vědění světa jen na pár stránkách.“ Tvář stařenky se zkřivila bolestí. „Tehdy se už začal proměňovat. Víš, co je proměna?“

Sofie zavrtěla hlavou, pak ale přikývla, protože její vzpomínky se smíchaly s čarodějčinými. „Je to proces, který dříve či později zasáhne většinu starobylých bytostí a změní je…“ Zarazila se a zuřivě zamrkala při výjevech, které viděla, „…v příšery a monstra.“

„Ne všichni dopadnou zle, ale většina. Některé proměny byly nádherné. Můj muž si myslel, že proměna může být způsobena sluneční radiací, která působí na neskutečně staré buňky.“

„Ale tebe proměna nezasáhla…“

„Já nejsem starobylá bytost,“ řekla prostě Tsagaglalal. „Když Abrahám vytvořil Kodex, zamíchal jeho podstatu, že s ním mohl zacházet pouze člověk. Jen pouhý dotek je pro starobylé bytosti jedovatý. Během věků pak byli z řad lidí vybráni strážci knihy.“

„To byl i tvůj úkol?“ zeptala se Sofie.

„Ne,“ nesouhlasila Tsagaglalal a dívku tím překvapila. „Jiní měli tu čest chránit Knihu. Můj úkol byl chránit smaragdově zelené tabulky, dohlížet na ty se zlatými a stříbrnými aurami a být na konci, až mě budou potřebovat.“

„Tsagaglalal,“ zašeptala Sofie. „Ta, která vidí vše.“

Stařenka přikývla. „Já vidím vše. Abrahám mě učinil nesmrtelnou pomocí zakázané archónské receptury. Měla jsem dohlížet na dvojčata, bránit je a chránit. Navíc dohlížet, bránit a chránit mě byl zase úkol pro mého mladšího bratra, kterému věnoval stejný dar nesmrtelnosti.“

„Tvého bratra…“ vydechla Sofie.

Tsagaglalal kývla. Oči upřela nahoru na nebe. „Spolu jsme žili na zemi více než deset tisíc let a dohlíželi na generaci Newmanů. A je to pěkný rodokmen. Spolu s bratrem jsme vedli prince i žebráky, pány i kmány. Žili jsme téměř ve všech koutech planety a čekali jsme, vždycky jsme čekali…“ Její šedé oči se najednou zalily slzami. „Občas se ve vašem rodě objevil někdo se zlatou aurou, někdy se stříbrnou, dokonce i pár dvojčat, ale dvojice z věštby se nikdy neobjevila. Mysl mého bratra se začala hroutit pod váhou nepřirozeně dlouhého věku.“

„A co Flamelovi? Proč oni hledali dvojčata?“

„To byla chyba, Sofie. Nedorozumění. Možná i trochu domýšlivosti. Jejich úkolem bylo jen chránit knihu. Ale v jednu chvíli uvěřili, že mají najít dvojčata z legendy.“

Sofie se cítila, jako by z jejího těla někdo vysál všechen vzduch. „Takže všechno, čeho se dopustili…, bylo k ničemu.“

Tsagaglalal se přátelsky usmála. „Ne, ne k ničemu. Vše, co udělali, je dovedlo blíž a blíž k tomuto městu, k této době a postupně k vám. Jejich úkolem nebylo najít legendární dvojčata – ale věštba mluvila o tom, že dvojčata najdou. Měli je chránit a zařídit probuzení jejich schopností.“

Sofie si myslela, že jí praskne hlava. Představa, že vše kolem jejího života od chvíle, kdy se narodila, věděl už někdo před deseti tisíci lety, ji děsila. Náhle ji něco napadlo. „A tvůj bratr,“ vyhrkla, „kde je teď?“

„Nejprve jsme kdysi došli do Anglie, když jsme se dozvěděli, že Scathach pomohla na trůn mladíkovi jménem Artuš. Můj bratr ho měl velmi rád, Artuš byl pro něj něco jako syn. Když zemřel… mého bratra to zničilo. Jeho mysl se začala rozpadat a začínal mít problémy odlišit minulost od přítomnosti, realitu od snění. Uvěřil, že se Artuš jednou vrátí a že ho bude potřebovat. Nikdy z Anglie neodjel. Říkal, že tam i zemře.“

„Gilgameš,“ zašeptala Sofie.

„Král Gilgameš,“ přidala Tsagaglalal, „i když tam ho znají pod jiným jménem.“ Po její vrásčité tváři se kutálely slzy jako hrachy a zahradu provoněla vůně jasmínu. „Je dávno ztracen, alespoň pro mne.“

„Ale my jsme ho potkali,“ řekla naléhavě Sofie, která se nahnula dopředu a soucitně chytila tetu za ruku. Její aura zapraskala. „On žije! V Londýně.“ Zamrkala, aby rozptýlila vlastní slzy, které se objevily, když si vzpomněla na otrhaného špinavého bezdomovce s neuvěřitelně modrýma očima. Poprvé ho potkala v taxíku, když si k nim přisedl.

Vůně jasmínu zhořkla. Tsagaglalal promluvila velice smutným a hořkým tónem. „Ale Sofie, já vím, že je stále naživu a že se pohybuje v Londýně. Mám pár přátel, kteří na něj za mě dávají pozor. Starají se, aby nezůstal bez peněz nebo aby nehladověl.“ Nyní už plakala, velké slzy stékaly po bradě dolů do trávy, kde okamžitě během mrknutí oka vyrůstaly drobné jasmínové kvítky. „On si mě ale nepamatuje,“ zašeptala Tsagaglalal. „Ne, to není pravda, pamatuje si mě, ale takovou, jaká jsem byla před deseti tisíci lety, mladou a krásnou. Teď mě nepoznává.“

„Říkal, že si všechno zapisuje,“ podotkla Sofie a setřela ze své tváře stříbrné slzy. „Říkal, že si napíše i o mně, aby si mě zapamatoval.“ Vzpomněla si na starého muže, který jí ukázal tlustý svazek papírků svázaných provázkem. Skládal se z útržků z bloku, z vytržených obalů knih, kousků novin, jídelních lístků i ubrousků, tlustého pergamenu, i tenoučkých lístků z mědi nebo kůry. Všechny ale byly vyřezané nebo vytržené zhruba ve stejné velikosti a popsané miniaturními čmáranicemi a texty.

„Nesmrtelnost je prokletí,“ najednou rozhořčeně řekla Tsagaglalal. „Milovala jsem svého muže, ale jsou chvíle – někdy až příliš často – kdy ho nenávidím za to, co udělal mně a mému bratrovi, a tehdy proklínám jeho jméno.“

„Abrahám mi napsal, že budu proklínat jeho jméno od nynějška navždy,“ podotkla Sofie.

„Jestli měl můj manžel nějakou chybu, bylo to, že vždy mluvil pravdu. A pravda někdy bolí.“

Sofii se zastavil dech v hrudi. Do mysli se jí vkrádaly některé čaroděj činy vzpomínky a týkaly se něčeho důležitého. Soustředila se, aby je vyjasnila. „Proces, který učinil Gilgameše nesmrtelným, se nepovedl. Ale pokud bude nesmrtelnosti zbaven…“ zarazila se.

„Na co sis vzpomněla, dítě – něco, co věděla čarodějka?“

„Ne, na něco, o co požádal Gilgameš Joshe.“

„Co to bylo?“

„Přiměl Joshe, aby mu slíbil, že až bude po všem – a přežijeme-li – vrátíme se s Kodexem do Londýna.“

Stařenka se zamračila, a vrásky se jí na čele ještě prohloubily. „Proč?“

„Gilgameš tvrdil, že na první stránce je jedno kouzlo.“ Snažila se ze všech sil vzpomenout králova přesná slova. „Řekl…, že stál u Abrahámova ramene, když to kouzlo přepisoval do knihy.“

Tsagaglalal přikývla. „Oba s Prométheem stáli vždycky po jeho boku. Zajímalo by mě, co viděl.“

„Magickou formuli, jež daruje nesmrtelnost,“ řekla Sofie. „A když jsme se s Joshem ptali, proč ji potřebuje, když už je nesmrtelný…“

„Aby zvrátil kouzlo,“ odpověděla Tsagaglalal. „To by mohlo fungovat. Pak by se stal znovu smrtelníkem, mohl by získat zpět své vzpomínky a vzpomenout si i na mě,“ vydechla stařenka. „Mohli bychom být znovu lidmi a zemřít v klidu.“

„Znovu lidmi?“ zeptala se Sofie. Najednou si vzpomněla na něco, co stařenka už předtím zmínila. „Ty nejsi starobylá bytost,“ řekla, „ale ani archónka nebo antik. Kdo jsi?“

„Ale Sofie,“ začala Tsagaglalal se smutným úsměvem. „Proč si myslíš, že Kodex byl upravený, aby s ním mohli zacházet jen lidé, a ne starobylé bytosti? Gilgameš a já jsme lidé. Byli jsme první mezi prvními lidmi, které přivedla k životu Prométheova aura v bezejmenném městě na konci světa. První lidé již vymizeli. Zůstali jsme jen já a Gilgameš. A já musím udělat už jen jednu věc,“ dodala stařenka.

Dívka se opírala zády o jablůňku a složila ruce na prsou. Věděla, co se jí teta chystá navrhnout. „A můžu odmítnout?“

„To samozřejmě můžeš,“ řekla Tsagaglalal a Sofii tím překvapila. „Ale když odmítneš, desetitisíce lidí, kteří žili a zemřeli během věků, aby chránili váš rod, zemřeli zbytečně. Všichni, kdo chránili Kodex, předchozí generace dvojčat, starobylé bytosti i bytosti z druhé generace, jež se postavily na stranu lidí – všichni by zemřeli zbytečně.“

„A nastal by konec světa,“ dodala Sofie.

„To také.“

„Viděl tvůj manžel i tohle?“

„Nevím,“ přiznala Tsagaglalal. Oči měla červené, ale už neměla slzy, které by prolila. „Proměna pohlcovala jeho tělo ty poslední dny, měnil se v ryzí zlato. Tehdy už nemohl mluvit. Jsem si jistá, že kdyby nebyla Danu Talis zničena, našel by způsob, jak mi to říct.“ Stařenka se odvrátila od Sofie a její pohled sledoval tlustého bzučícího čmeláka, který poletoval po tajné zahradě. Sedal na trávu tam, kde před chvílí vyrostly jasmínové kvítky a zase zmizely. „Abrahám a Chronos viděli mnoho možných budoucností, každou z nich tvořila konkrétní rozhodnutí. Často nebylo možné sledovat – i přes nejotevřenější mysl – kdo co udělal. Proto je původní věštba tak mlhavá – ‚jeden, který svět zachrání, druhý zničí‘. Nevím, která jsi ty, Sofie.“ Bradou pak ukázala zpět k dómu. „V krabici je ještě jedna tabulka a je pro tvého bratra.“

Sofie překvapením zalapala po dechu.

Tsagaglalal přikývla. „Ano, jednoduše to mohl být Josh, se kterým bych nyní mluvila, zatímco Sofie Newmanová by stála po boku Johna Dee a Darové na Alkatrazu. Ale přijde okamžik, a bude to brzy, kdy se budeš muset rozhodnout. A to rozhodnutí ovlivní budoucnost nejen tohoto světa, ale i ostatních říší.“ Všimla si vyděšené tváře mladé dívky a přejela jí rukou po čele. „Zapomeň na to, co víš – nebo co si myslíš, že víš – a důvěřuj svým instinktům. Poslouchej své srdce. Nevěř nikomu jinému.“

„Ale co Josh. Co bude s ním? Tomu budu moct věřit, nebo ne?“ řekla Sofie naléhavě.

„Poslouchej své srdce,“ zopakovala Tsagaglalal. „Nyní zavři oči a nech mě, abych tě naučila magii posledního živlu – země.“

KAPITOLA 48

Virginie Darová seděla na obrovských schodech na vězeňském dvoře v Alkatrazu a dívala se směrem k městu přes vysoké zdi lemovanými ostnatým drátem. Josh seděl vedle ní.

„Zajímalo by mě, kam se už lotan dostal,“ řekl.

Virginie zavrtěla hlavou. „Těžko říct, ale věř mi, až dorazí k břehu, dozvíme se to. Určitě uslyšíme odtamtud křik.“

„Kde myslíš, že vyleze z moře?“

„Nevím. Je dost velký, ale ne zas moc těžký. Proudy jsou tu velmi silné. Proto také toto místo vybrali jako vězení. Když se někomu povedlo dostat se z cely, nepřežil na cestě ke břehu.“ Ukázala k mostu. „Předpokládám, že proudy zaženou lotana k mostu a pak teprve se přiblíží ke břehu.“

„Způsobí hodně škody, než starobylé bytosti zasáhnou?“ zeptal se Josh.

Darová pokrčila rameny a tím rozvlnila své dlouhé vlasy na zádech. „To záleží na tom, jak dlouho budou čekat.“ Pak se zamračila. „Za dávných časů lidé přivolali starobylé bytostí tím, že se k nim modlili, ale dnes už v ně nikdo nevěří, tak není nikdo, kdo by je přivolal. Proto asi ano, způsobí zřejmě trochu chaosu. Lotan sežere každé maso, které mu přijde do cesty, i když už asi moc neporoste. Také vysaje auru z každé starobylé bytosti, druhé generace nebo nesmrtelného, který se k němu přiblíží. Vždyť jsi viděl, co provedl Billymu.“

Josh se ošil při té vzpomínce a přikývl.

„Kdybys nezasáhl, vysál by ho, až by z něj nic nezbylo. Nicméně,“ pokračovala, „nic to nemění na tom, že lotan má příliš krátký život. Zbývají mu možná tři nebo čtyři hodiny, pokud se bude soustavně živit – pak se začne scvrkávat, až se nakonec vrátí do svého vajíčka.“

Prostranstvím zavál odporný zápach, který úplně přebil čerstvý mořský vzduch.

Virginie úzkostlivě chytila Joshe za paži, protože po dláždění se blížilo bájné stvoření, jehož drápy klapaly po kameni. Přicházela sfinga. Obrovský lev s křídly orla a hlavou krásné ženy. Sfinga se obrátila k Virginii a Joshovi a dlouhý černý jazyk vystřelil z jejích úst a větřil ve vzduchu.

Josh okamžitě položil ruku na meč, který ležel na kamenných schodech před nimi, a Virginie záměrně pomalu přiložila flétnu k ústům.

Sfinga se otočila a beze slova odkráčela pryč.

„Tak,“ pokračovala Virginie, jako by se nic nestalo. „Chtěl by ses naučit magii vzduchu?“

„To bych chtěl.“

„Musím ti říct,“ poznamenala, „že jsem to nikdy předtím nedělala. Ale viděla jsem to.“

„A jak to dopadlo?“

„No šlo to dobře… většinou.“

Josh se na ni rychle podíval.

„Viděla jsem jednoho nesmrtelného – mohl to být Saint-Germain, jak učil dalšího nesmrtelného magii ohně,“ zastavila se a zavrtěla hlavou.

„Co se stalo?“

„Řekněme, že došlo k malé nehodě.“

„Saint-Germain zasvětil Sofii do magie ohně,“ řekl Josh.

„A ona nezačala hořet?“

„Ne.“

„Tak se očividně zdokonalil. A kdo učil tebe?“

„Prométheus.“

„Působivé,“ přiznala Virginie. Vykasala si rukávy a zvedla flétnu. „Teď, než začneme, vím, že se používá určité souvětí při zasvěcování nových studentů do magie živlů. Je to o tom, jak je jeden silnější než druhý – ale obávám se, že ta konkrétní slova neznám, a stejně jim ani nevěřím. Co ale musíš mít na paměti, je, že lhostejno kdo tě učil, magie živlu je tak silná, jak silná je tvá vůle a tvá aura. Ty nejsilnější city, jako je láska, nenávist nebo strach, samozřejmě umocňují každé kouzlo. Ale buď opatrný, protože tytéž emoce, které kolují tvým tělem, mohou také strávit tvou auru. A když přijdeš o svou auru, je po tobě!“ Najednou tleskla a zvuk vyplašil racky, kteří vzlétli do vzduchu. „Nyní se podívej nahoru na oblohu,“ přikázala.

Josh se zaklonil, opřel se o lokty o schody za sebou a podíval se na odpolední oblohu.

„Co vidíš?“

„Mraky. Ptáky. Stopu po letadle.“

„Vyber si jeden mrak, jakýkoliv…“ řekla a její slova se nesla skrz flétnu za tichého pískavého zvuku.

Josh si vybral mrak, který podle něj vypadal jako tvář… nebo pes… nebo psí hlava…

„Kouzla a magie mají svou podstatu v představivosti,“ pokračovala Virginie, slova zpěvně stoupala a klesala podle melodie flétny. Ve vzduchu Josh cítil šalvěj. „Setkal jsi se někdy s Albertem Einsteinem?… Ne, samozřejmě, že ne. Jsi příliš mladý. Byl to výjimečný muž a byli jsme dobří přátelé po celý jeho život. Věděl, kdo jsem, a jednou mi dokonce přiznal, že mé vyprávění o nesmrtelnosti a jiných světech ho inspirovalo v bádání o čase a relativitě.“

„Patřil vždycky mezi mé vzory,“ řekl Josh.

„Pak budeš znát jeho myšlenku, že představivost je daleko důležitější než vědění. Protože vědění je omezené na to, co nyní víme a čemu rozumíme, kdežto fantazie obsáhne celý svět a vše, co kdo kdy bude vědět a čemu bude rozumět.“ Zasmála se do flétny a vyšel nádherný zvuk. „Nabídla jsem mu, že najdu někoho, kdo ho učiní nesmrtelným, ale neměl o to zájem.“ Virginiina hudba se změnila, zvážněla a připomínala bouři na moři. „Podívej se na ten mrak a řekni mi, co vidíš.“

Mrak se zavlnil a změnil tvar. „Námořní člun,“ vydechl Josh.

Melodie se zvedla a klesla a mohutněla.

„A přelévají ho vlny…“

Hudba přestala hrát.

„Je pryč,“ podivil se Josh. Sledoval, jak se mrak vlní a kroutí, a pak najednou zmizel.

„Ale to není moje práce,“ poznamenala Virginie. „To jsi udělal ty. Hudba jen zasela semínka obrazů ve tvé hlavě a ty jsi uviděl loď v bouři, a pak tak představa přehlušila všechno okolo, a když hudba přestala hrát, představil sis, že loďka ztroskotala.“ Dřevěnou flétnou ukázala znovu na nebe. „Vidíš ten oblak?“

Josh kývl na souhlas.

„Sleduj ho,“ řekla Virginie. Přitiskla flétnu ke rtům a hrála táhlou pomalou melodii.

„Nic se nestalo.“

„Ještě ne,“ řekla Virginie. „Ale opět to není má vina, ale tvoje.“ Josh si vybavil melodické tóny, které přivolaly jeho vzpomínky na úryvky písniček, jež slyšel kdysi v minulosti, části rozhovorů z filmů a televize, jež viděl. Zvuk ho obklopil jako příjemný závoj a cítil, že je příjemně unavený – oční víčka mu těžkla pod vidinou spánku. „Podívej se na ten mrak znovu.“

„Jsem ospalý,“ zamumlal Josh.

„Podívej se,“ přikázala Virginie.

Oblak se vlnil a kroutil a Josh si uvědomil, že na sebe bere podobu jeho vzpomínek a myšlenek, které před chvílí viděl – tváře filmových hvězd, zpěváků nebo postav z her, které kdy hrál.

„To vytváříš ty,“ vydechla Virginie. „Nyní se soustřeď. Mysli na něco, co nenávidíš…“

Mrak se najednou rozrostl a ztmavl a pak spadl z nebe – ve tvaru dlouhé kroutící se krajty.

Josh vykřikl a had zmizel.

„Znovu,“ rozkázala Virginie. „Něco, co máš rád.“ Hudba opět omamně hrála.

Josh se pokoušel vytvarovat v mraku sestřinu tvář, ale nemohl si ji přesně vybavit, a tak oblak skončil jen jako koule. Znovu se soustředil na oblak a proměnil ho v pomeranč, který následně změnil do zlatého míče, a z něj se postupně stala stránka pokrytá drobným měnícím se písmem podobným klínovému…

„Velmi dobře,“ pochválila ho Virginie. „Teď se podívej přes dvůr.“

Josh se zpříma posadil a podíval se na zeď na druhé straně rozlehlého prostranství.

„Je špinavá až běda,“ poznamenala Virginie. Zhluboka se nadechla a vzduchem se nesl naraz větru, který zvedl prach ze země. „Mysli na něco,“ nařídila.

„Na co?“

„Hada,“ navrhla.

„Nesnáším hady.“

„Tak bys měl být schopný si je jasně představit. Vždy je jednodušší si zřetelně vybavit to, čeho se obáváme, proto v nás přetrvává strach ze tmy.“

Josh se zadíval na točící se vír prachu, který se hned začal mísit. Nejprve z něj vytvořil tlustý provaz, který se zkroutil do černočervené užovky proužkované. Josh si ji pamatoval ze sanfranciské zoo. Hned se pak had rozplynul do tvaru vyhynulého zvířete a strom, který byl ve znaku zoo.

„Musíš udržet pozornost,“ poradila přísně Virginie. „Nejprve vytvoříš hada, pak si vzpomeneš, kde jsi ho viděl, proto se ti obraz změnil.“

Josh přikývl. Snažil se soustředit. Potřeboval se soustředit. Logo se měnilo zpět do podoby hada. Představil si ho, jak žere svůj vlastí ocas a vír prachu na dvorku se zformoval do dokonalého kruhu.

„Působivé,“ řekla Virginie. „A nyní ti prozradím největší tajemství magie vzduchu. Vsadila bych se, že je čarodějka z Endoru tvou sestru rozhodně nenaučila.“ Usmála se a pokračovala: „A neříkej doktorovi, že to víš.“

„Proč ne?“ zeptal se Josh.

Virginie se natáhla a poklepala na Joshovu hruď, kde zašustil papír. „Všichni máme svá tajemství, Joshi.“

Josh přitiskl ruku na triko a užasle na mladou ženu zíral. Pod trikem schovával v látkovém pytlíku na krku dvě poslední stránky z Kodexu. Začal panikařit a přemýšlel, jestli už o tom Dee ví, ale pak se trochu uklidnil, že mu to Darová ještě nemusela říct. „Jak dlouho o tom víte?“ zeptal se.

„Už nějakou dobu.“

„A vy jste to neřekla Johnovi Dee?“

„Jsem si jistá, že jsi měl dobré důvody, proč jsi mu to neprozradil. A také jsem si jistá, že mu to sdělíš, až nadejde čas.“

Josh znovu přikývl. Stále vlastně pořádně nevěděl, proč čarodějovi nepřiznal, že u sebe má ty chybějící stránky Kodexu. Věděl jen, že zatím na to není připravený. A nyní mu vrtalo hlavou, proč mu to neřekla Virginie.

„Zavři oči,“ přikázala Virginie.

Josh silou sevřel víčka. Melodie se změnila, byla nyní jemnější, klidnější, jako vítr, který zlehka pročesává koruny stromů za letního dne.

„Asi víš, jak mocný element vzduch může být,“ pokračovala Virginie. „Dost silný na to, aby zničil budovy. Určitě jsi viděl hurikány, jak se prohnaly městy a jak tornáda rozervala velké aglomerace. To je síla větru. Slyšel jsi i o mrakodrapech, které se sesuly k zemi ve vlnách, které připomínaly domino. Nepochybně jsi i používal stlačený vzduch v náplních, abys vyčistil počítačovou klávesnici.“

Josh měl stále zavřené oči, ale přikývl.

„Mluvíme o tlaku vzduchu.“ Hlas Virginie najednou zněl jako z dálky, jako by se od něj vzdalovala. „A když dokážeš ovládat a tvarovat vzduch a jeho tlak… pak Joshi, dokážeš cokoliv. Otevři oči.“

Josh se otočil k Virginii, ale ta zmizela. Pak se vyškrábal na nohy a podíval se nahoru do nebe. To, co viděl, mu vyrazilo dech. Virginie Darová se houpala pár metrů nad zemí. Jako vějíř se za ní rozprostřely její dlouhé vlasy a ruce měla do široka rozpažené.

„Tlak vzduchu, Joshi. Představila jsem si pod sebou kapsu stlačeného vzduchu.“

„Dokážu to také? Můžu létat?“

„Chce to cvik a hodně trénovat,“ řekla a pomalu se snesla dolů na dvorek. „Nejdřív se lehce vznášet, potom létat. Ale ano, časem to dokážeš. Nyní zbývá už jen jedna věc, kterou pro tebe můžu udělat: potřebuješ spouštěč.“

„To vím, co je – Flamel a Sofie je mají vytetované na zápěstí.“ Zvedl svou levou ruku a roztáhl prsty. Na dlani měl vypálený aztécký sluneční kámen s tváří uprostřed. „Tohle mám od Prométhea.“

„Nemusíme se uchylovat k něčemu tak otřepanému.“ Poklepala flétnou na bradu. „Viděl jsi Blízká setkání třetího druhu?“

„Jasně – dávají to každý rok na Vánoce. Táta to má taky na DVD.“

„Myslela jsem si to. Vybavíš si melodii, kterou hrají na konci?“

„Když komunikují s lodí?“ Našpulil rty a zapískal nezaměnitelné tóny.

„Přesně tak,“ řekla Virginie, a předstírala, že je hraje na flétnu. Josh se zachvěl, protože jeho tělem pronikl závan mrazivého vzduchu provoněný šalvěji. „To je tvůj spouštěč. Odteď kdykoliv budeš potřebovat magii vzduchu, si jen lehce zapískej.“

Josh se rozhlédl po dvoře a zapískal pět typických tónů. Vyhozená plechovka od vody se najednou roztočila ve vzduchu a vrhla se proti kamenné zdi. „To je tak… hustý!“

„A nezapomeň, nejprve se musíš naučit vznášet, až pak létat.“

Josh se usmál. Byl v pokušení ihned vytvořit vzduchový polštář pod svýma nohama.

„A ještě jedna rada – zkus to nejdřív vsedě. Když budeš sedět na koberci nebo kusu hadru, zkus si představit vzduchový polštář pod ním, budeš mít něco jako vznášedlo,“ usmála se na něj. „Odkud myslíš, že se vzaly historky o létajících kobercích?“

Najednou se z vězeňského bloku ozval vysoko posazený řev, při kterém téměř tuhla krev v žilách.

„Dee,“ připomněla Virginie. Její bezstarostný úsměv zmizel, a než Josh stihl jakkoliv zareagovat, už pospíchala ke schodům.

Josh sebral Klarent a vydal se za ní. Meč přitom blikal a zářil mu v rukách.

KAPITOLA 49

Rukma vimana bzučela výjimečně krásnou krajinou. Rozsáhlé lesy se táhly, kam jen oko dohlédlo. Řeky se kroutily a vlnily mezi stromy, ústily v obrovská jezera tak čistá, že bylo vidět hluboko pod hladinu.

Letěli nad obrovskými stády mamutů, viděli šavlozubé tygry, kteří číhali ve vysoké trávě. Obrovští černí i hnědí medvědi se stavěli na zadní, když létající talíř letěl kolem, a hejno pterosaurů se rozptýlilo, když se stroj jen přiblížil.

„Opravdu kouzelná země,“ řekl William Shakespeare Palamédovi. „Myslím, že bych měl přepsat Sen noci svatojánské.“

Saracénský rytíř přikývl, ale pak obrátil přítele k zadním otvorům, které sloužily jako střílny. „I když ani tento svět není bez vady,“ zamumlal a ukázal na nebe za nimi.

„Máme společnost,“ oznámila Scathach, která se odvrátila od okna. „A je jich hodně.“

„Já vím,“ řekl Prométheus. Obrovský rusovlasý válečník ukázal na skleněnou obrazovku, která stála na podlaze přímo před ním. Tančila na ní spousta červených teček.

Palamédes se rozhlédl po létajícím stroji. „Tohle je přece válečná loď. Kde jsou zbraně?“

Starobylá bytost se zasmála a v obličeji zazářily bílé zuby, které kontrastovaly s rusým plnovousem. „No, jsou tu zbraně, a je jich hodně…“

„Bojím se, že přijde nějaké ‚ale‘,“ zamumlal Shakespeare.

„…ale nefungují,“ pokračoval Prométheus. „Tyhle stroje jsou letité. Nikdo, ani Abrahám, neví, jak je opravit. Většina z nich stěží létá a obvykle jeden nebo dva denně spadnou.“ Pak ukázal palcem na sedadlo vedle něj, kde ležela zabalená hromada. „Možná se budete chtít znovu ozbrojit. Dovolil jsem si pro vás od anubů získat zpět vaše zbraně.“

„Ano, teprve teď jsem zase spokojená,“ řekla Scathach, která už zasouvala meče na jejich místo na zádech.

Saint-Germain a Johanka seděli u sebe, hlavami se dotýkali a dívali se každý jedním otvorem ven. „Rychle se blíží,“ oznámila Francouzka. „Je jich tolik, že se nedají ani spočítat.“

„Naší útěchou může být fakt, že většina z nich nemá funkční zbraně stejně jako my,“ uklidňoval je Prométheus.

Palamédes se podíval na Scathach. „Když říkáte většina…“ začal.

„Ano, některé budou střílet,“ vysvětlil rusovlasý bojovník.

„Pozor!“ vykřikl Saint-Germain. „Dvě už vystřelily.“

„Sedněte si a připoutejte se,“ přikázal Prométheus. Všichni se za něj posadili a Prométheus dodal: „Jsme moc pomalí, abychom jim unikli, a ty malé stroje rozhodně lépe manévrují.“

„Máte také nějakou dobrou zprávu?“ podotkla Scathach.

„Mám, jsem nejlepší pilot na Danu Talis,“ oznámila starobylá bytost.

Scathach se usmála. „Kdyby to řekl někdo jiný, podezírala bych ho, že se vychloubá, ale ne ty, strýčku.“

Prométheus rychle mrknul na válečnici. „Kolikrát ti to mám říkat – já nejsem tvůj strýc.“

„Ne, zatím ještě ne,“ zamumlala si pro sebe Scatty.

„Všichni připoutáni?“ zeptal se Prométheus a vzápětí vyletěl s vimanou kolmo do vzduchu, aniž počkal na odpověď, pak stroj otočil – země byla nahoře a nebe dole. Po chvíli stroj narovnal a vše vypadalo zase jako dřív.

„Asi budu zvracet,“ zamumlala Scatty.

„To by nebylo příjemné,“ podotkl Shakespeare. „Zvlášť když sedím přímo vedle tebe.“

Johanka se natáhla a položila dlaň na ruku své přítelkyně. „Soustřeď se na něco jiného,“ řekla francouzsky.

„Jako na co?“ Scathach přitiskla ruku na ústa a ztěžka polkla.

Johanka ukázala dopředu.

Scatty se před sebe podívala a okamžitě ji veškerá nevolnost přešla. Před nimi se ve vzduchu houpala nejméně stovka viman. Většinu tvořily malé stroje, se kterými se potkali již dříve, ale ostatní dosahovaly velkých obdélníkových tvarů a Scatty zahlédla i dvě další válečné vimany.

Prométheus ale letěl přímo na ně.

William Shakespeare se ošil v sedadle. „Ehm, nikdy jsem nebyl válečník a o bojové taktice toho vím pramálo, ale neměli bychom letět spíš opačným směrem?“ Už byli tak blízko, že viděli anuby s vytřeštěnýma očima v nejbližší vimaně.

„Poletíme,“ řekl Prométheus. „Jakmile vybuchnou ty střely.“

„Jaké střely?“ zeptal se básník.

„Ty dvě, které máme v patách.“ Prométheus zvedl řídicí páku a stroj začal okamžitě stoupat kolmo nahoru a pak se vydal zpět na druhou stranu, přičemž země a nebe se míhaly z jedné i z druhé strany. Scathach úpěla.

Dvě střely, které je pronásledovaly, prosvištěly kolem stroje a narazily přímo do dvou nejbližších viman, které vybuchly v ohnivé koule. Plameny sežehly i okolní lodi a další narážely do sebe jedna o druhou.

„Sedm zničeno,“ nahlásil Palamédes, jenž se opět proměnil ve válečníka, který hlásí úspěchy z vojenského tažení svému veliteli.

„Zbývá devadesát tři,“ dokončil hrabě, který mrkl na svou ženu. Johanka se nahnula a chytila ruku svého manžela. Obrátila ji a poklepala na zadní stranu zápěstí, kde mě vytetovaný tucet malinkatých motýlků. Zvedla tázavě obočí tenké jako čárka tužkou.

„Mám návrh,“ zvolal Saint-Germain. „Jsem pánem ohně. Proč prostě neotevřeme dveře, a já přivolám pár blesků na pomoc.“

Prométheus se usmál. „Zkus to,“ řekl. „Zkus aktivovat svou auru.“

Saint-Germain luskl prsty. Jeho oblíbený zábavný trik na večírcích byl, že nechal hořet svůj ukazováček. Ale nyní se nic nestalo. Promnul motýlkový spouštěč na zápěstí a zkusil to znovu. Zpod jeho nehtů ale jen vyšel chomáček černého kouře.

„Ať už drží vimany ve vzduchu cokoliv, ruší to sílu aury,“ vysvětlil Prométheus. „Abrahám vlastně věří, že létají na kapičku pilotovy aury.“

„Takže nemůžeme použít své aury,“ zopakoval Saint-Germain, „nemáme zbraně a nejsme dost rychlí, abychom jim zmizeli. Co nám tedy zbývá?“

„Zkusíme je zmást a uletět.“

Rukma vimana se najednou vrhla dolů k zemi. Palamédes se Saint-Germainem vyjekli, zatímco Shakespeare a Scathach naplno vykřikli. Jen Johanka udržela klidnou mysl i tvář.

Deset menších lodí se oddělilo od flotily a vydalo se za nimi dolů.

Prométheus letěl s létajícím talířem nízko, bzučel nad zemí, že téměř stínal květiny a trávu. Jedna vimana se k nim přiblížila natolik, že zahlédli uvnitř anuba, který připravoval zbraně. Prométheus mírně vystoupal nad stromy. Zamířil na mladý stromek, ale na poslední chvíli prudce zvedl čumák, takže stromek se nezlomil, ale jen ohnul. Pak se samozřejmě zase prudce narovnal a zasáhl pronásledující vimanu. Zmatený šakalí bojovník přišel o kontrolu nad strojem. Loď poskočila a zaryla se do země.

„Další zničená,“ řekl Palamédes.

„Pěkná práce,“ souhlasil hrabě, „jen to zřejmě nepůjde zopakovat.“

Dalších devět lodí se rychle blížilo.

„Otevřely kupole,“ hlásil Saint-Germain. „Vytahují něco jako pušky na střechu.“

„To budou tonbogiri,“ řekl Prométheus, který okamžitě zatočil doleva, pak hned doprava, právě ve chvíli, kdy dvě zbraně vystřelily. „Říká se jim také řezačky.“ Zaskřípěl kov na válečné lodi a následovala velká rána. Blízko Scatty se objevila díra, kterou dovnitř pronikl pokřivený balónek a skutálel se k nohám upírky. „Nesahej na to,“ varoval ji Prométheus dříve, než se stačila ohnout. „Ty koule jsou strašně ostré. Když ji vezmeš do ruky, prořízne se masem na druhou stranu, než řekneš švec.“

Starobylá bytost sletěla s talířem nad jezero a ponořila jej do vody. Vystříkl gejzír studené vody a zasáhl otevřený poklop nejbližší vimany. Překvapený pilot utekl od ovládacího panelu. Stroj poskakoval před druhou lodí právě ve chvíli, kdy šakalí bojovník vystřelil. Tonbogiriová koule proletěla vimanou v místě ovládacího panelu a poslala létající talíř do jezera.

„Už jen devadesát dva,“ oznámil saracénský rytíř.

Prométheus vystřihl dokonalý oblouk ve vodě a efektně rozčeřil vodu. Vedle nich se objevila další malá vimana, ve které bojovník se šakalí hlavou vypustil další kouli. Prométheus vypnul motor a rukma vimana spadla dolů jako kámen. Když dopadla nad hladinu, opět vystříkla voda a tentokrát vytvořila mohutný oblak pěny a bublin. Dovnitř se okamžitě dostávala voda, prosakovala kolem oken a dveří a proudila dírou, která zbyla po tonbogiriové kouli. Starobylá bytost nespokojeně zasyčela. „Tohle jsem nikdy nezkoušel. Tyto stroje většinou létají ve vzduchu,“ zamumlal.

O střechu zarachotil kovový zvuk a všichni zvedli hlavy. Viděli nad sebou stín kruhové vimany, ke které se připojila další a další. Do vody začaly padat tonbogiriové koule jedna za druhou, za nimi se brázdila stopa bublinek. Jejich rychlost však voda znatelně zpomalila. Pomalu se kroutily ve spirálách dolů, některé dokonce dopadly s lehkým žuchnutím na střechu obrovského stroje, jiné jej minuly a vydaly se na cestu do neznámých hlubin jezera.

Najednou uslyšeli prasknutí a zespodu pronikla do podlahy část panelu. Ledová voda se rozlila kolem Johančiných nohou. „Nabíráme vodu!“

„Musíme nahoru!“ vykřikl saracénský rytíř. „Potřebujeme se dostat nad hladinu, než na to budeme příliš těžcí.“

„Ještě chvilku,“ řekl Prométheus. Ukázal na obrazovku u jeho nohou, kde se rychle blížily dva červené puntíky.

„Jak se dostali za nás?“ zeptal se Saint-Germain.

„Ne za nás, ale pod nás,“ opravil ho Prométheus. „A nedostali. Vzbudili jsme něco z hlubin vod jezera.“

„To jsi udělal schválně,“ obvinila Scathach starobylou bytost, „to proto jsi rozvířil vodu.“

„Ať je to, co je to, blíží se to rychle… velmi rychle…“ ukázal Palamédes na obrazovku. „A je jich víc.“

„Tam venku ve vodě něco je – hýbe se to,“ naléhavě pronesl Saint-Germain. „Něco…“ zarazil se a chvíli nebyl schopen slova. „Velkého… zubatého… s hromadou zubů.“

Prométheus sáhl na ovládací panel a rukma se pohnula nahoru. Vyletěla z vody s dvěma obrovskými tvory podobnými žralokům v patách. První narazil do dvou kruhových viman, až se roztočily a skončily ve vodě, a druhý se zakousl do třetí. Téměř ji rozkouši vedví a stáhl ji dolů do hlubin.

Nad hladinu se vynořili další tři jezerní tvorové se skřípajícími zuby. „Žraloci,“ podivila se Scathach.

„Megalodoni,“ oznámil Prométheus a letěl s rukmou vimanou výš a výš, a z děr sršely proudy vody.

„Měli nejméně devět metrů!“ řekla Scathach s údivem.

„Já vím,“ odpověděla starobylá bytost. „Musela to být ještě mláďata.“

KAPITOLA 50

„Jsou tací, kteří ti řeknou,“ začala Tsagaglalal, „že magie ohně nebo vody nebo dokonce vzduchu je nejmocnější ze všech. Někteří nebudou souhlasit – a řekli by, že magie země všechny převýší. Ale nikdo z nich nemá pravdu.“

Sofie seděla klidně zády opřená o jablůňku s rukama položenýma v trávě.

Tsagaglalal si povzdechla. „Vlastně,“ pokračovala, „myslím, že všechny magie živlů jsou si rovny. Životní zkušenosti mě naučily věřit, že mají stejnou moc.“

„Ale živly,“ namítla Sofie, „vzduch, voda, oheň a země přece nejsou stejné.“

Tsagaglalal přikývla. „Ale stejná síla je ovládá. Energie, kterou vynaložíš, aby ovládla oheň, je stejná jako ta na ovládnutí vody nebo vzduchu.“ Poklepala na zem. „Anebo země. Ta síla pochází z tebe a je to síla tvé aury.“

Zahradou se začala nést pronikavá sladká vůně jasmínu a Tsagaglalal pohladila dlaní zem. Pod rukou jí vyrostly jasně barevné drobné kvítky. „A teď mi řekni, byla to magie země?“ zeptala se.

Sofie si nebyla zcela jistá, ale přikývla. „Ano…“

Tsagaglalal se usmála. „Víš to jistě? Proč ne třeba vodní magie? Rostliny přece potřebují k životu vodu. Nebo možná magie vzduchu – potřebují i kyslík, nebo ne?“

„A oheň?“ zeptala se s lehkým úsměvem Sofie.

„Copak nepotřebují teplo, aby vyrostly?“ řekla Tsagaglalal.

„To nechápu. Co je tedy magie země? Chceš říct, že nic takového neexistuje?“

„Ne. Chci říct, že nelze oddělovat jednotlivé magie živlů. Neexistují samy o sobě. Není magie země, ohně, vody nebo vzduchu. Navíc proč bychom se měli zastavit jen u tohoto dělení? Proč ne třeba magie dřeva, hedvábí, rybí magie?“

Sofie hleděla na Tsagaglalal stále dosti nechápavě.

„Řeknu ti tajemství, které mi odhalil kdysi dávno můj manžel.“ Stařenka se nahnula blíž a zahalila Sofii do sladké vůně své aury. „Není magie jako taková. Je to jen slovo. Pošetile hloupé, směšné a ohrané. Je jenom aura… nebo Číňané pro ni mají lepší výraz: qi. Životní síla. Energie. Je to energie, která proudí tvým tělem. Můžeš ji formovat, skládat, směrovat.“ Utrhla stéblo trávy a držela jej mezi palcem a ukazováčkem. „Co vidíš?“ zeptala se.

„Stéblo trávy.“

„Co ještě?“

„Je… zelené,“ odpověděla nesměle Sofie.

„Podívej se znovu. Hlouběji, o hodně hlouběji,“ přikázala Tsagaglalal.

Sofie se zahleděla na stéblo trávy, které se lehce vlnilo ve vlahém vánku. Všimla si slabého vzoru vespod, pak hnědnoucího špičatého konce…

„Použij svou auru, Sofie. Podívej se pozorně na to stéblo.“

Sofie uvolnila auru, aby obalila její ukazováček jako část stříbrné rukavice.

„Podívej se dovnitř,“ naléhala Tsagaglalal. „Nech se tím pohltit.“

Sofie se dotkla trávy… a pak to uviděla…

… strukturu stébla, která se zvětšila a rozkládala se jako celá zahrada… vrchní vrstva se loupala jako banán a odhalovala vlákna a spoje pod ní… pak se i ty rozplynuly a objevily se buňky a molekuly… a za nimi jednotlivé atomy…

Najednou si připadala, jako když padá, ale nebyla si jistá, jestli dolů nebo nahoru. Letěla vzhůru do vesmíru nebo padala do hlubin…

… do světa protonů velikosti planet… a světa neutronů a elektronů, které kroužily jako měsíce… a ještě menších kvarků a leptonů, které létají kolem jako komety…

„Nemůžu tě naučit magii země,“ řekla Tsagaglalal. Její hlas byl velmi vzdálený, ale najednou Sofii něco táhlo blíž za jeho zvukem, viděla znovu všechno v obráceném pořadí, titěrné se měnilo na nepatrné, to pak na malé… až se nakonec dívala znovu na stéblo trávy. Na chvíli se zdálo, že je velké jako mrakodrap, pak ho ale Tsagaglalal odtáhla od dívčiny tváře a vrátilo se do své obvyklé velikosti.

„Viděla jsi, co nás všechny tvoří. Dokonce i já, kterou stvořili z hlíny, probuzena k životu Prométheovou aurou mám v sobě stejnou strukturu.“

Sofii se točila hlava, a proto ruce přitiskla ke spánkům. Právě když už si myslela, že ji nic nepřekvapí, znovu ji zasáhlo něco nového, a už toho prostě bylo moc.

„Pokud budeš chtít použít magii vody, stačí ve své mysli zformovat atomy vodíku a kyslíku a pak jim vnutit svou vůli.“ Tsagaglalal se nahnula blíž a chytila Sofii za ruku. „Magie není nic jiného než fantazie. Podívej se na zem,“ nařídila.

Sofie pomalu sklonila hlavu a zahleděla se dolů na zem, k nohám.

„Představ si trávu pokrytou modrými kvítky…“

Sofie začala vrtět hlavou, ale Tsagaglalal pevně stiskla její prsty, až to zabolelo. „Udělej to!“

Dívka zápasila se svou vlastní fantazií, aby si v mysli vybavila modré květy.

Najednou se objevily dva modré zvonky.

„Výborně,“ pochválila ji Tsagaglalal. „Teď znovu. Představ si je jasněji. Soustřeď se. A přiveď je k životu.“

Sofie se soustředila, co jí síly stačily. Věděla, jak vypadají luční zvonky. Zřetelně je viděla ve své mysli.

„Nyní si představ, jak se tráva mění ve zvonky. Musíš to vidět zřetelně ve své mysli… přinuť ji změnit se… věřže je to možné. Chce to jen věřit, Sofie Newmanová. Potřebuješ uvěřit, závisí na tom tvůj život.“

Sofie přikývla. Nyní už věřila, že trávu dokáže pokrýt modrými kvítky.

A když konečně otevřela oči, tráva byla posetá modrými zvonky.

Tsagaglalal nadšeně zatleskala. „Vidíš? Jen musíš uvěřit.“

„A o tom je magie země?“ zeptala se Sofie.

„To je tajemství veškeré magie. Záleží na tvé fantazii, pokud si to dokážeš jasně představit a síla tvé aury, tvého qi, je dost silná, pak dokážeš všechno.“

Tsagaglalal se pokusila postavit. Sofie rychle vyskočila a stařence lehce pomohla.

„Tak a teď utíkej zpátky do domu, a převleč se. Vezmi si džíny a boty na túru. A raději něco teplého.“

„Proč? Někam vyrážíme?“

„Ano, za tvým bratrem,“ oznámila Tsagaglalal.

Sofie si nedokázala představit lepší zprávu. Políbila tetu na tvář a vyběhla přes zahradu směrem k domu.

„Ale obávám se, že to shledání nebude šťastné,“ zamumlala stařenka.

KAPITOLA 51

Prométheus ukázal přímo před létající stroj k vysoké křišťálové věži, která vystupovala z moře. „Tam letíme.“

Palamédes se otočil, aby se podíval na flotilu viman, které je pronásledovaly. Nepřátelské létající lodi si už dávaly pozor a držely se zpátky od té doby, kdy tři z jejich řad padly za oběť pravěkým žralokům. Očividně jim stačilo sledovat, kam rukma vimana míří.

„Věž je pod palbou,“ oznámila Scathach, která se nahnula ve svém sedadle, aby získala lepší výhled.

Velká trojúhelníková rukma vimana se vznášela nad věží. Ze stroje se svinula lana, jež spadala na plošinu poblíž vrcholku věže. Nahoře stál jediný bojovník s mečem a bojovou sekyrou, a bránil otevřené dveře proti tuctu vyjících anubů, kteří na něj útočili kopími se zubatými hroty a tradičními kopeši. Kolem něj se shluklo nejméně deset anubů, a při každém dalším náporu úderů dokázal bojovník poslat další a další útočníky do vody pod nimi. Zatímco na zbraních se leskla krev nepřítele, bojovníkova šedá zbroj byla pokryta jeho vlastní krví. Jeden anubův poskok se objevil u dveří do válečné lodi a vystřelil tonbogiriovou kouli na válečnici. Skrčila se a kovová koule po dopadu na válečnou loď zapraskala a zajiskřila, a v místě, kde předtím Scatty stála, se objevily hluboké bílé praskliny.

„Teda. To je ale válečník,“ řekl s obdivem Palamédes.

„Není nad něj,“ souhlasil Prométheus. „Počkej, příteli,“ řekl tiše, „už letíme.“

Obrovský šakalí útočník s velkým zahnutým mečem se napřáhl a zasáhl bojovníka z jedné strany do hlavy. Jeho helma se rozpůlila a vymrštila se do vzduchu.

Chvíli trvalo než si nesmrtelní ve válečné létající lodi uvědomili, kdo je ten osamocený bojovník. Vždy ho znali jen pouze jako starého otrhaného vagabunda, který se ztratil ve svých vzpomínkách. Tady ovšem stál v plné síle v době své největší slávy – král Gilgameš, jehož smích se zlověstně nesl vzduchem. Se zakrvácenými ústy bojoval proti neskutečné přesile. Hučící válečná vimana chrlila další a další šakalí bojovníky.

Scathach se uvolnila s pásů a vyskočila ze sedadla. „Dostaň nás rychle dolů!“

„Dělám, co můžu,“ zamumlal Prométheus.

Za nimi se přibližovala flotila viman, které je pronásledovaly.

„Naleť tak blízko, jak to půjde, a já skočím dolů,“ řekla Scatty a vytáhla z pouzder na zádech dva krátké meče.

„To je hloupost,“ namítl saracénský rytíř. Ukázal na hučící rukmu vimanu. „Když se dostaneme na ni, použijeme jejich lana, a pak dolů.“

Shakespeare si odepnul pásy. „Já nejsem válečník,“ pronesl k Prométheovi. „Ale ty jsi. Ukaž mi, co mám dělat, abych udržel tento zvláštní kočár ve vzduchu, a já se o to pokusím.“

Prométheus vmanévroval jejich rukmu vimanu téměř nad tu druhou, která bzučela nad křišťálovou věží. Ještě než zaujal tu správnou pozici, Scathach otevřela dveře a vyskočila dolů na druhou loď, která byla přinejmenším tři metry daleko. Dopadla tvrdě a sbalila tělo v mrštném kotoulu, aby skončila opět na nohách. Šakalí ostřelovač vykoukl z otvoru ven, protože uslyšel podivný zvuk. Scathach ho chytila za krk, zvedla ho do vzduchu a vyhodila ven. Jeho křik se pak ozýval po celou dobu, co padal do moře.

„Všichni zřejmě nejsou němí,“ povzdechla si.

Chytila se jednoho houpajícího se lana, omotala paži a nohu kolem a slanila dolů na plošinu doprostřed překvapených anubů.

„Jsem Scathach!“ zaječela a její meče se jen míhaly, přičemž anubové nestačili uhýbat. „Říkali mi ničitelka démonů i králotvůrce.“ V tu chvíli zaútočili naráz tři šakalí bojovníci. Skrčila se a přitom rozřízla jednoho, dalšího poslala na zbraň jeho druha a třetího zahnala na okraj plošiny. Zavrávoral, pak zamával rukama, aby ještě našel zbytky rovnováhy, ale marně. Přepadl přes okraj. „Také mě nazývali princezna bojovnice a Stín.“ Meče se staly jen jejími prodlouženými končetinami. Bila se i holýma rukama, bylo-li třeba. „Dnes přidám na seznam svých přídomků a titulů zabíječka anubů.“

Šokovaní šakalí bojovníci se stáhli a nechali Scathach s Gilgamešem na chvíli v klidu. „Ráda tě zas vidím, starý příteli. Byl jsi úžasný.“

Válečník se na ni podíval zmatenýma jasně modrýma očima: „My se známe?“

Potom udeřila další vlna anubů s jejich děsivým válečným křikem.

„Nesmí se dostat dovnitř,“ zachroptěl Gilgameš, když se kopeš roztříštil o jeho brnění na prsou. „Abrahám ještě nedokončil Knihu.“

Scattyiny meče rozpůlily další kopeš, a pak zamířily na anuba, který ho nosil. Šakalí bojovník vykřikl a dal se zbaběle na útěk.

„Přišla jsi sama?“ zeptal se Gilgameš.

V ten okamžik se ale dole objevily další čtyři postavy, které se zapojily do bitvy.

Válečnice se usmála. „Ne, přivedla jsem pár přátel.“

Prométheus chytil dva anuby – každého jednou rukou – a vyhodil je z plošiny dolů. Johanka se zatím pomocí svého neuvěřitelně rychlého meče zbavila dalšího. Saint-Germain bojoval s dvěma dlouhými dýkami a jeho rychlost a mrštnost znamenaly pro každého nepřítele, že nemá šanci se ubránit. Prométheus se bil svými pěstmi, které byly pevné a silné jako kladiva, a prorážely si cestu, aby se postavil po bok Gilgameše.

„Příteli,“ řekla starobylá bytost, „jsi zraněný?“

„Nic vážného, jen pár škrábanců.“

Scathach doprovodila poslední anuby k okraji plošiny. „Tak a teď rychle odsud…“ velela, ale Prométheus ji složil k zemi – právě ve chvíli, kdy trojice tonbogiriových koulí zasáhla křišťálovou stěnu nad její hlavou. „…dovnitř,“ dokončila.

Za skřípání a cinkání tonbogiriovývh koulí po plošině kolem nich se všichni postupně dostali do věže.

Uvítala je nádherná mladá žena v bílé keramické zbroji se dvěma kopeši v ruce. Při pohledu na cizince, kteří procházejí dveřmi, zaujala bojové postavení. Jakmile ovšem uviděla Prométhea a Gilgameše, okamžitě se uklidnila.

„Dovolte mi, abych vám představil svou sestru, Tsagaglalal,“ řekl pyšně Gilgameš. „Kdyby mě anubové dostali, ona by byla poslední obrannou linií, která by chránila Abraháma.“

„Věděla jsem, že přijdeš, Prométhee,“ řekla mladá žena s velkýma šedýma očima a přitiskla ruku na jeho tvář. „Jsem ráda, že jsi v pořádku,“ zašeptala.

„Je mi líto, že jsem se zdržel,“ pak nahnul hlavu ke dveřím a dodal: „Už je hotov?“

„Pracuje na posledních řádcích,“ oznámila žena.

Scathach se odvážila rychle mrknout ven. „Shakespeare je teď lehký cíl.“

Zatímco bojovali s anuby dole, flotila viman obklíčila válečnou vimanu. Rukmu vimanu pod Shakespearovým velením neustále ostřelovali. Viděli dokonce tečky po střelách po celé lodi, pak se ozvala rána a z levého křídla se začal linout černý kouř. Stroj se najednou nahnul do velkého úhlu.

Palamédes se otočil a zamířil ven. „Musíme…“ začal, ale Prométheus se Saint-Germainem ho zadrželi a odtáhli od dveří, které se pod náporem tonbogiriových koulí roztříštily na kusy jen chvíli po té, co uhnuli.

Náhle se na válečné lodi něco mihlo a Shakespeare se objevil na poničené kupoli. Kolem něj se do povrchu lodi zakusovaly tonbogiriové koule a básník se jim mrštně vyhýbal a zamířil na naklánějící se levé křídlo. Pak rozpřáhl ruce a sklouzl se ze stroje dolů tak, aby dopadl na rukmu vimanu pod ním. Zmizel na chvíli vevnitř nepřátelského stroje, aby se za chvíli vynořil se samostřílem tonbogiriových koulí.

„Nikdy nevystřelil ze žádné zbraně,“ oznámil Palamédes. „Nesnáší zbraně všeho druhu.“

Když ale Palamédes mluvil, básník zvedl samostříl na rameno a třikrát vystřelil.

Dvě z útočících nepřátelských viman ztratily výšku a nekontrolovatelně se řítily na další dva stroje, které srazily k zemi, zatímco první dvě hořící lodě se neovladatelně roztočily a mířily dolů do moře.

„Ale vždycky uměl překvapit,“ dodal Palamédes.

Shakespeare vystřelil znovu a znovu a zničil další dva stroje. Jeden z nich naletěl do stěny křišťálové věže, která se celá otřásla a rozzvonila jako obrovský zvon.

Přilétaly však další a další vimany s dalšími bojovými válečnými loděmi a zpředu se blížila obdélníková vimana.

„Ti mají určitě funkční zbraně,“ hádal Prométheus. „Sestřelí ho z oblohy jako nic a pak zaútočí na nás.“

„Můžeme doběhnout k lanům – vyšplhat do vimany a odletět…“ začala Scathach.

„Dostali by nás už na lanech. Kromě toho,“ dodal, „Abrahám nemůže šplhat.“

Saint-Germain se rychle podíval na stranu a zjistil, že Shakespearovi došly náboje. „Myslím, že to není jediný problém.“

Všichni se seběhli u dveří a zahleděli se na tmavnoucí nebe. Přiletěla další vimana. Elegantní křišťálový stroj, který zářil jako nový. Zapadající slunce jej zbarvilo do zlatova na jedné straně a druhá vypadala téměř naprosto průhledná.

„Kdo je to? Velitel flotily?“ zeptala se Scathach.

Prométheus se zamračil. „Nikdy předtím jsem nic podobného neviděl – taková loď může patřit jen jednomu z vládnoucích rodů – možná je Atena, nebo Isis. Aten by ale nešel proti Abrahámovi. To spíš jeho bratr, to jemu slouží anubové. A Anubis, to monstrum se šakalí hlavou – je až příliš pod pantoflem své matky. Udělá vše, co mu řekne. Ať už je to ale kdokoliv,“ zavrtěl hlavou „určitě nepřináší nic dobrého.“

Kolem křišťálové lodi probleskly malé tečky a následně tucet viman, z toho jedna velká válečná, vybuchly a začaly hořet.

„Nebo se také pletu,“ připustil Prométheus.

Křišťálová vimana proletěla kolem a na chvíli zahlédli toho, kdo loď řídil. Marethyu zvedl hák namísto pozdravu a zamířil doprostřed obrovské flotily. Téměř okamžitě tucet malých strojů zachvátil požár a flotila se chaoticky rozletěla do všech stran. Vimany do sebe navzájem narážely, když se snažily uletět. Ty, které ještě měly k dispozici zbraně, je zkoušely zacílit na křišťálovou vimanu, ale ta byla příliš rychlá, a tak jen pálily do vlastních řad.

Marethyu prolétával mezi loděmi znovu a znovu. Střílel na válečné velké vimany a obdélníkové stroje, až nakonec skončily v mořských vlnách.

Když se konečně vimany rozprchly, zbylo jich méně než polovina. Na nebi nezůstala jediná válečná rukma vimana a na útesech a v moři kolem věže vystupovaly jasné kovové a tmavé trosky.

Marethyu pohodlně přistál s křišťálovou vimanou na plošině věže, ale zůstal bez hnutí sedět uvnitř.

Scathach se jako první hnala ke dveřím. Lehce přeběhla plošinu, kde se vyhýbala obratně troskám z viman. Když se dostala až ke křišťálové lodi, podívala se opatrně dovnitř, pak přikývla a otočila se na druhou stranu. Viděla muže s hákem, který si pravou rukou zastíral oči, a ramena se mu třásla. Věděla, že naříká nad smrtí a zkázou, které způsobil. Věděla také, že to bylo nutné, a nebylo přitom pochyb, že jednoznačně zachránil jejich životy. V tu chvíli, kdy ho však viděla plakat nad tím, co udělal, věřila mu najednou víc než kdykoliv předtím. Nyní si byla jistá, že ať už byl čímkoliv – kýmkoliv – neztratil svou lidskost.

KAPITOLA 52

Černý jestřáb přirazil člun k molu a profesionálně hodil a otočil lano kolem dřevěného sloupku. Kývl směrem k drahému motorovému člunu, kterým přijeli Dee a Josh. Loď vyklouzla ze svého kotviště a hrozilo, že se každou chvíli uvolní a odpluje na moře. „Alespoň víme, že jsou stále tady.“

Mars vyskočil z člunu a otočil se, aby podal ruku Hel. Žena chvíli váhala, jako by ji to překvapilo, a pak si nechala pomoci. „Děkuji,“ zabublal její hlas.

Odin vystoupil na molo a pak se obrátil na nesmrtelného indiána. „Jdeš s námi?“

Černý jestřáb se zasmál. „Jste blázni, nebo si myslíte, že jsem přišel o rozum? Jeden nesmrtelný a tři starobylé bytosti, které míří na ostrov plný příšer. Nemusím být zvláště chytrý, abych si spočítal, kdo by se z podobné akce nevrátil.“

Mars naklonil hlavu na stranu a pak na druhou, aby protáhl ztuhlé svaly. „Zřejmě má pravdu – jen by nás brzdil.“

„Zůstanu tady,“ oznámil Černý jestřáb, „abych vás dostal z ostrova, kdybyste náhodou neuspěli a s křikem utíkali zpátky.“

Dokonce i Hel se zasmála. „My nebudeme utíkat s křikem zpátky k tobě.“

„Jak chcete. Každopádně zůstávám zde. Alespoň prozatím,“ dodal s úsměvem.

„Myslel jsem, že bys rád zachránil svého přítele Billyho,“ řekl Mars.

Černý jestřáb se znovu zasmál. „Věřte mi, Billy nikdy nepotřebuje zachránit. Většinou spíš ostatní potřebují zachránit od Billyho.“

KAPITOLA 53

Doktor John Dee stál mezi celami a byl bez sebe vzteky. Zezadu si ho s nechutí a odporem prohlížela potrhaná a špinavá sfinga.

Virginie s Joshem vtrhli do budovy a Dee se k nim otočil s tváří zkřivenou vztekem. „Je to k ničemu!!!“ vykřikl. „K ničemu!“ Vyhodil hromádku papíru do vzduchu a ta se snesla na zem jako konfety.

„Co je k ničemu?“ zeptala se klidně a nevzrušeně Virginie s očima stále přilepenýma na sfinze. Pradávný tvor vystřelil rozeklaným jazykem směrem k Darové, ale žena měla svou flétnu okamžitě u rtů. Sfinga si to hned rozmyslela a stáhla jazyk zpět.

Josh zvedl dva kusy roztrhané stránky a spojil je k sobě. „Vypadá to jako z egyptské hrobky.“ Pak otočil písmo stranou. „Připadá mi to povědomé. Myslím, že táta má v pracovně něco podobného na stěně.“

„Je to z Unasovy pyramidy, která byla postavena před čtyřmi tisíci lety,“ osvětlil Machiavelli z cely za Johnem Dee. „Říkalo se jim Texty pyramid, ale nyní jsou známy jako…“

„…Kniha mrtvých,“ doplnil Josh. „Můj otec je má skutečně vyfocené v pracovně. Tím jste chtěli probudit ty tvory tady?“

Machiavelli se držel mříží cely, usmíval se, ale mlčel.

Virginie stála před čarodějem a hleděla mu zpříma do očí, čímž se ho snažila zklidnit. „Tak ty jsi použil ty stránky a pokusil se probudit ty tvory tady dole. Co se stalo?“

Dee prstem ukázal do nejbližší cely. Byla prázdná. Virginie přistoupila blíž a zjistila, že v rohu leží hromádka bílého prachu.

„Ani nevím, co v té cele spalo – nějaká okřídlená příšera. Obrovský upír, nebo něco podobného. Přednesl jsem ta slova, stvoření otevřelo oči a téměř okamžitě se rozpadlo na prach.“

„Možná jsi ta slova přečetl špatně?“ navrhla Virginie. Vytrhla Joshovi papír z ruky. „Chci říct, že to nevypadá zrovna jednoduše.“

„Nesmysl. Mluvím plynně.“

„Má pravdu,“ přiznal Machiavelli, „To se mu musí nechat. Dokonce má i dobrý přízvuk, i když ne tak dobrý jako já.“

Dee se otočil k cele, kam uzamkl Itala. „Řekni mi, v čem je chyba?“

Machiavelli vypadal, že přemýšlí, ale pak zavrtěl hlavou. „Neřeknu.“

Dee mávnul rukou ke sfinze. „Právě teď vysává tvou auru, abys proti mně nemohl použít svá kouzla. Ale bude mít stejnou radost, když ji pustím na tvé tělo. Ze mám pravdu?“ řekl a podíval se do nádherné ženské tváře.

„Ano, miluju italské jídlo,“ zahřměl její hlas. Odstoupila od Johna Dee a sklonila hlavu, aby se podívala do protější cely. „Dej mi tohoto,“ promluvila znovu a kývla k Billymu the Kidovi. „Bude z něj výborný předkrm.“ Dlouhým černým rozeklaným jazykem zakmitala před desperátem, který jej okamžitě chytil, vytáhl k sobě a pustil jako gumičku. Sfinga vyjekla, zakašlala a zaskřehotala najednou.

Billy se zašklebil. „Postarám se o to, aby ses mnou zadusila.“

„To možná bude složitější, když nebudeš mít ruce,“ namítla sfinga ztuha, když se snažila rozhýbat znovu svůj jazyk.

„Tak ti způsobím bolení břicha.“

Dee se podíval na Machiavelliho. „Řekni mi to,“ požadoval znovu, „nebo předhodím tvého mladého amerického přítele sfinze.“

„Nic mu neříkejte,“ vykřikl Billy.

„Toto je situace, kdy souhlasím s Billym. Neřeknu nic.“

Čaroděj těkal pohledem z jedné strany cely na druhou a pak se opět zadíval na Machiavelliho. „Co se s vámi stalo? Byl jste na tomto světě jedním z nejlepších agentů starobylých bytostí z temnot. Byly doby, kdy jsem dokonce i já vedle vás vypadal jako amatér.“

„Johne, vy jste byl vždycky amatér,“ usmál se Machiavelli. „Jen se podívejte, v jaké jste kaši.“

„Kaši? Jaké kaši? Nejsem v kaši.“ Čarodějovy oči začaly zuřivě těkat a z hrudi mu vycházel divný chichot. „Nemáte ani tušení, jaký mám plán. Je, když dovolíte, mistrovský.“

„Vaše namyšlenost bude vaší zhoubou, Johne,“ řekl Machiavelli. Odvrátil se od mříží cely a položil se na vězeňské lůžko.

„Já ho nechám zabít,“ přitlačil najednou Dee. „Nechám ho sfinze.“

Machiavelli zůstal ležet a zíral do stropu.

„Vy mě to necháte udělat?“ křičel Dee na Itala. „Chcete, abych zabil Billyho Kida?“ Opřel se o mříže a nespustil oči z Machiavelliho. „Co? Ani poslední pokus zachránit vašeho nového přítele?“

„Můžu zachránit Billyho a odsoudit k smrti tisíce dalších, nebo ztratit Billyho a zachránit tisíce,“ řekl Ital tiše. „Co myslíš, že bych měl udělat, Billy?“ zvolal.

Billy přistoupil k mřížím cely. „Když jsem chodil do školy, což jsem občas dělal, učili nás jednomu přísloví, které se na mně podepsalo: ‚Lépe aby zemřel jeden člověk pro lid, než aby zahynul celý národ.‘“

Niccolo Machiavelli přikývl. „To se mi líbí. Ano, velmi se mi to líbí.“ Pak odvrátil hlavu od čaroděje. „Tady máte svou odpověď.“

Dee se otočil ke sfinze. „Je tvůj.“

Dlouhý černý jazyk stvoření vystřelil dopředu a omotal se kolem Billyho krku. Prudce ho přitáhl k mřížím, o které se mocně rozplácl. „Svačinka,“ zaskřehotala sfinga.

Vězením se ale v tu chvíli rozletěl jeden jediný čistý tón a sfinga se složila na zem v těžkopádnou hromadu masa. „Ne!“ vydechla Virginie.

Billy padl dozadu zpět do cely a oběma rukama si držel krk, na kterém vynikala červená stopa po jazyku sfingy. Sotva lapal po dechu.

Dee byl vzteky bez sebe. Otevíral a zavíral ústa, ale nebylo slyšet nic jiného než syčící dech.

„Johne, měj rozum,“ řekla klidně Virginie. „Znám Billyho už nějaký ten čas a podnikli jsme spolu pár zajímavých dobrodružství. Je pro mě něco jako přítel. Až zemře, což se určitě dříve či později stane, protože občas provádí pěkné pitomosti,“ dodala a hleděla na nesmrtelného Američana, „zaslouží si důstojnou smrt, a ne být sežrán touto… věcí.“

„Díky,“ zachroptěl Billy.

„Nemáš zač, ale dlužíš mi to.“

„Nezapomenu.“

Virginie se obrátila k Johnovi Dee. „Uděláme výměnu.“

„Za co?“ zeptal se čaroděj.

„Za Billyho život,“ pokračovala Virginie.

„Zapomínáš, s kým máš co do činění?“ vyštěkl Dee.

„A ty?“ zeptala se mile Virginie.

Doktor John Dee se zhluboka přerývaně nadechl. Ustoupil o krok, narazil do těžkopádného těla sfingy a sedl si na zem k jejím nohám. Kolem něj se rozprostřel těžký zvířecí pach. „Výměna…“ zakašlal. „Dobrá tedy.“

„Ujednáno?“

„Co mi nabízíš?“

Virginie roztočila flétnu v prstech a pohyb rozehrál tiché tóny. Nesly se pomalu vězením.

Najednou se v celách začalo něco hýbat.

Dee se okamžitě postavil a nahlížel z jedné cely do druhé. Všechna stvoření se vrtěla. „To dokážeš? Ty je dokážeš probudit?“

Virginie opět zatočila flétnou. „Samozřejmě. Většinou tedy ostatní uspávám, ale stejná melodie obrácená naruby je znovu probudí. Zde se jedná očividně jen o jednoduché spací kouzlo.“

Josh ustoupil od Virginie a nahlédl do nejbližší cely. Ležela tam hromada něčeho chlupatého opeřeného s velkými šupinami. Tvor se vrtěl a převaloval, jako by se měl každou minutu probudit.

„Virginie,“ naléhal Billy. „Nedělej to.“

„Zmlkni, Billy.“

„Pomysli na lidi v San Francisku.“

„Neznám nikoho v San Francisku,“ odpověděla Virginie a pak se zarazila. „No, vlastně znám, ale ty nemám ráda. Ale tebe mám ráda, Billy, a nedovolím, abys skončil jako svačinka pro takovou ušmudlanou smradlavou věc.“

„Sfingu,“ opravil ji Machiavelli, který znovu stál u mříží. „Slečno Darová,“ začal opatrně Ital. „Je rozhodně chvályhodné, co chcete udělat pro svého přítele, ale chtěl bych vás požádat, abyste na to nahlédla v širším měřítku.“

„Ale teď se právě mýlíte, Itale,“ vložil se do řeči rychle Dee. „Virginie se na to dívá v širším měřítku, že, drahoušku?“

Virginie se usmála. „Doktor mi slíbil svět,“ řekla tiše. „Vlastně mi slíbil všechny možné světy a říše.“ A pak přitiskla flétnu k ústům a vězeňským blokem se nesla vůně šalvěje, kterou doplňovala krásná a rafinovaná nadpozemská melodie, jež se odrážela od stěn.

Josh cítil, že v rytmu starodávné melodie pulzuje Klarent a dokonce i Durendal se začal na jeho zádech lehce vrtět a tepat jako srdce proti jeho svalům.

Josh si najednou připadal strašně hladový, cítil také zuřivost a vztek, který pronikal celým jeho tělem, až se z jeho očí začala linout rudá pára. Hleděl na svět skrz rudý závoj. Jeho aura zářila, ale zlatou barvu protkala rudá vlákna. Mříže jiskřily, jako by byly pod proudem, kov syčel, praskal a to vše za zvuku Virginiiny flétny, jež hrála pradávnou kouzelnou melodii.

Pak se pomalu všechny příšery začaly probouzet.

KAPITOLA 54

Do křišťálové věže se opíral studený vítr, který poznamenal pach bityy a rozbitého kovu, ale nikdo ze skupinky, která stála na bojem poničené a krví potřísněné plošině, nevypadal, že by cítil chlad.

Mág Abrahám, který byl již více ze zlata než z masa, stál ve zničených dveřích a pravou rukou tiskl k hrudi knihu v měděné vazbě. Po levé straně splývala dolů již nehybná levá ruka ze zlata. Z boku ho podpírala Tsagaglalal. Když se usmál, pohnula se mu jen půlka tváře, a zářivě zlatá slza stékala z jeho šedého oka po tváři.

„Přátelé,“ promluvil očividně s bolestí. „Vím, že vás tak můžu nazvat. I když s některými se osobně vidíme poprvé, znám vás již po staletí. Sleduji vaše cesty přes přítomnost do budoucnosti. Vím, jaké rozmary osudu a souhry okolností vás dostaly až sem. A popravdě řečeno, za některé jsem i sám odpovědný.“ Zhluboka se nadechl, ale vzduch nasál přerývaně a hrudník se jen ztěžka pomalu zvedal.

„Prométhee, znám tě nejdéle ze všech. Díky tobě byl můj život obohacen o tolik cenných věcí, dokonce i mou milovanou ženu bych bez tebe nikdy nepotkal, nemluvě o jejím nezkrotném bratrovi, Gilgamešovi. Oba vás považuji za bratry, které jsem nikdy neměl, a oba víte, co dělat.“

Oba muži se uklonili, a přitom se nestyděli za slzy, které jim tekly po tvářích.

Půlka Abrahámovy tváře se usmála. „Vždycky vám budu vděčný.“ Hlavou ani nepohnul, avšak jedno oko změnilo směr pohledu. „Johanka z Arku… jakou máš úžasnou milost. Jaký bohatý život jsi vedla.“

Francouzka lehce uklonila hlavu s očima stále upřenýma na Abraháma.

„Brzy tě čeká boj za všechno, co je ti drahé, a budeš nucena učinit volbu, po které bude hrozit, že ti pukne srdce. Řiď se svým citem, a buď tak silná a statečná, jako jsi vždycky byla.“

Johanka chytila ruku svého manžela a stiskla ji.

„A co ty Saint-Germaine? Pamatuji si na okamžik, kdy jsem zjistil, že se tvůj život proplétá s Johančiným. Myslel jsem, že je to chyba. Strávil jsem celý měsíc kontrolou a pak další ujišťováním, že se nejedná o mýlku. Ale žádnou jsem nenašel. Jsi ve skutečnosti velmi prostý muž, Saint-Germaine. Jsi trochu darebák, a víš to moc dobře. Ale s jistotou vím, že jsi Johanku vždy miloval celým svým srdcem.“

Hrabě kývl a Johanka se po očku na něj podívala a znovu stiskla jeho ruku.

„Až přijde čas, budeš vědět co dělat. Neváhej!“

„Palamédes – saracénský rytíř – a William Shakespeare. Další neobvyklá dvojice, o které jsem se domníval, že mě mé pátrání zavedlo ke špatným závěrům. Ale když jsem to ověřil, zjistil jsem, že oba hledáte stejnou věc – rodinu – pak mi došlo, že jsem se nespletl. Jste tu dnes, protože brzy budeme potřebovat vaše zvláštní schopnosti: tvou nezměrnou představivost, básníku, a Palaméde, ty jsi tady, abys ho ochránil. Vím, že bys za něj dal život.“ Abrahám zvedl trochu hlavu tam, kde bzučela ve vzduchu velká válečná vimana. „Stejně tak jako Shakespeare byl za vás všechny ochotný obětovat sebe.“ Shakespeare sklonil hlavu, pak sundal brýle a začal je zuřivě leštit, aby odvedl pozornost od svých červenajících tváří.

„Scathach. Stín. Sledoval jsem tě deset tisíc let. Tvými dobrodružstvími by se zaplnila celá knihovna a další tvými chybami. Jsi nepochybně nejnezodpovědnější, nejnebezpečnější, nejstatečnější, nejloajálnější, ale i nejnesnesitelnější osoba, kterou jsem kdy poznal. Svět bez tebe už nebude takový, jaký byl. Dala jsi lidem toho tolik, a oni ti nevrátili ani polovinu toho, co si zasloužíš. Ale mám pro tebe dárek. Má dvě části, a o tu první se s tebou podělím nyní. Ta druhá… no, bude muset počkat na jiný čas a místo. Tady je první díl: tvá sestra žije. Je uvězněná s archónkou Coatlicue v dávné a daleké říši. Měla bys také vědět, že tam odešla dobrovolně, obětovala se, aby se ti nic nestalo.“

Scatty ztěžka polkla a silou svírala a zas otevírala pěst. Její kůže zbělala a oči zeleně zářily.

„Jsi její jediná naděje na záchranu. Pamatuj na to. Drž se té myšlenky, i když vše ostatní bude vypadat jako ztracené. Ty musíš přežít.“

Scathach přikývla.

„Nyní musíte odejít,“ dokončil Abrahám. „Běžte zpět do města a zničte tento svět.“ Pak stejně tiše jako se objevil, se obrátil a po boku Tsagaglalal a Gilgameše znovu zmizel ve věži.

Prométheus beze slova chytil lano a začal šplhat k obrovské válečné lodi. Stroj se zhoupl a pak pomalu klesal až na úroveň plošiny. Jeden po druhém, čtyři nesmrtelní vyrazili ke křídlu a nastoupili na loď.

Zdržela se jen Scatty. Obrátila hlavu k jihu, kde zářila vzdálená světla města, která vrhala zvláštní hru stínů i na vzdálené mraky. Její druh nebyl schopný skutečných emocí a upíři určitě nemohli prolévat slzy, proč tedy cítila vlhko na svých tvářích? Pak dospěla k závěru, že to musí být od mořských vln hluboko dole. Otřela si tváře a obrátila se. Vylezla na křídlo a vlezla do lodi.

„Tak vpřed,“ zvolala a připásala se. „Ať to máme všechno rychle za sebou. Musím zachránit sestru.“

KAPITOLA 55

„Nikdy jsem tu předtím nebyl,“ přiznal Nikolas Flamel. Zastavil se a prohlížel si nápis nad hlavou.

MOLO 14

„Já jsem ti říkala, Nikolasi, že bys měl chodit víc ven.“ Perenela propletla svou paži skrz manželovu, když procházeli pod šedivou vstupní bránou na nové molo. „Bylo to tu otevřené teprve nedávno a je to jedno z mých nejoblíbenějších míst.“

„To jsi mi nikdy neřekla,“ překvapeně poznamenal alchymista.

„Tak aspoň i po těch letech dokážeme jeden druhého překvapit,“ pošťouchla manžela vědma.

Nikolas se k ní nahnul a políbil ji rychle na tvář. „I po těch letech,“ řekl, „mě zajímá, jak často jsi sem chodila?“

„Tak pětkrát šestkrát do týdne.“

„Tak často?“

„Každé ráno, když jsem odešla z obchodu, jsem se procházela po Embarcadero, bloumala jsem po nábřeží a skončila na konci tohoto mola. Kde jsi myslel, že jsem celou tu dobu byla?“

„Myslel jsem, že sis skočila přes ulici na kafe.“

„Na čaj,“ opravila ho Perenela. „Piju čaj. Měl bys vědět, že nemám ráda kávu.“

„Nemáš ráda kávu?“ zeptal se Nikolas. „Odkdy?“

„Asi posledních osmdesát let.“

Nikolas zamrkal a v jeho světlých očích se odráželo blankytné moře. „To jsem přece věděl. Aspoň myslím.“

„Ty si ze mě utahuješ.“

„Možná trochu,“ přiznal. „Je to tu pěkné a dlouhé.“

„Přibližně čtyři a půl metru široké a skoro dvě stě metrů dlouhé,“ upřesnila Perenela.

„Aha,“ přikývl Flamel. „Naše finta tkví v tom, že nesmíme nechat lotana, aby vůbec vylezl na břeh.“

„Jestli se dostane na pevnou zem, je s námi amen,“ upozornila Perenela. Ukázala doleva, kde se za ohybem zátoky schovával Alkatraz. „Proudy kolem ostrova jsou velmi silné. Všechno co se tam dostane do vody, skončí tady dole. Nedokážu si představit, že by se mu povedlo doplavat ke břehu někde severněji.“

„A když…“ začal Nikolas.

„Pak si s tím budeme muset poradit,“ dokončila Perenela. Usmála se, aby zjemnila ostrý tón svého hlasu. „Když ho proudy zanesou až za most, je tu značné riziko, že skončí na druhé straně zálivu třeba na Alamedě. Než bychom se tam teď odpoledne ve špičce dostali, zaručeně by způsobil pěknou paniku a nezanedbatelné škody.“

„Tak bychom se měli ujistit, že opravdu vyleze tady,“ řekl.

„Přesně. Říkal jsi, že chceš, abych tě dovezla co nejblíže k vodě. Předpokládám, že máš plán.“

„Drahoušku, vždycky mám plán.“

Za sebou uslyšeli dupat kroky, a když se otočili, uviděli Prométhea s Nitenem. Oba nesli přes rameno rybářské pruty. Štíhlý Japonec se usmíval. „Ani se neptejte, kolik to stálo,“ řekl.

„Kolik?“ zeptal se Nikolas.

„Hodně,“ odpověděl nabroušeně Prométheus. „Za stejnou cenu bych si mohl pronajmout celou rybářskou loď, nebo si dopřát aspoň velice dobrou rybí večeři. Neuvěřitelné, co si dovolí chtít za půjčení obyčejných prutů na pár hodin,“ postěžoval si. „A navíc kauci, kdybychom je náhodou nevrátili, chápete to?“

„Jaký je plán?“ zeptal se Niten. Zvedl prázdný kbelík. „Ve skutečnosti nemůžeme nic chytit. Nemáme návnadu.“

„Ale máme,“ usmál se Nikolas. „Vy jste naše návnada.“

Niten a Prométheus stáli bok po boku, nakláněli se přes zábradlí půlkruhové vyhlídky na konci mola. S pruty nahozenými do vody, vypadali jako obyčejní rybáři, kteří spolu přátelsky rozmlouvají a nevšímají si výhledu na město, most, Treasure Island nebo Embarcadero.

Nikolas s Perenelou seděli na sedátkách za nimi. Alchymista objevil, že jeho sedátko je uvolněné a potěšené se na něm houpal. S každým zhoupnutím dopředu i dozadu sedátko zaskřípělo. Nakonec to Prométheus nevydržel, a když se otočil, zadíval se na nesmrtelného alchymistu. „Jestli se ještě jednou zhoupneš, předhodím tě lotanovi sám.“

„Já ti pomůžu,“ přidal se Niten.

Perenela se najednou postavila. „Už je to tady,“ řekla tiše.

„Nic nevidím…,“ namítl alchymista, ale pak si toho všiml. Zahnutá vlna, která čeřila vody zálivu. Obrátil se ke starobylé bytosti a mistru meče. „Víte, co máte dělat.“

Oba přikývli a otočili se zpět ke svým rybářským prutům.

„Perenelo,“ mrkl na svou ženu.

Vědma také přikývla. Opřela se o zábradlí a dívala se na lidi, kteří se procházeli po molu. Někteří z nich byli očividně turisté s typickými poznávacími znameními – kamerami a fotoaparáty. Zřejmě místní, pak tu byla matka s batoletem v kočárku. Kousek dál stál pár postarších rybářů, kteří vypadali jako by k zábradlí již přirostli, a také trojice mladíků, která zde procvičovala své žonglérské schopnosti s pomeranči a jablky.

Perenela se soustředila a v jejích vlasech to praskalo statickou elektřinou.

Dva rybáři se najednou sbalili a odšourali se beze slova pryč. Turisté ztratili zájem o nádherný výhled na město a záliv a dítě v kočárku začalo brečet, aby dalo najevo, že je čas jít domů. Zůstali jen žongléři.

„Soustředí se na své žonglování,“ zamumlal Nikolas. „Proto na ně nemáš vliv.“

„Ale jistě,“ zasmála se Perenela. „Asi mi vynechává rozum v mém pokročilém věku, že mi to hned nedošlo.“

Přiletěl racek a chytil a odnesl jablko, které jeden z žonglérů vyhodil do vzduchu. Druhý racek uchvátil pomeranč a pak kolem chlapců kroužili čtyři velcí mořští ptáci, kteří do nich klovali a potřísnili je ptačími výkaly. Mladíci naházeli do moře zbylé plody a klidili se z mola pryč.

„Pěkná práce,“ uznal Nikolas. „Teď se ještě postarej, aby se sem nikdo nedostal.“

Perenela přikývla.

Alchymista se podíval na starobylou bytost a nesmrtelného Japonce. „Prométhee, Nitene. Je čas.“

Vzduchem se najednou začala linout nasládlá vůně zeleného čaje, kterou protínal ostřejší odér anýzu. Nevýrazná rudá záře obalila Prométheovy ruce a proudila po délce prutu do vody, kde praskala a syčela, když se dotkla hladiny.

Nitenova královská modrá aura se plížila kolem jeho rukou jako tetování. Vyrazila po délce prutu z uhlíkového vlákna, který úplně obarvila. Skapávala dolů po vlákně jako inkoust do vody, kterou barvila do temně modra.

Temná vlna, která si to mířila napříč zálivem, najednou změnila směr.

„Lotan ucítil vaši auru,“ oznámil Nikolas.

„Půjde po vás jako žralok po krvi. Potřebujeme, aby se dostal co nejblíže, ale vy dva musíte být strašně opatrní. Nechceme, aby vás vysál.“

„Tady ho máme,“ řekl Niten. Jeho bělmo, zuby i jazyk zmodraly.

„Jsme připraveni,“ dodal Prométheus.

Nikolas stiskl zeleného skaraba, kterého nyní nosil kolem krku, a ten se v jeho ruce zahřál. Kouzlo, na které se chystal, bylo jednoduché. Použil ho v životě snad tisíckrát, i když nikdy ne v takovém rozsahu.

Z vody vykoukla červená hlava… za chvíli další… pak třetí… a čtvrtá, černá a dvojnásobně velká. Než stačili mrknout, nad hladinou k nim plavalo sedm hlav.

„Doufejme, že to nikdo nenatáčí,“ zamumlal Niten.

„Nikdo by tomu nevěřil,“ zašklebil se Prométheus. „Sedmihlavé příšery prostě neexistují. Kdyby to někdo zveřejnil, řekli by, že je to podvod.“

„Už ho cítím,“ řekl Niten. „Vysává mou auru.“

„Ze mě také,“ souhlasil Prométheus.

„Nechrne ho připlavat ještě o kousek blíž,“ zamumlal Nikolas. Položil ruku na rameno obou mužů a jejich aurou pronikla jeho zelená.

„Alchymisto.“ Nitenův hlas ovlivnilo vypětí, kterému čelil.

„Ještě pár metrů. Čím blíže, tím lépe.“

„Nikolasi!“ zvolala vyděšeně Perenela.

Červené a modré skvrny ve vodě nyní plavaly vstříc stvoření jako železo přitahované magnetem. Sledovali, jak se lotanovo dlouhé a rozměrné tělo ve vodě zvedá.

„Chystá se vyskočit!“ vykřikl Prométheus.

Niten neřekl nic, jen zatnul zuby.

Lotan naposledy nasál jejich auru a pak se napřímil, zvednul se na ocase a sedm hlav otevřených doširoka cvakalo nemilosrdnými zuby připravenými k…

Máta v tu chvíli prosytila vše okolo, těžká a bohatá vůně obalila všechno a všechny.

Ozvalo se prasknutí… následoval výbuch, který zahalil trojici mužů do oparu zelené, červené a modré barvy.

Nikolas natáhl ruku a chytil do dlaně malé vejce protkané modrými žilkami.

Prométheus s Nitenem zavrávorali a nebýt zábradlí, zhroutili by se na zem. Oba ztěžka dýchali a v jejich tvářích se objevily nové vrásky. Dokonce Nitenovo tmavé obočí protkaly šedé nitky. Nikolas Flamel držel malé vajíčko mezi palcem a ukazováčkem. „Pohleďte na lotana,“ řekl.

Prométheus vydechl. „To bylo neuvěřitelné. Co jsi udělal?“

„Když vaše aury přilákaly tvora k molu. Nechal jsem ho vstřebat i trochu mé síly. Když proudila v jeho těle, použil jsem jednoduché přeměňovací kouzlo, které jen změnilo jednu látku v jinou. To je základní princip celé alchymie,“ usmál se. „Vrátil jsem lotana do jeho původní podoby.“

„Do vajíčka.“ Prométheus vypadal dost překvapeně.

„Odtud všichni pocházíme,“ řekl Flamel. Vyhodil bílo-modré vajíčko do vzduchu… kde ho chytil racek, který zaklonil hlavu a celé ho spolkl.

KAPITOLA 56

Sofie šla nahoru a převlékla se, jak jí teta řekla. Vzala si na sebe džíny a červenou flísovou mikinu. Obula kotníčkové boty a vrátila se dolů. Tsagaglalal našla v kuchyni, kde uklízela nádobí do myčky.

„Stačí to takhle?“

Tsagaglalal si ji prohlédla od hlavy až k patě. „Je to přesně, co budeš potřebovat tam, kam půjdeš.“

„Někdo pro mě přijede?“ zeptala se Sofie.

Stařenka otázku přešla. „Je možné,“ začala Tsagaglalal, „že už tě nikdy neuvidím.“

Sofie se na stařenku vyděšeně podívala. Otevřela pusu, aby něco namítla, ale Tsagaglalal zvedla ruku, aby ji zadržela. Sofie si přitom všimla, že konečky jejích prstů jsou naprosto hladké – neměly žádný vzor, žádné otisky.

„Chtěla bych proto, abys věděla, jak jsem na tebe pyšná, a na tvého bratra také,“ dodala. „I když o něm jsem byla vždy přesvědčena, že si vybere tu těžší cestu.“ Stařenka vklouzla pod Sofiino rámě a vedla ji ven do zahrady. „Dohlížela jsem na vás od té doby, co jste se narodili. Držela jsem vás v náručí, když jste byli stěží hodinu na světě. Když jsem se tehdy dívala do vašich očí, věděla jsem, že s vámi se konečně proroctví naplní.“

„Proč si nikdy nic neřekla?“

„Neřekla co a komu?“ uchichtla se stařenka. „Copak bys mi věřila, kdybych jen naznačila něco z toho jen před týdnem?“

Sofie zavrtěla hlavou.

„Čekala jsem na vás více než deset tisíc let. Věděla jsem, že můj čas přijde. Další roky nebo desetiletí neznamenaly příliš velký rozdíl. Nyní si můžeš myslet, že tvá cesta se chýlí ke konci, ale Sofie, obávám se, že toto je pouze začátek. Vše, co ses naučila, vše, co jsi zažila, bylo jen proto, aby tě to připravilo na další dějství.“

„Budu mít ještě příležitost mluvit s Joshem?“

„Ano, to ti můžu slíbit.“

„Kdy odjíždím?“

„Máš s sebou zelenou tabulku?“

Sofie rozepnula zip u flísové kapsy červené mikiny a vytáhla kamennou destičku. Natáhla se, aby ji podala Tsagaglalal, ale stařenka zavrtěla hlavou. „Je určena výhradně tobě. I kdybych se na ni podívala, nemohla bych ji přečíst. Text by byl nečitelný.“

Sofie ještě jednou přejela rukou po hladké desce. Slova, piktogramy a hieroglyfy, které předtím viděla, zmizely a povrch byl hladký jako zrcadlo.

„Co vidíš?“ zeptala se Tsagaglalal.

„Svou tvář.“

„Podívej se hlouběji.“

Sofie se usmála a zahleděla se do zrcadla. Viděla svůj odraz, pak stromy v pozadí, střechu domu…

Viděla Johna Dee.

Také Virginii Darovou s flétnou u rtů a s prsty běhajícími po dírkách.

Svět se kroutil a houpal, obrátil a Sofie si uvědomila, že se dívá bratrovýma očima.

Viděla tvory, kteří se vrtěli v celách, pomalu se probouzeli a pařáty okamžitě prostrkovali mřížemi ven…

Znovu se vše otočilo.

A tady se objevil Mars, vypadal úchvatně ve své rudé zbroji a Odin v šedocerné. Za nimi šla Hel v těžkopádné drátěné košili, ve které vypadala ještě víc jako zvíře. Trojice mířila k celám se zbraněmi v rukách…

Opět se vše míhalo a promíchalo.

Otevřely se dveře cely a ven vylezla obrovská mohutná příšera podobná medvědu. Mars ji pouhým jedním úderem srazil k zemi.

Josh se najednou hýbal strašně rychle, taková rychlost a trhavé pohyby nedělaly dobře Sofii od žaludku.

… otevíral dveře za dveřmi, a nechal vylézat do chodby netvora za netvorem, z nichž někteří byli tak odporní, že se Sofie cítila ještě hůř jen při pohledu na ně.

Pak se objevila sfinga, která přiměla Marta, Odina i Hel, aby se stáhli. Zatím příšery jedna za druhou ucítily přítomnost tří starobylých bytostí.

Příšery zaútočily a starobylé bytosti se obrátily a uprchly chodbou, pronásledovány neuvěřitelnou směsicí tvorů.

Obraz se opět zhoupl a nepříjemně překroutil. Sofie se znovu dívala Joshovýma očima. Viděla, že z Martovy kapsy něco upadlo. Poznala jeho zelenou tabulku a pozorovala svého bratra…

… zamířil přímo k předmětu, odstrkával zvířecí výkaly, aby se k němu dostal.

A když tabulku Josh zvedl, otočil ji a podíval se do ní, byly oči dvojčat jen kousek od sebe. Tehdy poprvé viděla Sofie tu změnu, zahlédla hrubé rysy kolem jeho očí, kruté záhyby u rtů. Josh, kterého znala, nikdy takto nevypadal.

„Joshi,“ vydechla Sofie, „cos to se sebou provedl?“

Josh Newman pospíchal na dvůr a mohutně oddychoval. „V tomto patře je všechno venku…“

Dee a Darová stáli uprostřed prostranství. Čaroděj nastavil na zemi dva ze čtyř mocných mečů do písmene L. „Podej mi meče,“ nařídil.

Josh okamžitě odevzdal Durendal, ale zarazil se u Klarentu, který jako by byl k němu přilepený.

Čaroděj přidal třetí meč ke dvěma na zemi. Nyní zbývala jen levá strana čtverce. Dee natáhl ruku.

Josh cítil, že se Klarent v jeho ruce třese.

„Rychle!“ vykřikl Dee a Josh si uvědomil, že nesmrtelný čaroděj má strach. „To byli Mars, Odin a Hel. Zapřísáhlí nepřátelé na život a na smrt.“

„Očividně zapomněli na své rozpory, aby tě dostali,“ ušklíbla se Virginie.

„Zatím buďte v klidu,“ řekl Josh. „Naposledy jsem je viděl, jak je honily chodbou sfinga a ostatní nestvůry.“

Dveře za nimi se však rozlétly a objevil se v nich Mars. Když uviděl Johna Dee, zavyl svůj strašlivý válečný pokřik a vyrazil za čarodějem. Nesl v ruce široký meč dlouhý tak jako on sám a špičku táhl po zemi, že se za ním jen jiskřilo.

„Ten meč, Joshi!“

Mladík sebou trhl a hodil meč čarodějovi, jenž ho obratně chytil a položil do zbylého prostoru mezi meči.

Náhlý pohyb vyhodil z Johsovy kapsy zelenou tabulku a ta spadla na zem.

Pak Dee nechal proudit svou značně mocnou auru do čtyř mečů na zemi, až jeden po druhém začaly zářit.

„Běž, Sofie,“ řekla Tsagaglalal.

„Kam mám ale jít?“

„Tabulka je jako energetická brána.“ Poklepala na obraz na destičce. „Jdi za svým bratrem.“

„Jak to mám ale udělat?“

„Co jsem ti říkala?“ připomínala Tsagaglalal.

„Představivost a vůle.“

„Chceš být se svým bratrem?“

„Ano.“

„Víc než cokoliv jiného na světě?“

„Ano.“

„Pak běž!“

A Sofie Newmanová chytila okraje tabulky a povrch zahalila stříbrná barva, která proměnila tabulku v zrcadlo…

… a zelená tabulka na zemi na Alkatrazu změnila svůj povrch také na zrcadlo a vzduch provoněla vanilka.

„Sofie?“ Josh se otočil právě ve chvíli, kdy se jeho sestra zhmotnila přímo před ním. Hleděl na ni ochromený úžasem.

V zemi se pak objevila díra, dlouhý obdélník spojený na čtyřech stranách hořícími meči. Uvnitř nebylo nic než černá temnota jako černý bublající asfalt.

„Joshi!“ zařval Dee a pak skočil do díry.

Josh se okamžitě otočil za čarodějem.

„Nechoď!“ naléhala Sofie.

„Joshi,“ zavolala Virginie Darová, která pak elegantně vstoupila do temného prostoru, který před chvílí spolkl Johna Dee.

„Musím jít,“ řekl Josh a obrátil se k díře v zemi. Zářící meče na zemi už začaly pomalu pohasínat. „Ne!“

Josh vkročil jednou nohou do černé temnoty a Sofie ho chytila za ruku, kterou zatáhla zpět, aby nechodil. Jeho tvář se však zkřivila do zlostné grimasy a snažil se jí vytrhnout. „Nevrátím se. Viděl jsem, co ti udělali.“

„Joshi, to oni tě podvedli. Využívají tě.“

„Nikdo mě nevyužívá,“ vyhrkl. „To ty musíš prohlédnout. Flamelovi tě využívají. A jestli je necháš, skončíš jako všichni ostatní před tebou.“ Pak zavrtěl hlavou. „Odcházím. Dee a Virginie mě potřebují. Ty ne.“

„Ale já tě potřebuju,“ namítla Sofie. „Jdu s tebou.“ A namísto toho, aby Joshovi zabránila odejít, strčila ho dopředu, až oba propadli do prázdnoty.

Necítila žádný pohyb, pád nebo nárazy proudícího vzduchu.

Necítila vůbec nic.

Jediná jistota v té prázdnotě byla teplá ruka jejího bratra.

Sofie nic neviděla, i když oči měla otevřené. Nic neslyšela, a když zakřičela, nevyšel žádný zvuk.

A přestože to vypadalo, že to nikdy neskončí, Sofie si uvědomovala, že to všechno nemusí trvat déle než mrknutí oka.

Najednou zahlédla světlo.

Jen tečku v dálce.

Přímo nad nimi. Přibližovali se oni k ní nebo ona k nim?

Pak se jí vrátil zrak.

Viděla Joshovu vyděšenou tvář a věděla, že její vypadá stejně. Podíval se na ni a na chvíli to byl zpátky její bratr, dokud jeho rysy opět nezhrubly a neztvrdly. Ale alespoň nepustil její ruku.

Pohltilo je světlo.

Vrátily se všechny smysly, oslepující světlo i ohlušující zvuky, cítila písek a kameny pod nohama, těžké pižmo zvířat, chuť exotických vůní v ústech.

Sofie otevřela oči. Ležela na trávě, vedle hlavy rostly květy, které v jejím světě neexistovaly. Vypadaly jako broušené sklo nebo ztvrdlá pryskyřice.

Když se překulila, zjistila, že nejsou sami. Strčila do svého bratra. „Měl by ses radši vzbudit.“

S námahou otevřel jedno oko, zaúpěl, a pak když strávil, co se právě stalo, vyskočil, jako když do něj střelí. „To je… létající talíř,“ řekla.

„To je vimana,“ vydechl Dee. „Nikdy jsem nepomyslel, že bych nějakou mohl vidět ve skutečnosti.“

Klečel na kolenou a s obdivem zíral na stroj. Virginie Darová seděla v tureckém sedu se svou dřevěnou flétnou volně položenou v ruce.

Vimana klesala, a ve vzduchu se ozývalo typické bzučení. Pak se otevřel poklop nahoře a objevila se dvojice postav. Oba na sobě měli bílou keramickou zbroj, zdobenou znaky, které téměř připomínaly latinku. Byli vysocí a štíhlí s dozlatova opálenou kůží, která vynikala pod jejich bílým šatem. Žena byla ostříhaná na ježka, zatímco mužova hlava byla úplně holá. V jejich tvářích vévodily jasně modré oči.

Dee se krčil na zemi a snažil se vypadat co nejmenší. „Mí pánové a vládci,“ začal. „Odpusťte mi.“

Pár ho ovšem ignoroval. Díval se na dvojčata.

„Sofie,“ řekl muž.

„Joshi,“ dodala žena.

„Mami… tati,“ vydechla dvojčata společně.

Pár se lehce uklonil. „Tady nám říkají Isis a Osiris. Vítejte na Danu Talis, děti. Vítejte doma.“

Konec páté knihy

POZNÁMKA AUTORA

NA TÉMA VIMANY A LÉTÁNÍ

Jako všechno v příběhu Nikolase Flamela i vimany mají své kořeny v mytologii, a to zvláště ve starověkých indických eposech. Poměrně podrobně popisuje vimany staroindický epos Mahábhárata, která byla sepsána nejméně před dvěma tisíci pěti sty lety. Píše se tam, že v průměru měly 12 loktů a čtyři silná kola. (Loket byla délková jednotka od lokte ke konci prostředníčku.) Nejslavnější vimanou v indické mytologii je Pushpaka, která patřila bohu Kubérovi a vypadala jako jasný oblak na nebi.

Létající vozy, koberce nebo jiné předměty prostupují mýty a legendy na celém světě, přesto ve staroindických eposech jsou výjimečně propracované popisy i návody. V dalším staroindickém díle, Rámájáně, která vznikla zhruba ve stejné době jako Mahábhárata, nejsou vimany také ničím výjimečným. V básni figuruje nespočet bohů a hrdinů, kteří spolu bojují vzdušné bitvy, a vimany útočí ze vzduchu na města. Dokonce udává i délku, váhu a výšku.

Indické texty mluví o mnoha variacích viman, které však vychází ze čtyř záladních druhů – rukma vimana, sundara vimana, shakuna vimana a tripura vimana. Dozvíte se i rozdíly mezi nimi a dokonce starověcí Indové sepisovali i letecké manuály. Některé stroje byly dřevěné, jiné ze záhadných červených a bílých kovů, některé měly trojúhelníkový tvar se třemi koly, jiné byly kruhové nebo oválné. Píší i o takových, které dosahovaly výšky tří poschodí. Samozřejmě nic z toho není důkazem, že by ve starověku existovaly létající stroje, ale ukazuje to přinejmenším na to, že lidé vždy vzhlíželi k obloze.

Touha létat protíná lidskou historii daleko hlouběji, než si možná myslíme. Obecně se tvrdí, že první úspěšný pilotem řízený let s letadlem těžším než vzduch podnikli bratři Wrightové v prosinci 1903. Ale podle posledních výzkumů se ukazuje, že by to nemusela být pravda. Hiram Maxim dostal do vzduchu nakrátko v roce 1894 stroj o váze téměř 3,5 tuny, a Samuelovi Langleymu letělo jeho vznášedlo v roce 1896 více než kilometr.

V devatenáctém století se nad Amerikou, Evropou, Indií i jižní Afrikou vznášely balony i jiná vzdušná plavidla. Záznamy z roku 1895 vypovídají například, že nad Bombaj se vznesl stroj, který navrhl Shivkar Bapuji Talpade a v Natalu v jižní Africe v roce 1871 sestrojil vznášedlo Goodman Household, kterému letělo téměř sto metrů. Avšak první zdokumentovaný let motorového stroje podnikl v Anglii v roce 1848 John Stringfellow a jeho bezpilotní letadlo bylo na parní pohon.

Devatenácté století se stalo érou vznášedel a letadel, kdežto osmnácté patřilo balonům. Pokusy s létáním vyústily v zimě 1783 v nádherně zdobený přes dvacet metrů velký balon s průměrem zhruba 15 metrů, za kterým stál Etienne Montgolfier.

Když se podíváme dále do historie, uvidíme slavného Leonarda da Vinciho s jeho návrhem, který jasně připomíná prototyp helikoptéry. Jeho zápisky jsou plné návrhů na létající stroje, vznášedla nebo umělá křídla. V jeho deníku z roku 1483 se objevil dokonce návrh prvního padáku. (26. června 2000 úspěšně přistál na zemi člověk po seskoku z tří kilometrů, který použil padák vytvořený podle da Vinciho návrhu a s použitím materiálů a nástrojů, jež by měl da Vinci ve své době k dispozici.)

Půjdeme-li ještě hlouběji do minulosti, v devátém století žil jeden z velkých Berberů, vynálezce a básník Abbas Ibn Firnas, který vyzkoušel první kluzák. Ještě před ním, před dalšími pěti sty lety, popisovali Číňané létající stroj vyrobený z bambusu a kůže.

A protože jsme se dostali tak daleko, kde se historie mísí s bájemi a mýty, najdeme i čím dál více zmínek o létajících strojích. Létání má v mytologii nezaměnitelné místo. Většina bohů dokáže létat a obvykle také bez jakékoliv pomoci. Ale v některých starodávných bájích bohové létají pomocí křídel a jejich obrazy můžete vidět vytesané nebo vyryté do kamene i ve zdech chrámů po celém světě. Nicméně v mýtech a legendách jsou často zmíněny i umělé prostředky, které slouží k létání nebo létající stroje.

Perský král Kai Kawus prý nechal připevnit k trůnu čtyři dlouhé tyče, na jejichž konce připoutal orly. Když ptáci vzlétli, nesli s sebou i trůn. Létající kočár nebo vůz pochází z čínské lidové slovesnosti a existuje mnoho příběhů o prvním čínském vládci Shunovi, který létal – dokonce jednou unikl z hořící budovy tak, že použil klobouk jako padák.

Snad nejznámější je příběh o Ikarovi a jeho otci Daidalovi, který vytvořil umělá křídla. Daidalos byl velký vynálezce, který stál za řadou nejpodivnějších věcí, včetně Labyrintu navrženého pro krále Minoa z Knósu. I podrobnosti Daidalova plánu byly zajímavé. Odmítl pro výrobu křídel hedvábí, protože bylo moc lehké, a plátno na plachtovinu zas bylo příliš těžké. Nakonec dospěl k myšlence dřevěné konstrukce a ptačího peří, které slepil včelím voskem. Jako každý správný vynálezce a vědec svůj objev také vyzkoušel, druhý pár křídel dal svému synovi, kterému ale radil, aby nelétal moc vysoko, ale ani příliš nízko u mořské hladiny, aby žár nebo slaná voda nezničily křídla. Ikarus prudce stoupal, nehledě na otcovu radu, a horké středozemní slunce rozpustilo vosk, který držel peří u sebe. Škoda že Daidalos nevymyslel i padák.

Když se člověk seznámí s celým příběhem a pozná pozadí, určitě ho napadne, jestli opravdu není v každém mýtu a báji zrnko pravdy. Také stojí za úvahu, že některé věci, jež dnes patří neodmyslitelně do našeho života, kdysi lidé považovali za kouzla a čáry.

KNĚŽKA

Speciální ochutnávka ze šesté, závěrečné knihy

Excerpt Copyright © 2011 by Michael Scott

Vydává Delacorte Press, imprint Random House Children’s Books, divize Random House, Inc., New York

Vychází v roce 2012

Jsem legenda.

Byly doby, kdy jsem tvrdil, že smrt nade mnou nemá žádnou moc a nemoci, že se mě netýkají. To už ale není pravda.

Dnes již vím, kdy zemřu a také kdy zemře má milovaná žena. Bude to právě dnes.

Narodil jsem se Léta Páně 1330, před více než šesti sty sedmdesáti lety. Vedl jsem dobrý a navíc dlouhý život. Svého času jsem zastával různé profese, byl jsem lékařem i kuchařem, knihkupcem i vojákem, učitelem jazyků a chemie, dokonce i mužem ve službách spravedlnosti i zlodějem.

Ale především jsem byl alchymista.

Byl jsem obdarován – nebo to bylo spíš prokletím – nesmrtelností a oba s Perenelou jsme bojovali proti starobylým bytostem z temnot a drželi jsme je na uzdě, zatímco jsme hledali dvojčata z proroctví. Zlato a Stříbro. Vždycky jsme věřili, že nám pomůžou bránit tento svět.

Mýlili jsme se.

Nyní je konec na dosah a dvojčata se vrátila v čase na ostrov Danu Talis. Museli cestovat časem deset tisíc let tam, kde to všechno začalo…

Dnes nastane konec světa.

Dnes zemřeme Perenela i já.

Ale nevzdáme se bez boje.

Protože jsem nesmrtelný Nikolas Flamel.

Z deníku Nikolase Flamela, alchymisty

čtvrtek 7. června

San Francisko, můj druhý domov

P0DĚKOVÁNÍ

Žádná kniha nevznikne ve vakuu. Autora obklopuje celá síť lidí, kteří různými způsoby pomáhají nové knize na svět. Zvláště bych chtěl poděkovat:

Beverly Horowitz, Kristě Marino a Colleen Felingham a všem výjimečným lidem z Delacorte Press.

Samozřejmě jako vždy musím poděkovat i Barrymu Krostovi a Richardu Thompsonovi.

Dále mé díky patří Alfredu Molinovi a Jill Gascoine za azyl, ve kterém jsem se cítil jako doma.

Srdečné díky též následujícím lidem: Michaelovi Carrolovi, Patricku Kavanaghovi, Colette Freedmanové, Julii Blewett Grantové, Jefreymu Smithovi, Brooks Almyové a Mauriziovi Papaliovi, Sonie Shormannové a nejvíc Vincentu Perfittovi.

Na závěr bych chtěl poděkovat Melanii Roseové a Claudette Sutherlandové.

O AUTOROVI

Michael Scott, uznávaný odborník na mytologii a lidovou slovesnost je jedním z nejúspěšnějších irských spisovatelů. Patří mezi mistry fantasy, sci-fi, strašidelných a pohádkových příběhů a Irish Times ho nazvaly králem fantasy na Ostrovech. Válečník představuje pátou knihu ze série Tajemství nesmrtelného Nikolase Flamela. Všechny předchozí díly: Alchymista, Čaroděj, Vědma i Zaříkávač vydalo nakladatelství Euromedia k. s., Knižní klub.

Můžete sledovat Michaela Scotta na Twitter lameauthor nebo navštívit stránky DillonScott.com

Michael Scott

VÁLEČNÍK

Tajemství nesmrtelného Nikolase Flamela

Z anglického orginálu The Warlock (The Secrets of the Immortal

Nicholas Flamel), vydaného v Random Children’s Books, a division

of Random House Inc. New York, pod značkou Delacorte Press,

v roce 2011 přeložila Zuzana Fišerová

Grafickou úpravu dle anglické předlohy navrhl pro české vydání David Dvořák

Redigovaly Alena Peisertová a Stanislava Zábrodská

Odpovědná redaktorka Viola Lyčková

Technický redaktor David Dvořák

Počet stran 376

Sazba TYPOSTUDIO, s. r. o., Praha

Vydala Euromedia Group, k. s. – Knižní klub,

Nádražní 32, 150 00 Praha 5, v Praze roku 2012

jako svou 6013. Publikaci

Tisk Tlačiarne BB, spol. s r. o., Banská Bystrica

Vydání první

Pro čtenáře fantasy od 12 let do 112 let

Naše knihy distribuuje knižní velkoobchod

Euromedia Group, k. s. – knižní distribuce,

Nádražní 32, 150 00 Praha 5

Zelená linka: 800 103 203

Tel.: 296 536 111

Fax: 296 536 246

distribuce.sd@euromedia.cz

Knihy lze nakoupit v internetovém knihkupectví

www.knizniweb.cz

Michael Scott, uznávaný odborník na mytologii a lidovou slovesnost, je jedním z nejúspěšnějších irských spisovatelů. Patří mezi mistry fantasy, sci-fi, strašidelných a pohádkových příběhů a Irish Times ho nazvaly králem fantasy v irské oblasti. Válečník představuje čtvrtou knihu ze série Tajemství nesmrtelného Nikolase Flamela. Všechny předchozí díly, Alchymista, Čaroděj, Vědma i Zaříkávač, byly vydány v nakladatelství Euromedia Group k. s., Knižní klub.

Stránky Michaela Scotta můžete navštívit na www.dillonscott.com

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai