Tajemství nesmrtelného Nikolase Flamela – Kněžka

Michael Scott

(2012)

Hodnocení:

92%

Štítky:

Romány, Sci-fi a fantasy

Závěrečný díl fantasy ságy Tajemství nesmrtelného Nikolase Flamela. Dva, co se musí stát jedním, který pak znamená vše. Jeden svět zachrání, druhý ho zničí.

San Francisco:

Nicolasovi a Perenelle Flamelovým zbývá jediný den života a jeden den na splnění jejich úkolu. Musí zachránit San Francisco. Příšery uvězněné na Alcatrazu se osvobodily a chystají se na město. Pokud je někdo nezastaví, zničí při svém tažení všechny a všechno, co jim přijde do cesty.

Podaří se vědmě a legendárnímu alchymistovi s pomocí dvou největších bojovníků z dávné historie a mýtů ubránit město před zkázou? Nebo je to začátek konce lidského pokolení?

Danu Talis:

Sofie a Josh Newmanovi při sledování Johna Dee a Virginie Darové doputovali do deset tisíc let staré minulosti na Danu Talis. A právě na tomto bájném ostrově rozhodne bitva o začátku i konci.

Scathach, Prométheus, Palamédes, Shakespeare, Saint-Germain i Johanka z Arku jsou zde také. Nikdo z nich neví, za co nebo za koho budou dvojčata bojovat.

Dnes je den, který rozhodne o vítězství nebo zmaru.

Budou dvojčata z proroctví držet při sobě? Nebo se rozdělí – jedno bude bojovat za záchranu a druhé za zkázu světa?

Michael Scott

Tajemství nesmrtelného Nicolase Flamela

Kněžka

Copyright © 2012 by Michael Scott

Translation © Zuzana Zábrodská,

2012 Jacket illustration ©

2012 by Michael Wagner

239474

ISBN 978-80-242-3904-0

Památce mého otce Michael Scott

Consummatum est.

Jsem legenda.

Byly doby, kdy jsem o sobě říkal, že smrt nade mnou nemá žádnou moc a nemoci těla i ducha se mne netýkají.

To už ale není pravda.

Nyní vím, kdy zemřu, a znám i den smrti své ženy. Bude to ještě dnes.

Narodil jsem se Léta Páně 1330 před více než šesti sty sedmdesáti lety. Dlouhý život, to ano, a byl jsem nesmrtelný, ale ne nezranitelný. Vždycky jsme s Perenellou věděli, že tento den přijde.

Žil jsem dlouhý a bohatý život, je jen málo věcí, které jsem nestihl. Svého času jsem zastával různé profese, byl jsem lékařem i kuchařem, knihkupcem i vojákem, učitelem jazyků a chemie, a dokonce i mužem spravedlnosti a zlodějem.

Ale hlavně jsem byl alchymistou.

Nesmrtelným alchymistou, ať již to byl dar, či prokletí. S mou ženou Perenellou jsme bojovali se starobylými bytostmi z temnot a drželi je zpátky, zatímco jsme pátrali po legendárních dvojčatech s výjimečně silnou stříbrnou a zlatou aurou, po Měsíci a Slunci. Vždycky jsme si mysleli, že nám pomohou bránit tuto planetu, tento svět.

Mýlili jsme se.

Konec se blíží a před rozhodujícími okamžiky dvojčata zmizela, vrátila se v čase zpět o deset tisíc let na Danu Talis, kde to všechno začalo…

Dnes nastane konec světa.

Dnes s Perenellou zemřeme, a pokud ne rukou nebo ve spárech krvežíznivé starobylé bytosti nebo některé z příšer, jež jim stojí po boku, pak jednoduše věkem. Má drahá manželka mi prodloužila život o jeden vzácný den, ale zaplatila za to strašlivou cenu. Ale jestli existuje nějaká útěcha, pak ta, že zemřeme spolu.

Avšak ještě není po všem, ještě nejsme mrtví a nevzdáme se bez boje, protože Perenella je vědma a já jsem nesmrtelný Nicolas Flamel – alchymista.

Z deníku Nicolase Flamela, alchymisty

Čtvrtek 7. června

V San Francisku, jeho druhém domově

ČTVRTEK

9. června

KAPITOLA 1

Malé křišťálové zrcadlo bylo nesmírně staré.

Bylo starší než lidstvo samo, starší než starobylé bytosti, archóni i antikové, kteří žili před nimi. Zbylo na světě po pradávných vládcích země a znovu vyplulo na světlo poté, co byl ostrov Danu Talis doslova vyrván ze dna praoceánu.

Tisíce let poté pak zrcadlo viselo na zdi jedné z nepříliš navštěvovaných místností v paláci Slunce. Generace prvních starobylých bytostí a po nich i další a další si lámaly hlavu nad malým obdélníkem křišťálu v prostém, jednoduchém černém rámu, který nebyl ani ze dřeva, ani z kovu, dokonce ani z kamene. I když měl dávný artefakt podobu zrcadla, přece jen neodrážel jasný obraz okolí. Ukazoval pouze stíny, přestože ti, kteří se do něj pozorně zahleděli, tvrdili, že zachytili obraz kostí pod kůží a svalovou hmotu. Někdy se stalo, ale opravdu jen zřídka, že se objevili tací, kteří prý zahlédli vzdálené krajiny, zasněžené ledovce, rozrůstající se pouště nebo bujné pralesy.

V určitých dobách roku – za podzimní a jarní rovnodennosti – a během slunečního nebo měsíčního zatmění se sklo chvělo a ukazovalo prazvláštní výjevy z neznámých míst v neurčitém čase, které byly daleko za hranicemi chápání nebo porozumění. Exotické krajiny z kovu nebo neznámého organického materiálu, místa, kde nezářily hvězdy a kde na nebi viselo nehybné černé slunce. Nespočet učenců strávilo celé životy snahou o interpretaci výjevů a scén, ale ani legendární mág Abrahám nebyl schopný jeho tajemství rozluštit.

Jednoho dne se Kukulkán snažil narovnat zrcadlo na zdi, ale zachytil o jeho roh. Ucítil bodnutí, odtáhl ruku a zjistil, že mu z rány vytéká krev. Jedna jediná kapka se dotkla skla a zrcadlo se projasnilo. Povrch se míhal pod točícím se čůrkem syčící krve. V tu chvíli Kukulkán uzřel divy:

… v centru rostoucího impéria stál ostrov Danu Talis a říše se rozpínala bez odporu po celé planetě…

… Danu Talis hoří a rozpadá se vedví vlivem obrovského zemětřesení, rozlehlé ulice a vysoké budovy pohlcuje moře…

… ostrov Danu Talis je jen stěží viditelný pod vrstvou ledu, pohřbený v hlubinách, kde se to hemží velrybami s nepřátelsky ostrými tlamami…

… Danu Talis povstala, čistá a zlatá ve středu nekonečné pouště…

Starobylá bytost tehdy zrcadlo ukradla a nikdy ho nevrátila.

Nyní daleko štíhlejší Kukulkán s bílým plnovousem rozprostřel modrý samet na dřevěný stůl. Rukou s černými nehty uhladil látku, odstranil nežádoucí nitky a odfoukl prach.

Pak doprostřed položil černě orámovanou křišťálovou tabulku a jemně ji očistil svou plátěnou košilí. Ve skle se však neodrážela jeho tvář se zahnutým jestřábím nosem, vyleštěný povrch se kroutil a připomínal šedou, kouřem zalitou krajinu.

Kukulkán se nahnul nad křišťálovou tabulku, vytáhl špendlík z rukávu košile a špičku přiložil k masitému bříšku svého palce. „Hle, cítím v kostech“, zamumlal ve starodávném jazyce Toltéků, zatímco rubínová kapka pomalu vytékala z hladké kůže, „… že se blíží něco neblahého.“ Přidržel ruku nad sklem a nechal sklouznout dolů kapku krve. Povrch se okamžitě zavlnil a zachvěl. Téměř současně jej protkala duhově barevná vlákna. Ze zrcadla se linul červený kouř a barvy pomalu zapadaly do jednotlivých konkrétních tvarů.

Starobylá bytost měla za sebou tisíce let pokusů a vyplýtvala nekonečné množství krve, z níž jen málo patřilo Kukulkánovi. Během té dlouhé doby se naučil ovládat výjevy a používat tabulku. Protože ji nakrmil takovým množstvím krve, začínal věřit, že je nějakým způsobem živá a vnímající. Zahleděl se do křišťálové plochy a zamumlal: „Vezmi mě do San Franciska.“

Zrcadlo se zamlžilo, pak ho zalilo bílé a šedé světlo a Kukulkán se najednou vznášel nad městem a díval se dolů na záliv.

„Proč to tam dole ještě nehoří?“ podivil se nahlas. „Kde jsou příšery a netvoři, proč se již dávno neprohánějí ulicemi?“ Dovolil milostivě nesmrtelnému Machiavellimu a Billymu Kidovi, aby se vrátili do San Franciska z jediného důvodu. Měli probudit nestvůry z Alcatrazu a poslat je z ostrova na město. Co se stalo? Opět selhali? Nebo je příliš brzy?

Obraz v zrcadle se znovu zamihotal a zamířil na úzký dlouhý ostrov – Alcatraz. Starobylá bytost konečně objevila v mořských vlnách očekávaný pohyb. Přes záliv se hnala nepřirozená vlna, která rychle nechala ostrov za sebou a mířila k městu. Kukulkán si spokojeně zamnul ruce. Připojil se právě včas, ani brzy, ani pozdě. Uvidí, až město zachvátí lehká vlna chaosu a paniky. Už je to dlouho, co sledoval zkázu nějakého města, přestože tu podívanou miloval.

Barevný obraz se v tu chvíli zamihotal a vybledl. Kukulkán se znovu, raději několikrát píchnul špendlíkem do prstu a přiživil svou krví křišťálovou tabulku. Zrcadlo hned zablikalo a znovu se objevil předchozí výjev, trojrozměrný a velmi jasný. Kukulkán se soustředil a záběr se posunul blíž, až na dosah bílé pěny na vlnách. Tvor pod vodou chvílemi prorážel mořskou hladinu, byl dlouhý a klikatý, možná mořský had. Kukulkán zaostřil. Nebylo lehké rozeznat detaily, ale zdálo se, že stvoření má více než jednu hlavu. Souhlasně přikývl, líbilo se mu, co viděl. Dávalo smysl poslat na město mořské stvůry jako první. Když si představil, jak se netvor potuluje ulicemi plnými lidí, usmál se a přitom odhalil nelítostné zuby.

Kukulkán nespustil oči z mořského draka, který proplouval zálivem k jednomu z mol, jež vystupovala daleko do vody. Zamračil se a pak s pochopením přikývl. Vyleze z vody na Embarcadero. Výborně. Spousta turistů, dobrá volba.

Nad hladinou se objevila záře. Zahlédl letmý záblesk modré a červené barvy, jež se držely nahoře jako olejové skvrny. Pak si uvědomil, že drak míří přímo k nim.

Nevědomky upřel svůj pohled ještě níže. Zahnutý jestřábí nos se mu téměř zarýval do tabulky. Cítil vůni moře, sůl, rybinu a tlející mořské řasy, ale ještě něco jiného. Zavřel oči a zhluboka se nadechl. Město páchne po kovu, zplodinách z dopravy, připáleném jídle a potem neskutečného množství nemytých těl, ale tento odér tu působil nepatřičně: pronikavá máta, sladký anýz a květnatá vůně zeleného čaje.

Když se hrůzná příšera – lotan – zvedla z vody, najednou mu všechno došlo. Draka přitahovala kroutící se barevná skvrna na hladině. Kukulkán konečně poznal aury a jejich barvy: červená patřila Prométheovi a modrou měl Niten – nesmrtelný lidský červ. Máta ve vzduchu, ze které se zvedal žaludek, nemohla patřit nikomu jinému než Nicolasi Flamelovi, alchymistovi.

Kukulkán je pak všechny uviděl, jak stojí na konci mola. A s nimi tam čekala i žena, na kterou neměl příliš dobré vzpomínky, Perenella Flamelová, vědma. Jazykem automaticky našel díru mezi zuby, odkud mu kdysi vykopla stoličku. To nevěstilo nic dobrého: starobylá bytost, která přeběhla na druhou stranu, a tři nejnebezpečnější lidští tvorové na tomto světě, kteří patřili k úhlavním nepřátelům.

Kukulkán sevřel ruce v pěst a dlouhé ostré nehty zaryl hluboko do kůže. Krev z dlaní stékala na zrcadlo, kde oživovala další a další výjevy. Starobylá bytost nehnuté sledovala dění, aniž jedinkrát mrkla.

… lotan se stáčel za vábivou vůní červené a modré aury…

… tvor se napřímil na hladině, balancoval na ocase a všech sedm hlav s otevřenými tlamami se chystalo nasytit jeho neutuchající hlad…

… po záblesku zeleného světla následovala pronikavá vůně máty.

„To ne!“ zasyčel Kukulkán, když sledoval proměnu lotana v malé modrými žilkami protkané vejce, které vzápětí dopadlo do alchymistovy natažené ruky. Flamel ho vítězoslavně hodil do vzduchu… kde ho chytil kroužící racek a celé ho spolkl.

„Nee, ne, ne…!“ zařval Kukulkán vztekle, jeho tvář zbrunátněla a proměnila se v plochou hadí tlamu, která kdysi děsila mayskou a aztéckou civilizaci. Z tlamy mu vylézaly nepravidelné zuby, oči se zúžily a tmavé vlasy se mu na hlavě postavily jako bodliny. Praštil do stolu, letité dřevo prasklo a jen Kukulkánovy bleskově rychlé reflexy zabránily tomu, aby se zrcadlo rozbilo o zem.

Stejně rychle, jako se Kukulkán dokázal rozčílit, se uměl také uklidnit. Zhluboka se nadechl a uhladil si na hlavě zježené vlasy. Vše, co měli Billy s Machiavellim udělat, bylo vypustit na město pár příšer – tři nebo čtyři by stačily. I dvě by dokázaly své, nebo aspoň jedna dostatečně velká a hrozivá by se dala považovat za začátek. Ale ti dva opět zklamali a za to draze zaplatí – pokud přežijí!

Potřeboval dostat stvůry z ostrova na pevninu, aby se mu to však povedlo, musel Flamelovy a jejich nesmrtelné přátele zabavit.

Zřejmě mu nezbude nic jiného než vzít záležitosti do vlastních rukou. Najednou se usmál a odhalil své jehličkové zuby. Choval ve své říši pár malých mazlíčků – lidé by je asi nazývali příšerami – ale mohl by je na chvíli vypustit ven, aby si trochu pohráli. Alchymista by si s nimi však nepochybně poradil stejně jako s lotanem. Ne, musí sehnat něco daleko většího a působivějšího než jen pár prašivých nestvůr.

Kukulkán vzal do ruky mobil, který ležel na kuchyňském stole. Vytočil zpaměti losangeleské číslo. Telefon patnáctkrát zazvonil, než se na druhé straně ozvalo skřípavé zavrčení. „Máte stále ještě ten pytlík zubů, co jsem vám prodal před tisíci lety?“ začal Kukulkán. „Rád bych je koupil zpět. Proč? Chtěl bych Flamelovým uštědřit lekci… a samozřejmě je zabavit, než dostanu z ostrova stvůry a netvory,“ dodal rychle. „Kolik za ten pytlík chcete? Nic? No, ano, můžete se dívat. Sejdeme se za mostem na Vista Point, postarám se, aby nás nikdo nerušil.“

„Ano, něco neblahého se blíží…“ zašeptal Kukulkán. „A míří to k tobě, alchymisto. Za tebou.“

KAPITOLA 2

Sofie Newmanová otevřela oči. Ležela obličejem k zemi na trávě, která byla nepřirozeně ostře zelená a měkká jako hedvábí. Svou vahou drtila květiny, které nikdy na zemi nerostly, jako by je někdo vyrobil ze skla a pryskyřice.

Obrátila se na záda a vzhlédla nahoru… a pak znovu musela zavřít oči. Před chvíli stála na Alcatrazu v San franciském zálivu, kde se ve vzduchu vznášela slaná příchuť doplněná živočišným pachem mnoha příšer a stvůr, které se mačkaly na malém kousku země. Nyní dýchala svěží vlahý vzduch plný exotických vůní. Na tváři ji hřály sluneční paprsky, které rychle přebíjely poslední vzpomínky. Znovu otevřela oči a pozorovala stín, který nad ní zastínil slunce. Přimhouřila oči a pomalu rozeznala tvar ze skla a kovu. „Pane jo!“ vydechla překvapeně. Pak se natáhla k bratrovi a pošťouchla ho, aby se probral. „Měl by ses rychle vzbudit…“

Josh ležel na zádech. Otevřel jedno oko a zabručel v ostrém jasném světle, které mu svítilo do očí. Pak mu došlo, co právě viděl, a posadil se, jako by do něj vjel blesk. „To je…“

„… létající talíř,“ dokončila Sofie.

Za nimi se něco pohnulo a oba se opatrně otočili, aby zjistili, že na travnatém úbočí nejsou sami. Doktor John Dee klečel a opíral se rukama o zem. Hleděl s vytřeštěnýma očima nahoru na oblohu, zatímco Virginie seděla v tureckém sedu vedle něj a vlasy jí vlály ve větru.

„To je vimana,“ vydechl Dee. „Nikdy jsem nedoufal, že ji za svého života uvidím.“ Dřepěl na trávě a s obdivem zíral na rychle se blížící předmět.

„Co je tohle za říši?“ zeptal se Josh a díval se přitom střídavě z Johna Dee na Darovou.

Žena jen lehce zavrtěla hlavou. „Ne, to není žádná uměle vytvořená říše.“

Josh se postavil a zastínil si oči. Fascinovaně hleděl na létající talíř. Když vimana přiletěla blíž, poznal, že je vyrobená z něčeho, co vypadá jako mléčný křišťál obklopený silnou zlatou vrstvou. Stroj klesl níž, až se dostal skoro nad zem. Ozvalo se nejprve hluboké bzučení za hranicemi normálního sluchu, které přešlo do drnčení, když už se vimana pohupovala pár centimetrů nad travním porostem.

Sofie se zvedla a postavila se vedle bratra. „Je nádherná,“ zašeptala. „Jako drahokam.“ Perleťově duhová hmota působila dokonale a na zlatém rámu stroje si všimli malého drobného písma, které připomínalo klínové.

„Kam jsme se to dostali, Joshi?“ zašeptala Sofie.

Josh zavrtěl hlavou. „Ne kam… ale do jaké doby,“ zamumlal. „Vimany patří do nejstarších bájí a mýtů.“

Naprosto nehlučně se otevřela horní polovina malého oválu a postranní část stroje se rozevřela, přičemž se ukázal oslepující bílý interiér plavidla.

Ve vchodu se objevili muž a žena.

Oba byli vysocí a štíhlí, s opálenou pokožkou. Oba na sobě měli bílou keramickou zbroj s vyrytými obrazci, piktogramy a hieroglyfy v řadě jazyků. Žena byla nakrátko ostříhaná, černé vlasy měla na ježka, zatímco muž měl hlavu hladce oholenou. Měli krásné jasné modré oči, a když se usmáli, odhalili malé, dokonalé zuby. Jen Špičáky vypadaly trochu delší a špičatější, než bylo přirozené. Vystoupili z vimany ruku v ruce a vydali se po trávě ke skupince lidí. Skleněná tráva a pryskyřicové květy jako by se pod jejich nohama úplně rozpouštěly.

Josh a Sofie neúmyslně ustoupili vzad, mhouřili oči proti slunci a oslepující zářivé zbroji a snažili se rozpoznat jejich rysy. Vypadali tak strašně povědomě…

Náhle Dee zalapal po dechu, pak se rychle přikrčil, aby byl co nejmenší, a zatoužil po tom, aby byl neviditelný. „Mí páni,“ začal. „Odpusťte mi.“

Dvojice si ho nevšímala. Pokračovala bez přerušení k dvojčatům, dokud jejich obličeje nepřekryly slunce a ne odhalily jejich totožnost.

„Sofie,“ řekl muž a zatvářil se potěšeně.

„Joshi,“ dodala žena, přitom lehce zavrtěla hlavou a usmála se. „Už jsme na vás čekali.“

„Mami? Tati?“ promluvila dvojčata současně. Znovu o krok ustoupila, očividně zmatená a nyní i vyděšená.

Dvojice se formálně uklonila. „Tady nám říkají Isis a Osiris. Vítejte na Danu Talis, děti.“ Natáhli ruce. „Vítejte doma.“

Dvojčata se sebe podívala s očima plnýma zmatku a strachu. Sofie sáhla po bratrově paži jako po záchranném kruhu. Přes všechna odhalení a všechny události posledního týdne na ni bylo toto shledání už příliš. Snažila se zformulovat slova do otázky, ale v ústech měla sucho a ztuhlý jazyk se jí lepil na patro.

Josh těkal pohledem z otce na matku a znovu zpět. Snažil se pochopit, co se tu právě děje. Dvojice vypadala jako jejich rodiče, Richard a Sára Newmanovi. Určitě měli stejný hlas jako oni, ale rodiče přece měli být v Utahu… mluvil s otcem ještě před pár dny. Bavili se nezávazně o rohatém dinosaurovi z období křídy.

„Vím, že je toho na vás moc,“ řekl s úsměvem Richard Newman – Osiris.

„Ale uvidíte,“ dodala Sára – Isis, „že všechno pochopíte.“ Její hlas zněl uklidňujícím dojmem, a aby uvěřili, stačilo, že se usmála. „Všechno ve vašich životech směřovalo k této chvíli. Tady leží váš osud. Dnes je váš den. A co jsme si vždycky říkali?“ dodala s odzbrojujícím úsměvem. „Carpe diem,“ odpověděli oba automaticky. „Užívej dne.“

„Ale začal Josh. Isis zvedla ruku, aby ho zarazila. „Všechno v pravou chvíli. Vše v pravý čas. A věřte – toto je ten nejlepší čas, nejlepší doba ze všech. Vrátili jste se v čase o deset tisíc let zpět.“

Sofie a Josh se na sebe podívali. Po tom všem, co za poslední týden prožili, by měli být rádi, že se opět shledali se svými rodiči, ale něco tu šeredně nehrálo. Měli snad tisíc otázek… a tito dva lidé, co před nimi stáli, pořádně nezodpověděli ani jednu.

Doktor John Dee se vyškrábal na nohy a vehementně se oprašoval, aby prošel mezi dvojčaty a hluboce se poklonil bílému páru. „Mí páni. Jsem hluboce poctěn vaší přítomností.“ Zvedl hlavu a pátravě těkal pohledem z jednoho na druhého. „Věřím, že jste si vědomi, že jsem se zasloužil o to, aby se k vám vrátila legendární dvojčata.“

Osiris se podíval na Johna Dee, na jeho tváři dvojčata zahlédla náznak úsměvu. „Ano, Dee – spolehlivě vždycky vypočítavý prospěchář. Natáhl k němu pravou ruku dlaní dolů a čaroděj ji neochotně vzal do svých dlaní a pak ji políbil“… a vždycky hlupák.“

Dee rychle vzhlédl a pokusil se uvolnit, ale Osiris držel jeho ruku pevně. „Vždycky jsem…“ začal zoufale čaroděj.

„… byl hlupák,“ vyhrkla Isis.

Přes Osirisovu tvář se přehnal stín, který odhalil bílé zuby, a jeho obličej se na chvíli proměnil v krutou masku. Muž s holou hlavou najednou chytil hlavu Johna Dee, přitiskl prsty až na jeho lícní kosti a zvedl ho ze země. „A k čemu je nám hlupák… nebo poškozený nástroj!“ Osiris vytáhl čaroděje tak vysoko, aby se jejich oči střetly. „Pamatuješ na den, kdy jsem z tebe udělal nesmrtelného?“ zašeptal.

Doktor začal zápasit a v očích se mu objevil děs a hrůza. „Ne,“ vyhrkl.

„Tehdy jsem ti řekl, že z tebe znovu můžu udělat smrtelníka,“ pokračoval Osiris. „Co bylo dáno, může být i odebráno,“ vydechl a pak čaroděje odhodil.

Dee letěl vzduchem, a než se znovu dotkl země u nohou Virginie Darové, byl z něj stařec: scvrklá, seschlá hromádka hadrů. Tvář ztracená za vráskami, z hlavy mu vypadávaly chomáče šedivých vlasů, které se válely po hedvábné trávě kolem, mléčně bílé oči zahalil šedý zákal a za modrými rty se mu v dásních volně viklaly zuby.

Sofie s Joshem vyděšeně hleděli na stvoření, které ještě před chvílí kypělo životem. Nyní byl starší, než je možné pomyslet, ale stále živý a stále při plném vědomí. Sofie se podívala zpět na osobu, která vypadala jako její otec, která mluvila jako její otec… a uvědomila si, že ho vlastně vůbec nezná. Její otec – Richard Newman – byl milující, soucitný muž. Nikdy by ničeho tak krutého nebyl schopný.

Osiris uviděl pohled v Sofiiných očích. „Suď mě, až budeš mít všechny informace,“ řekl chladně.

„Sofie, existuje něco, co ses ještě nenaučila.

V určitých chvílích je lítost slabostí,“ řekla Isis.

Sofie začala kroutit hlavou. S tím nesouhlasila.

A i když slyšela hlas Sáry Newmanové, toto rozhodně nepatřilo mezi její postoje a názory. Sofie znala svou matku jako jednu z nejmilejších a nejvelkorysejších bytostí na světě.

„Doktor si nezaslouží lítost. Tento muž zavraždil tisíce lidí, jen aby našel Kodex, je to muž, jehož ambice vyhladily celé národy. A je to on, kdo by obětoval i vás, a to bez jediného mrknutí oka. Musíte si zapamatovat, že ne všechny zrůdy mají zvířecí podobu. Neplýtvej lítostí na někoho takového, jako je doktor John Dee.“

Když žena mluvila, Sofie zachytila mihotající se vzpomínky čarodějky z Endoru, které se týkaly Isis a Osirise. Oběma dvěma opovrhovala.

Dee s neskutečným úsilím zvedl levou ruku směrem ke svým pánům. „Sloužil jsem vám staletí…“ zaskřehotal. Pak ho to ale vyčerpalo natolik, že se znovu sesunul na trávu. Vrásčitá kůže se ještě víc napjala kolem jeho hlavy, pod níž byla nyní jasně zřetelná lebka.

Isis si ho nevšímala. Podívala se na Virginii Darovou, která se tvářila naprosto nevzrušeně nad tím, čeho právě byla svědkem. „Ty, nesmrtelná: svět se brzy změní k nepoznání. Ti, kdo nejsou s námi, jsou proti nám. A takoví zemřou. Ke komu se přidáš, Virginie Darová?“

Žena se ladně zvedla a v levé ruce lehce roztočila svou flétnu, která vydala jediný dlouhý tón. „Doktor mi slíbil svět,“ řekla. „Co nabízíte vy?“

Isis se pohnula a sluneční paprsky odrážely světlo od její bílé zbroje. „Zkoušíš s námi uzavřít obchod?“ Její hlas začal sílit. „Nejsi v pozici, kdy bys mohla vyjednávat, drzý červe!“

Darová roztočila znovu flétnu a ve vzduchu se objevilo ostré nadpřirozené chvění. Všude okolo se skleněné květy rozpadly na prach. „Nejsem Dee,“ řekla Virginie chladně. „Já vás nectím, nerespektuji ani se mi nelíbíte. A rozhodně se vás nebojím.“ Naklonila hlavu na stranu, a když čekala na odpověď, dívala se střídavě na Isis i Osirise. „A měli byste si připomenout, co se stalo poslední starobylé bytosti, která mi vyhrožovala.“

„Máš mít svůj svět,“ ustoupil Osiris a rychle položil ruku na rameno své ženy.

„Který to bude?“

„Který si řekneš,“ upřesnil a na tváři se mu objevil zlomený výraz. „Budeme potřebovat někoho, kdo nahradí Johna Dee.“

Virginie půvabně překročila vetchého starce. „Ujednáno. Jsem s vámi, ale dočasně,“ dodala. „Dočasně?“ usmál se Osiris.

„Dokud nedostanu svůj svět.“

„Budeš ho mít.“

„Pak budeme vyrovnáni a už vás nikdy neuvidím, a nebudete mě ani nikoho z mých lidí obtěžovat.“

„Ujednáno. Máš naše slovo.“

Isis a Osiris se obrátili opět k dvojčatům a roztáhli ruce, ale ani Sofie, ani Josh se nepohnuli. „Pojďte,“ přerušila trapnou situaci Isis s netrpělivostí v hlase, který jim při pomněl Sáru Newmanovou, již znali. „Musíme jít. Máme spoustu práce.“

Dvojčata stála bez pohnutí.

„Potřebujeme nějaké odpovědi,“ oznámil Josh neústupně. „Nemůžete očekávat, že

„Odpovíme na všechny vaše otázky, slibuji,“ přerušila ho Isis. Odvrátila se a veškeré teplo z jejího tónu vyprchalo. „Už ale musíme jít.“

Virginie Darová již téměř minula dvojčata, ale pak se zarazila a podívala se na Joshe. „Jestli jsou Isis a Osiris vašimi rodiči… co jste potom vy dva?“ zeptala se. Pak pohlédla letmo přes rameno na čaroděje a vzápětí vykročila ke křišťálové lodi.

Sofie se podívala na bratra. „Joshi,“ začala.

„Hele, ségra, nevím, co se tu děje,“ zodpověděl její nevyřčenou otázku.

Suché přerývané zakašlání obrátilo jejich pozornost zpět k Johnovi Dee. I když slunce stále svítilo a bylo teplo, stařičký muž se choulil v klubíčku a silně se třásl. Rukama si objímal tělo, aby zamezil tepelným ztrátám. Slyšeli, jak mu drkotají zuby. Sofie beze slova svlékla svou červenou flísovou mikinu a podala ji bratrovi. Josh se na ni zahleděl a pak přikývl. Vydal se k Johnovi Dee a poklekl u něho. Jemně přes něj přehodil mikinu a rukávy zasunul na ramenou. Čaroděj na něj s díky kývl a v bílých očích se mu objevily slzy. Chytil mikinu a pevně ji k sobě přitiskl.

„Je mi to líto,“ řekl Josh. Věděl, co je Dee zač a čeho je schopný, ale nikdo si nezaslouží takový konec. Podíval se přes rameno tam, kde Isis a Osiris stoupali do vimany. „Nemůžete ho tu takhle nechat,“ zvolal zpět.

„Proč ne? Byl bys radši, kdybych ho zabil, Joshi?“ zeptal se se smíchem Osiris. „To bys chtěl? To je to, co chceš, Dee? Můžu tě zabít.“

„Ne,“ řekli současně Josh i Dee.

„Jeho čtyři sta osmdesát let ho dohání, to je vše. Brzy zemře přirozenou smrtí.“

„To je kruté,“ namítla Sofie.

„Abych řekl pravdu, když přihlédnu k potížím, které nám za posledních pár dní způsobil, myslím, že jsem k němu docela milosrdný.“

Josh se otočil k čaroději. Stařičké rty se pohnuly a Dee s vypětím všech sil chlapci poradil: „Běžte.“ Zkroucená ruka pak chytla Joshe za zápěstí. „Když si nebudeš vědět rady, řiď se svým srdcem. Slova můžou lhát, obrazy a zvuky mohou být zkreslené. Ale tady…“ poklepal na Joshův hrudník, „tady najdeš vždycky pravdu.“ Jakmile se dotkl chlapcovy hrudi, uslyšel pod tričkem šustění papim. „Ale ne, ne.“ Čarodějova tvář se znovu sklonila. „Řekni mi, že to nejsou poslední stránky z Kodexu,“ zašeptal skřípajícím hlasem.

Josh přikývl. „Jsou.“

Dee vyloudil zvuk, který nejprve připomínal smích, ale pak ho námaha překroutila do srdcervoucího kašle, jenž otřásal celým jeho tělem. Jak se snažil chytit dech, zamumlal jenom: „Ty jsi je měl celou dobu u sebe, že?!“

Josh opět kývl. „Ano, od začátku.“

Dee se otřásal tichým smíchem, pak zavřel oči a ležel na zádech na hedvábně měkké trávě. „Jaký šikovný žák by z tebe byl,“ vydechl.

Josh pozoroval umírajícího čaroděje, dokud ho Osiris nepřerušil. „Joshi,“ řekl nesmlouvavě, „nech ho být. Musíme letět. Musíme zachránit svět.“

„A který?“ současně se zeptali Sofie a Josh. „Všechny,“ odpověděli současně Isis a Osiris.

KAPITOLA 3

Ozýval se uši trhající křik.

Nad Embarcaderem v San Francisku se přehnalo hejno papoušků. Měli zelená tělíčka a červené hlavy. Proletěli kolem trojice mužů a jedné ženy, kteří stáli u dřevěného zábradlí u vody. Pronikavě ostrý hlas papoušků se odrážel od hladiny za posledních hřejivých paprsků podvečerního slunce. Jeden z trojice mužů, vyšší a svalnatější než ostatní, si přitiskl ruce k uším.

„Nesnáším papoušky,“ postěžoval si Prométheus. „Uřvaní, špinaví..

„Chudáčci, jsou pěkně rozrušení.“ Nicolas Flamel nenechal starobylou bytost dokončit její stížnost. Zavětřil jako pes a přitom se zhluboka nadechl. „Musí cítit ve vzduchu mocné aury.“

Prométheus položil svou těžkou ruku na alchymistovo rameno. „Mě téměř sežrala sedmihlavá mořská potvora.

Jsem také pěkně rozrušený, ale neřvu kvůli tomu jako šílený.“

Třetí, štíhlejší muž v černém obleku, který měl výrazně asijské rysy, se podíval do Prométheovy vrásčité tváře. „Ne, ale budeš kvůli tomu reptat po zbytek dne.“

„Pokud se konce dne dožijeme,“ zamručel Prométheus. Kolem proletěl další papoušek, tentokrát tak nízko, že málem prohrábl vlasy starobylé bytosti, na jejíž kostkované košili se objevila lepkavá bílá skvrna. „Skvěle – no to snad ne! Může se snad stát ještě něco horšího?“

„Mohli byste být chvilku potichu, vy tři!“ vyštěkla žena. Vhodila minci do dírky pod modrým kovovým dalekohledem a pak ho natočila přes záliv k Alcatrazu – přímo před sebe. Otáčela přístrojem a prohlížela jednotlivé budovy.

„Co vidíš?“ zeptal se Nicolas.

„Trpělivost, trpělivost.“ Perenella zavrtěla hlavou. Vlasy se jí přitom uvolnily z copu a po zádech se jí vlnily černé a stříbrné prameny. „Nic neobvyklého. Všude je klid. Nic se nepohne ani na ostrově, ani ve vodě. Dokonce ani ve vzduchu nelátají ptáci.“ Poodstoupila od dalekohledu a nechala nahlédnout svého muže. Stála vedle něj zamračená a přemýšlela. „Je tam moc velký klid.“

„Klid před bouří,“ zamumlal Nicolas.

Prométheus se opřel svýma obrovskýma rukama o dřevěné zábradlí a hleděl přes záliv. „A my víme, že cely jsou plné příšer a netvorů, a Machiavelli, Billy a Dee s Darovou je přišli probudit a poslat na město. Mars, Odin a Hel už tam museli také dorazit…“

„Počkejte,“ řekl najednou Nicolas. „Vidím loď…“

„Kdo ji řídí?“ zeptal se Prométheus.

Nicolas otočil kovový dalekohled a zaostřil na malé plavidlo, které se objevilo za ostrovem a zanechávalo za sebou bílé zpěněné vlny.

Niten vystoupil na nižší příčku dřevěného zábradlí a naklonil se dopředu. Rukama si stínil hnědé oči. „Vidím na palubě jen jednoho muže, je to Černý jestřáb. Je sám…“

„A kde jsou ostatní?“ podivil se Prométheus. „Utíká nebo co?“

„Ne, to je Černý jestřáb…“ zarazil Niten starobylou bytost, než stihla dokončit myšlenku. „Nehaň jeho jméno.“ Zavrtěl rezolutně hlavou. „Makataimešekiakiak je jeden z nejstatečnějších válečníků, které jsem kdy potkal.“

Tři nesmrtelní a starobylá bytost sledovali člun, který skákal po vlnách a mířil k ostrovu.

„Počkejte…“ znovu přerušil ticho alchymista.

„Něco je ve vodě?“ zeptal se Niten.

Pomocí dalekohledu rozpoznal ve vodě kolem lodi tucet tuleňovitých hlav. Přimhouřil oči, aby zaostřil.

I když jeho zrak slábnul, jasně viděl, že hlavy patří zelenovlasým mladým nymfám, které byly nádherné jen do chvíle, než otevřely svou hubu plnou piraních zoubků.

„Tuleni?“ zeptal se Prométheus.

„Ve vodě jsou Nereidky,“ oznámil. „A připlouvají další.“

Člun brzy připlul blíž a všichni jasně viděli hejno mořských stvoření, které obklopovalo loďku. Mlčky sledovali, jak jedna z nymf vyskočila a pokusila se dostat na palubu. Zavalitý nesmrtelný s měděnou kůží stočil člun prudce na jednu stranu a trup plavidla narazil vší silou do stvoření s ocasem a poslal jej zpátky do moře. Indián otáčel loď v tak malém kruhu, až člun téměř převrátil, a zamířil zpět přímo mezi hejno nymf. Hladina se zpěnila, jak se nereidky rozprchly.

„Snaží se odpoutat jejich pozornost,“ vysvětlil Niten. „Drží je dál od ostrova.“

„To musí znamenat jen jediné. Ostatní mají problémy,“ uvažoval Prométheus. Obrovská postava se otočila k Nicolasovi. „Musíme jim pomoct.“

Nicolas se podíval na Perenellu. „Co myslíš?“ Tvář vědmy se rozsvítila nebezpečným úsměvem. „Myslím, že bychom měli na ostrov zaútočit.“

„Jen my čtyři?“‚ zeptal se opatrně.

Perenella se nahnula dopředu, až se dotkla čelem hlavy svého manžela, a podívala se mu zpříma do očí. „Je to náš poslední den, Nicolasi,“ řekla klidně. „Vždycky jsme žili opatrně v tichosti a ústraní, abychom nevzbuzovali pozornost. Svou auru jsme si chránili a šetřili a použili ji jen zřídka. To už ale dělat nemusíme. Myslím, že je na čase ukázat starobylým bytostem, proč se nás svého času tak obávaly.“

KAPITOLA 4

Válečná loď – rukma vimana – se otřásla a motory zaskřípěly. Obrovské plavidlo s trojúhelníkovým půdorysem bylo poškozeno v boji nad Abrahámovou křišťálovou věží. Celá jedna strana byla poseta trhlinami a rýhami, skla v oknech se vysypala a dveře dávno nedržely ve svém rámu. Mrazivý vítr svištěl kolem a kvílel zejícími otvory. Obrazovky a kontrolní panely na jedné ze stěn zčernaly a na většině ostatních, co ještě fungovaly, zuřivě kmital zubatý kruhový červený symbol.

Scathach stála jako stín, jak ji také mnozí nazývali, za Prométheem. Znala ho jako svého strýčka, ale on ještě neměl tušení, kdo je ona. Tady ještě nebyla na světě, ještě se nenarodila – a nenarodí, pokud nebude ostrov zničen. Starobylá bytost se snažila ze všech sil udržet kontrolu nad létajícím strojem. Scathach rychle spojila ruce za zády, aby se nezachytila strýčkova křesla. Taky se pokoušela udržet žaludek na svém místě. „Můžu nějak pomoct?“ zeptala se.

Prométheus zaskuhral: „Už jsi někdy řídila rukmu?“

„Ne, ale řídila jsem menší stroj… už je to hodně dávno,“ přiznala Scathach.

„Jak dlouho?“ zeptal se Prométheus.

„Těžko říct, možná deset tisíc let plus minus století.“

„Tak to mi pomoct ani nemůžeš.“

„Pročpak, to se technologie změnila, nebo co?“ zeptala se.

William Shakespeare seděl na pravém boku plavidla hned vedle zavalitého saracénského rytíře Palaméda. Nesmrtelný Angličan se podíval na Scathach svýma jasně modrýma očima schovanýma za obrovskými brýlemi. „Všichni víte, že jsem zvědavý,“ začal.

„Někdo by možná řekl, že dokonce strkám nos i do věcí, do kterých mi nic není.“

Rusovlasá válečnice přikývla.

„Vždy to byla jedna z mých největších slabostí… ale přinesla i nezměrné výhody.“ Usmál se a ukázal svůj strašlivý chrup. „Zjistil jsem, že kladením otázek se člověk dozví spoustu věcí.“

„Tak už to vyklop,“ zamumlal Palamédes. Shakespeare si ho nevšímal. „Zkušenost mě naučila, že také existují otázky, na které se člověk ptát nemá.“ Ukázal přímo k blikajícímu červenému kruhovému symbolu, který se míhal na ještě fungujících obrazovkách. „Ale myslím, že bych rád věděl, co znamená tohle.“

Palamédes propukl v pobavený smích. „To ti můžu vysvětlit i já, Williame. Nejsem expert na starodávné jazyky, ale ze zkušenosti vím, že když něco rudě bliká, znamená to potíže.“

„Jak velké potíže?“ zeptal se básník.

„Znamená to: opusťte loď,“ odpověděl Prométheus. „Ale nemusíte si z toho dělat těžkou hlavu. V těchto starých strojích bliká varování v jednom kuse.“

Levé křídlo pokleslo, uslyšeli ránu a zdola jakési škrábání.

Johanka se naklonila v sedačce, aby se podívala z rozbitého okénka po levé straně. Stroj klouzal po vršcích stromů a zanechával po sobě zlomené větve a zvířené listí. Pohlédla po očku na manžela a zvedla tenké obočí v tiché otázce.

Hrabě de Saint-Germain pokrčil rameny. „Jsem velký zastánce myšlenky, že člověk by se měl trápit jen věcmi, které může ovlivnit,“ řekl francouzsky.

„A protože toto plavidlo k nim nepatří, neměli bychom se zbytečně znepokojovat.“

„Filozofická odpověď,“ zamumlala Johanka.

„Ale kdepak. Jen praktická,“ pokrčil ladně rameny hrabě. „Co nejhoršího se může stát?“

„Havarujeme, zemřeme,“ nadhodila Johanka.

„Pak zemřeme společně,“ usmál se klidně. „To se mi líbí. Nechci žít na tomto světě a ani nikde jinde bez tebe.“

Johanka natáhla ruku a její muž ji pevně sevřel. „Proč mi trvalo tak dlouho, než jsem si tě vzala?“

„Myslela sis, že jsem namyšlený, nevzdělaný vejtaha a nebezpečný blázen.“

„Kdo ti to řekl?“ dožadovala se Francouzka.

„Ty sama.“

„A měla jsem pravdu, víš?“

„Já vím,“ ušklíbl se hrabě.

Ozvala se další rána a celé plavidlo se otřáslo. Lesklé zelené lístečky proudem vletěly uvolněnými dveřmi dovnitř.

„Musíme přistát,“ řekla Scathach.

„Není kde,“ opáčil Prométheus.

Scathach vykoukla z jednoho okna a prohlédla okolí. Letěli nad hustým pralesem. Vzduchem se líně nesli obří okřídlení ještěři, zatímco jasně opeření ptáci duhově barvili vršky stromů. V korunách stromů se to hemžilo tvory podobnými primátům, i když jejich tělo pokrývalo peří. Hlasitě povykovali a pokřikovali.

Navíc se nahoru k vimaně upínaly z hloubi stínů listů a kmenů velké nehybné oči.

Rukma vimana sebou znovu mohutně trhla, pak poskočila a pravým křídlem vytrhla úzký proužek podrostu. Celý prales nesouhlasně zasyčel, zapištěl a zařval.

Scathach sklonila hlavu a očima těkala zprava doleva. Prales se rozpínal široko daleko bez nejmenší mýtinky až k hustým mrakům daleko na horizontu. „To je pravda,“ přiznala.

„Já vím,“ řekl Prométheus netrpělivě. „Už jsem tudy letěl.“

„Je to ještě daleko?“ zavolala.

„Už moc ne,“ podotkl smutně Prométheus. „Musíme se dostat k mrakům. Potřebujeme se udržet ve vzduchu ještě pár minut.“

William Shakespeare se otočil od okénka. „Nemohli bychom přistát na korunách stromů?“ zeptal se. „Některé vypadají dost silně, aby udržely váhu stroje. Nebo bychom mohli slézt po lánech, kdyby byla loď schopná chvíli se vznášet na místě.“

„Dobře se podívej dolů, básníku. Dohlédneš tam? Tyto sekvoje jsou přes sto padesát metrů vysoké.

I kdybychom se dostali dolů bez zranění, tak pochybuji, že bychom podnikli více než pár kroků, než by nás něco s mohutnými zuby a pařáty sežralo.

V případě výjimečné smůly by se také mohlo stát, že by do někoho nakladli vajíčka pralesní pavouci.“

„Proč by to byla výjimečná smůla?“

„Byl bys stále naživu, až by se vylíhla.“

„To je pravděpodobně ta nejodpornější věc, kterou jsem kdy slyšel,“ zamumlal Shakespeare. Vytáhl malý kus papíru a tužku. „Musím si to zapsat.“

Trojice obrovských černých supů vzlétla ze svých hnízd v korunách stromů a letěla vedle skomírající vimany. Scathach sáhla po svých mečích, i když věděla, že pokud stvoření zaútočí, nebude s tím schopna dělat vůbec nic.

„Vypadají hladově,“ poznamenal Saint-Germain, který se nahnul přes Johanku k okénku.

„Jsou nebezpeční?“ zeptala se Scatty.

„Jsou to mrchožrouti,“ vysvětlil Prométheus. „Čekají, až havarujeme, aby začali hodovat na našich tělech.“

„Takže předpokládají, že spadneme?“ sledovala upírka mohutné ptáky. „Vypadají trochu jako kondoři, i když minimálně třikrát tak velcí.“

„Vědí, že dříve nebo později každá vimana spadne,“ řekl Prométheus. „Po celé generace sledují pády létajících strojů, mají to už v sobě zakořeněné.“

V tu chvíli skleněná obrazovka přímo proti starobylé bytosti zhasla a současně všechna ostatní červeně blikající varování zmizela.

„Je to tady!“ zavolal Prométheus. „Všichni se připoutejte!“ Stáhl k sobě kontrolní páku a válečná loď začala za úpěnlivého kvílení motoru prudce stoupat k nebi. Celá loď se znovu roztřásla a vše, co nebylo připoutáno, sklouzlo a rozbilo se o zadní stěnu. Rukma stoupala výš a výš, až ji obklopovaly husté bílé mraky, kvůli kterým bylo uvnitř stroje sotva vidět.

Navíc okny dovnitř pršelo. Ochladilo se a vše pokryly kapky vody. Zbyla jediná funkční obrazovka, která vrhala na všechno a všechny rudé světlo, které se střídalo s temnotou. Scathach se vrhla do sedadla, které nebylo navrženo pro lidské proporce, a držela se tak pevně, až starodávná kůže praskala.

„Myslela jsem, že poletíme dolů!“

„Poletíme tak vysoko, jak to půjde,“ zabručel Prométheus. Na jeho široké tváři se objevily kapičky potu, které vypadaly v blikajícím světle jako kapky krve, a vlasy se mu přilepily k hlavě.

„Vysoko?“ Scattyin hlas zněl jako vysoké vyjeknutí. Pak ztěžka polkla a zkusila to znovu. „Nahoru?“ začala pomalu. „Proč nahoru?“

„Protože až vypadne motor, budeme klouzat po větru,“ odpověděl Prométheus.

„A kdy myslíš, že se to tak –“ začala upírka.

Vyrušil ji hlasitý úder a všude bylo cítit spálenou gumu. Pak do té doby pravidelné hučení stroje ustalo a nastalo ticho.

„A teď co?“ zeptala se Scathach.

Starobylá bytost se obrátila na svém křesle, které pro ni bylo příliš malé, a složila ruce na mohutných prsou.

„Teď budeme plachtit.“

„A pak?“

„Pak padat.“

„A potom?“

„Potom havarujeme.“

„A dál?“ neodbytně pokračovala Scatty.

Prométheus se usmál. „Pak se uvidí.“

KAPITOLA 5

„Nitene,“ obrátil se Nicolas na Japonce. „Strategie je tvá doména. Co navrhuješ?“

Niten natočil dalekohled a prozkoumával ostrov za vodou. Chvíli posunoval přístroj zleva doprava a naopak. „Četl jsi někdy mou knihu?“ Ale ani nečekal na odpověď a pokračoval: „Jsou tři způsoby, jak zaútočit na nepřítele. První je Ted No Seti, kdy počkáte, až zaútočí on. Pak je tu Tai Tai No Sen, kdy zaútočíte společně, a poslední…

„Ken No Sen,“ doplnil Prométheus. „Zaútočit první.“

Niten přes rameno mrknul po starobylé bytosti. „Ty jsi četl mou knihu. Jsem polichocen.“

Prométheus se šibalsky zašklebil. „To nemusíš. Našel jsem tam pár chyb. A Mars samozřejmě nesouhlasí vůbec s ničím.“

„To věřím.“ Niten se soustředil opět na dalekohled. „Ken No Sen. Myslím, že bychom měli zaútočit první, ale potřebujeme nejprve zjistit rozložení sil nepřítele, než cokoliv podnikneme. Hodily by se oči na ostrově.“

„Můžu ti připomenout, že jsme pouze čtyři?‘“‚ pronesl Prométheus.

„Aha,“ Niten obrátil dalekohled na skupinku. „Ale nemyslím, že by to nepřítel věděl,“ usmál se. „Můžeme ho přesvědčit, že je nás daleko více.“

„Duch Juana Manuela de Ayala je svázán s ostrovem,“ řekla Perenella, „navždy uvězněn na Alcatrazu. A není tam sám. Pomohl mi odtamtud utéct. Jsem si jistá, že pomůže znovu. Udělá cokoliv, aby ochránil svůj ostrov.“

Niten se pousmál. „Duchové a strašidla mohou na chvíli odvést pozornost, ale v boji s příšerami a nestvůrami budeme potřebovat něco trochu hmatatelnějšího. Nejlépe s velkými zuby a mohutnými pařáty.“

Perenelliny rty se pomalu stočily do hrůzu nahánějícího úsměvu. „No, pak je na ostrově ještě Areop-Enap.“

Prométheus se okamžitě otočil. „Stará pavoučí vdova! Myslel jsem, že je dávno mrtvá.“

„Když jsem ji naposledy viděla, byla otrávená po milionu hmyzích štípnutí. Zakuklila se do obrovské tvrdé skořápky, ale je naživu.“

„Kdyby se nám ji povedlo vzbudit…“ zamumlal

Prométheus. „Ona je…“ zarazil se a zavrtěl hlavou. „Je v boji opravdu děsivá.“

„Když mluvíte o staré pavoučici,“ vložil se do toho Niten, „myslíte obřího pavouka?“

„Ano, obřího,“ odpověděli Nicolas a Perenella současně.

„Je opravdu obrovská,“ dodala Perenella.

„A nesmírně mocná.“

Prométheus zavrtěl hlavou. „Znal jsem ji v dobách, kdy byla ještě nádherná, než ji zachvátila proměna, která není k nikomu lichotivá, ale k ní byla neskutečně krutá.“

Kousek od nich se zastavila skupina japonských turistů, kteří se začali náruživě fotografovat na pozadí ostrova a s červenozelenými papoušky nad hlavami. Trojice nesmrtelných a starobylá bytost to pochopili jako znamení k tomu, aby se uchýlili dál na molo.

„Musíme dostat ty příšery pod kontrolu ještě na ostrově,“ uvažoval tiše Nicolas ještě za chůze. „Pokud budou na jednom místě, bude to jednodušší.“

Prométheus zavrtěl hlavou. „Tohle není jen o ochraně města, Nicolasi. Musíme je zničit. A čas je proti nám, příteli. Dám krk za to, že veškeré zlo ze západního pobřeží už je na cestě sem. Všechny padlé starobylé bytosti a jejich temní sluhové míří k nám. Nemůžeme je všechny porazit.“

„To ani nebudeme muset,“ namítl Niten. „Musíme se soustředit vždy jen na jednoho nepřítele. Potřebujeme teď zjistit, co stojí proti nám.“ Kývl hlavou k ostrovu. „Pánové z temnot zamýšleli tuto armádu příšer použít, aby mezi lidmi vyvolali hrůzu a zmatek. Pokud se nám povede tomu zabránit, už to bude úspěch a citelná rána do jejich plánů. Ano, vím, že přicházejí další, ale jsou to jednotlivci, a my jsme více než schopní si s nimi poradit.“

„A nemusíme zůstat jen čtyři,“ podotkla Perenella. „Existují i další nesmrtelní jako my, nebo nesmrtelní ve službách mírumilovných starobylých bytostí nebo druhé generace – ti se k nám připojí. Jen jim musíme dát vědět.“

„Jak?“ zeptal se Prométheus.

„Mám jejich telefonní čísla,“ jednoduše odpověděla Perenella.

„Tsagaglalal s námi bude bojovat,“ pokračoval Nicolas, „a nikdo přesně neví, jak velkou moc má.“

„Je to už stařenka,“ zavrtěl hlavou Niten. „Tsagaglalal má mnoho podob,“ upřesnila Perenella, „a byla by velká chyba ji považovat jen za stařenku.“

„Jestli máš všechny kontakty u sebe, pak jim zavolej,“ rozhodl Niten. „Povolej je všechny sem.“ Pak se otočil ke starobylé bytosti. „Prométhee, jsi pánem ohně. Máš moc seslat na ostrov ohnivý déšť?“

Mohutný muž smutně zavrtěl hlavou. „Mám, ale byl by to jen slabý déšť a s naprostou jistotou by to byla poslední věc, kterou bych udělal. Jsem starý, Nitene, umírám. Má říše, můj svět je zničen a zbývá mi jen málo aury… možná dost na závěrečný záblesk někdejší slávy.“ Smutně se usmál. „A tu bych si chtěl ušetřit na úplný konec.“

Nesmrtelný Japonec přikývl. „To chápu.“

„Jsme tedy rozhodnuti soustředit se na ostrov,“ oznámil Nicolas. „Ale než cokoliv začneme, potřebujeme vědět, co se tam děje.“

„Můžeme zkusit trochu jasnovidectví,“ navrhla Perenella.

Nicolas ale zavrtěl nesouhlasně hlavou. „Příliš omezené a náročné na čas. Viděli bychom jen to, co se odráží ve skle nebo ve vodě. Potřebujeme trochu širší záběr.“ Pak se najednou zarazil a pousmál. „Pamatuješ na Pedra?“ zeptal se.

Perenella se na něj nechápavě podívala a pak jí také rozjasnil tvář úsměv. „Pedro. No jasně, že si ho pamatuji.“

„Kdo je Pedro?“ zeptal se Niten.

„Byl. Už nežije více než sto let,“ vysvětlila Perenella.

„Brazilský král Pedro?“ ptal se Prométheus. „Portugalský Pedro? Vynálezce a objevitel?“

„Papoušek,“ překvapila všechny vědma, „pojmenovali jsme ho podle našeho dobrého přítele Periquilla Samienta. Chovali jsme po několik desetiletí papouška – byl to kakadu žlutolící, a když říkám my, musím přiznat, že spíš přilnul k Nicolasovi a mě vedle něj jen snášel. Našli jsme ho jako opuštěné mládě, když jsme prohledávali ruiny Nan Madolu v Mikronésii na začátku devatenáctého století. Zůstal s námi pak skoro osmdesát let.“

Prométheus nechápavě zavrtěl hlavou. „Opravdu nechápu –“ začal.

„Papoušci patří mezi obdivuhodné tvory,“ pokračoval Nicolas, aniž věnoval Prométheovi pozornost. Natáhl levou paži a ve vzduchu se objevil letmý závan máty. Nicolasovy rty se hýbaly a vydávaly syčivý zvuk. Najednou se nad nimi ozval třepot křídel a na ruku mu usedl jasně zbarvený papoušek s červenou hlavou a zeleným tělíčkem. Pták naklonil hlavu na stranu a velké stříbrné a zlaté oko si alchymistu tázavě prohlížela. Pak se pomalu odvážil, přihopkal blíž po natažené paži a Nicolas ho vrchní stranou prstů pohladil po hrudi. „Papoušci jsou výjimečně inteligentní a mají skvělý zrak. U některých druhů dokonce oči váží víc než celý mozek. Dokážou vnímat i infračervené nebo ultrafialové spektrum, nebo vidí světelné vlny.“

„Alchymisto…“ pronesl Prométheus.

Nicolas se znovu soustředil na papouška, na kterého jemně fouknul, aby se mu načechralo duhové peří. Pták si otřel hlavu o Flamelovo čelo a pustil se do úpravy jeho hustého obočí. „Alchymisto,“ zopakoval Prométheus zjevně rozladěný netrpělivostí.

„John Dee a jemu podobní používají krysy a myši jako své špehy,“ vysvětlila Perenella. „Ale Nicolas se časem naučil vidět Pedrovýma očima. Je to jednoduché telepatické kouzlo. Obalíte tvora svou aurou a pak už ho jen nasměrujete.“

„Pedro nám mnohokrát zachránil život,“ doplnil Nicolas tiše. „Nakonec křičel, kdykoliv jen ucítil náznak sirnatého pachu Johna Dee.“ Přiklonil se k červenohlavému papouškovi a ten mu poklepával zobákem sem a tam po čele a čechral mu vlasy. „Můžu tě o něco poprosit, Prométhee?“ pokračoval. „Mohl bych chvílemi ztrácet rovnováhu.“

„Jak to?“ zeptal se zmatený Niten.

„Protože za chvíli poletím,“ zašeptal alchymista. Zvedl hlavu a papoušek zopakoval jeho gesto. Pak si chvíli hleděli do očí. Slaný vzduch prosytila vůně máty a pták se otřásl. Než došlo k přenosu, z Flamelových prstů se linul zelený kouř, který byl proti zelenému peří sotva znatelný. Nicolas zavřel oči… a papouškovy žluté oči zbledly, až se z nich vytratila veškerá barva.

Pak se ozvalo plácnutí křídly a pták se vznesl do vzduchu. Prométheus v tu chvíli zachytil alchymistu, který padal k zemi.

KAPITOLA 6

„Jste naši skuteční rodiče?“ zeptala se Sofie.

„Co je to za otázku!“ zasyčela Isis.

Sofie s Joshem se na sebe podívali. Dvojčata seděla na úzkých sedačkách přímo za Isis a Osirisem.

Virginie Darová se krčila za nimi na zemi. Josh jí nabízel své místo, ale řekla, že nechce být připoutaná a raději zůstane na zemi. Dotkla se jeho tváře, když mu děkovala, a Josh cítil, jak červená a horko prostupuje celým jeho tělem.

Richard Newman – Osiris – se otočil na svém sedadle a široce se usmál. „Ano, opravdu jsme vaši rodiče. Také jsme archeologové a paleontologové – nebo alespoň ve vašem světě. Vše, co o nás víte, je pravda.“

„Kromě té maličkosti, že jste Isis a Osiris, vládci Danu Talis,“ namítl Josh. „Nebo záležitostí kolem stárnutí a ne smrtelnosti.“

Úsměv na Osirisově tváři se ještě rozšířil. „Řekl jsem, že vše, co o nás víte, je pravda. Nikoliv, že o nás víte všechno.“

„Jak vám máme říkat?“ zeptala se Sofie.

„Tak jako vždycky,“ odvětila Isis. Řídila křišťálově zlatou vimanu jemnými, sotva postřehnutelnými pohyby svých dlouhých prstů na skleněném panelu. Stroj jemně bzučel a vibroval vzduchem.

Sofie se zahleděla na zátylek ženy, která vypadala jako jejich matka, mluvila tak i se tak pohybovala, a přesto… něco tu nesedělo, něco se změnilo, a neměla z toho dobrý pocit. Po očku mrkla na bratra a podvědomě věděla, že cítí totéž. Muž, který vypadal jako jejich otec, se na ně usmíval. Úsměv měl stejný, jaký znali velmi dobře ze svého světa. Vrásky, které se mu při něm tvořily u očí, i nepříliš hluboké rýhy u úst, byly tak známé, jako skutečnost, že se jejich otec vždy jen usmíval se zavřenou pusou. Vždycky si myslela, že je to kvůli jeho dlouhým špičákům, které nazýval s nadsázkou upíří, když byli malí. Tenkrát jim to přišlo legrační, ale nyní jim šel při té vzpomínce mráz po zádech.

„Myslím, že vám budu říkat Isis a Osiris,“ řekla po chvíli Sofie – cítila, že tak by to mělo být – a koutkem oka zahlédla Joshe, který souhlasně přikyvoval.

„Jak chcete,“ souhlasil Osiris. „Jsem si jistý, že je toho teď na vás hodně. Až se dostaneme zpět do paláce a něco sníte, bude to pro vás jednodušší.“

„Do paláce?“ vyjekl překvapené Josh.

„Jen takového malého. Větší máme v říši nedaleko.“

„Tak vy tu vládnete?“ zeptala se Virginie ze svého místa na podlaze.

Přes Osirisovu tvář přeletěl sotva znatelný úšklebek, který naznačoval, že mu otázka není příliš příjemná. „Ano, ale nejsme svrchovaní vládci. Jsou tu ještě jiní.“

„Ale už ne na dlouho,“ doplnila Isis, obrátila hlavu k manželovi a dychtivě se na něho usmála.

Tentokrát Osiris ukázal v úsměvu i své dlouhé bílé špičáky. „Ano, to je pravda,“ souhlasil. „A pak budeme vládnout nejen tomuto světu, ale i všem ostatním.“

„Tak tohle je opravdu Danu Talis,“ řekl Josh spíš pro sebe. Zvedl hlavu, aby se podíval ven z vimany, která nyní nabírala rychlost. Všechno, co ale ze své strany viděl, byl jícen obrovské sopky, ze kterého stoupal vysoko k nebi šedobílý kouř. „Nejslavnější inspirace veškerých bájí a legend o Atlantidě.“

„Ano, to je.“

„A v jaké době?“ pokračoval Josh. Osiris pokrčil rameny. „Těžko říct. Lidští tvorové měnili a přetvářeli své kalendáře tak často, že určit přesnou dobu nebo čas je již nemožné. Ale nacházíme se zhruba deset tisíc let před dobou, kdy jste žili ve svém světě a ve své době.“

„V naší době?“ přemýšlel Josh. „To nebyla také vaše doba?“

„Toto je náš domov, naše doba, Joshi. Váš svět je jen jejím chabým odrazem.“

„Ale v našem světě jste žili také.“

„A také v nespočtu jiných,“ potvrdila Isis,

„a v mnoha dobách a epochách.“

„Vaše matka má pravdu,“ souhlasil Osiris. „Cestujeme a přesouváme se mezi světy a dobami po tisíce let. Mezi námi, my jsme zřejmě prozkoumali více světů a říší než kterákoliv jiná starobylá bytost.“

„Takže jste starobylé bytosti?“ zeptala se Sofie.

„Ano, to jsme.“

„A co jsme potom my?“ chtěl vědět Josh. „To jsme také starobylé bytosti, nebo druhá generace?

„To se ještě ukáže,“ neodpověděl přímo Osiris.

„V tomto okamžiku druhá generace starobylých bytostí ještě neexistuje. A jestli vše půjde podle plánu, pak ani existovat nebude. Na svět přišly až po zkáze ostrova.“

„Vše, na čem teď záleží, je, že jste oba tady, vaše smysly a aurická síla byla probuzena a naučili jste se magii řady živlů,“ shrnula Isis.

Stroj začal klesat a najednou se pod nimi objevilo široké kruhové město, které zářilo na všechny strany. Sluneční paprsky se odrážely od stříbrných a zlatých uliček a kanálů a vytvářely úchvatné divadlo, které se točilo v kruzích kolem jediného bodu – obrovské pyramidy v centru města. V ulicích se to hemžilo lidmi a na vršcích menších pyramid rozesetých všude po městě plály louče, a na jiných zase vlály vlajky. Všechny domy, paláce, chrámy i honosná sídla nesjednocoval jeden stavební styl, ba právě naopak. Každá ze staveb prezentovala jinou architekturu, jiný styl. Na rozsáhlém, viditelně přelidněném předměstí stály nízké polorozpadlé budovy, kam jen oko dohlédlo.

„To je obrovské město,“ vydechl Josh.

„Největší na světě,“ oznámil pyšně Osiris. „Vlastně je to centrum celého známého světa.“

Josh ukázal k obří pyramidě uprostřed města a rozsáhlému palácovému komplexu za ní. „Tam letíme?“

„Ještě ne,“ usmál se Osiris. „To je královský palác Slunce, nyní sídlo Atena, vládce Danu Talis.“

„Vypadá, že je tam pěkně živo…“ začal Josh.

Isis naráz výrazně zpomalila létající stroj a prudce klesla. „Zlato!“ zavolala, ale tón jejího hlasu zněl poplašně.

Osiris se okamžitě otočil a nahnul se dopředu, aby se podíval na pyramidu. Nad dominantní stavbou se to hemžilo vimanami různých tvarů i velikostí a na zemi se šikovaly řady černých ozbrojenců. Před pyramidou se srocoval dav lidí a další stále přicházeli z přilehlých ulic.

Isis mrkla na manžela. „Vypadá to, že se tu něco stalo, když jsme byli pryč,“ řekla tiše.

„Bastet!“ zasyčel Osiris. „Měl jsem tušit, že není radno ji tu nechávat samotnou bez dozoru. Změna plánu: dolů, přistaneme. O to tam dole se musíme postarat bez odkladu.“

„Dolů?“ zeptala se Isis, ale motor stroje už snížil otáčky a vimana za hlubokého bzučení lehce zakolísala ve vzduchu nad širokým tržištěm plným Stánků s jasně barevnými markýzami. Dav pod nimi tvořili nepříliš vysocí lidé, trochu zavalití a hodně opálení. Většina z nich na sobě měla jednoduché bílé plátěné šaty nebo bílé košile a kalhoty. Pár lidí vzhlédlo k blížící se vimaně, ale nikdo jí nevěnoval zvláštní pozornost. Dva anubové v kožené zbroji se štíty a kopími běželi vstříc přistávajícímu stroji, ale okamžitě se otočili a zmizeli v postranních uličkách, když zahlédli, komu patří. Vimana dosedla uprostřed náměstí, kde zvedla vír prachu.

„Virginie, nechám ti na starost dvojčata,“ řekl Osiris, když se otevřel vršek stroje.

„Mně!“ zamrkala překvapeně Virginie Darová.

Osiris přikývl: „Ano, tobě.“

Isis se ještě obrátila v křesle a podívala se na Joshe a Sofii.

„Běžte s Virginií. My s otcem se brzy vrátíme, a pak budeme mít u rodinné večeře čas si pořádně promluvit. Tam také zodpovíme všechny vaše otázky, slibuji. Čekají vás veliké věci. Budete odhaleni jako dvojčata se zlatou a stříbrnou aurou – Zlato a Stříbro. Budou vás uctívat. Budete vládnout. Teď ale musíte jít.“

Dvojčata uvolnila pásy a vydala se do pozdního slunečného odpoledne. Venku se konečně zhluboka nadechla, jako by si potřebovala vyčistit plíce od suchého odéru s kovovým nádechem, který kolem sebe šířila vimana. Tržištěm se linuly tisíce pachů, které nebyly zrovna libé – něco shnilého a plesnivého, také exotická koření a také příliš mnoho nemytých těl namačkaných na sebe.

„Kam letíte?“ zeptala se Virginie.

Starobylá bytost se zastavila ve dveřích. „Musíme zaletět do paláce a nechceme děti vystavit nebezpečí,“ řekl a ukázal ke zlaté věži, která čněla nad všemi ostatními střechami. Nahoře se třepetala vlajka, která na sobě nesla vykreslené oko. „To je náš dům. Jděte přímo tam a počkejte na nás.“ Rozhlédl se pak po náměstí. Většina stánkařů se již obrátila k muži bez vlasů ve vchodu do vimany. Ne všichni byli schopní dobře zamaskovat svou nenávist vůči němu. Osiris si dav dobře prohlédl, ale nikdo se neodvážil pohledět mu do očí. „Nikdo vám neublíží,“ řekl dostatečně nahlas, aby se slova nesla přes celé tržiště. „Nikdo se ani nepokusí. Vědí, že má pomsta by byla strašlivá.“ Naklonil se dopředu a položil ruku na Virginiino rameno, ale ona ji okamžitě setřásla. „Ochraňuj mé děti, nesmrtelná,“ řekl tiše. „Jestli se jim něco stane, nebude se mi to líbit, a tobě pak také ne.“

Virginie Darová se zpříma zahleděla do Osirisovy tváře, a on sklopil zrak jako první. „Nemám ráda, když mi někdo vyhrožuje,“ vydechla.

„Ale to není hrozba,“ odvětil tiše. Vystoupil z vimany a davem projelo nelibé zaskuhrání. „Ať je všeobecně známo,“ zahřměl jeho hlas, „že tato trojice je pod mou ochranou. Pomozte jim, ukažte jim cestu, ochraňujte je a štědře se vám odměním. Házejte jim klacky pod nohy nebo je zraňte a má pomsta nemine ani jednoho z vás. To je má vůle a má vůle je zákon.“

„Tak jest,“ zaznělo davem. Někteří ze starších mužů a žen dokonce při těch slovech padli na kolena a sklonili hlavy až ke studenému dláždění. Někteří mladší však jen kývli na srozuměnou.

Osiris si všiml mladých rebelů. „Kdybych měl víc času, naučil bych je, co je to poslušnost…“ zabručel. Pak nastoupil do létajícího stroje. „Jděte! Rychle!

Nikde se nezdržujte a jděte přímo k domu s vlajkou. Vrátíme se co nejdříve.“

Rukma vimana zavřela dveře a zvedla se do vzduchu. Josh. Sofie a Virginie zůstali stát uprostřed davu na náměstí. Vimana ani ještě nezmizela z dohledu a přes hlavy lidí k Joshovým nohám přiletělo rajče, kde se rozprsklo. O chvíli později následovalo druhé a třetí.

„Jsem rád, že se tu Isis a Osiris těší takovému respektu,“ řekl Josh.

„Jdeme, musíme rychle pryč,“ zavelela Virginie a už je chytala za paže a táhla jinam. „Vždycky to začíná ovocem a zeleninou…“

O zem zarachotil kámen.

„… a končí kameny.“

KAPITOLA 7

Ty barvy.

Jasné, zářivé barvy…

Mihotaly se kolem jako tančící duhová vlákna…

Blikající pásky světla…

Nicolas se vznesl nad molo, letěl stále výš na neviditelných vzduchových proudech, které se pod ním točily a kroutily. Podíval se dolů na hlouček lidí a uprostřed malé skupinky uviděl sám sebe.

Ale teď měl křídla.

Letěl. Byl to úžasný pocit.

Bývaly doby, kdy vzlétal k nebesům téměř každý den a sledoval svět Pedrovýma očima. Nikdy úplně nerozuměl touze létat, dokud se nevznesl nad zalesněné tichomořské ostrovy, upadající ulice Říma nebo zelené pláně Irska a nepodíval se Pedrovýma očima dolů na zem. Pak pochopil, proč Leonardo da Vinci věnoval tolik času práci na strojích, které by umožnily člověku létat. Možná bylo i něco pravdy na řečech o Leonardově nesmrtelnosti. Pak možná uměl nahlédnout na svět ptačíma očima a zažít ten povznášející pocit z letu.

I když bylo pozdní odpoledne a světla pomalu ubývalo, svět viděný papouščíma očima hýřil jasnými barvami, ze kterých až zrak přecházel. Embarcadero se halilo do žluté a zlaté, které vystřelovaly daleko na moře.

Nicolas cítil vítr, který se mu honil kolem uší, i třepetání křídel. Za léta cvičení s Pedrem se naučil při letu nemyslet na nic, jen se soustředit na cíl a nechat papouška, aby převzal iniciativu. Ve vodě hluboko pod nimi se objevily fosforeskující bublinky způsobené horkými a studenými proudy.

Alcatraz nebyl daleko, jen o něco více než kilometr od břehu, což pro papouška nebyla velká vzdálenost. Nicolas však věděl, že Pedro nebude nadšený z cesty přes vodu. Jen letmá myšlenka na pobřeží dovolila papouškovi ostrý obrat zpět k molům na pevnině. Pták zaskřehotal a ostatní jeho druhu na břehu, kteří duhově zbarvili přilehlé střechy, mu odpověděli na pozdrav.

Nicolas si znovu představil vzdálený tvar Alcatrazu, papoušek trochu neochotně změnil směr a vydal se k původnímu cíli. Začal stoupat výš nad hladinu a umožnil alchymistovi jasný pohled na ostrov. Byl dlouhý, úzký, s ne úplně pěkným tvarem, kterému nepomohla ani bílá budova vězení s vysokým majákem čnějícím k nebi. Za sebou napravo viděl za vodou červenobílé záblesky a v dálce halilo horko a žár do červeného oparu most Golden Gate.

Alcatraz však ležel v naprosté temnotě, ze které nebyla patrná žádná pozitivní energie, žádné teplo.

Když se alchymista dostal dost blízko, uvědomil si, že Perenella měla pravdu. Na březích ani nad nimi nekroužili žádní ptáci. Dokonce i věční rackové, díky kterým byly útesy úplně bílé, zmizeli. A při bližším pohledu zjistil, že se tu nic ani nepohne. Chyběli i kormoráni a holubi, a to je ostrov každoročně ptačím útočištěm, zvláště v dobách hnízdění.

Nicolas se otřásl a cítil, jak pohyb prochází i malým ptačím tělíčkem. Někdo se tu nakrmil.

Když papoušek přeletěl útesy, chvíli kroužil kolem a pak se snesl nad přístaviště a dosedl na mapu ostrova. Nicolas nechal papouška odpočinout. Poskakoval z nohy na nohu a přitom se otáčel dokola. Tím umožnil Nicolasovi vidět celé okolí. Nikde nebylo ani živáčka. Neviděl ani člun Černého jestřába. Trochu ho uklidnilo, že nezahlédl ani žádné trosky, a upřímně doufal, že se nesmrtelný indián nedostal do spárů mořských nymf.

Nicolas jedinou myšlenkou donutil papouška opět vzlétnout a kroužit pomalu nad Stánkem se suvenýry a budovou 64. Pak zaletěl výš nad strážní domek a poprvé, co přiletěl na ostrov, zahlédl záblesk světla. Papoušek se usadil na kovové výztuži polorozbořené strážnice a hopkal sem a tam, až drápky skřípaly po kovové tyči. V rohu zbořeniny zakrývala otlučené zdi i děrami posetou podlahu obrovská hromada. Připomínala trochu ztvrdlé bahno, ale na to měla příliš pravidelný kulatý tvar. Díky papouščímu dokonalému zruku Nicolas rozeznal uvnitř obrovského tvora schouleného do klubíčka, kolem něhož se hemžila neskutečná řada nohou. Byla to pavoučice. Pomalu pulzovala a blikala. Areop-Enap byla stále naživu.

Ale kam se poděli všichni ostatní?

Černý jestřáb zde musel vyložit Marta, Odina i Hel už dávno. Nemohli být všichni mrtví, nebo ano? A kde se potom potulovaly všechny příšery? Perenella viděla různá strašidla, trolly, poťouchlé skřítky a další. Zahlédla malého minotaura, různé druhy upírů i japonské démony oni. Další chodby ukrývaly dračí plémě – draky s různým počtem hlav i krků, z nichž někteří dokonce byli schopní chrlit oheň.

Papoušek už byl unavený a Nicolas věděl, že ho brzy bude muset poslat k pevnině. Ještě se naposledy rozhlédne, než slunce zapadne. Kroužil kolem majáku a pak zahlédl náhlý záblesk. Zatočil k vězeňské budově a přistál na dvorku.

Všude byla cítit obrovská energie.

Otisk neskutečně silných aur se kroutil po dláždění jako zmítající se had. Zůstala zde zlatá a stříbrná záře, žluté světlo, které páchlo po síře, a jasně zelená vlákna, jež se pomalu proplétala ostatními barvami. Uprostřed dvora pomalu mizel obrys obdélníku, který obklopovala starodávná síla. Na dlažbě zůstal jakoby vypálený obraz čtyř spojených mečů.

Vtom se rozlétly dveře. Papoušek se rychle ohlédl a Nicolas uviděl Odina, který se hnal úzkým vchodem a dolů po schodišti jako vichřice. Jednooká starobylá bytost se dole zastavila a otočila se. V rukou držela připravené pro všechny případy krátké dýky.

Ve dveřích se objevil Mars a držel je otevřené, dokud neprošli Machiavelli s Billym, kteří mezi sebou nesli Hel. Oba nesmrtelní jí poskytli oporu pro horní část těla, její nohy táhli po zemi a zanechávali tak za sebou černou mokrou stopu. Mars za nimi zavřel dveře a postavil se k nim zády. Jeho kožená bunda byla na cáry a z krátkého meče kapala jasně modrá tekutina.

I v nastávajícím šeru Nicolas poznal, že Martovy oči žhnou vzrušením. Dveře za ním se otřásly ve veřejích, ale starobylá bytost je držela pevně, dokud Machiavelli s Billym nedošli až dolů, kde se připojili k Odinovi, který zde stál a kryl je zezadu.

Jednooká starobylá bytost mávla na Marta a veliká postava se vrhla ode dveří zrovna ve chvíli, kdy kov prošpikoval ostrý roh a rozerval překážku na cucky jako papír.

Mars s Odinem zaujali pozici pod schody. Bránili Machiavelliho s Billym, kteří se na dvoře věnovali Heliným ranám. Billy si sundal pásek a obtočil ho kolem jejích rozdrásaných nohou, z nichž prýštila černá krev.

Papoušek tiše, nikým nepozorován kroužil nad nimi.

Nicolas se snažil pochopit, co právě vidí: Mars a Odin spolupracují s Billym a Machiavellim. Ochraňují je, aby mohli ošetřit Helina zranění. Nicolas byl zmatený. Ital přece nebyl jejich přítel ani nebojoval za stejnou věc, ba naopak vždy stál proti nim a na straně starobylých bytostí z temnot. Možná se mu povedlo ostatní nějak podvést nebo oklamat? Alchymista zavrtěl hlavou a papoušek zopakoval jeho pohyb. Oklamat Marta nebylo nemožné, i Hel by za určitých okolností podlehla, ale Odina? Nikdo nebyl schopný podvést Odina. Možná Billy a Machiavelli konečné poznali, co je správné. Co to kdysi napsal Shakespeare o tom, že osud někdy svede dohromady podivné společníky?

Alchymistu stálo velké úsilí přimět papouška, aby se snesl níž. Všechny instinkty velely ptáčkovi, aby rychle uletěl. Na dvorku to nyní vřelo pachy. Aury se tu mísily s krví starobylé bytosti a pižmem příšer a netvorů.

Na schodiště pronikla stvůra nebývalých rozměrů. Vypadala trochu jako divočák, ale velikostí spíš připomínala býka a kly měla dlouhé jako lidská paže.

„Krommyonská svině,“ pojmenoval ji Mars. „Teda ne to původní prase, to zabil Théseus.“

Odinovo oko zamrkalo. „Ta je ale velká,“ zamumlal. „A silná.“

Obluda pomalu kráčela dolů po schodech. Byla tak rozměrná, že slabinami drhla o zeď na obou stranách a hrubá srst skřípala o holé kameny.

„Rozdupe nás na prach,“ zavolal Mars.

„A nebudeme schopní ji zastavit,“ dodal Odin. „Už jsem kdysi bojoval s divočákem. Zaútočí s hlavou skloněnou a pak ji prudce zvedne. Svaly kolem krku a ramen má neuvěřitelně silné a mohutné. Pochybuji, že by nám k něčemu byly meče nebo dýky.“

„A když použijeme auru, nalákáme sfingu a ta z nás vysaje všechnu energii,“ zhodnotil Mars. Lehce odstrčil Odina na stranu. „Nemusíme tu zemřít oba. Dovol, ať zaútočí na mě. Chytím ji za hlavu a budu ji držet, jak dlouho to půjde. Zatím se na ni vrhneš ze strany svými dýkami. Uvidíš, jestli se jí dostaneš na kobylku. Svalovina by tam neměla být tak tlustá.“

Odin přikývl. „To je dobrý plán, až na..

„Až na co?“

„Její hlavu neudržíš. Napíchne tě na kly.“

„Zřejmě ano, a v tu chvíli ji zapíchneš.“

„A všiml sis, co udělala s těmi ocelovými dveřmi?“ řekl tiše Odin.

„Něco vydržím,“ usmál se Mars.

„Strávil jsem tisíce let pod tvrdou skořápkou a nemohl jsem se pohnout.“ Švihl zápěstím a roztočil meč. „Nezažil jsem takovou zábavu… No… už si ani nepamatuju.“

Od kopyt divokého prasete sršely jiskry, jak jimi šoupalo po schodech a pak se vrhlo do útoku.

Následoval rychlý pohyb něčeho zeleného a červeného a objevil se malý papoušek, který zamířil k obludě. Proletěl před stvůrou, a ihned ho následovaly mohutné kly. Nahoru dolů, pak mezi uši. Divočák zaúpěl, zpomalil a zvedl hlavu. Cvakal tlamou, ze které tekly husté sliny. Ptáček se znovu vrhl dolů a zobákem uštípl kus prasečího ucha. Obluda se přikrčila a pak se postavila na zadní, aby se vypořádala s drzou havětí.

Než k tomu však došlo, Odin prořízl divoké obludě hrdlo. Divoká svině byla mrtvá dřív, než její tělo dopadlo na zem.

„Dobrá práce!“ vykřikl Billy.

„Billy, nemohl bys křičet ještě hlasitěji. Některé příšery tě jistě ještě neslyšely,“ řekl tiše Machiavelli.

Američan ho píchnul do ramene. „Někdy prostě musíte trochu povolit uzdu a vyjádřit radost.“ Pak se podíval dolů na Hel. „Viděli jste vůbec, jak ta obluda byla obrovská?“

„Už jsem viděla větší,“ zašišlala Hel.

Papoušek přistál na hlavě obří svině a nahnul svou drobnou hlavičku na stranu. Pak těkal očima z Odina na Marta a zpět.

„Co jsi zač, ptáčku?“ zeptal se Mars a pak začichal. „Máta,“ oznámil trochu udiveně. „Nicolas?“

Papoušek otevřel zobák a pak zaskřehotal.

„Flamel.“

Mars poděkoval malému ptáku vojenským gestem s mečem. „Alchymisto, jsem rád, že tě… ehm… vidíme. Jsme naživu, jak vidíš. Naše řady se rozrostly o dva nové spojence, ale stojíme proti strašné přesile. Je jich hrozně moc a sfinga se tu stále někde potuluje.“ Pak se zarazil a dodal. „Nemůžu uvěřit, že podávám hlášení papouškovi.“

„Areop-Enap,“ zaštěbetal ptáček.

Mars se podíval na jednookou starobylou bytost. „Neřekl právě Areop-Enap?“

Papoušek začal poskakovat z jedné nohy na druhou. „Areop-Enap, Areop-Enap, Areop-Enap.“

Odin přikývl. „Řekl.“

„Kde? Tady na ostrově?“ ujišťoval se Mars.

Ptáček vyletěl do vzduchu a zakroužil nad oběma starobylými bytostmi. „Tady, tady, tady.“

„To znamená ano,“ vysvětlil Odin. „To by byl spojenec, kdyby s námi bojovala.“ Poplácal Marta po zádech. „Běž a najdi starého pavouka. Nemůže to být tak těžké. Já se zatím podívám na Hel.“ Vzal obřího divočáka za kel a táhl ho ze schodů.

„Co s ním chceš dělat?“

„Hel není vegetariánka,“ ušklíbl se Odin. „A miluje vepřové.“

„Syrové?“

„Zvláště syrové.“

Kakadu se vydal a cestu večerní oblohou ke známému pobřeží Embarcadera. Křídla mu unaveně třepetala a přistál na alchymistově hlavě. Sklonil svůj zobák do vlasů a přátelsky je prohraboval.

Nicolas se otřepal a zhluboka se nadechl. Prométheus ho podpíral, když se protáhl a rozhýbával mravence v prstech. Pak zvedl pravou ruku a papoušek na ni skočil. „Děkuji,“ vydechl. Mátově zelený opar se stáhl z červeného i zeleného peří. Ptáček se zvedl a odletěl za povykování: „Areop-Enap, Areop-Enap, Areop-Enap.“ Flamel z něj notnou chvíli nemohl spustit oči.

„Za pár dní to budou pokřikovat všichni papoušci nad Embarcaderem,“ řekl alchymista.

„Co ses dozvěděl?“ zeptala se Perenella.

Nicolas se narovnal a začal: „Armáda příšer je stále v hlavním vězeňském bloku. Viděl jsem Marta, Odina i Hel, která je zraněná. Ale vypadá to, že máme další dva spojence. Machiavelli a Billy jí tam pomáhali.“

Perenella překvapeně zamrkala. „Machiavelli nikdy nebyl náš přítel.“

„To vím, ale je to liška mazaná, třeba si nakonec uvědomil, že je lepší stát na straně vítězů.“

„Nebo v sobě objevil zbytky lidskosti,“ nadhodil Niten tiše. „Možná mu někdo připomněl, že je v první řadě člověk, pak teprve nesmrtelný.“

„To zní jako bys mluvil z vlastní zkušenosti,“ řekla Perenella.

„Ano, mluvím,“ pokračoval tiše. „Byly doby, kdy jsem byl… divoký, nespoutaný.“

„Co se stalo?“

„Potkal jsem rusovlasou bojovnici.“

„A zamiloval se?“ popíchla ho vědma.

„To jsem neřekl.“

„Ani jsi nemusel.“ Otočila se zpět k Nicolasovi.

„A co Dee?“

„To je právě to divné. Cítil jsem jeho auru, ale mizela a bledla. Byla spletená dohromady se Sofiinou vanilkovou vůní a Joshovou pomerančovou aurou. Navíc jsem cítil ještě šalvěj…“

Alchymista překvapeně zavrtěl hlavou a pak se zarazil. „Na zemi zůstal obrys čtyř mečů,“ vyprávěl pomalu. Rukama si přitom pomáhal. „Vypadaly, jako by se dotýkaly špičkami, aby vytvořily obdélník.“

„Vytvořil energetickou bránu,“ řekl Prométheus. „Nikdy jsem to osobně neviděl, ale vím, že je to možné.“

„Ale kam?“ zeptal se Nicolas. Podíval se na svou ženu a zavrtěl hlavou.

„Nikam na tomto světě, to je jisté,“ pokračoval Prométheus. „Vlastně bych se vsadil, že se otevře někde na Danu Talis. Dee bere děti zpátky v čase.“

KAPITOLA 8

Takové to tedy je, mít smrt na jazyku.

Doktor John Dee ležel na zádech na hedvábné trávě a přes sebe měl přehozenou červenou flísovou mikinu. Byla mu zima, hrozná zima. Taková, že mu znehybněly konečky prstů na rukou i nohou a mrazivý pocit se mu usadil i v břiše. Bolela ho hlava, jako by snědl příliš zmrzliny, a vlastně i cítil, jak se mu zpomaluje srdce. Začalo tlouct nepravidelně a slabě.

Obrátil se namáhavě na bok, a i když viděl dost mlhavě, stále rozpoznával oslnivě modrou oblohu a koutkem oka vnímal i překvapivě jasnou zeleň trávy pod sebou.

Existují i horší způsoby, jak zemřít, uvažoval.

Měl za sebou bouřlivý život během více než jedné nebezpečné epochy. Přežil války, mor, intriky u dvora a jednu zradu za druhou. Cestoval po světě, byl téměř ve všech zemích – kromě Dánska, které vždy chtěl navštívit – a prozkoumal mnohé z řady uměle vytvořených říší a světů.

Vydělal a zase utratil celá jmění a potkal se skoro s každým důležitým člověkem, ať už to byl vůdce, vynálezce, hrdina nebo lotr, který kdy chodil po povrchu zemském. Radil králům i královnám, vyvolával sváry a války, vyjednával mír a byl jedním z mála lidí, kteří posouvali lidskou civilizaci kupředu. Bezesporu se podílel na tom, jak svět vypadá. Nejprve v dobách královny Alžběty, ale pak postupně až do jednadvacátého století. Na to, co dokázal, určitě mohl být pyšný.

Žil na Zemi téměř pět set let, a nejméně tutéž dobu v dalších světech a říších, kde čas ubíhá jinak. Neměl zrovna proč si stěžovat. Ale stále existovalo tolik věcí, které ho lákaly – věci, které nestihl vyzkoušet, dokončit, místa, která chtěl navštívit, tolik světů, které přímo prahly po prozkoumání.

Pokusil se zvednout ruce, ale úplně v nich ztratil cit. Necítil ani nohy a zbytky zruku ho opouštěly tak, že již viděl téměř jen temnotu. Jeho páni mohli nechat zestárnout a zchátrat jeho tělo, ale mysl zůstávala bystrá jako vždycky. Možná v tom spočívala jejich největší krutost. Nechali ho při plném vědomí v tomto naprosto bezmocném těle. Najednou si vzpomněl na Marta Mstitele, který byl uvězněný pod svou tvrdnoucí aurou pod Paříží tisíce let. Takové to muselo být.

A poprvé za celá staletí anglický čaroděj pocítil něco naprosto neznámého – lítost a soucit.

Dee přemýšlel, jako dlouho takto dokáže přežít.

Přijde noc a byl na Danu Talis, místě, kde se volně pohybovali tvorové na Zemi dávno vyhynulí a stvůry z celé řady světů a říší.

Nechtěl posloužit jako večeře pro nějakou obludu.

Vždycky, když si představoval svou smrt – a to bylo často, díky jeho práci a drsnému humoru jeho pánů – snil o tom, že bude velkolepá a hrdinská. Chtěl, aby jeho smrt měla nějaký smysl. Celou tu dobu ho někde uvnitř spalovala myšlenka, že většina věcí, které dokázal, zůstala anonymní a že svět nikdy neocení jeho genialitu. Během alžbětinské doby znal jeho jméno každý. Dokonce i královna se ho obávala a poctila ho svým respektem. Když se stal nesmrtelným, uchýlil se do pozadí, odkud již nikdy nevystoupil.

Neviděl velký význam v tom, že tu leží a třese se na úpatí kopce na starodávném ostrově Danu Talis.

Uslyšel pohyb, dunivý dopad. Někde blízko, napravo.

Zkusil otočit hlavu, ale už se vůbec nemohl hýbat.

Uviděl nějaký stín.

Určitě ho přišla sežrat nějaká příšera.

Tak tohle je jeho osud. Sežrán zaživa, sám bez přátel jako kůl v plotě…

Ještě ho napadlo zkusit využít svou auru. Kdyby se mu jen povedlo shromáždit alespoň trochu na to, aby mohl vylekat tu příšeru. Nebo by ho zbytky aury mohly pohltit v plamenech při pokusu. To by nebylo zas tak špatné. Alespoň by ho nic nesežralo.

Stín se přiblížil.

Ale proč by vlastně chtěl toho tvora vyděsit? Stejně by se časem vrátil. Jen by zdržoval nevyhnutelné.

Lepší bude se nebránit, prostě jen vzpomínat na dobré věci, které za svůj dlouhý život udělal… ale těch bylo jen maličko.

Stín ještě ztmavl.

A nyní už byla smrt blízko, dávné strachy a téměř zapomenuté pochyby ho přemohly. Začal si pobrukovat starou písničku. „Je jen pár věcí, kterých lituji…“ No, měl jich víc než pár. Mohl, tedy spíš měl, být lepším otcem svým dětem, lepším manželem svým ženám. Možná neměl být tak hamižný, ale nebažil jen po penězích, ale i po informacích a vzděláni.

A s naprostou jistotou nyní věděl, že nikdy neměl přijmout dar, či vlastně prokletí, nesmrtelnosti.

Ten závěr ho nyní zasáhl jako přílivová vlna. Najednou nemohl dýchat. Nesmrtelnost ho vlastně odsoudila k záhubě.

Stín se naklonil nad jeho tělo a ucítil studený kov. Není to zvíře. Člověk nebo zloděj. Přemýšlel, jestli jsou na Danu Talis nějací lidojedi. „Ať je to rychlé,“ zašeptal. „Buď tak milostivý.“

„A k ostatním jsi také byl tak milostivý?“ Najednou ho zvedly silné paže. „Ještě neumřeš, doktore Dee. Mám pro tebe úkol.“

„Kdo jsi?“ vydechl Dee a snažil se zoufale rozpoznat tvář muže, který se nad ním tyčil.

„Jsem Marethyu. Smrt. Ale dnes, doktore, jsem tvůj zachránce a spasitel.“

KAPITOLA 9

Nastal čas, aby teta Agnes zemřela.

Stařenka stála před zrcadlem v koupelně a dívala se na svůj obraz. Poznávala obličej, který se na ni díval. Kostnatá tvář s vystouplými lícními kostmi, špičatá brada a vystupující nos. Kovově stříbrné vlasy měla pečlivě stažené z obličeje a uvázané do pevného drdolu vzadu na hlavě, skoro až na krku. Šedivé oči už dávno zapadly hluboko do tváře. Vypadala na osmdesát čtyři, ale byla to Tsagaglalal, ta, která se dívá, a bylo jí tolik let, že to už nikdo nedokázal spočítat.

Tsagaglalal používala podobu tety Agnes po většinu dvacátého století. Docela si na to tělo zvykla a bude škoda nechat ho zmizet. Ale po tisíce let měnila svou podobu a trik byl v tom, vědět, kdy odejít, a kdy zemřít.

Tsagaglalal žila v dobách, kdy byl každý, kdo vyčuhoval z řady jakýmkoliv způsobem, podezřelý. Lidé měli spoustu úžasných vlastností, ale vždy byli a vždy budou podezřívaví a nedůvěřiví ke všem, kdo vystoupí z davu. Je v nich zakořeněný strach z neznámého. I v nejlepších dobách se měli lidé na pozoru, nebo si hlídali všechny, kdo byli jen trochu odlišní. Dokonce byly i časy, kdy osoba, která vypadala příliš dlouho mladě, byla podezřelá.

Tsagaglalal byla svědkem upálení mnoha žen i mužů, kteří jen vypadali trochu jinak, nebáli se promluvit nebo působili nezávisle. Ale již dlouho před těmito neblahými lety v Evropě a později i v Americe se naučila, že pokud má přežít, musí se vmísit mezi lid, stát se jeho součástí a zůstat v davu neviditelná.

Tsagaglalal se naučila i přiměřeně stárnout.

V každém století měla přiměřenost trochu jinou podobu. Byly doby, kdy třicetiletý člověk byl starý a čtyřicetiletý již stařešina. V některých primitivnějších a izolovanějších kulturách však mohla žít i šedesát nebo sedmdesát let, a ještě si jí za její věk náležitě považovali. Vyšší věk byl známkou moudrosti.

A když stárla, na nic nezapomněla. Měnila povrch kůže, postoj i svalovou hmotu, aby odpovídaly etapě života. Kdysi dávno – ve starém Egyptě, nebo to byl Babylon? – zdokonalila techniku, kdy přiměla klouby, aby se zkřivily a zkroutily, jako by měla artritidu. Později se naučila přizpůsobit kůži, aby z ní vystupovaly modré žíly, a pokožku upravila, že byla tenká jako papír. Uměla dokonce vytáhnout kůži na krku a docílit toho, aby jí zežloutly zuby. Aby iluze byla dokonalá a nemusela se stále hlídat, otupila své smysly – sluch a zrak. Opravdu zestárla, a proto nemusela neustále předstírat. Bylo to daleko bezpečnější.

Hleděla na svůj obraz v zrcadle a pomalu zvedla ruce k hlavě. Vyndala starodávné sponky, které držely na místě její drdol, a rozpustila šedivé vlasy.

V druhé polovině dvacátého století se žilo jednodušeji. Byla to éra kosmetických a plastických operací. Tehdy lidé usilovně pracovali na tom, aby nestárli. Také filmové a hudební hvězdy vypadaly stále mladší a mladší.

Tsagaglalal zatáhla za vlasy a paruka se jí svezla z hlavy. Zahodila změť šedých vlasů do vany a zuřivě se drbala na kůži. Nesnášela paruky, vždycky hrozně svědily.

I ve dvacátém století ale existovala rizika a nebezpečí. V té době se objevily fotoaparáty, kamery, pouliční i bezpečnostní, a nyní i mobilní telefony s fotoaparáty. Také to byl věk identifikace podle fotografie: pasy, řidičské průkazy a jiné doklady totožnosti.

Fotografie začala být snad na všem a nesmrtelný se na těch fotografiích musel měnit přiměřeně ke svému věku a procesu stárnutí. Chyba mohla přilákat úřady a každý nesmrtelný byl mimořádně zranitelný zvláště v otázkách, které se týkaly jeho minulosti. Tsagaglalal však neopustila zemi desítky let a její americký pas dávno propadl. Nicméně věděla, že v New Yorku žije jeden nesmrtelný, který se specializuje na padělání renesančních děl a jako vedlejší živnost provozuje výrobu falešných pasů a řidičských průkazů. Až bude po všem, bude ho muset navštívit. Pokud to přežije.

Tsagaglalal pustila teplou vodu, pak studenou a naplnila umyvadlo. Ohnula hlavu, nabrala vodu do dlaní a omyla si obličej mýdlem s bambuckým máslem. Setřela make-up, jímž se zkrášlila na setkání nesmrtelných a starobylých bytostí, které se sešly na svačinu na zahradě za domem před pár hodinami.

Umírání bylo vždycky složité. Muselo se zařídit tolik věcí. A začít bylo nutné celé týdny i měsíce před samotným skonem. Účty musely být zaplacené, životní pojištění platné, musel se zrušit odběr všech novin a časopisů a samozřejmě se musela sepsat poslední vůle, ve které se vše odkázalo nějakému „příbuznému“. Muži většinou odkazovali vše synovcům, ženy neteřím. Ostatní, jako John Dee, vše věnovali svým společnostem a Tsagaglalal věděla, že Machiavelli odkazoval svou pozůstalost „synovi“. Flamelovi používali jeden druhého nebo synovce jménem Perrier, o kterém pochybovala, že kdy vůbec existoval.

Tsagaglalal se znovu podívala do zrcadla. Bez vlasů a make-upu se jí zdálo, že vypadá ještě starší než obvykle. Nahnula se blíž k zrcadlu a dovolila si pustit trochu své zřídkakdy používané aury, která se rozlévala v jejích prsou. Malou koupelnu provoněl jasmín, jenž se mísil s vůní mýdla. Ucítila žár uvnitř svého těla, který se šířil přes krk do tváří. Začala se svýma šedýma očima, jež obalovalo zažloutlé bělmo, protkané žilkami. Jedno oko bylo lehce zamlžené šedým zákalem. Vždycky si myslela, že to byl její mistrovský kousek.

Vůně jasmínu zesílila. Teplo se šířilo krkem a ústy vzhůru přes tváře a do očí, kde již po zažloutlém bělmu nebylo ani památky.

Žena se zhluboka nadechla a zadržela vzduch v plicích. Kůže na tvářích se natáhla a vyhladila, kosti se obalily a brada zakulatila. Kostnaté strohé rysy vymizely, vrásky se ztratily jak mávnutím kouzelného proutku a po hlubokých tmavých kruzích pod očima už nebylo ani stopy.

Tsagaglalal byla nesmrtelná, ale nebyla člověk. Byla z hlíny. Narodila se v bezejmenném městě na konci světa, když do ní pronikla Prométheova jasná aura, která vdechla život hliněným sochám, jež zde stály od počátku věků. Hluboko v sobě nesla část Prométheovy aury a ta ji držela naživu. Spolu s bratrem Gilgamešem patřili mezi první lidi, kteří se narodili nebo procitli. Pokaždé, když obnovovala svou schránku, vzpomínala, jaké to bylo poprvé otevřít oči a nadechnout se.

Zasmála se. Nejdřív to připomínalo stařecký kašel, ale skončilo to jako čistý zvonivý smích o hodně mladší osoby.

Proměna pokračovala pomocí aury. Kůže se napínala, kosti natahovaly, zuby bělaly, sluch a zrak se bystřil. Na hlavě jí začaly růst prameny černých vlasů, které houstly a řinuly se k ramenům. Otevřela a sevřela prsty, protáhla je a otočila zápěstími. Položila ruce na stehna a kroutila a protahovala tělo ze strany na stranu, pak se ohnula v pase a dotkla se dlaněmi podlahy.

Stála před zrcadlem a sledovala celý obnovovací a mládnoucí proces. Znovu byla mladá a krásná. Už zapomněla, jaké to bylo, být mladá, a byly to již věky, co byla naposledy krásná. Naposledy takto vypadala v den, kdy byla zničena Danu Talis před deseti tisíci lety.

Pokud totiž má dnes svět skončit, nechtěla posledních pár hodin strávit v kůži stařeny.

Tsagaglalal zamířila úzkou chodbou k malé nevyužívané ložnici pro hosty vzadu v domě na Scott Street. Nesla se ladně a lehce a očividně si užívala každičký krok nově nabyté volnosti. Otočila se uprostřed odpočívadla jen pro tu radost z pohybu.

Téměř od začátku, kdy se přistěhovala do domu, užívala volný pokoj jako skladiště. Byly zde kupy a haldy za staletí nahromaděných věcí: kufry, knihy, časopisy, kusy nábytku jako polámané kožené křeslo nebo zdobený psací stůl, ale také tucet černých plastových pytlů se starým oblečením, o kterých si myslela, že je vyhodí, ale později zjistila, že se opět dostávají do módy. Měla letitou americkou vlajku s kruhem hvězd a vedle toho zarámovaný původní plakát King Konga podepsaný Edgarem Wallacem. Úplně vzadu, zastrčený až do rohu a zpola pohřbený za stohem zažloutlých časopisů National Geographic, stál nevkusný šatník z třešňového dřeva z osmnáctého století ve stylu Ludvíka XV.

Tsagaglalal se probírala věcmi, zvedala stohy časopisů, aby se dostala k šatní skříni. Dveře byly zamčené a v klíčové dírce nezůstal klíč. Postavila se na špičky, natáhla se nahoru za zdobenou vlnku a prsty nahmatala velký mosazný klíč na ohnutém hřebíku. Sejmula klíč a najednou ji zavalily vzpomínky: naposledy otevřela skříň, když se vrátila z Berlína na konci druhé světové války. Najednou propukla v nezadržitelný pláč. Cítila, jak ji slzy pálí v krku. Na cestě zpět se zastavila v Londýně, aby pozdravila bratra Gilgameše. Neměl ani tušení, kdo je. Ani si nepamatoval, že vůbec měl sestru, i když měl pocit, že by ji měl znát. Potkali se v ruinách vybombardovaného domu ve východní části Londýna a procházeli desítky tisíc papírků, které zde skladoval. Strávili odpoledne tím, že se posouvali zpět v čase, přeskakovali z papírků na pergamen, na popsané kusy kůže, kůry nebo tenoulinké, téměř průsvitné plátky zlata, dokud nemohla ukázat na své jméno napsané v jazyce, který zůstal lidem neznámý. Pak spolu plakali, když mu připomněla, jací kdysi bývali. „Nikdy na tebe nezapomenu,“ řekl na rozloučenou. Sledovala ho, když psal její jméno na cáry papíru, ale věděla, že už za hodinu si nevybaví ani její tvář. Tsagaglalal byla odsouzená k tomu, aby si všechno pamatovala, zatímco její bratr Gilgameš si neměl na nic vzpomenout.

Vložila klíč do dírky a otevřela skříň.

Pach zatuchliny, který se vyvalil zevnitř, ji téměř ochromil. Starou kůži, nahořklé koření, nádech dlouho neměněných přípravků proti molům lehce doplňovala slabá jasmínová vůně.

Tsagaglalal se dotkla úboru, ve kterém chodí sestřičky. Visel na ramínku přímo před ní a ona zlehka nechala materiál klouzat mezi prsty. Vzpomínky jí zasáhly jako bouře, až se roztřásla. Pracovala jako sestřička v obou světových válkách a v podstatě v každém konfliktu dalších sto let před nimi. Byla jednou z třiceti osmi dobrovolných sester pod vedením Florence Nightingalové v Turecku za Krymské války. Tsagaglalal viděla a zavinila smrt tolika bytostí, že se službou mezi sestřičkami pokoušela napravit alespoň část bolesti, kterou způsobila.

Za sesterským stejnokrojem visely šaty nejméně šesti století: kostýmy z kůže i lnu, hedvábí i polyesteru, kožešiny i vlny. Zahlédla boty, které ji dala sama Marie Antoinetta, perlami zdobené šaty, jež ušila pro Kateřinu II. Velikou, živůtek, který měla v den svatby s Jindřichem Anna Boleynová. Vzpomínky, které by zaplnily několik desítek životů. Tsagaglalal se usmála a odhalila svůj dokonalý chrup. Muzea a sběratelé by za tuto sbírku zaplatili celé jmění.

Úplně vzadu visel tlustý hrubý pytel.

Tsagaglalal ho téměř bez námahy vyndala a odtáhla z komory do své vlastní ložnice. Zvedla jej na postel a rozvázala kožený pásek. Stará kůže chvíli odporovala, ale pak se rozpadla na prach a pytel se rozevřel.

Tsagaglalal sáhla dovnitř a vytáhla lehkou bílou zbroj, kterou položila na postel. Byla elegantní, ale přesto jednoduchá a prostá. Byla navržena, aby jí padla jako druhá kůže. Prsty přejela hladký hrudní plát. Na zbroji nebyla vidět jediná trhlinka nebo šmouha, jako by byla úplně nová. Když ji naposledy měla na sobě, dostala pár nepříliš příjemných zásahů jak mečem, tak drápy, ale zbroj jako by se dokázala sama opravit. „Je to magií?“ ptala se svého manžela Abraháma.

„Starodávná technologie prvních zeměpánů,“ vysvětlil. „Doufejme, že stejné neuvidíme alespoň tisíce let, nebo lépe už nikdy.“

Na dně nahmatala dvě zdobená pouzdra z kůže a dřeva, ve kterých se skrývaly dva kopeše, zahnuté srpovité meče, které měli obzvlášť v oblibě ve starém Egyptě, přestože pocházely z mnohem starších dob. Vytáhla jeden z kopešů z pochvy a švihla jím ve vzduchu. Ostří bylo stále ostré.

Tsagaglalal přejela svými hebkými prsty přes jednolitou zbroj. Když jí její manžel mág Abrahám zbroj věnoval i s oběma meči, řekl: „Abys byla v bezpečí.“ Tehdy spíš již jen namáhavě mumlal, než mluvil. „Navždy. Vzpomeň si na mě, když si to oblékneš.“

„Budu na tebe myslet, i když to nebudu mít na sobě,“ slíbila a neuplynul den, kdy by si na muže, který tak tvrdě pracoval a tolik obětoval, aby zachránil svět, nevzpomněla.

Stále se na něj pamatovala, jako by ho naposledy viděla včera.

Abrahám stál v šeru místnosti na vršku křišťálové věže – věže Ri – byl vysoký a štíhlý. Záměrně se skrýval ve stínu, odvrácený od ní, aby neviděla, že proměna již téměř zachvátila celé jeho tělo a proměnila ho ve zlato. Jasně si vzpomínala, že ho tehdy otočila na světlo, aby se na něj podívala, možná naposledy. Pak ho pevně objala, tiskla si zbytky jeho kůže a tvrdé studené zlato ke svému tělu a plakala mu na rameni. Když se pak podívala do jeho tváře, zahlédla slzu z čirého zlata, která se mu kutálela po obličeji. Stoupla si na špičky, slíbala slzu a spolkla ji. Rukama si sáhla na žaludek, kde se kapka navždy usídlila.

Tsagaglalal na sobě měla tuto zbroj v poslední den Danu Talis, když byl ostrov zničen. Dnes nastal čas, aby si ji znovu oblékla.

KAPITOLA 10

Nastal večer a mlha se plížila San Franciskem.

Část mlžného oparu se táhla ze zálivu a kroutila se dál po vodě, až najednou zmizela. Po pár minutách se opět objevila, nyní hustší a poloprůhledná šedobílá pára, která se lehce vlnila nad hladinou.

Mlha zhoustla.

Zaznělo varování proti mlze.

Neprostupný mrak se zhmotnil nad mořem, zpočátku temný, téměř černý, a pak se vydal k pobřeží jako stěna z mlhy. Hustá hmota postupovala k městu, protáhla se pod mostem Golden Gate, ale potom se rozrostla a celý ho pohltila. Zvedala se stále výš, dokud i signální světla na vysokých sloupech nepůsobila jen jako barevné tečky. Výstražná červeně blikající světla úplně nahoře zářila více než dvě stě metrů vysoko a z původně krvavě zbarvených ostrých záblesků zbyly jen letmé pobledlé odlesky. Ale mlha stále houstla, až veškerá varovná signální světla zmizela úplně.

Rozsvítila se světla na ulicích i v domech. Bílá a červená světla aut na chvíli osvětlila mlhu a budovy působily, jako kdyby blikaly. Mlha stále houstla a šířila se do všech stran. Otupovala světla, až je potáhla clonou a okradla o veškerý svit. Od prvních chomáčků nad zálivem trvalo jen půl hodiny, než se mlha proměnila v neprůhlednou clonu. Viditelnost se nepochopitelně rychle zkrátila z téměř deseti metrů na pouhých pár desítek centimetrů.

Hluk postupně pomalu mizel. Celé město se propadalo do ticha. Zůstal jen varovný zvuk sirény, která varovala před mlhou. I ten však připomínal nešťastný, osamělý hlas.

Mlha ale nebyla cítit po moři a soli – páchla neblaze a zlověstně, jako něco nezdravého, dlouho mrtvého a tlejícího.

KAPITOLA 11

Sofie vykřikla.

Zavalitý snědý muž ve špinavých bílých šatech se vyřítil z postranní uličky a chytil ji za vlasy. Držel ji tak pevně, až ji téměř zvedl ze země, a táhl ji za sebou. Sofie díky bojovému tréninku nezpanikařila a chytila muže za ruku, znehybnila ji, pak přenesla váhu a otočila se o devadesát stupňů. Zároveň vystřelila pravou nohu vpřed a zasáhla útočníka jedním ze základních kopů taekwonda – yop chagi. Trefila ho překvapivou silou svými těžkými botami přímo do kolene.

Útočník vytřeštil oči, přičemž překvapeně otevřel a zavřel pusu, ale než se stihl nadechnout, aby vykřikl, už u něj byl Josh. Praštil ho klouby přímo doprostřed hrudi, a když se muž pomalu sunul k zemi, dorazil ho další ranou do zátylku, čímž ho úplně znehybnil.

„No, to bylo velice působivé,“ zamumlala Virginie. „Nejsem si zcela jistá, jestli mě opravdu potřebujete.“ Josh se podíval na Sofii. „Jsi v pořádku?“

Dívka si opatrně přejela třesoucími se prsty po hlavě, kde ji chytil neznámý útočník. V ruce jí zůstal chuchvalec blonďatých vlasů. „Vypadá to, že všechny ty roky tréninku nebyly úplně ztracené.“ Nesměle se usmála. „Dík za… ty víš, pomoc. Zachránil jsi mě.“ Josh jen mávl rukou. „Není zač. Nic jsem neudělal, zvládla jsi to sama. Já jsem jen nechtěl, aby ti někdo ublížil.“

„Dík,“ řekla znovu.

„Vždycky jsem říkal, že tě budu chránit.“ vysvětlil Josh a ve tváři se mu objevil ruměnec.

„To jsi říkal, ale naposledy to tak nevypadalo…“ Josh ještě víc zrudnul a ošíval se při očividně nepříjemné vzpomínce. „Já vím.“ Naposledy viděl svou sestra, když krutě zasáhla proti nádherné Coatlicue. Tehdy se vyděšeně od Sofie odvrátil a utekl. Zavrtěl hlavou, aby setřásl ošklivou vzpomínku. „Stále nevím, co si o tom mám myslet…“

Sofie hlasitě povzdychla. „Rozumím, cítím to stejně.“

„Ale tady – v tomto čase – jsme jen ty a já, sestřinko.“

„Vždycky jsme byli jen my dva,“ připomněla mu.

„I když jsme vyrůstali… tam doma… na Zemi, ať už je to kdekoliv. Vždycky jsme to byli jen ty a já proti celému světu.“

„Máš pravdu.“ Josh se pak najednou zašklebil a Sofii to připomnělo, jaký býval. „A nyní je to doslova my proti celému světu.“

Sofie přikývla. „Jsem tak ráda, že jsme zas spolu, Joshi.“

„Já taky,“ řekl.

„Tolik jsem se o tebe bála.“

„V posledních dnech to bylo trochu…“ Zarazil se a snažil se najít to správné slovo.

„Bláznivé?“ nadhodila Sofie.

Přikývl. „Ačkoliv musí být lepší výraz, protože bláznivé ani zdaleka neodpovídá realitě.“

„Tohle všechno je velice dojemné,“ přerušila je Virginie, „ale můžu navrhnout, abychom pokračovali v konverzaci později?“ Botou strčila do muže, který ležel na zemi. Ozval se tichý sten. „Je vcelku jasné, že tito lidé nejsou moc velcí přívrženci vašich rodičů.

A tento ubohý poddaný určitě bude mít přátele někde poblíž.“

Sofie se podívala na bratra. „A jsou to vůbec naši rodiče?“ zeptala se.

„Vím, vypadají jako táta s mámou, ale…“

Sofie přikývla. „No právě, ale nejsou to oni.“

„Co jsou pak ale zač?“ pokračoval v úvaze Josh. Sofie zavrtěla hlavou. „Myslím, že je tu jiná, daleko důležitější otázka: Kdo jsme my?“

„A jak řekl Osiris: To se ještě ukáže,“ řekl Josh.

KAPITOLA 12

Virginie Darová s dvojčaty spěchala ulicemi Danu Talis. Z visících šňůr s prádlem ukradli pár bílých šatů, aby zapadli. Na trhu sehnali i oválné slaměné klobouky, které je ještě více ukryly před pátrajícími zraky. Drželi se postranních uliček a průchodů a pomalu postupovali k věži s vlající standartou.

„Víte co?“ začal Josh. „Na to, že je to jedno z nejmocnějších a nejkrásnějších měst, to tady vypadá trochu zanedbaně.“

Sofie přikývla. „Ale z dálky vypadalo úchvatně, to se musí nechat.“

„Vzdálenost je milosrdná téměř ke všemu,“ zamumlala Virginie. Zastavila se na začátku úzké uličky a zahleděla se nad střechy. Snažila se zorientovat a najít třepetající se vlajku.

Sofie se naopak zadívala zpět, aby se přesvědčila, že je nikdo nesleduje. Všimla si jen vychrtlého psa, který se přehraboval v hromadě odpadků. Vytáhl ven zřejmě něco, co bývalo pěkným špalkem masa, a vzhlédl od své kořisti k Sofii. Oči mu v šeru rudě žhnuly, ale naštěstí se rychle obrátil zpět k masu.

Od doby, kdy opustili tržiště, se prohnali tolika malými a postranními uličkami, že je přestali počítat. Všechny totiž vypadaly dost podobně: úzké a potemnělé, lemované vysokými rovnými zdmi, a všude páchlo rozkládající se ovoce a poletoval hmyz. Sofie zahlédla krysu s dlouhým ocasem, která uháněla kanálkem a zmizela v díře ve zdi. Všude byly krysy a mušky. Sofie s Joshem procestovali půl světa se svými rodiči. Viděli všechna místa, kde Sára a Richard Newmanovi pracovali. Zažili podobné prostředí v jižní Africe i na Blízkém východě, nebo na jihu Evropy a na řadě míst v Asii. Jediný rozdíl byl v tom, že tady nebyly žádné odpadky z papíru, plastu, žádné dřevo nebo vyhozené plechovky.

Sofie se otočila a podívala se přes bratrovo rameno. Ten kontrast byl neskutečný. Za nimi zůstávala špína a bída, před nimi ležel blahobyt magické Danu Talis, královny všech legend. Ulička ústila do širokého bulváru, který lemovaly stromy. Na druhé straně tekla voda v jednom z koryt, které viděli seshora. Za kanálem se táhly další ulice se stromořadími a záhony s květinami. Doplňovaly je fontány a kašny se sochami mužů, zvířat i tvorů, kteří nepředstavovali nic z toho. Za ostnatými ploty a zdmi nebo zdobenými kamennými branami se tyčily úchvatné blyštivé zlaté a stříbrné budovy. Každý dům vzýval jiný architektonický styl. Sofie zahlédla pyramidy s plochou střechou i minimalistické krychle a kvádry bez oken. Mezi dalšími ji zaujaly důmyslně točité věže a křišťálové koule.

„Nepřijdou ti povědomé?“ zeptal se Josh.

Sofie poznávala tvary, které připomínaly zříceniny budov a památek, jež navštívili s rodiči. Vzpomněla si okamžitě na Egypt, kaňon Chaco v Novém Mexiku, chrámový komplex Angkor Vat v jihovýchodní Asii i Skotsko.

Josh z jejího pohledu pochopil, že si podobnosti také všimla. „Hádal bych, že toto jsou ty původní stavby a lidé je jen okopírovali.“

„Proč je ale všechno každý pes jiná ves?“ přemýšlela nahlas Sofie.

„Podle různých klanů a druhu?“ navrhl Josh.

„Když starobylé bytosti stárnou, zasáhne je proměna,“ začala Virginie, „někdy si s nimi prapodivně zahrává, a proto potřebují divné a neobvyklé domy.“

Některé budovy byly zdobeny rytinami a malbami, jiné byly pomalované jako obrázek a na dalších vlály vlajky a standarty. Jen pár sídel – většinou pyramidy s plochými vršky – bylo prostých a neokázalých.

„Myslím, že tohle je ta lepší půlka města,“ poznamenala Virginie se smutným úsměvem. „A jako všude jinde, i tady jsou bohatí schovaní za vysokými ploty a mohutnými branami se spoustou strážců. Některé věci se prostě nemění.“

„Strážců? Kde?“ zeptala se Sofie.

Josh ukázal na vchod nejbližšího sídla. „Přímo u brány…“

Sofie přikývla a najednou si jich začala všímat. Přímo u vchodů do všech budov a paláců se skrývala malá místečka nebo budky pro hlídající stráž, která se pohybovala kolem ve stínu a šeru, téměř nenápadně, mimo zářící slunce.

„Myslím, že dál, na druhé straně mostu, bude strážních budek ještě víc,“ řekla.

„To bych se vsadila,“ přitakala Virginie. „Mám teorii.“ Vystoupila z uličky a namířila si to přes prázdnou třídu k nejbližšímu mostu. „Pojďme ji vyzkoušet.“

Dvojčata si vyměnila pohledy a vyrazila za Virginií.

„Jakou teorii?“ zeptal se Josh.

„Ukázalo se, že Danu Talis je stejná jako každá jiná civilizace, kterou jsem kdy viděla.“ Při slově civilizace stiskla rty, jako by to bylo něco odporného.

V budkách na obou stranách mostu se něco pohnulo a už se hrnuly ven postavy, od jejichž zbroje se odrážely oslepující paprsky slunce.

„Měla jsem pravdu,“ podotkla Sofie. „Strážní budky, a bude jich víc.“

„A nejsou prázdné,“ dodal nervózně Josh.

„Narodila jsem se v prostých časech,“ pokračovala Virginie. „Proháněla jsem se v hlubokých lesích, žila jsem v harmonii s přírodou. Zabíjela jsem, jen když jsem musela, a o to, co mi zbylo, jsem se dělila s ostatními lesními tvory. Neměla jsem peníze a jediný můj majetek byly šaty, které jsem vázala do uzlu na zádech. Spávala jsem v korunách stromů nebo v jeskyních. A byla jsem šťastná, opravdu šťastná. Nic jsem nepotřebovala, po ničem netoužila. Pak jsem ale přišla do civilizace.“

Nesmrtelná žena procházela kolem nerovného kanálu směrem k mostu. Strážci s ní přes vodu drželi krok, a ostatní se shromáždili na mostě. Bylo nadmíru jasné, že to nejsou lidé. Tvorové v černé poloprůhledné zbroji měli totiž šakalí hlavy.

Navíc, když se po nich podívali přes kanál, oči jim krvavě a krvelačně žhnuly.

„Anubové,“ vydechla Sofie.

Virginie se zastavila na začátku mostu. „A co mě civilizace naučila?“ pokračovala. „Že vytváří společenské vrstvy a rozděluje lidi na lepší a horší.“

„A nebylo to tak vždycky?“ zeptal se Josh. „Všechny civilizace jsou založené…“

„Ne všechny,“ vyštěkla Virginie. „Jen ty, které si říkají vyspělé.“ Vstoupila na most a strážci na druhé straně zaujali pozici uprostřed cesty.

Jeden z nich ostatní převyšoval. Na sobě měl černou zbroj jako ostatní, ale vyleštěnou jako zrcadlo. Předstoupil a zvedl pravou ruku. Třem lidem na druhém konci chvíli trvalo, než si uvědomili, že vlastně nemá rukavici, i když to tak vypadalo. Jeho ruku nahradil důmyslný kovový aparát. A v levé ruce se mu volně houpal kopeš.

„A tady jsme svědky velké a uctívané civilizace Danu Talis,“ pokračovala hořce Virginie, „které vládne skupinka nesmrtelných prvních starobylých bytostí… a co vidíme?“ Ani nečekala na odpověď a nechala se unést vyprávěním. „Vidíme jen, že všechno je tu stejné. Chudí žijí na druhé straně kanálu, bohatí v bezpečí ve vnitřním kruhu za hlídanými pozicemi na mostech, které hlídají po zuby ozbrojené zrůdy s psími hlavami. Chudí se nemohou ani procházet po těchto ulicích. Hádám, že jsou doslova vydlážděné zlatem.“

„To asi budou,“ zamumlal Josh. Dlažební kostky i chodníky na druhé straně kanálu se leskly, až oči přecházely.

Virginie si ho nevšímala a prostředkem mostu mířila na druhou stranu vody, kde strážci výhružně vytáhli své meče a připravili se k boji.

„Není tedy divu, že svět, který jsme znali, byl jeden velký chaos a nepořádek.“ Rozpřáhla doširoka ruce. „Vždyť vzešel odsud. Lidé napodobili více než jen budovy. Lidský svět byl odsouzen ke zkáze už od začátku. Až budu mít svůj vlastní svět, všechno se změní, to si pište.“

„Oni jsou ozbrojeni, Virginie. Mají meče,“ připomenul jí Josh.

„Tak ať mají,“ odpověděla lehkým tónem.

Strážci se sbíhali zleva i zprava podél kanálu, aby podpořili ty, kteří již stáli u mostu.

„Tak ukažte! Kolik vojáků je třeba, abyste uchránili střežené zlaté ulice před dvěma teenagery a ženou?“ zeptala se Virginie.

Josh rychle spočítal anuby. „Třicet.“

„Třicet dva,“ opravila ho Sofie.

Virginie došla do půlky cesty. Anubové se roztáhli a s vytaženými meči zaujali pozice. Větřili čenichy a ukazovali své zkažené zuby, přičemž vypadali, jako by se smáli. Jejich vůdce poklepal mečem na svou kovovou ruku a zvuk se nesl po vodě jako zvon.

Virginie se nezalekla a dál pokračovala kupředu.

„A víte, koho nesnáším ze všeho nejvíc?“ vyštěkla. „Zbabělce a hrubiány, kteří zastrašováním a šikanováním chtějí dosáhnout svého. Ty, kteří si myslí, že je nóbl meč a zbroj učiní nezranitelnými.“ Sáhla pod svůj splývavý bílý šat a stáhla ze zad flétnu. Vyklepala ji z látkového obalu a přitiskla ke rtům.

Zahrála jedinou notu. Tón byl vysoký a postupně stoupal ještě výš, až ho ani Sofie s Joshem svými zbystřenými smysly nebyli schopni rozeznat. Na anubech se ale okamžitě projevily účinky. Napjali se a narovnali, jako by je někdo vytáhl za provázky, paže roztáhli do stran a prsty natáhli, jak to jen šlo. Meče se postupně za mohutného rachotu sesypaly k zemi.

Virginiiny prsty se hbitě a ladně projely po flétně a anubové začali tančit. Zvedli se na špičky a balancovali střídavě na levé a pravé noze, až do sebe naráželi a zbroj o sebe drnčela a klapala. Virginie se smála, znělo to trochu hystericky. „Myslím, že je donutím dotancovat až do kanálu.“

„Virginie,“ vyhrkla Sofie. „To nemůžeš!“

Žena se otočila s flétnou stále u úst na mladou dívku.

„Jak nemůžu? Většinou to tak dělám.“

„To přece ale není nutné,“ řekla Sofie. „Když je zabiješ, o co budeš lepší než oni? A ty přece nejsi jako oni, nebo ano?“

„Nemáš ani potuchy, kdo jsem,“ zašeptala Virginie, ale sklonila flétnu.

Anubové padli, jako by je zasáhl blesk. Vytvořili na mostě kovovou hromadu těl. Vůdcova umělá ruka škrábala a skřípala o dláždění, nechávala tam hluboké rýhy, až ustala, znehybněla a vše utichlo.

Virginie opatrně procházela mezi těly tak, aby se žádného nemusela dotknout. Sofie s Joshem ji následovali stejným způsobem. Když teď míjeli jejich těla, vypadali zblízka ještě děsivěji. Jejich černá těla byla lidská, pokrytá svaly, ale od krku nahoru měli šakalí hlavy se špičatýma ušima. Na lidských rukou jim rostly zahnuté dlouhé drápy a místo nohou měli psí tlapy. Některým dokonce vyrostl chlupatý ocas, a ten se prodíral ven vzadu mezi zbrojí. Většina z nich měla do kožichu vyvázaný nebo protkaný symbol zeleného a zlatého skaraba nebo mušle.

„Myslím, že tudy,“ řekla Virginie a ukázala flétnou k obrovské kruhové budově, kde se nahoře na věži třepetala úzká vlajka s okem. Ve větru oko vypadalo, jako by mrkalo. Vnější zdi nehyzdilo žádné okno a zářily zlatem a perlivě vybranými drahými kameny. Sídlo chránil úzký příkop, kde bublala trávově zelená kapalina, a na padacím mostě stálo pár mohutných anubů se šakalími hlavami, kteří drželi kopí vyšší než oni sami.

Virginie se při pohledu na ta stvoření usmála a roztočila flétnu, která ve vzduchu zanechala jediný tón. Strážci upustili svá kopí, nechali spadnout most a pak se otočili a po čtyřech uháněli k boudám schovaným v porostu. V krvavě rudých očích se objevilo něco jako úžas, když nesmrtelná žena procházela kolem.

„Je lepší, když se vás bojí, než když vás milují,“ nadhodila Virginie. „Myslím, že je to Machiavelliho myšlenka.“

KAPITOLA 13

„Bože, už nikdy, ale opravdu nikdy nebudu jíst maso.“

Billy the Kid odvrátil pohledu od poraněné Hel, která trhala na kusy obrovskou mršinu divočáka.

„Lidé nebyli stvořeni jako vegetariáni,“ zahučela s plnou pusou šťávy a krve Hel.

„Ale ty nejsi člověk,“ řekl Billy, který k ní stál zády.

„To je dobře. Obnovím svou auru. Pomůže mi to uzdravit rány.“ Ozvalo se prasknutí, jako když se láme dřevo, a následovalo mohutné usrknutí.

Billy se podíval na Machiavelliho. „Hlavně mi neříkejte, co právě dělá. Nechci to vědět.“

Nesmrtelný Ital zakroutil hlavou. „Má pořádnou chuť k jídlu, to se musí nechat,“ podotkl a pak s pobaveným úsměvem dodal: „A vepřové je obzvlášť výživné!“

Billy odstoupil stranou od zápachu skoleného prasete a snažil se nadýchat chladného nočního vzduchu plnými doušky. Kolem houstla mlha, která se valila přes zdi vězení jako dým. Rychle se ochlazovalo.

„Nenapadlo mě, že budeš takový citlivka,“ ozval se Machiavelli, který se k němu připojil. „Myslel jsem, že jsi býval velký americký hrdina bez bázně a hany.“

Billy obrátil oči v sloup. „Asi jste o mně viděl příliš mnoho filmů. Vždycky jsem si myslel, že bych z nich měl dostat nějaký honorář. Není to fér, že používali mé jméno, a nezaplatili mi ani vindru.“

„Billy, všichni si myslí, že jsi mrtvý.“

„Já vím.“ Za ním se ozval mohutné plácnutí a Billy vyskočil a musel si zakrýt ústa, aby nevykřikl.

„Nejsem citlivka.“ Billyho slova se nesla z úst jako dým. „Složil jsem bizona, nejednoho býka, zabíjel jsem kuřata i vepře, abychom měli co jíst. Chytal jsem a kuchal ryby, ale než maso sním, chci ho tepelně upravit!“ Pohlédl přes rameno na místo, kde Hel ležela na schodech na vězeňský dvůr a pochutnávala si na zbytcích obrovského divočáka. Odin seděl vedle ní a pomáhal jí.

Mars Mstitel se postavil k rozervaným dveřím, aby zahnal cokoliv, co by se odvážilo příliš blízko.

Z hlubin vězení se ozval nepřirozený smích malého děvčátka, který rozhodně nevyloudilo nic lidského.

Hel si všimla Billyho, který se na ni díval. Doširoka se usmála a její smích byl děsivý. Nabídla mu něco vlhkého a lesknoucího. „Tohle jsem ti nechala, je to lahůdka,“ zašišlala.

„Děkuji, ale nemám hlad. Jedl jsem, než jsme vyjeli. Kromě toho držím dietu. Jsem vegetarián, vlastně dokonce vegan.“

Machiavelli chytil prudce Billyho za paži a dotáhl ho doprostřed dvora. Ukázal na stopy po čárách na dláždění. „Co cítíš?‘“‚ zeptal se.

„Myslíte kromě té mršiny…“

„Soustřeď se, Billy!“

Nesmrtelný Američan se nadechl a začal: „Sůl…“

„A ještě.“

„Pomeranče, vanilku, síru“ a znovu se nadechl. „Šalvěj. To je moje holka, Virginie,“ dodal.

„Síra, to je Dee.“ Machiavelli sledoval obrys obdélníku špičkou své odřené boty. „A jsou tu stopy po legendárních dvojčatech.“

„Ale kam se poděli?“

„Jsou pryč.“

„Pryč?“

„Myslím, že Dee složil starodávné meče moci tak, aby vytvořil energetickou bránu a prošli zpět v čase.“

„Jak daleko?“ podivil se Billy nahlas.

„Až na začátek,“ řekl smutně Ital. „Kdybych hrál o všechno, což nikdy nedělám, řekl bych, že je vzal zpět na Danu Talis.“ Billy si rukama objal paže a zachvěl se. „Hádám, že to asi není dobrý.“

Machiavelli zavrtěl hlavou. „Ne. Nepochybně vymyslel nějaký úžasný plán, jak převzít vládu na Danu Talis, aby mohl vládnout světu. Podobné bláznivé konstrukce jsou doktorovou doménou. Vždycky hrál podle vlastních pravidel.“

„To už mi taky došlo.“

„A obvykle mu to nevyšlo. Doktora vždy omámil dojem jeho vlastní důležitosti. Byl sice chytrý, ale přežil spíš díky své vychytralosti a mazanosti než inteligenci. A stále měl štěstí.“

„Štěstí nemůžete mít pořád,“ namítl Billy. „Dříve nebo později dojde.“ Palcem ukázal dozadu přes rameno k budově plné příšer a netvorů. „Možná i naše vyprchalo. Jsme uvězněni na ostrově příšer a ztišil hlas a kývl směrem k Hel a Odinovi „– jen před pár hodinami byli tihle našimi nepřáteli.“

„Nepřítel mého nepřítele je můj spojenec,“ připomněl mu Ital.

„Ano, ale nepřítel mého nepřítele stále může být i můj nepřítel. A nemusím vám jistě připomínat, že většina lidí byla zavražděná někým, koho znala. Zjistil jsem to na vlastní kůži – znal jsem Pata Garretta.“

Machiavelli položil ruce na Billyho ramena a podíval se mu do očí. Mléčná mlha proměnila jeho šedé oči tak, že vypadaly jako oči slepce. „Myslíš, že jsme se rozhodli správně, když jsme se pokusili zamezit čaroději, aby vypustil armádu příšer na město?“ zeptal se.

„Rozhodně,“ neváhal ani chvilku Billy.

„Rozhodli jsme se správně a zůstali jsme, abychom bojovali s těmi starobylými bytostmi proti příšerám?“

„Ano, jistě,“ odpověděl Billy znovu.

„Teď se zamysli,“ usmál se Machiavelli. „Co by se stalo, kdybychom zůstali na straně Johna Dee?“

Billy nechápal. „To nevím.“

„Dee s Darovou by teď stejně byli pryč a my bychom zůstali na ostrově, abychom čelili Martovi, Odinovi a Hel. A zatímco ty jsi určitě dobrý bojovník, já tedy nejsem. Jak dlouho myslíš, že bychom přežili proti těmto třem?“

„No, myslím, že bych se mohl postarat o toho jednookého…“

Machiavelli si povzdechl. „Ten jednooký je Odin.“

Billy na něj stále nechápavě hleděl, protože mu to nic neříkalo.

„Když jsi vyrůstal, určitější měl psa, že?“ zeptal se Ital.

„No jasně.“

„Jak se jmenoval?“

„Kid.“

„Ty jsi dal svému psu jméno Kid?“

Billy se zašklebil. „To bylo dávno předtím, než jsem dostal přezdívku.“

Machiavelli přikývl. „Odin – ten jednooký – má také dva mazlíčky, jsou to vlci. Geri a Freki.“

„To jsou dobrá jména. Vyžadují respekt.“

„Ta jména znamenají nenasytný a pažravý – a dokonale vyjadřují jejich vlastnosti. Jsou velcí asi jako malý osel a oba je věnčí na jednom vodítku.“

Billy se obrátil a pohlédl na muže s páskou přes pravé oko. „Ztratil oko v boji?“

Machiavelli zavrtěl hlavou. „Ne, obětoval ho, aby splatil dluh. Stále myslíš, že by ses o něj postaral?“

„Možná ne.“

Ital bradou ukázal ke dveřím. „A jak dlouho bys vydržel proti dokonalému válečníkovi, kterým Mars Mstitel bezesporu je?“

Billy narovnal ruku, dlaň otočil dolů a pomalu nejistě pohupoval rukou sem a tam.

„Nebo proti Hel, která vládne říši mrtvých?“

„Asi ne dlouho,“ připustil Billy.

„Asi ne dlouho,“ souhlasil Machiavelli. Naklonil se k Billymu a do ucha mu zašeptal: „A nezapomeň, že Hel není moc vybíravá, co se týče masa, které jí.“

Billy těžce polkl a stočil pohled na zbytky prasete.

„To jsi klidně mohl být ty,“ řekl Machiavelli.

„Vy si to opravdu užíváte, když mi tohle všechno povídáte, co?“

„Všechno je to poučné.“

„Fajn, pane učiteli, mistře ve strategii. Teď mi teda řekněte, jak se dostaneme tady z toho ostrova?“

Machiavelli začal znovu vrtět hlavou, ale najednou projela mezi oběma muži mlha, jako by zavál prudký vítr. Přitom však vůbec nefoukalo. Kapičky vody visely ve vzduchu a pak se začaly stékat dohromady ve větší útvary.

A v tu ránu se tu ve vzduchu před nimi zhmotnila hlava.

Objevil se obličej, dlouhý a úzký, který kdysi býval i přitažlivý. Na místech očí zely jen díry, stejně tak v případě úst. Pak mlha ještě zhoustla a kapičky vody zbělaly a vy tvořily vlasy. Tvář konečně získala tvar a formu. Dokonce se zhmotnil i šat: vytahaná bílá dlouhá košile zastrčená do kalhot po kolena. Nohy stejně mizely pod koleny jako každému duchovi.

„Du… duch,“ zapištěl Billy.

Duchova ústa se pohnula, otevřela se a zase zavřela. Pak se konečně ozval hlas, kterému rozuměli. Mluvil tiše, spíš bublal mezi kapkami vody. „Jsem Juan Manuel de Ayala. Objevitel ostrova Alcatrazu.“

„Rádi vás poznáváme,“ uklonil se Machiavelli a kopnul Billyho do nohy.

Billy rychle kývl. „Ano, rádi.“

„Jste spojenci vědmy Perenelly Flamelové?“ zeptal se duch.

„Bojujeme proti stejnému nepříteli,“ odpověděl opatrně Machiavelli.

„Pak jsme na stejné lodi,“ řekl duch, „následujte mě.“

KAPITOLA 14

Prométheus zvedl ruku v kovové rukavici. „Všichni pozor! Dál už plachtit nemůžeme. Každým okamžikem začneme padat.“

Rukma vimana se na chvíli ve vzduchu úplně zastavila. Hrozivě visela v prostoru a všichni čekali, co se bude dít dál. Pak se naklonila a zároveň pohasly všechny zbylé obrazovky, popraskaly a roztříštily se na malé střípky, které zaplavily kovovou podlahu. Šroubky a matičky padaly ze zdí a pod Prométheovýma nohama vyskočil z kontrolního panelu malý ohýnek. Starobylá bytost ho ale pohotově zašlápla.

„A odteď padáme, držte se!“

Stroj se o kousek propadl. William Shakespeare vyloudil překvapivě vysoký výkřik, který se rychle proměnil v kašel.

Saracénský rytíř ho chytil za paži a poklepal na ni. „Jsem si jistý, že muž, který o smrti tolik napsal, o ní musel také hodně přemýšlet. Kolik jsi toho napsal o umírání, Wille?“ snažil se přítele rozptýlit.

„Hodně,“ řekl Shakespeare, ale jeho hlas zněl pohnutě. „Ale o padání a havarování v hořících koulích už tolik ne.“

„Pochybuji, že začne hořet,“ řekl Prométheus.

„To mě uklidnilo, tak jen o padání a havarování.“ Johanka z Arku se nahnula dopředu. „Vždycky se mi líbilo: Až ztichne vřava pozemského bytí, ve spánku smrti budeme si sníti… Je v tom poetika i francouzská citlivost. Vždy mě udivovalo, že to mohl napsat Angličan,“ dodala s přívětivým úsměvem.

„Hamlet,“ řekl Will třesoucím se hlasem. „Jedna z mých oblíbených her.“

Palamédes se zakřenil a bílé zuby se zaleskly proti jeho čokoládové pleti. „A co třeba: Rozklad, hoře, zmar a zkáza jen; smrt je nejhorší, a té jediné patří tento den.“

„Z Richarda II.,“ připomněl básník. „Věřím, že tebe oslovilo právě toto. Je to krásný verš, i když jsem ho napsal sám.“

Saint-Germain zkřížil nohy. „Musím přiznat, že jsem byl vždycky zatížený na Krále Jana: O smrti duchu libý, rozmilý… Pojď, škleb se na mne; já uvěřím, že se usmíváš.“ Láskyplně pohlédl na svou ženu. „Další příklad francouzského vlivu, nemyslíš?“

„Ano, Wille, ty v sobě musíš mít alespoň kousek francouzské krve,“ trvala na svém Johanka.

Básník složil ruce v klíně a přátelsky přikývl. Jako všichni autoři miloval, když se mluvilo o jeho díle, a tak rád záměrně přiživoval konverzaci na toto téma. „Abych byl upřímný, nějakou dobu jsem žil v Londýně u brány Cripple-gate s rodinou francouzských hugenotů.“

„Francouzský vliv. Já jsem to věděla!“ řekla Johanka a tleskla potěšeně rukama.

„Už jste konečně skončili s citáty o smrti?“ vyhrkla Scathach.

„Mám ještě další,“ nabídl Shakespeare.

„To stačí!“ Scathach zavřela oči a zhluboka se nadechla. Kdysi jí předpověděli, že zemře na exotickém místě. Předpokládala, že již neexistuje mnoho exotičtějších míst než létající vimana na legendárním ostrově Danu Talis.

Smrt ji neděsila – celý život s někým bojovala a neustále čelila možnosti, že by mohla umřít, dokonce jednou nebo dvakrát byla konci velice blízko. Litovala jen toho, že už nikdy nespatří svou sestra. Aife obětovala svůj život, aby zabránila strašlivé Coatlicue vrátit se zpět na Zemi z jejího vězení mezi světy. Uchránila svět a Scathach od hrozivé pomstychtivé bytosti, kterou by nikdo nebyl schopný zastavit. Nyní je s ní ale Aife uvězněná v neustálém boji v temnotách mezi světy. Odsouzená k bolesti a utrpení, dokud ji někdo nezachrání. Ale kdo ji zachrání? Kdo bude takový blázen – nebo tak statečný – aby pronásledoval Coatlicue? Scathach přísahala, že sestra zachrání, a nyní to vypadalo, že ten slib nebude schopná dodržet.

„Strýčku, ty nevypadáš dostatečně nervózně na to, že bychom tu mohli umřít,“ řekla Prométheovi.

„Říkám to naposledy, děvče, já nejsem tvůj strýček,“ vyhrkla rusovlasá starobylá bytost.

„Ještě ne,“ vyštěkla na něj na oplátku. „Ale snad už asi posté ti říkám, že budeš. A teď mi řekni, jak to s námi vypadá? Zřítíme se a zemřeme?“

„Zřítíme se, to ano. Jestli zemřeme, možná. To záleží na tom, jak dobře jsem to vypočítal.“

Scathach se zvedla ze sedačky a dopotácela se k otvoru v trupu.

Letěli přímo k lesu. Scathach zavrtěla hlavou. To není možné. Vystoupali hodně vysoko, a neplachtili a nepadali pak snad dost daleko nebo dlouho? Jak to, že jsou ty stromy ještě tak blízko?

A pak si uvědomila, že to nejsou stromy, ale jen jeden. Padali a řítili se přímo na jeden jediný obrovský strom.

Scathach se vrhla přes kabinu, vrážela do zdí, aby se podívala z jiného úhlu. Ten strom byl obrovský. Masivní zkroucené dřevo se před nimi klenulo jako široká zelená stěna. Upírka natahovala krk nahoru a dolů, aby si udělala představu o velikosti mohutné dřeviny. Kmen mizel hluboko pod lesním porostem a koruna se proplétala s mraky a rostla ještě dál do nebe. Viděla jen nepatrnou část stromu, ale i ta byla neskutečně rozlehlá.

„Yggdrasil,“ vydechla nakonec.

„Ano, strom světa,“ potvrdil Prométheus.

„Původní Yggdrasil z Danu Talis,“ s obdivem dodala Scatty.

„Původní? Je jediný svého druhu.“

Scathach otevřela ústa, aby něco namítla, ale pak si to raději rozmyslela. Už kdysi viděla Yggdrasil, ale ten na hranici s Mill Valley, i když byl ohromný, ve srovnáním s tímto vypadal jako mladší bratříček.

A pak ho Dee zničil.

„Měla by sis sednout,“ přikázal Prométheus. „Hned!“

Scatty se urychleně přikrčila do sedačky a chytila se poškozených područek. Každý viděl, že se strom rychle přibližuje. Světlo, které do rukmy pronikalo dírami a střílnami, potemnělo, jak ho začaly stínit hnědé a zelené větve. Chvíli to vypadalo, že stroj padá do pralesního porostu, ale řítili se v ostrém úhlu do stromu ze strany.

„Držte se!“ vykřikl Prométheus, když větve začaly po stranách škrábat a rvát padající stroj na cáry.

Pak narazili do masivního kmene stromu světa.

Vimana se rozpadla na dvě části.

Stroj rozdělila obrovská prasklina a přední polovina lodi s Prométheem a Scathach spadla dolů a bezpečně přistála v síti hustého psího vína prorostlého větvemi. Seshora se na ně snesly listy a lístky jako zlatý déšť. Zadní část vimany s Johankou, Saint-Germainem, Willem a Palamédem přistála na několika větvích, které se ale pod těžkou váhou prohnuly a zlomily, a zbytek stroje dopadl na větev širokou jako ulice o šest metrů níže. Trosky se tam na chvíli usadily, ale pak se větev pod náporem sklonila a začala praskat. Druhé prasknutí vyslalo nahoru spoustu třísek. Pod větví již nebylo nic než prázdný prostor a nekonečný pád do mraků hluboko pod nimi.

Scathach se vyhoupla z trosek přední části plavidla, chytila dlouhý šlahoun vína a rychle jej přizpůsobila dlouhému lanu. Uvázala konec kolem větve, na které ležela, a pak spustila lano dolů k zadní části vimany.

Prométheus zuby strhl své kovové rukavice, omotal si druhý šlahoun vína kolem pasu a shodil druhý konec k troskám přímo pod nimi, téměř přesně do rukou saracénského rytíře.

„Rychle, rychle!“ vykřikla Scathach, která si všimla, že větev už nevydrží a brzy praskne.

Saint-Germain s modřinami a roztrženým čelem, ze kterého krvácel, zvedl Johanku v bezvědomí a hodil si ji přes rameno. Chytil Scattyino lano z psího vína jednou rukou a omotal ho kolem nohy. Pak se se zaúpěním vyšvihl do vzduchu. Scathach se zaryla nohama do dřeva a napjala se zaťatými zuby všechny svaly.

Palamédes zvedl na nohy třesoucího se Willa Shakespeara a podpíral ho, dokud kolem něj neomotal Prométheovo provizorní lano a neuvázal uzel pod jeho pažemi. Pak se podíval na rusovlasou starobylou bytost a kývl. „Táhněte.“

Prométheovy obrovské paže naběhly a začal vytahovat básníka nahoru.

Větev naposledy zapraskala a zlomila se.

Palamédes na poslední chvíli vyskočil, a když se větev odlomila od kmene a zřítila se dolů, už se houpal na Willově pravém kotníku.

Prométheus zaúpěl pod náhlým náporem. Šlahoun vína mu prokluzoval v ruce a drásal mu kůži, a pak se začal pomalu rozpadat. Starobylá bytost zoufale zařvala.

„Wille,“ řekl Palamédes a podíval se nahoru na přítele. „Budu muset jít..

„Ne!“ Básníkovy oči se zalily slzami. „To ne, prosím…“

„Wille, jestli tě nepustím, oba zemřeme. A to není nutné.“

„Počkej, vydechl Shakespeare. „Vydrž…“

„Bylo mi ctí mít takového přítele…“

„Nee!“

„Až bude po všem, možná by ses mohl vrátit ke psaní. Napiš o mně nějaký dobrý kus, abych se stal opravdu nesmrtelným. Sbohem, Wille.“ Saracénský rytíř uvolnil prsty.

Ozvalo se zasyčení a kolem Palamédovy hrudi se ovinulo laso z psího vína právě ve chvíli, kdy se pustil básníkovy nohy. Následně se dolů spustila řada šlahounů, které ovinuly Johanku, Saint-Germaina, Willa i Palaméda a vytvořily rozsáhlou pavoučí síť, jež je zachytila a zabránila nevyhnutelnému pádu. Víno je vytahovalo do bezpečí na širokou větev, kde je jednoduše pustilo a odhodilo. Pak stejné rychle a nenápadně, jako se objevilo, opět zmizelo uvnitř stromu. Skupinka zůstala otřesená, ale naživu, alespoň prozatím.

Na začátku větve se objevily dvě postavy.

„A teď jsme opravdu v maléru,“ zamumlal Prométheus. „Ona z toho nebude mít radost.“

Soustředil se na své rozedrané ruce, ze kterých vytahoval třísky.

V zeleném světle nebylo snadné rozeznat detaily, ale zdálo se, že jedna z postav byla vysoká a robustní, oblečená v černé kovové zbroji, a zpod zdobené helmy jí žhnuly jasně modré oči. Druhá postava byla žena ve středních letech s tmavou kůží a ledově bílými vlasy až na ramena. Na sobě měla dlouhé roucho, které se míhalo zeleně a zlatě při každém jejím kroku.

Namířila si to přímo k Prométheovi, dala ruce v bok a rozzlobeně se před ním zastavila a podupávala nohou. „Ty jsi narazil do mého stromu. Zase.“

„Omlouvám se, madam, ale měli jsme velké potíže.“

„Poškodil jsi můj strom, bude to trvat věky, než se uzdraví.“ Její hlas se ztišil do vzteklého šepotu. „Tentokrát jsi dokonce zlomil nějaké větve. To se mu nebude líbit.“

„Moc se omlouvám, opravdu,“ dodal Prométheus. „Přinesu kořenům oběť.“

„To by mohlo pomoct. Postarej se, aby to stálo za to. Něco velkého. Ať je tam hodně kostí, miluje kosti.“ Žena se rozhlédla. „Alespoň jsou tady, konečně. Abrahám měl pravdu, zase. I když se zapomněl zmínit o nárazu do mého stromu.“ Všechny si prohlédla. „Vypadají záludně. Zvlášť tahle.“ Ukázala prstem na Scathach. Pak se k ní nahnula a začichala. „Neznáme se?“

„Zatím ne, ale poznáme se.“

Žena znovu zavětřila. „Znám tvou matku.“ Pak znovu. „A tvého nepovedeného bratra.“

Johanka vstoupila mezi obě ženy. „Prométhee, zapomínáš na své dobré způsoby. Proč nás nepředstavíš?“ navrhla.

„Ach, samozřejmě,“ řekl Prométheus. „Dámy a pánové, dovolte mi představit starobylou bytost Hekaté, bohyni tří tváří.“ Žena se ladně uklonila a její šaty se rozzářily smaragdovým odstínem.

„A samozřejmě, nejlepšího bojovníka Iluitzilopochtliho.“

„Mars.“ vydechla obdivně Scathach.

„To jméno neznám,“ zahřměl muž.

„Ale poznáš,“ zamumlala upírka.

KAPITOLA 15

Nicolas s Perenellou seděli vedle sebe na kovových židličkách před Hard Rock Café u vstupu na molo číslo 39. Bylo jen chvíli po sedmé hodině večerní a do západu slunce zbývala minimálně hodina a půl, ale vypadalo to, že už je noc. Mlha vše zahalila do neproniknutelného pláště, kterým neprošly ani sluneční paprsky. Všechno pokrylo mrazivé lezavé vlhko a viditelnost se snížila jen na pár desítek centimetrů. Doprava téměř ustala a ulice se pomalu prázdnily. Dokonce i některé restaurace a obchody podél mola úplně zavřely.

Nicolas vtáhl vlhký vzduch do plic. „Nikdy bych si nepomyslel, že poslední chvíle svého života strávím před restaurací v San Francisku a budu pozorovat mlhu. Vždycky jsem chtěl zemřít v Paříži.“

Perenella se k němu nahnula a stiskla mu ruku. „Mohlo to být i horší,“ řekla v řeči svého dávno zapomenutého mládí.

„Pravda,“ přiznal tiše. „Mohl jsem tu sedět sám.“

„Nebo já jsem tu mohla sedět sama,“ řekla vědma. „Po všech těch letech jsem strašně ráda, že jsme zůstali spolu.“

„To jen kvůli tobě,“ podotkl alchymista. Otočil hlavu a podíval se na svou ženu. Rukou se dotkl starodávného skaraba, kterého nosil na krku pod tričkem. Za posledních pár hodin se toho událo tolik, že se zdálo, jako by uběhly celé roky. Přesto to bylo dnes, kdy ho Perenella přivedla zpět mezi živé, když mu s pomocí aur Sofie a Tsagaglalal propůjčila svou životní sílu a nalila ji skrze skaraba do jeho žil. Za to zaplatila ohromnou cenu. Zkrátila svůj život o stejnou část, o kterou prodloužila ten jeho. Ani jeden z nich nepotřeboval hodinky, aby věděli, že jim zbývá možná o něco málo více než devatenáct hodin života. Neměli v úmyslu je prospat.

Perenella zvedla ruku a přitiskla ji Nicolasovi na tvář. „Říkala jsem ti, že nechci žít bez tebe.“

„A já bez tebe,“ odpověděl tiše alchymista. Nicolas si uvědomoval, co pro něj jeho žena udělala a co musela obětovat. Všiml si nových vrásek kolem jejích očí i úst.

Za léta a staletí, co ho mohla pozorovat, dokázala vědma přečíst jeho myšlenky z výrazu tváře, jako by je vyřkl nahlas. „Ano, zestárla jsem,“ přiznala. „Moje vlasy šednou každou hodinou.“ Dotkla se svých dlouhých vlasů a odhodila je zpět z tváře. „Vždycky jsem říkala, že z tebe zešedivím.“ Přejela dlaní přes jeho nakrátko ostříhanou hlavu. Alchymista měl místo vlasů černé chmýří a i vousy mu ještě rostly tmavé. „Zatímco ty… moje aura viditelně s tou tvou ladí. Vypadáš docela mladě.“

„Ne tak úplně,“ pošťouchl ji Nicolas.

„To ne,“ souhlasila, „ale poměrně dost mladě.

Nikdo by nehádal, že ti bude za pár měsíců šest set sedmdesát sedm let.“

Alchymista stiskl vědminu ruku. „Toho se bohužel nedožiju, ale stejně,“ řekl s úsměvem, „šest set sedmdesát šest také není tak špatný věk.“

„Nezapomeň, že pokaždé, když použiješ svou auru, vysáváš i zbytek síly ze skaraba,“ dotkla se Perenella prsty kamenného amuletu, který visel kolem jeho krku. Z kůže ji vyskočila bílá jiskra, která se vsákla do trička a skaraba pod ním.

„Chápu, pokusím se ji šetřit, dokud nebude opravdu potřeba.“

„To asi bude brzy. Ten výstup s papouškem tě stál pár hodin života.“

Nicolas zavrtěl hlavou. „Možná půl hodiny, ale stálo to za to. Zapomněl jsem, jaké potěšení skýtá létání. Kromě toho jsme se z toho výstupu hodně dozvěděli. Zjistili jsme, že Machiavelli s Billym teď stojí na naší straně.“

„Nevěřím mu.“

„Kterému z nich?“

„Ani jednomu. Ale zvláště Machiavellimu.

S Johnem Dee to bylo jednoduché, vždycky jsme věděli, jak si stojíme.“

„Vždycky mi bylo anglického čaroděje trochu líto,“ přiznal Nicolas. „A musím přiznat, že jsem odjakživa tajně obdivoval Itala. Myslím, že za jiných okolností by z nás mohli být přátelé.“

Vědma se ušklíbla. „Vzpomeň si na Etnu,“ připomněla mu.

„Ty jsi ho porazila a také jsi ho zranila.“

„Ale otrávil tě a kvůli němu vybuchla sopka!“

„Abych byl upřímný, nemyslím, že by to byla jen jeho chyba. Byl to jen vedlejší účinek vašich aur, které probudily vulkán k životu. Ale tohle je pohnutá doba. Děje se toho tolik, o čem nemáme ani tušení. Neměli bychom odmítat jakoukoliv pomoc, i když se nám nemusí líbit, odkud přichází. Nicméně,“ dodal s úsměvem, „stejně budeme do rána mrtví, tak to už není náš problém!“

„To snad ne!“ Perenella stáhla ruku a složila obě na prsou. „Neříkej to.“

„Je to pravda.“

Perenella odvrátila zrak a otočila hlavu k ulici. Hleděla do mlhy a přemýšlela. „Kde jsou ti dva?“ podivila se.

„Schválně měníš téma, viď?“

„Ano.“

Už když odpovídala, mlha se začala kroutit a začaly z ní vystupovat dvě postavy – jedna mohutná a velká a druhá drobná a štíhlá. Byli to Niten a Prométheus. Obrovská starobylá bytost nesla kartonový podnos s třemi velkými bílými kelímky. Niten držel menší šálek a uždiboval pečivo, které vyčuhovalo z hnědého papírového pytlíku.

Prométheus se nahnul k dvojici a podal Nicolasovi a Perenelle kelímky s horkou kávou. „Dospěli jsme k názoru, že když jste oba Francouzi, asi budete mít raději kávu než čaj.“ Mrknul na drobného muže. „Vlastně to byl Nitenův nápad.“

„Já mám čaj,“ přiznal Niten.

„Není tam ani mléko, ani cukr, ten mám tady v sáčku.“

„Děkuji,“ řekla Perenella a rukama objala bílý kelímek.

Opatrně si usrkla a pak sklonila hlavu, aby nikdo nepoznal z výrazu tváře, jak hnusně to chutná. „Dala bych si ten cukr,“ zamumlala.

„Co jste zjistili?“ zeptal se Nicolas. Usrknul horkého nápoje. „Není to tak hrozné, taky bych chtěl cukr.“ Srovnal v ruce tři hnědé pytlíčky a všechny najednou otevřel.

„Město se pomalu uzavírá,“ odpověděl Prométheus. Projel si prsty vlasy, které ještě včera zářily rudě jako zapadající slunce. Dnes je měl špinavě šedivé – někde až bílé – a pokryté malými kapičkami vody. „Jen se podívejte kolem: jsme na molu 39 koncem června.

Mělo by to tu žít, hemžit se lidmi, které by sem měly lákat zářivé a jasné poutače a neony. A nyní je tu pusto a prázdno. Uvnitř jsme viděli puštěnou televizi, kde popisovali momentální dění. Došlo nejméně k tuctu nehod na silnicích, letiště už je uzavřené a zastavila se i lodní doprava. Dokonce se mluví i o zavření mostů přes záliv. Označovali mlhu za nejhorší za posledních sto let.“

Nicholas se nadechl a zavětřil. „Není to obyčejná mlha. Co nebo koho z ní cítíte?“ zeptal se.

Niten zavrtěl hlavou. „Něco dávno mrtvého a zkaženého.“

Nicolas se podíval na svou ženu. „Nepoznáváš ten pach?“

Vědma ale udělala nesouhlasné gesto. Odtáhla kelímek kávy od obličeje a zkusila se zhluboka nadechnout. „Cítím tlející maso.“ A rychle zase přiblížila kávu k nosu, aby ho vyčistila od nepříjemného odéru. „To můžou být desítky starobylých bytostí. Některé z nich divně zapáchají samy, a většina z nich miluje pach tlejícího masa.“ Vědma se usmála na Prométhea. „Bez urážky.“

„Nic se nestalo. Nikdy jsem si v tom pachu neliboval.“ Prométheus dopil naráz svou kávu, zmačkal kelímek a hodil ho odpadkového koše. „Na Západním pobřeží mě napadají jen dvě možné bytosti,“ řekl tiše. „Mohlo by jít o Kukulkána, nebo hůř o Bastet. Oba milují pach rozkládajícího se masa.“

„Co z toho si myslíš, že je pravděpodobnější?“ zeptala se vědma.

Prométheus zavrtěl hlavou a odpověděl: „Před chvílí jsem si myslel, že Kukulkán. Přišlo mi, že jsem ve vzduchu ucítil lehce exotický kořeněný nádech.“

Niten se nadechl a spustil: „Ne ne, nic takového. Jediné, co visí ve vzduchu, je pach zkaženého masa a možná, ale jen možná trochu kočičiny. Ale to může být od nějaké kočky, která se toulá poblíž,“ dodal.

„Nebo by to mohly být obě starobylé bytosti,“ navrhla Perenella.

Prométheus tentokrát naprosto rozhodně zavrtěl hlavou. „To určitě ne, jsou to zapřisáhlí nepřátelé.“

„Co se jim stalo?“ zeptal se Niten.

„Něco už strašně dávno, ještě před pádem Danu Talis. Nikdy by své síly nespojili.“

Ozvala se lodní siréna a všichni se zaposlouchali do táhlého troubení. „Přichází něco neblahého,“ zašeptal Nicolas. Položil svůj kelímek na zem a rychle začal o sebe třít ruce. „Povedlo se vám někoho sehnat?“

Prométheus lehce zakroutil hlavou. „Někoho jo, ale není jich dost. Ti, kdo stojí na straně lidí, už o nepokoji zde vědí a doufám, že už vyrazili na cestu. Samozřejmě totéž platí i o naších nepřátelích. Nicméně mluvil jsem s Barbarossou…“

„Císařem nebo pirátem?“

„Císařem,“ ujistila ho starobylá bytost. „Žije v Chicagu, ale ráno přiletí první letadlem, jestli ovšem něco poletí. Každopádně již kontaktoval nesmrtelné a starobylé bytosti na Východním pobřeží a vezme s sebou všechny, které bude schopen přesvědčit.“

„To už ale bude pozdě,“ řekla Perenella. „Potřebujeme je teď.“

„Říkal, že nesmrtelná Zenobie a starobylá amazonka Pyrgomacha již vyrazily na cestu. Přijedou autobusem.“

„Za této mlhy nepřijedou,“ namítla Perenella.

„A Zenobii nevěřím, nikdy jsem jí nevěřila.“

„Já jsem sehnal Khutulun.“ řekl Niten. „Chová koně v Kentucky.“

Flamelovi na něj nechápavě hleděli. „Kdo je to?“ zeptal se Nicolas.

Niten se usmál. „Pravděpodobně nejslavnější válečnice, o které jste nikdy neslyšeli. Byla neteří chána Kublaje, a tedy ze stejného rodu jako Čingischán. Nejprve byla její učitelkou Scathach a pak ji trénovala i Aife, která jí říkala Zářící měsíc. Viděla v ní dceru, kterou vždycky chtěla. Khutulun prý dorazí do hodiny.“

„Jede autem?“ zeptala se vědma. „Ano, nelétá.“

„I kdyby jela na jeden zátah, bude jí to trvat nejméně dva dny přes celou zemi,“ řekla Perenella. „Než dorazí, bude dávno po všem.“

„Toho si je vědoma. Říkala, že nás pomstí.“

„To mě uklidnilo.“

„Má v plánu se zastavit ve Wyomingu a vyzvednout další starobylé bytosti: Makanduka a Ynaguinid.“ Prométheus přikývl. „Vynikající bojovníci,“ řekl uznale. „Nejstatečnější z nejstatečnějších.“

„Ten, kdo je ve Wyomingu,“ podotkla Perenella „nám není k ničemu.“

„Davy Crockett jede ze Seattlu,“ přidal Niten. „Ale to také zabere přinejmenším den. I přestože řídí jako blázen.“

Nicolas dopil svůj kelímek a opatrně ho položil na tác. „Abychom to shrnuli, chcete říct, že pomoc je na cestě, značná pomoc, ale nikdo z nich nedorazí včas.“ Starobylá bytost a nesmrtelný Japonec souhlasně přikývli.

„Zatímco,“ dodala Perenella, „víme o řadě starobylých bytostí z temnot, které žijí buď přímo ve městě, nebo poblíž. Eris například bydlí na Elaight-Ashbury…“

Prométheus jen mávl rukou. „Tu můžeme vynechat. Už staletí o sobě nedala vědět. A svůj čas tráví háčkováním.“

„Je to ta samá Eris, co zapříčinila Trojskou válku kvůli tomu, že nedostala pozvánku na svatbu?“ zeptala se nevěřícně Perenella. „Opravdu myslíš, že bude jen v klidu sedět u svého háčkování, zatímco zbytek jejího odporného rodu bude útočit na město?“

„Zřejmě ne,“ souhlasil Prométheus.

„Takže jsme v tom sami,“ uzavřel Nicolas.

„Už jsem se o tom zmínil předtím, klíčem je ostrov,“ zopakoval Niten.

„Zajímalo by mě, jak si vede Odin s Hel,“ pokračoval alchymista. „A také Mars. Když jsem je viděl, byla Hel zraněná a ostatní sotva stáli na nohou. Zvláště mě trápí Černý jestřáb. On totiž dočista zmizel. Obávám se, že ho dostaly mořské nymfy.“

„Musíme přesunout bojové pole do tábora nepřítele,“ rozhodl Niten. „Musíme převzít iniciativu. Pokud se budeme zdržovat, dorazí temné bytosti a jejich spojenci a my budeme nuceni bojovat na dvou frontách. A to nemůžeme vyhrát. Musíme se dostat na Alcatraz.“

„Ale jak?“ zeptal se Prométheus. „V té mlze se do zálivu nedostaneme.“

Nicolas se podíval na Perenellu. „Pamatuješ na ostrov Man? Jak se tam objevil Dee s hordou démonů? Vzpomínáš, jak se nám tehdy podařilo uniknout?“

Perenella se pobaveně usmála. „Vzpomínám si na výraz v čarodějově tváři.“ Její úsměv pomalu mizel. „Ale Nicolasi, byli jsme tehdy o hodně mladší a daleko silnější než nyní.“

„No tak jo, vyplýtváme trochu aury.“ Pak pokrčil rameny. „Nemáme co ztratit.“

Perenella se naklonila a rychle políbila manžela na tvář. „To je pravda.“

„Jak jste se tehdy dostali z ostrova?“ zeptal se zvědavě Niten.

„Po svých.“

„Po vodě?“

„Ano,“ kývli současně Nicolas s Perenellou, „kráčeli jsme po vodě.“

KAPITOLA 16

„Pochopil jsem, že došlo k nějakým… nepříjemnostem, když jsme byli pryč,“ začal Osiris.

„Ani ne,“ řekla klidně Virginie. Sledovala zaujatě služebnictvo, které odneslo kulatý stůl ve stříbrné a zlaté barvě na zahradu v zadní části kruhového domu. Nikdo ze sloužících nebyl člověk, ačkoliv měli lidská těla. Hlavy ovšem měli zvířecí, i když jejich rysy úplně neodpovídaly známým tvorům. Ženy, jak se zdálo, měly ve své DNA zamíchány kočičí geny, a muži psí nebo prasečí. A všichni byli jedineční, nikdo se neopakoval.

Přišla trojice kočičích slečen. Jedna měla kočičí srst, druhá dlouhý zahnutý ocas a třetí tečkovaný leopardí vzor na kůži obličeje a ramen. Všechny měly kočičí vousky. Položily na stůl košíky s ovocem a po čtyřech se pak tiše vytratily z dohledu.

„Genetické pokusy?“ zeptala se Virginie.

„Něco takového,“ souhlasil Osiris. „Kombinace vědění a pokusů řady generací různých rodů vládců země a naší aury. Já a Isis jsme stvořili nespočet světů a říší a potřebujeme je obydlit. Lidé se nehodí do všech podmínek. Průměrní lidé zápasí dokonce i se životem tady. Tak jsme je trochu vylepšili a poskytli jim určité výhody. Například tyto kočičí ženy budou příhodné do džungle, a chceme zkusit psy a prasata jako lovce a stopaře. Jsou dostatečně ohební a přizpůsobiví, aby se uplatnili téměř v jakémkoliv prostředí.“

„Je to věda, nebo magie?“ zeptala se Virginie.

„Kdo jednou řekl, že dostatečně vyspělá technologie je od magie k nepoznání? Einstein? Newton?“

„Clarke,“ řekla tiše Virginie.

„Lidská rasa je v podstatě velmi zranitelná. My jim jen dáváme některá zvýhodnění, na která příroda zapomněla.“

„Lidé žijí po celém světě, v různých prostředích a podmínkách i bez vašich výhod,“ podotkla s mrazivým tónem v hlasu Virginie. „Přizpůsobí se, vždycky to dokázali a vždycky to tak bude. To, co tu děláte, je špatné.“

„To je věc názoru.“

„Nesnáším tuhle větu.“

Osiris a Virginie Darová seděli u kulatého jezírka na malém plácku, každý na jiném konci. Nad hlavami jim visela zdobená markýza, která chránila před horkým sluncem. Ve vzduchu visela nádherná květinová vůně doplněná těžkými parfémy. Virginie vyrostla v lese a později se učila botanice a zahradnictví, ale přesto poznávala jen zlomek rostlin. Jezírko pokrývaly obrovské květy vodních leknínů a po listech jim skákaly téměř průhledné, jen několikacentimetrové žabičky, které syčely jako kočky.

Osiris se převlékl do volné bílé lněné košile a kalhot, které končily vysoko nad jeho kotníky. Byl bosý a nesmrtelná Američanka si všimla, že má nehty nalakované na černo.

„Co se předtím přihodilo s anuby?“ zeptal se Osiris. Ve Virginiiných očích se na chvilku odráželo zlato ze stolu. „Aha, tohle,“ řekla konverzačním lehkým tónem. „Neuhnuli mi z cesty.“

„Uhnuli by, kdybyste se prokázali. Byla to chyba.“ Osiris se usmál, ale nebylo v tom víc než jen pohyb rtů, jako by vůbec nebyl schopný jakékoliv emoce.

„Chyba byla pokusit se mě zastavit.“

„To vždycky zacházíš se všemi, kdo se ti dostanou do cesty, tak krutě?“

„Ano.“ Její úsměv napodobil ten Osirisův. „Nesnáším kohokoliv nebo cokoliv, co se mě pokouší svázat nebo jinak omezit mou svobodu.“

„Budu si to pamatovat.“

„Vyrostla jsem z ničeho. Žádné oblečení, jídlo, peníze, majetek. Vše, co jsem měla, byla má volnost. Naučila jsem se vážit si svobody.“

Osiris spojil prsty do špičky před svou tváří. „Jsi velice zajímavá osoba, Virginie Darová.“

„Ani ne. Jsem v zásadě velice prostá a řídím se jediným pravidlem: nepleť se mi do cesty a já se nebudu plést do cesty tobě.“

„To si také budu pamatovat.“

Ozval se Sofiin smích a vyrušil je z hovoru. Oba se otočili.

Přes skleněnou stěnu zahlédli Sofii a Joshe, kteří se vydali na průzkum velkého kruhového panství.

„To je poprvé, co ji slyším se smát,“ poznamenala Američanka, pak se otočila zpět ke starobylé bytosti a pozorně si ji prohlížela. „Jejich příchod nebyl žádným překvapením. Mám dojem, že se blížíme na konec cesty, která byla předpovězena velice dávno.“ Osiris se opřel do mohutného zlatého křesla a znovu spojil do špičky prsty obou rukou. „Jsi velmi chytrá.“

„Podcenit mě se nevyplácí.“ Usmála se a dodala: „Můj pán tu chybu udělal a víš, jak to s ním dopadlo.“

„Zajímalo by mě, zda bys byla tak odvážná i bez své flétny,“ podotkl Osiris.

Virginie sáhla pod košili a vytáhla jednoduchou dřevěnou flétnu. Vytřepala ji z látkového obalu a sluneční světlo rozkmitalo spirálovité znaky vyryté do dřeva. Osiris ztuhl a Virginie si všimla, jak mu ruce klesly na opěrky křesla. Předpokládala, že se v jedné z opěrek ukrývají nějaké zbraně – nůž nebo hvězdice, pravděpodobně. Virginie najednou hodila flétnu starobylé bytosti.

Osiris nástroj chytil a pak vyjekl, když se z jeho kůže začalo kouřit. Dlaň se mu škvařila a maso prskalo. Odhodil flétnu zpět k jezírku, ale Virginie ji chytila. Otočila ji jednou ve vzduchu, aby vyloudila tón nebo dva, a zabalila ji zpět do obalu a uklidila pod oblečení jediným ladným pohybem.

Osiris padl na kolena a vrazil ruku do chladivé vody. „Mohla jsi mě varovat,“ řekl.

„Kdybych ti řekla, že se jí nemůžeš dotknout, věřil bys mi?“

„Zřejmě ne,“ připustil.

„Vlastní zkušenost je lepší než tisíc slov.“

„Už jsem se s podobnými předměty setkal,“ podotkl Osiris. „Některé pocházejí z dílny prvních pánů země a jiné od archónů. Nikdy jsem nepřišel na to, proč se jich starobylé bytosti nemohou dotknout. Ty to víš?“

„Vím,“ řekla prostě.

„Ale nepovíš mi to, že?“

„Ne, nepovím.“

Osiris se vrátil ke zlatému křeslu a znovu se posadil. Z jeho pravé ruky stále kapala voda na bílý mramor. „Slečno Darová, jsi samé překvapení,“ zamumlal. „Právě jsem si uvědomil, že jsme celá století zaměstnávali špatného služebníka. Dee byl blázen – užitečný bláhový blázen, musím připustit. Ale měli jsme zaměstnat tebe.“

Virginie Darová zavrtěla hlavou. „Doktora jste mohli vždycky ovládat a řídit. To by vám u mě neprošlo.“

Osiris přikývl. „Možná ne. Ale zacházeli bychom s tebou zcela odlišně.“

„Myslíš – čestně a upřímně?“

„Vždycky jsme s ním jednali na rovinu,“ namítla starobylá bytost upřímně. „I když on tak jednal s námi jen zřídka, to ti musí být známo.“

„Na co potřebujete dvojčata?“ Osiris zvedl popálenou ruku ke rtům a olízl si ránu. Jasně modré oči přitom nehnuté pozorovaly Virginii. Pak se usmál. „Řekl bych ti to, ale pak bych tě musel zabít,“ uzavřel.

„Když mi to neřekneš, možná zabiju já tebe.“

Virginie vyloudila na tváři tentýž neosobní úsměv.

„Mohla bys to zkusit.“

„Mohla, ale ty nechceš, aby k tomu došlo,“ pokračovala Virginie.

Domem se nesly hlasy a smích Sofie a Joshe a Osiris s Virginií se opět otočili za zvukem. Hlasy byly stále hlasitější, jak se dvojčata blížila.

„Já si myslím,“ tiše začala Virginie, „ že potřebujete jejich aury. Potřebujete sílu zlata a stříbra. Na něco ohromného. Mám pravdu?“

„Nemýlíš se,“ připustil Osiris.

„Je tu jen jedna věc, která mě trápí,“ řekla.

Osirisova tvář se ani nepohnula a jen pokračoval v olizování ruky.

„Jste opravdu jejich rodiče?“

„Jsou to naše děti,“ řekl po chvíli, kdy zvažoval odpověď. „Strávili jsme věky, abychom je připravili na tuto chvíli.“

KAPITOLA 17

Kukulkán nenáviděl pošmourno a deštivo. Na sebe si oblékl těžký vlněný oblek, který zakoupil v Londýně zhruba před sto lety, a přes něj se zabalil do tříčtvrtečního černého koženého kabátu s vysokým stojacím límcem. Kolem krku omotal teplou vzorovanou šálu, která schovala i dolní část jeho úst. Hlavu pokryl černým pánským kloboukem s peřím ze svého ocasu. Na rukách měl rukavice s kožešinou, ale stejně mrznul. Nesnášel tento svět.

Opeřený ještěr se obrátil za obrovským černým cadillakem se zatemněnými okny, který zamířil k prázdnému místu u vyhlídky Vista Point. Jeho karoserii pokryly miliony kapiček vody, které se působivě leskly.

Kukulkán napůl zvedl ruku a pak si uvědomil, že ho zřejmě ve tmě a v mlze nikdo nevidí, a tak ji rozpačitě zase spustil. Trochu začal litovat své předchozí impulzivní reakce, která ho sem přivedla. Přežil tak dlouho, protože se nestýkal s nikým svého druhu. Ani si už nemohl vzpomenout na žádné takové setkání v minulosti. Vždy bylo jednodušší spolupracovat s lidskými služebníky, které mohl ovládat a kontrolovat.

Z auta vystoupil elegantně oblečený řidič v obleku a s firemní čepicí se štítkem. Kukulkánovi přišlo, že je na něm nebo na ní něco podezřelého. Způsob, jakým se postava pohybovala, vyvolával ve starobylé bytosti špatný pocit, a když otočila hlavu, přísahal by, že zahlédl velké, nehybné vypoulené oči. Než řidič otevřel zadní dveře, sundal čepici, čímž odhalil holou hlavu a dlouhé netopýří uši.

Vystoupila další postava.

Byla vysoká a elegantní, zahalená do dlouhého kožešinového pláště vyrobeného z kůží zvířat, která se na zemi neobjevila celé věky. A měla hlavu kočky. Bastet.

Kukulkán sledoval starobylou bytost, která se k němu nesla přes parkoviště. Najednou zažil divný pocit. Něco, co necítil tisíce let: strach. Ocas, který měl přichycený vzadu na pásku, se uvolnil, vykoukl zpod jeho kabátu a nervózně poklepával o zem. Možná to nebyl dobrý nápad, kontaktovat bohyni s kočičí hlavou.

„Už je to dlouho, Kukulkáne,“ řekla v zapomenutém jazyce Danu Talis.

Opeřený ještěr zvedl na pozdrav klobouk a s nehranou úctou se uklonil. „Příliš dlouho.“

Bastet naklonila svou kočičí hlavu na stranu a prohlížela si ho obrovskýma žlutýma očima. Bylo nemožné z jejího výrazu cokoliv vyčíst, ale Kukulkán získal dojem, že jí tato situace zvedla náladu.

„Děkuji, že jsi přišla,“ řekl. „Nebyl jsem si jistý, jestli…“

„Ale starobylé bytosti přece musejí držet při sobě,“ zasyčela svým typickým hlasem Bastet. „Zvláště v těchto pohnutých dobách.“ Podpatky zaklapaly o dlažbu, když přistoupila blíž a shora shlížela na malou starobylou bytost. „Byla jsem potěšena, když jsi zavolal. Bylo to překvapení, to musím uznat, ale příjemné.“

Kukulkána napadlo, jestli to kočičí bohyně myslí ironicky, ale její tvář nic neprozradila. „Chtěl jsem se ozvat již dříve,“ zamumlal, „ale ten čas tak běží.“

„Měli bychom se scházet častěji, jsme v podstatě sousedé,“ zavrčela.

Teď poznal, že to myslí ironicky. Nenáviděla ho kvůli tomu, co se stalo na Danu Talis před deseti tisíci lety.

„Tak ty potřebuješ mou pomoc?“

„Ano, napadlo mě, že bys mohla být ta pravá,“ přiznal. „Už jsme tak blízko, vítězství je téměř na dosah. Nechci nic ponechat náhodě.“

„To je moudré.“ Bastet máchla rukou a drápy rozvířila mlhu. „To je tvoje práce? Pěkné, pěkné.“

„Děkuji. Doufal jsem, že to oceníš.“

„Lidé se vždycky báli noci. Zvláště když padla mlha. Někde hluboko v sobě to musí mít zakořeněné, jaké to bylo, když bývali lovnou zvěří.“ Bohyně se usmála hrozivým způsobem, který odhalil její zuby.

Kukulkán zvedl ruku a ukázal vpravo. Skrz valící se mlhu byl sotva viditelný kovový obrys. Zamrkal a jeho zorničky změnily tvar, pak uviděl svět v černočervených stínech. „Tam je most Golden Gate.“ Ukázal doleva. „Nevím, jestli ho vidíš, ale tam je Alcatraz…“

„Vidím ho. Zapomínáš, co jsem, čím jsem se stala?“ zasyčela hořce.

„Proměna zasáhla každého z nás,“ opatrně podotkl Kukulkán.

„Některé víc.“

„Samozřejmě.“ Opeřený ještěr pokračoval: „Za Alcatrazem je ostrov Pokladů a za ním Bay Bridge.“

Bastet zvedla límec svého kabátu. „Nepřišla jsem na lekci zeměpisu.“

„Mlha zahalila všechno v okruhu sto šedesáti kilometrů. Ani na zemi, ani na moři se nic nepohne. Postaral jsem se o pár menších nehod. Správní orgány a záchranné složky budou mít plné ruce práce. Oba mosty přes záliv jsou již uzavřené.“ Podíval se na své velké hodinky na zápěstí. „Brzy ropný tanker překročí hranici a narazí do Dumbartonova mostu, kde začne hořet.“

„Jak to víš?“ zeptala se Bastet.

„Říkal jsem, že nechci nic ponechat náhodě.“ Znovu zkontroloval hodinky a pokračoval: „Za pět minut se rozeběhne řetěz nehod na mostě San Mateo, čímž se zbavíme posledního mostu. Za deset minut pak Pacifické plynárny a dodavatel elektřiny, které zásobují energií většinu této části země, zažijí devastující sérii selhání počítačové sítě.“ Kukulkán se zasmál a odhalil své hrůzyplné zuby. „Všechno se propadne do temnoty.“

„To umíš zařídit?“

„Samozřejmě. Trénoval jsem pár let na Východním pobřeží. Velký severovýchodní výpadek byla moje práce.“

„To je velice působivé. Tak na co potřebuješ mou pomoc?“ zeptala se Bastet.

„Víš, že máme armádu na Alcatrazu?“

„To vím.“

„A víš, že nás Dee zradil?“

„Byl prohlášen za utlaga – nežádoucího, psance na útěku.“

„Měl za úkol vyslat příšery z ostrova na město, ale selhal a nyní není k nalezení.“

„A to nemáš lidské otroky, kteří by se dali použít?“ zasyčela vztekle Bastet. „Já nemám služebnictvo tak daleko na severu.“

„Poslal jsem tam dva své nejlepší lidi. Billyho Kida a Černého jestřába.“ Pak se odmlčel a zakašlal. „Doprovázel je nesmrtelný Ital – Machiavelli.“

Bastet zasyčela. „Některé lidské tvory jsme měli zaříznout a sežrat již před dávnými časy. Například Flamelovy, Johna Dee a určitě Machiavelliho. Vždyť víš, že miluju italské jídlo.“

Kukulkán si povzdechl. „Souhlasím. Machiavelli s Billym jeli na ostrov, aby na město seslali zkázu a utrpení. Měli propustit naši armádu a poslat ji na břeh.“

„A co se stalo?“ Bastet se otočila k San Francisku a naklonila hlavu na stranu. Zaposlouchala se. „Neslyším žádný křik.“

„Neuspěli,“ oznámil Kukulkán tiše. „Nevím, kde se stala chyba. Viděl jsem lotana, jak plave ke břehům Embarcadera, ale Flamelovi ho zničili. Ztratil jsem spojení s Billym a Machiavellim a Černý jestřáb jednoduše zmizel. Mohu se jen domnívat, že jsou všichni mrtví.“ Zaskřípal zoufale zuby. „Jsme tak blízko, madam. Tak blízko. Máme celou armádu příšer necelé dva kilometry od města, a když se nám jednoho tvora podaří dostat na břeh, jsme poraženi obyčejnými nesmrtelnými lidmi.“

„Kolik jich je?“

„Jen pár. Flamel, jeho nebezpečná žena, japonský bojovník a bohužel Prométheus.“

Bastet si sevřela paže a oklepala se. „Myslela jsem, že svou říši neopouští.“

„Už neexistuje. Pohltily ji stíny a prach.“

„Zajímavé. A co dvojčata z legendy? Flamelovi a Dee byli přesvědčeni, že jsou to ti praví. Už zase.“ Kukulkán se zasmál. „Zmizeli z města. Necítím jejich přítomnost. V Americe určitě nejsou.“

„Alespoň nějaká útěcha.“

„Musíte předpokládat, že Flamelovi určitě poslali pro pomoc. Čím déle budeme otálet, tím jim dáme větší šanci, aby rozšířili své řady.“

„Naši spojenci jsou také na cestě, ne?“

„Někteří ano, i nyní se shromažďují příšery a netvoři, kteří slouží naší věci. Ale míří sem také všichni nesmrtelní hrdinové a mytičtí bohové, kteří jsou loajální Flamelovým nebo jen jednoduše stojí proti nám.“

„Tak to bychom se neměli zdržovat. Musíme dostat armádu z ostrova na pevninu, ať se konečně něco děje.“

„V původním plánu měli Machiavelli a Billy probudit tvory na ostrově a vypustit je z jejich cel. Černý jestřáb měl za úkol přesun. Byl pověřen přeměnou turistického člunu na trajekt, aby se na něj mohly nalodit příšery a připlout do města. Pak by se vracel tak dlouho, dokud by bylo potřeba.“

„Ale po Černém jestřábovi není ani vidu.“

„Obávám se, že padl do spárů nymf.“

„Ale máš náhradní plán?“

„Jako vždy.“

„Myslela jsem si to.“

„Právě nyní by se měla na ostrově připravovat k vyplutí uzpůsobená loď. Kapitán shromažďuje největší a nejstrašnější tvory, nejhladovější a nejděsivější příšery, které tam najde. Dopraví je na pevninu a vypustí do ulic. Pak se vrátí pro druhou várku.“

„A ten kapitán je spolehlivý?“

„Je to můj bratr.“

„Nevěděla jsem, že máš bratra.“

„Opustil Danu Talis před jejím pádem. Proměna k němu byla krutá. Ale když potřebuji někoho důvěryhodného, vždy se na něj můžu spolehnout. Byl rád – dokonce nadšený – když se dozvěděl, že by mi mohl pomoci.“ Tmou probleskly jeho zuby v strašlivém úsměvu. „Na konec, kde bychom byli, kdybychom nemohli věřit své rodině, že?“

„Tak proč jsem tady?“ zeptala se Bastet, která jízlivou poznámku přešla jakoby nic. Její syn Aten ji kdysi zradil. „Slyším v tom nějaké ale…“ pošťouchla malého ještěra.

„Flamelovi a ostatní udělají všechno, co je v jejich silách, aby nám naše plány zmařili.“

„Musíme se tedy postarat jen o Flamelovy, Prométhea a Nitena?“

„Ano, a nemáme moc času, než se k nim připojí někdo další. Slyšel jsem, že pomoc je už na cestě.“ Bastetin pohled si změřil opeřeného ještěra od hlavy až k patě. „A víš určitě, že nemají ve městě další spojence?“

„Všichni ostatní jsou na ostrově.“ Pak se ušklíbl: „Doufejme, že už je z nich svačinka pro něco obzvláště strašlivého.“

Bastet si začala radostně mnout ruce. Drápy škrábala o sebe. „To je pak jednoduché. Rozdělíme jejich síly. Musíme poslat někoho, kdo by zaměstnal bojovníky – Prométhea a Nitena. Bez nich jsou Nicolas s Perenellou jen o něco málo víc než obyčejní lidé, kteří budou slábnout a stárnout po každém použití aury. Cítím, že jim moc sil již nezbývá.“

„Koho můžeme použít? Mně už nezbyly žádné tajné zdroje.“

„Aha, ale mně ano. „ Sáhla do kapsy a vytáhla kožený pytlík. Když s ním zatřásla, zachrastil. „Pamatuješ na tohle? Dračí zuby.“

„Bojovníci z dračích zubů?“ upřesnil.

Bastet přikývla. „Neporazitelní válečníci. Nejlepší na tomto světě.“

„Dokonalé řešení.“ Kukulkán se znovu podíval na hodinky a světélkující displej propůjčil jeho obličeji zelený nádech. „Za pět… čtyři… tři… dva… jedna.“ Celé město se ponořilo do tmy.

Po celém městě se rozezněly alarmy, jak se zapnuly jejich náhradní zdroje. V mlhou opředeném městě znělo jejich houkání jako kočičí mňoukání.

KAPITOLA 18

„Kdo jsi?“ zasípal doktor John Dee. Věděl, že leží na kovové podlaze vimany, a vibrace prostupovaly celým jeho tělem. Z toho usoudil, že jsou již ve vzduchu. I se zbytky zruku, které mu ještě zůstaly, rozpoznal postavu za kontrolním panelem. Vypadala jen jako stín, ale vše ostatní se rozplývalo v nejasnou šmouhu.

„Říkal jsem ti, že jsem Marethyu.“ Před tváří Johna Dee se mihl záblesk ve tvaru kovového půlměsíce. „Někdy mi také říkají jednoruký nebo muž s hákem, i když je to spíš srpek měsíce než hák.“

Čaroděj zjistil, že je stále zabalený do mikiny, kterou přes něj hodil Josh. Přitáhl si ji ještě blíž a pokusil se narovnat, ale neuspěl. „Připadá mi, že bych tě měl znát,“ zašeptal.

„To bys měl. Byli jsme v kontaktu docela často.“

„To není možné,“ namítl Dee. „Nikdy bych nezapomněl na ten hák.“

„To asi ne,“ podotkl tajemně Marethyu.

„Mladý muži,“ začal Dee a Marethyu se pobaveně rozesmál. „Co je tu k smíchu?“

„Už je to strašně dávno, co mě někdo nazval mladým.“

„Připadáš mi mladý. Tvůj hlas zní mladě a také jsi dost silný, abys mě zvedl. Jsem starý, téměř pět set let. Jak dlouho žiješ na zemi ty?“ zeptal se nesmrtelný Angličan.

Ale muž s hákem neodpověděl. Ticho rušilo jen bzučení vimany, která letěla po modrém nebi bez mráčku. Když Dee získal dojem, že se odpovědi nedočká, Marethyu promluvil a jeho hlas zněl neskutečně smutně. „Čaroději, jsem na Zemi již deset tisíc let. Možná až desetkrát delší čas jsem strávil v jiných říších a světech. Už ani já sám neznám svůj skutečný věk.“

„Pak jsi starobylá bytost…? Nebo jeden z prvních tvorů? Archón…? Nejsi původní zeměpán. Tak možná antik?“

„Ne, nic z toho,“ odmítl možnosti Marethyu. „Jsem člověk. V některých ohledech o trochu víc než obyčejný člověk, a v některých o dost méně. Ale narodil jsem se jako člověk.“

Motor vimany utichl a stroj klesal.

„Kdo je tvůj pán?“

„Nemám žádného pána. Sloužím jen sám sobě.“

„Tak kdo tě učinil nesmrtelným?“ zeptal se Dee, který byl stále zmatenější.

„Ty se ptáš? No svým způsobem vlastně ty, doktore,“ zasmál se Marethyu.

„To nechápu.“

„Neboj se, pochopíš. Už brzy. Buď trpělivý, doktore. Všechno má svůj čas.“

„Mně už ale toho času moc nezbývá. O to se Osiris postaral.“

Vimana se snesla níže, motor se ještě ztišil a nyní jen zlehounka bzučel.

„Kam letíme?“ zeptal se Dee.

„Jedeme na návštěvu. Někdo tě chce vidět. Čekal na tebe velice dlouho.“

„Vy jste věděli, že přijdu?“

„Doktore, vždycky jsem věděl, že přijdeš. Sledoval jsem tvou cestu od chvíle, kdy ses narodil.“

Dee byl unavený, oči mu padaly únavou, ale věděl, že je nesmí zavřít, protože by to pravděpodobně bylo navždy. Přesto ho zvědavost přiměla najít sílu na otázku: „Proč?“

„Protože ještě budeš mít svůj úkol. Během svého dlouhého života jsem zjistil, že neexistuje něco jako náhoda. Všechno má svůj smysl a řád. Vtip je v tom pochopit ten řád, ale to je dar – nebo možná prokletí –, kterým je obdařeno jen pár vyvolených.“

„A ty jsi pochopil ten řád?“

„Ano, je to mé prokletí.“

Vimana najednou přistála na zemi. Vršek stroje se sklopil k jedné straně a Dee se oklepal při návalu chladného vlhkého vzduchu, který zvenku zavál.

I svým otupělým sluchem rozpoznal burácení moře, jehož vlny narážely do vlnolamů a bariér. Pak uviděl Marethyovu paži, která se pro něj sehnula, a když se ho snažil rukama zvednout, tak ho zarazil.

„Počkej, ohradil se.

„Jak jsi sám správně podotkl: nezbývá moc času.“ Dee se natáhl a chytil tajuplného muže za ruku. „Necítím tvou auru.“

„Žádnou nemám.“

„Každý má auru,“ zamumlal Dee a opět se cítil zmatený.

„Každá živá bytost,“ odpověděl muž.

„Ty jsi mrtvý?“

„Já jsem Smrt.“

„Ale máš schopnosti?“

„Ano, nekonečné.“

„Můžeš mi vrátit mé mládí?“

Následovala chvilka ticha, ve které i Dee svým špatným zrakem rozpoznal, že si ho Marethyu prohlíží. „Mohl bych,“ řekl pomalu. „Ale neudělám to.“

Dee nedokázal pochopit, proč ho tento muž zachránil, aby ho následně nechal zemřít. „Proč ne?“

„Nazvěme to důsledkem tvých činů nebo spravedlností. Nejsi dobrý člověk, doktore Dee, a za své konání bys měl nést odpovědnost. Měl bys za ty strašné zločiny zaplatit. Nicméně můžu pro tebe něco udělat. Vrátím ti trochu tvé síly a umožním ti zemřít důstojně.“ Marethyu položil ruku na doktorovu hlavu a zatlačil.

Čarodějem jako by projel proud, cítil tisíce špendlíků, které propichovaly jeho kůži. Pak se někde v oblasti žaludku začalo šířit teplo. Mířilo nahoru přes hrudník a dolů do paží. Zároveň vystřelilo skrz stehna a lýtka do chodidel. Najednou se cítil silnější a zdravější.

„A můj zrak,“ žadonil Dee. „Vrať mi zrak a sluch.“

„Hamižný, doktore, jako vždy. Tvůj největší nedostatek…“

„Přivedl jsi mě na toto ohromující místo v nejnádhernějším městě v historii Země. A já ho ani nevidím, ani neslyším. Jestli jsi mě sledoval celý můj život, musíš vědět, že mě vždy hnala touha po poznání, neukojitelná zvědavost. Prosím. Dovol mi, abych toto místo uviděl, abych si ho zapamatoval po zbytek času, který mi zbývá, ať už je jakkoliv krátký.“

Marethyu se naklonil dopředu a dotkl se ukazováčkem a malíčkem doktorových očí, pak na ně zlehka zatlačil. Dee ucítil prudkou bolest, jako by ho bodnul do hlavy. Rychle to však přešlo a pak, když Smrt zvedla ruku, Dee otevřel oči. Stíny zmizely a vše získalo ostré obrysy. Zrak se mu vrátil. Podíval se na Marethyu. Spodní část hlavy měl zahalenou tlustým šálem, nad kterým zářily jasné modré oči, jež čaroděje sledovaly se zvědavostí a pobavenou radostí. „Spokojen, doktore?“

Dee se zamračil. „My už jsme se potkali,“ řekl pomalu. „Připadáš mi strašně povědomý.“

„Potkali jsme se mnohokrát. Jen jsi prostě nevěděl, že jsem to já. Byl jsem tvář v zrcadle, hlas ze stínu, postava v noci. Má práce byly nepodepsané poznámky, které jsi dostal. Nebo později anonymní e-maily. Byl jsem hlasem na záznamníku nebo špatně hláskovaná slova v telefonu.“

Dee vyděšeně zíral na statnou postavu. „Myslel jsem, že to ke mně mluví mí pánové.“

„Někdy to byli oni. Ne však vždycky.“

„Ale nejsi v jejich službách?“

„Strávil jsem tisíce let, abych zmařil jejich plány.“

„Ty jsi mě ovládal jako loutku,“ obvinil ho Dee.

„Ale prosím tě, netvař se tak šokované. Ty sám jsi strávil celý život ovládáním a manipulováním s ostatními lidmi.“

Dee se pomalu zvedl. Stále byl stařec. Odhadoval, že jeho tělo odpovídá zasloužilé osmdesátce, ale zrak a sluch měl jako zamlada. Vylezl z vimany a rozhlédl se kolem.

Stáli na široké plošině poblíž poničené křišťálové věže. Na zemi se válely zbytky zbraní a zbrojí a dlažba byla potřísněná černými a zelenými skvrnami. Nikde však neleželo žádné tělo.

Marethyu si to namířil přímo ke dveřím do věže, jeho černý plášť s kápí za ním lehce vlál. Kolem dveří byl kámen provrtán dírami a na mnoha místech se úplně drolil. Kaluže zelené a černé hmoty přispěly k tomu, že dláždění klouzalo téměř jako kluziště. Tu a tam se objevily skvrny, které vypadaly jako lidská krev. Rudé stříkance potřísnily i bílé otlučené zdi věže.

„Co se tu stalo?“ zeptal se Dee.

„Došlo tu k boji. Ke krvavému boji, a není to dlouho,“ ozval se Marethyův hlas zastřený chrapotem. „Pozor, klouže to,“ varoval čaroděje. „Byl by to dlouhý pád.“

Dee se sehnul a zvedl předmět, o kterém se domníval, že je to zlomené kopí. Zbytek chyběl a vypadalo to, že ho někdo čistě odřízl. Použil dřevěnou tyč jako hůl a následoval Smrt do dveří, které vedly do malé kruhové místnosti. Nikdo tu ale nebyl. „Kde jsi?“ zavolal čaroděj a jeho hlas se odrážel od stěn okolo. Všiml si, že zde je ještě více krve. A když se dotkl špičkou nohy jedné kaluže, ještě se chvěla. Opravdu to nebylo dlouho, krev ještě nestačila zaschnout.

„Tady, pojď nahoru,“ ozval se hlas ze skrytého schodiště.

„Kudy?“

„Tudy!“ Dee šel po hlasu a nakonec našel schodiště. Položil hůl z rozbitého kopí na první schod a podíval se do temnoty. „Kam jdeme?“ zavolal.

„Nahoru.“

Čaroděj odhodlaně vstoupil na první schod. „A kde to končí? A proč tam jdeme?“

Nad Johnem Dee se objevila tvář Marethyu, a přestože jeho ústa zůstávala schovaná za šátkem, Dee věděl, že se směje. „Ale doktore, co je to za otázky? Jdeme za mágem Abrahámem. Tobě ho přece nemusím představovat, ne?“

Čarodějova ústa se udiveně otevřela a hned zase zavřela.

„Vidím, že ne.“ Marethyu přimhouřil své modré oči. „Chce zpátky svou knihu.“

KAPITOLA 19

Místnost byla ohromná.

Sofie Newmanová seděla na posteli větší, než býval celý její pokoj v domě u tety Agnes v San Francisku. Vlastně, přemýšlela, je ten pokoj možná větší než celé patro v tetině domě. Nepochybovala, že byl připravený přímo pro ni. Všechno, od obrovské zapuštěné vany přes hlubokou šatnu, do které se mohla celá schovat, až po dlažbu, bylo stříbrné. Látky protkané stříbrem, nábytek potažený stříbrem, nic nevynechali. Dokonce i rám postele tvořila stříbrná konstrukce. Tři stěny tvořily blyštivé stříbrné plochy, čtvrtou posuvné skleněné dveře, které vedly na obrovský dvůr. Na nočním stolku vedle postele stál stříbrný rámeček. Uvnitř uviděla svou oblíbenou fotografii. Snímek celé rodiny Newmanů u Machu Picchu vysoko v horách v Peru. Všichni se tam smáli, protože Josh tehdy šlápl do hromady trusu, kterou tam zanechala nějaká lama. Promočila se mu téměř celá bota i ponožka.

Nemusela chodit do Joshova pokoje, aby jí bylo jasné, že vyzdobený zlatem.

O tom, že je pokoj připravený právě pro ni, ji však nejvíc přesvědčil strop. Natřeli ho na tmavě modro. Lehla si na postel a podívala se nahoru. Stříbrné hvězdy rozeseté po stropě připomínaly známá souhvězdí. Uviděla Orion a velký světélkující Měsíc v protějším rohu.

Úplně stejný strop pro ni vymalovala její matka v pokoji u tety Agnes.

Sofie se procházela po místnosti a pak se rozhodla prozkoumat šatnu. Zatáhla za dvojité dveře a téměř překvapením zalapala po dechu. Na dvou tyčích a v poličkách zde byly úhledně urovnány všechny šaty, které nechala v San Francisku: džíny, svetry, mikiny, šaty, spodní prádlo. Když však přejela prsty přes kalhoty, zjistila, že jsou ztuhlé jako úplně nové džíny. Uvědomila si, že tyhle nikdy na sobě neměla. Všechny věci byly naprosto nové, některé dokonce s cedulkami. Vstoupila do hluboké šatny a procházela mezi řadami oblečení. Prsty přejížděla známé, ale přesto nové šaty. Poznávala každý kousek, který si koupila buď sama, nebo dostala od maminky nebo tety. Všechno za poslední rok tu našla, dokonce i zlatobílou mikinu, kterou jí dal Josh. Boty, tenisky a kozačky byly vyrovnány na zemi. Najednou jí to všechno přišlo legrační a propukla v bouřlivý smích. Nikdy by ji nenapadlo, že pošta chodí i na Danu Talis.

„Sofie?“ Ozvalo se zaklepání na dveře a Sofie se otočila právě ve chvíli, kdy Isis – nebo Sára, její matka? – vstoupila do dveří a nahlédla do místnosti. „Aha, tam jsi. Jen jsem chtěla vědět, jestli je všechno v pořádku.“

„Ano… samozřejmě, všechno… je super,“ řekla Sofie, i když její hlas nezněl tak nadšeně. „Právě jsem se dívala do šatny.“

„Váš otec si myslel, že přechod sem pro vás bude jednodušší, když kolem sebe budete mít věci, které znáte.“

„Díky. Je toho jen trochu moc. No, možná,“ dodala, „víc než jen trochu.“

„Ale Sofie.“ Isis přistoupila blíž. Sundala bílou zbroj a oblékla si jednoduchou lněnou košili a kalhoty. Neměla na sobě žádné boty. Sofie si všimla, že má nehty na nohou nabarvené načerno. Její matka si nikdy předtím nehty nelakovala. „Já vím, opravdu vím, jak to pro vás musí být těžké.“

Sofie se přerývaně zasmála. Najednou ji přepadla zlost. To si myslí, že to jen tak jednoduše všechno přijme, jako by se nechumelilo? „Pokud jsi nedávno neobjevila, že je tvoje matka deset tisíc let stará bytost z Danu Talis, kterou všichni nazývají jménem po staroegyptské bohyni, myslím, že nemáš ani tušení, jaké to je.“

„To není úplně přesné, nemám jméno po staroegyptské bohyni, já jsem tou bohyní byla.“ Žena se usmála a v okamžiku, kdy se jí udělaly vrásky kolem očí i úst, vypadala jako Sára Newmanová, kterou Sofie znala. „Ale jsem tvá matka, Sofie, a chci, abys věděla, že všechno jsme dělali jen proto, abychom vás s bratrem ochránili.“

„Proč?“ chtěla vědět Sofie.

Isis přešla po místnosti a na zemi po sobě zanechávala vlhké otisky chodidel. Otevřela posouvací skleněné dveře, které vedly ven. Pokoj zaplavily desítky exotických vůní. Venku šplouchala voda a z dálky se nesly tiché hlasy Osirise a Virginie, doplněné jejím jasným smíchem. „Ty v sobě nosíš vědění čarodějky z Endoru?“ zeptala se Isis.

Sofie pomalu přikývla. Už ve chvíli, kdy to její matka vyřkla, se jí ve vzdáleném koutku vědomí objevily výjevy, o kterých Sofie věděla, že nejsou její.

… Isis a Osiris v bílé zbroji vedou armádu anubů, uhání na hřbetě obřích ještěrů ven ze zářícího města.

Na ulicích za nimi ležela těla tvorů s medvědími rysy a žádné z nich nemělo zbraň.

… Isis a Osiris v rouchu ze starodávného Egypta – i když okolo rostla spíš bujná vegetace a zelená džungle než poušť – dohlížejí na dlouhou řadu lidských otroků, kteří táhnou velké kamenné kvádry ke zpola dokončené pyramidě.

… Isis a Osiris stojící v bílých pláštích a s rouškami v zářivě čisté laboratoři pozorují bublající táhlou růžovou hmotu, ze které pomalu vylézají velká holá stvoření podobná krysám.

Isis se usmála sevřenými rty. „Asi bych tě měla varovat, že Zephaniah – čarodějka z Endoru nikdy nebyla naší přítelkyní, proto se asi od ní o nás dozvíš některé ne příliš příjemné skutečnosti. Ale pamatuj, že vidíš její vzpomínky a její podobu událostí, která rozhodně nemusí být pravdivá. Každá mince má dvě strany.“ Žena zavřela oči a do místnosti se vloudila jemná vůně skořice. „Někdy člověk potřebuje jiný úhel pohledu.“

Sofie se oklepala při návalu nových vzpomínek, které zaplavily její hlavu.

… Isis a Osiris v bílé zbroji vedou armádu anubů, uhání na hřbetě obřích ještěrů, aby ochránili vesnici malých medvědích lidí proti útoku uslintaných nepřátelských ještěrů.

… Isis a Osiris v hábitu ze starodávného Egypta dohlížejí na dlouhou řadu usměvavých a zpívajících lidí, kteří bourají pyramidu a hází kameny do moře.

… Isis a Osiris stojící v bílých pláštích a s rouškami v zářivě čisté laboratoři pozorují bublající táhlou růžovou hmotu, ze které pomalu vylézají velká holá stvoření podobná krysám. Dvojice v bílém opatrně pomáhá každému tvorovi z kádě, každého jednotlivě zabalí do stříbrné fólie a položí na postýlku. Nad nimi je vidět obdélníkové okno a za ním vodní svět, ve kterém se hemží a plavou už větší, ale stejní tvorové.

V dálce se pak rýsuje rozlehlé bílé město.

Isis pak otevřela oči. „Máš teď čas, aby sis srovnala vzpomínky, nejen svoje, ale i čarodějčiny, a uvidíš, že mám pravdu. Na tomto místě a v této době mají legendární dvojčata opravdových přátel jen pár.“

Sofie zahlédla tváře, některé lidské, jiné zvířecí, a věděla, že to jsou tváře nepřátel a že Isis mluví pravdu.

„V Danu Talis vládnou starobylé bytosti a potomci původních starobylých bytostí. U dvora jsou mocné frakce, které by daly nevím co, aby vás zabily nebo dokázaly ovládat.“ Isis přistoupila a přitiskla ruce k Sofiině tváři.

Dívka se snažila odtáhnout, ale sevření bylo příliš pevné.

„Všechno jsme vždycky dělali jen pro vaše dobro, abychom vás ochránili.“ Žena se rychle nahnula, aby políbila Sofii na čelo, ale dívka se na poslední chvíli odtáhla a místo toho matku objala. Vůně skořice zesílila, až Sofii škrábala v krku. „Běž se obléct a pak se sejdeme u jídla. Slibuji, že otec a já zodpovíme všechny vaše otázky.“

„Opravdu všechny?“ zeptala se Sofie.

„Jistě. Doba tajností skončila.“

KAPITOLA 20

„Tento tunel vede pod vězeňským dvorem,“ řekl duch Juana Manuely. „Je spojen s další chodbou, která míří k vodárenské věži. Jsou tam schody, po kterých se dá vyjít ven.“

Nízkou úzkou chodbu osvětlila malá otáčející se koule bílé energie, kterou vytvořil Niccolo Machiavelli. Okamžitě se vzduchu objevil i jeho typický hadí odér. Stěny pokrýval hustý mazlavý sliz a ze stropu neustále kapala voda. „Bože, tohle mi totálně zničí boty.“ Billyho stížnost se odrážela ode zdí a nesla se široko daleko.

Machiavelli se na mladíka otočil a vykulil na něj oči. Nad jeho hlavou stoupala pára ze svítící koule, na niž kapala voda.

„No co? Jsou to moje nejoblíbenější!“

Machiavelli nad tou marnivostí zavrtěl hlavou. „Snaž se nikde nezdržovat,“ radil tiše.

„Chodbou pod vězením nás vede duch, za kterým jdeme slepě jako ovce.“ Billy zatahal Machiavelliho za rukáv. „Jak máme vědět, jestli mu můžeme věřit? Klidně nás může vést do pasti.“

„Začínáš být paranoidní,“ řekl Machiavelli, který po očku mrknul na nesmrtelného Američana. Na obličeji se mu rozplácla zelená kapka, která stékala podél lícních kostí a vypadala jako smaragdově zbarvená slza.

Billy zamrkal. „Jak paranoidní? Počkejte, zamyslím se. Jsme jediní dva lidé na ostrově plném příšer a starobylých bytostí. Pak tedy ano, jsem trochu paranoidní. Viděl jste někdy Star Trek?“ zeptal se najednou. „Ten původní seriál.“

Machiavelli naklonil hlavu na stranu. „Vypadám jako člověk, který sleduje Star Trek?“

„Těžko říct. Třeba Černý jestřáb, i když byste to do něj neřekl, je vyloženě fanda. Dokonce má i uniformu a ostatní doplňky.“

„Billy, vedl jsem nejdůmyslnější tajnou organizaci na světě. Neměl jsem čas na Star Trek.“ Pak se zarazil a dodal. „Měl jsem radši Star Wars. Ale proč ses ptal?“

„No, když kapitán Kirk a pan Spock – víte, kdo to je, že?“

Machiavelli si povzdechl. „Ve dvacátém století jsem nežil na Marsu, Billy. Vím, kdo to je.“

„Tak dobře. Když se teda přenesli na nějakou planetu, obvykle s doktorem McCoyem a někdy se Scottym, lodním inženýrem…“

„Aspetta,“ začal Machiavelli italsky. „Počkej chvilku. Takže kapitána a pan Spock – co je on zač?“

„Vulkán.“

„Jeho hodnost?“ vyštěkl Machiavelli.

„První důstojník.“

„Takže kapitán, první důstojník a lodní doktor, někdy s hlavním inženýrem, se přenesli na planetu. Všichni dohromady. Celá skupina hlavního vedení?“ Billy přikývl.

„A kdo pak velel lodi?“

„To nevím, asi mladší důstojníci, předpokládám.“

„Kdyby pracovali pro mě, postavil bych je před vojenský soud. Zní to jako hrubé zanedbání povinností.“

„Já vím, já vím. Vždycky mi také přišlo, že je to divné. Ale to je teď vedlejší.“

„A o co tedy jde?“

„Většinou je všechny doprovázel chlapík v červené uniformě. Vždycky to byla nová tvář, bezejmenný člen posádky, který se nikdy předtím nikde neobjevil. Ale kdykoliv jsi zahlédl tuto červenou uniformu, bylo jasné, že umře.“

„Kam tím míříš?“ zeptal se Machiavelli.

Billy se naklonil dopředu. „Copak to není vidět…“ Pulzující světlo schovalo jeho oči do stínu. „My máme tu červenou uniformu.“ Palcem pak ukázal nad hlavu. „Ty starobylé bytosti tam nahoře přežijí všechno, vždycky to tak bylo. Dee s Darovou, když si to uvědomili, také zdrhli. My jsme ti dva, co skončí jako svačinka.“

Ital si povzdechl. „Během vlády Napoleona, jehož jsem měl rád, se objevil termín kanónfutr, který označoval vojáka poslaného na smrt,“ řekl. „Ale obávám se, že máš pravdu.“

„Myslím, že se mi líbilo víc to s tou červenou uniformou,“ zamumlal Billy.

„Baf!“ Zahnutý kov se přiblížil k Billyho krku a z temnoty vystoupila pobavená tvář snědého indiána s výrazným nosem, ze které svítily bílé zuby.

„Williame Bonney, víš, kolikrát jsem tě už mohl zabít? Zpohodlněl jsi, brachu.“

„Jestřábe,“ vydechl Billy. „Vyděsil jsi mě k smrti, ty pacholku!“

„I stádo splašených buvolů dělá menší hluk než ty. Jsi dost neopatrný.“

Billy se otočil a odstrčil na stranu tomahavk Černého jestřába. „Tak rád tě zas vidím, starý příteli.“

„A já tebe.“ Černý jestřáb kývnul na Machiavelliho a dodal: „Vás také, italský brachu.“

„Spadl nám kámen ze srdce, že jsi naživu,“ řekl Machiavelli. „Obávali jsme se nejhoršího.“

„Bylo to těsné. Ty mořské děvy „Nereidky,“ přerušil ho Billy.

Černý jestřáb ho propíchl pohledem. „To je jedno, ty nereidky stáhly dolů mou loď, a já jsem se jen stěží dostal na břeh a do jeskyně, než mě napadla ta obrovská věc s chapadly chobotnice a lidským tělem.“

„Nereus,“ poznamenal Machiavelli. „Mořský stařec. Jsem překvapený, že ses vůbec dostal z jeho dosahu.“ Černý jestřáb se na něj nechápavě díval a světlo rozzářilo jeho měděnou kůži.

„Myslím živý,“ vysvětlil Ital. „Nereus je jedna z nejstrašnějších starobylých bytostí, která rozsévá smrt, kudy chodí.“

„Byl, teď je prostě po něm.“ Nesmrtelný bojovník poklepal svým tomahavkem o dlaň a mrknul na Billyho. „Někdy ti v červeném přežijí, aby mohli bojovat i příště.“

KAPITOLA 21

Bastetina ruka s dlouhými kočičími drápy zamáčkla do kusu měkké země mezi silnicí z mostu Golden Gate a vyhlídkou na Vista Pointu malý předmět, který vypadal jako hranatý bílý zub. „Nakrm je,“ nakázala pak.

Kukulkán se tvářil nechápavě. „Ale čím?“

Bastet chytila opeřeného ještěra za pravou ruku, stáhla mu rukavici a zaryla svůj dráp do jeho ukazováčku. Z rány pomalu vytékala rudočerná krev. Bastet zmáčkla prst.

„Au. To bolí!“

„Nebuď taková padavka. Je to jen kapka. Vsadím se, že svého času jsi určitě viděl daleko více krve.“

„To ano, ale většinou ne svou.“ Krev syčela v husté mlze a padala na zem do díry, kde se dotkla prvního bílého zubu. Okamžitě se spustila reakce, která připomínala ohňostroj. Zub praskal a bouchal jako rachejtle.

„Nakrm je, jedna kapka by měla stačit.“

„Proč jsi je zasadila ty a já je musím krmit?“

„Protože jsou to moje dračí zuby,“ zasyčela Bastet. Obcházela malý kousek vlhké země a špičatými vysokými podpatky vytvářela další a další díry, do kterých sázela dračí zuby.

„Kolik jich máš?“

„Třicet dva. Budu tedy potřebovat třicet dva kapek krve.“

„To je ale opravdu docela dost!“

Když Bastet zasadila všechny zuby, vrátila se ke svému autu. Sledovala Kukulkána, který se neochotně posunoval od jedné díry ke druhé. Do každé nechal z ukazováčku spadnout jednu kapku své krve.

V polovině se zastavil a vyměnil ruku. Sám si prokousl ukazováček druhé ruky. Když dokončil své dílo, v dírách pokračovala malá ohnivá show. Ze třiceti dvou děr sršely jiskry a oheň téměř souměrně podél silnice. Chvíli tam nehnuté stál a cucal si střídavě oba ukazováčky, pak ale ruce vrazil do kapes a spěchal k vyleštěnému černému autu.

„A co teď?“ zeptal se.

„Dej jim pár minut. Nech tomu volný průběh.“ Pak se Bastet usmála. „Jsou to dračí zuby. Vyrostou z nich nevídaní bojovníci, neporazitelní dračí muži. Jsou to válečníci země a jako mnoho novorozených i oni mají v sobě povinnost poslouchat první osobu, kterou uvidí, když povstanou ze země.“ Bastet se usmívala a její zuby zářily v temnotě. „Běž a ujisti se, že jsi první, koho uvidí. Pak je pošli přes most do města.“

„Ale jak dáme vědět Flamelovým a jejich společníkům, že jsou na cestě?“

„O to se postarám já.“ Bastet zavrtěla hlavou. „Ty jsi to opravdu moc nepromýšlel, co? Co by sis beze mě počal?“

„Poslal bych posla?“ navrhl.

„Přesně. A koho? Dokážu si představit, že stále používáš hady nebo ptáky.“

Kukulkán sáhl hlouběji do kapsy a vytáhl mobil. Podal ho bohyni s kočičí hlavou. „Sleduje je pár bubáků z města,“ řekl bez výrazu. „Najdeš číslo ve zrychlené volbě. Víš, jak používat mobil, že?“ Bastetiny dlouhé nehty zaskřípaly po zadní straně plastového krytu přístroje, když se probírala menu mobilu. Její hovor zazvonil jen jednou a na druhé straně poznala typický bublající dech tvora zvaného Torbalan.

„Sleduješ už nějakou dobu pár lidí. Tady jsou mé instrukce, co s nimi…“

V Nitenových rukou se objevily meče snad ještě dřív, než se z mlhy vynořil neznámý obrys. Prométheus se ochranitelsky postavil před Nicolase a Perenellu, zatímco japonský nesmrtelný se vydal k nezvanému hostu.

Postava v mlze vypadala jako mladý muž. Na sobě měl ošoupané zelené maskáčové kalhoty, pohorky s tlustou podrážkou bez tkaniček a bundu, která možná kdysi byla zelená, ale přes špínu nešlo barvu s jistotou poznat. Měl vyholenou hlavu kromě zhruba dvoucentimetrového pruhu, který vedl od ucha k uchu. Byl bílý jako stěna a oči mu zakrývaly notně poškrábané zrcadlové brýle. Přes rameno se mu houpal rafinovaně prošívaný kožený batoh. Ruksak se pomalu vlnil a prohýbal, jako by uvnitř nesl klubko hadů.

„Co chceš, Torbalane?“ zeptala se Perenella přísně. Osoba sáhla do kapsy a z husté mlhy se vynořila Nitenova katana. Meč zamířil na ruksak, ale neudeřil. „Pomalu pokračuj,“ přikázal japonský nesmrtelný.

„Ale jestli uvidím jen náznak něčeho, co i vzdáleně připomíná zbraň, rozříznu tvůj pytel vejpůl.“ Jeho druhý, kratší meč se dotýkal mladíkova ramene. „Pak ti useknu hlavu. A to určitě nechceš, že?“

Torbalan nesmírně opatrně vytáhl mobil z kapsy a hodil ho Prométheovi. Ohromný muž ho chytil ve vzduchu, podíval se na displej a podal jej Perenelle.

„A co s tím máme dělat?“ zeptala se zmateně. Pohledem přitom těkala z bubáka na Nicolase.

Telefon pak ale začal hrát melodii ze seriálu Looney Tunes.

„Zvednout ho?“ navrhl Nicolas.

Perenella zmáčkla zelené tlačítko a zvedla mobil k uchu. Mlčky pak čekala, co se bude dít.

Na druhé straně linky se ozval ženský hlas. Byl chraplavý a pomalý, s neznámým přízvukem, a promluvil v dávno zapomenuté řeči, jež už byla prastarou dávno před vzestupem egyptské civilizace. „Považuji za vysoce nepravděpodobné, že by oba válečníci přijali hovor. Raději si určitě nechali volné ruce pro případ ohrožení. A vím, že alchymista není velkým příznivcem moderních technologií, takže zřejmě mluvím s vědmou Perenellou Delamere Flamelovou.“

„Působivé,“ přiznala Perenella.

„Jsem Bastet.“

Vědma se otočila k Nicolasovi a rty naznačila jméno volající, pak pokračovala v hovoru. „Tak ses vrátila.“

„Vlastně jsem nikdy opravdu neodešla.“ Starobylá bytost se zahihňala, což brzy přešlo ve spokojené hluboké předení. „Konec se blíží. Bojovali jste dobře, někdo by řekl, že dokonce statečně, ale nyní vám už nezbývá mnoho možností… kromě smrti, samozřejmě.“

„Ale my se nevzdáme bez boje.“

„To bych ani nečekala. Ale výsledek bude stejný, stejně zemřete.“

„Dřív nebo později všichni zemřeme, Bastet. Dokonce i ty.“

„To si nemyslím.“

„Určitě tě stálo hodně úsilí, abys se mnou promluvila,“ znovu se ozvala Perenella. „Řekni, co máš na srdci, ať můžu propustit…“ Její oči se stočily k bubákovi. „… tvého posla. Tenhle je obzvlášť podařený, vypadá skoro jako člověk. Sluneční brýle byl dobrý nápad.“

„Ujišťuji tě, že nejsou moje. Mám lepší vkus. Nicméně právě jsem zasadila nějaké dračí zuby, vědmo, a ty víš, co to znamená. Již v tuto chvíli se shromažďují na konci mostu Golden Gate. Přicházejí Spartové.“ Bastet se začala smát a pak to v mobilu kliklo a hovor skončil.

Perenella okamžitě obnovila poslední přijatý hovor a hned po prvním zazvonění lehce překvapená Bastet hovor přijala: „Haló?“

„Až bude po všem, starobylá bohyně, půjdu po tobě. A pokud toho nebudu schopna osobně, pošlu něco strašlivého, co tě dostane. Jsem sedmá dcera sedmé dcery, a učila mě samotná Medea…“ Ledově bílá aura vědmy se zformovala do hedvábné rukavice kolem mobilu a pomalu se vsakovala do přístroje.

„Já se tě nebojím, člověče,“ zasyčela Bastet opovržlivě a pak zazněl bolestivý výkřik a hovor se přerušil.

„Co jsi udělala?“ zeptal se Nicolas.

Perenella pokrčila rameny. „Možná se jí roztekl mobil v ruce.“ Hodila telefon zpátky bubákovi, který se okamžitě vytratil zpět do noci. Vědma se obrátila k Prométheovi a Nitenovi. „Přicházejí Spartové. Míří přes most Golden Gate přímo k nám.“

„Mistr meče a já se postaráme o most, udržíme ho tak dlouho, jak to půjde,“ řekl Prométheus. „Získáme pro vás čas… ale pospíchejte. Víte, jací bojovníci z dračích zubů jsou.“

Perenella přikývla a v očích se jí zaleskly slzy.

„Kolik jich bude?“ zeptal se Niten.

„Třicet dva nejstrašnějších bojovníků všech známých světů.“ Pak se podívala na Nitena.

„A nemusel by ses tvářit tak nadšeně!“

KAPITOLA 22

Velikost Yggdrasilu byla nepopsatelná.

Byl neskutečně široký, vysoký tak, že nikdo nedohlédl na jeho vršek. Strom dosahoval takových rozměrů, že se táhl od mraků na nebi dolů v jediném mohutném sloupu. Kořeny sahaly hluboko do středu země a na jeho ohromném povrchu se vyvinula celá řada celých ekosystémů; ptáci a hmyz, malí savci a plazi se proháněli mezi větvemi a listy. Ti, co žili nahoře v neustále přítomných mracích, nikdy nepřišli do styku s těmi dole u země. A nikdo z nich neměl ani tušení, že hluboko pod nimi existuje další svět, ukrytý v temnotě pod povrchem, kde slepá stvoření obývají klikaté chodby zanechané v kořenech stromu. Nekonečná řada generací žila, umírala a zase se rodila nejen na stromě, ale i uvnitř kmene nebo pod ním.

Yggdrasil byl dutý a uvnitř vzkvétalo město Wakah-Chan, jeden z utajených divů Danu Talis.

Johanka z Arku nechala Saint-Germaina mluvit se Shakespearem a Palamédem a připojila se ke Scatty. Provlékla ruku pod paží své přítelkyně. Ocelově šedé oči nesmrtelné Francouzky nevycházely z údivu a vzrušeně těkaly ze strany na stranu. Nádech její levandulové aury jí obalil tělo jako fólie. „Za ta staletí, co se známe, jsme toho hodně zažily,“ začala anglicky.

„To ano,“ souhlasila Scathach.

„A viděly jsme neobyčejné věci.“

Válečnice přikývla.

„Ale viděla jsi někdy něco takového?“ zeptala se Johanka.

„No, vlastně jo. Tohle je druhý Yggdrasil, který jsem viděla za poslední týden. Podle mě to bude vzdálený příbuzný původního stromu kousek na sever od San Franciska. Byl ohromný, ale s ve srovnání s tímto docela malinký. Dee ho zničil,“ dodala hořce.

Obě ženy pak pokračovaly dál po větvi, skoro dvacet metrů široké. Větev představovala nejen cestu, ale také most a natahovala se ničím nepodepřená z jedné části Yggdrasilu na druhou, která byla tak daleko, že se ztrácela v kroutící se zelené mlze, jež vyvěrala z vnitřku stromu. Malé i větší dvoupatrové domy lemovaly větev po celé její délce. Před nimi stáli štíhlí snědí lidé ve Stáncích s plátěnými stříškami a nabízeli ovoce a barevné nápoje.

„Myslíš, že tady na mostě bydlí?“ zeptala se

Johanka.

„Určitě to tak vypadá,“ připustila Scatty. „Zajímalo by mě, kolik z nich se ráno svalí z postele, vyjde zadními dveřmi a šlápne do prázdna.“ Kývla k domkům, které stály přímo na kraji mohutné větve. Za hranou nebylo nic, jen hluboká prázdnota.

„To jsi celá ty.“ Johanka se zastavila a najednou se začala smát, protože si uvědomila, že Scatty zavtipkovala, což se stávalo velice zřídka. Domy totiž neměly zadní vchody. „Vtipné, opravdu.“

„Díky.“

„Byla to ironie.“

„Já vím.“

Nesmrtelná Francouzka natáhla krk a podívala se nahoru. Široký vykotlaný kmen mizel v zelenkavých mracích vysoko nad nimi. Při pohledu vzhůru viděla tisíce větví, které se křížily jedna přes druhou, a na kmeni rostla spousta baňatých výrůstků. Kolem nich svítila světla, která však byla viditelná jen z okraje větve. Když se podívala dolů, uviděla jeden výčnělek docela blízko a uvědomila si, že jsou to jen další obydlí na obrovském stromě. Hluboko pod nimi, kam už sluneční paprsky nedosáhly a začínala tam noc, již zářily tisíce malých světýlek.

„Buď opatrná!“ Scathach chytila Johanku za pásek právě ve chvíli, kdy se nahnula dál přes okraj.

„Nedošly jsme tak daleko, abys tady spadla dolů.“ Johanka pak ukázala dolů. „Lidé tu létají.“

Scatty přikývla. „Všimla jsem si. Mají něco jako kluzáky. Dokážu si představit, že se všemi těmi termálními proudy přicházejícími zespoda neexistuje pro plachtění ideálnější prostředí.“

„A všimla sis, že všichni vypadají jako lidé?“‚ dodala Johanka. Ztišila hlas a raději přešla do hovorového nářečí východní Francie – první řeči, kterou spolu kdy mluvily. „Nevidím žádné stvůry se šakalí hlavou.“

„Také jsem si všimla,“ odpověděla ve stejném jazyce upírka. „Ale moc mě to nepřekvapuje. Hekaté vždycky patřila k největším ochráncům lidského rodu.“

Johanka se stále usmívala a pozorovala létající lidi. Pak pokračovala: „Všimla sis také, že Fluitzilopochtli byl v plné zbroji?“

„To nešlo přehlédnout. A také, že na dolních větvích se šikují jednotky vojáků,“ dodala Scathach.

„To jsem přehlédla.“ Johanka zase přistoupila k okraji větve a nahlédla dolů. Na podobně široké větvi, zhruba patnáct metrů pod nimi, se řadili muži i ženy. Zkoumavě si je prohlédla vůdcovským pohledem. „To vypadá, že všichni táhnou do boje… je jich tak dvě stě padesát, možná tři sta, muži i ženy,“ řekla tiše. „Všichni mají jen jednoduché zbraně, obyčejnou zbroj, kulaté štíty, kopí a luky.“ Ozvalo se kožené plácnutí a dřevěné zapraskání a ze všech stran Yggdrasilu se slétli lidé, aby se připojili k bojovníkům. „A všichni ti letci jsou jen ženy a dívky.“

„Jsou lehčí než muži,“ vysvětlila Scathach.

„Jejich uniformy ladí s dolní stranou jejich křídel. Jsou modrobílí,“ popisovala Johanka.

Scathach přikývla. „Maskování. Zezdola budou splývat s oblohou, a tak je bude téměř nemožné zahlédnout.“

Johanka si prohlížela pozorněji vzdušnou letku, jež se neustále rozrůstala. Některé ženy měly krátká kopí, ale všechny spoléhaly na dva toulce šípů a minimálně jeden náhradní luk. Ze své vojenské minulosti věděla, že záložní zbraň se vždycky hodí. Voják jednoduše zahodí tu nefunkční a použije náhradní. „Nevidím žádné prapory nebo korouhve,“ divila se tiše.

„Asi je nebudou potřebovat,“ namítla Scathach. „Prapory se používají tam, kde potřebuješ rozlišit nepřítele od spojence. Když jsi bojovala s Angličany, zbraně i zbroj byly dost podobné, a tak se tvé vojsko vracelo k bílé standartě. Tady by zřejmě prapor jen překážel. Vsadím se, že ať bojují s kýmkoliv, musí být naprosto odlišný – třeba jiný druh, jiná rasa, nebo má jinou barvu.“ Usmála se na svou přítelkyni. „Tady jsou pravidla daleko jednodušší. Každý, kdo vypadá jinak než ty, je tvůj nepřítel.“

„Připravují se tedy k boji,“ zamumlala Johanka spíš pro sebe.

„Myslím, že už jsou připraveni.“ Scattyiny zelené oči se nadšeně rozzářily. „Přišly jsme právě včas k boji.“

Johanka štípla svou kamarádku do paže. „Nemusela by ses tvářit tak natěšeně!“

KAPITOLA 23

Osiris a Virginie Darová si stoupli, jakmile se Sofie s Joshem přiblížili. Dvojčata se oblékla do čistých triček a džínů. Josh si kolem pasu uvázal krémovou mikinu se jménem fotbalového klubu Giants a Sofie si přes bílé tričko oblékla černý svetřík.

Virginie kývla na Sofii a usmála se na Joshe. „Nevypadáte špatně na to, co jste prožili.“ Po očku mrkla na Osirise. „Musíte být na své děti pyšní. Mají toho za posledních pár dní hodně za sebou. Většinu lidí by to zabilo.“

„My jsme s Isis byli na naše dvojčata vždycky pyšní,“ řekl pomalu Osiris.

„Byl to opravdu dlouhý den,“ přiznala Sofie. Cítila, že si snad pří zívání roztrhne pusu. „Jsem k smrti unavená.“

„A já mám hlad,“ vložil se do toho Josh.

Sofie obrátila oči v sloup a podívala se na bratra.

„Ty máš hlad pořád.“

Josh se ušklíbl. „Jsem ve vývoji a mám zdravou chuť k jídlu.“

Už při jejich slovní výměně se otevřely dveře a zazvonilo pár zvonků. Všichni se otočili, když vcházela Isis. Převlékla se do jednoduché bílé róby podobné těm, které nosily egyptské královny ve starověku. Kolem hlavy měla uvázanou zlatou stužku a ručeji zdobily zlaté náramky na zápěstích i pažích v podobném stylu. Na každém prstu se blyštil zlatý prsten. Za ní šly dvě dívky s kočičími rysy a s každým jejich krokem cinkaly malé zvonečky na jejich kotnících.

Osiris se uklonil. Pak se obrátil k dvojčatům a řekl: „Měly byste se také uklonit, děti.“

„Naší vlastní matce?“ nechápal Josh. „Proč? Nikdy jsme se předtím neklaněli.“

„To bylo předtím. Teď je teď,“ poznamenal jednoduše Osiris. „Všechno se změnilo.“

„Já se klanět nebudu. Je to padlý na hlavu,“ uzavřel Josh neoblomně.

Starobylá bytost se podívala na Virginii Darovou a otevřela ústa, jako by chtěla něco říct.

Američanka se mu podívala zpříma do očí a zvedla ruku. „Ani mě o to nezkoušej žádat,“ řekla.

Isis přešla nádvoří a zastavila se před nimi. Odpověděla na Osirisovu úklonu letmým kývnutím a pak si prohlédla dvojčata od hlavy až k patě. V tváři se jí objevilo lehké zklamání nad jejich poněkud nevhodným oděvem. „Džíny a tričko? Mohli jste si na sebe vzít něco odpovídajícího tomuto místu a době,“ zamumlala nespokojeně. „Copak si nevzpomínáte, že na našich cestách po světě jsme se vždy snažili přizpůsobit místním zvyklostem, včetně oblečení?

V šatnách máte spoustu lněných a plátěných košil a šatů. Jsem si jistá, že byste se v nich cítili daleko lépe.“

„Mně je dobře v džínách.“ oponoval Josh tvrdě. Podíval se na sestru. „Co tobě?“

Sofie přikývla na souhlas. „Mně taky.“

Následovalo nepříjemné ticho, během kterého Isis provrtala pohledem svého manžela, jako by očekávala, že se jí zastane. „Byl to pro Joshe a Sofii velmi těžký týden,“ namítl Osiris. „Není divu, že se cítí lépe v šatech, na které jsou zvyklí. Nakonec proto jsme jim je také do pokojů nechali připravit.“

Sofie s Joshem se na sebe podívali. Oba si uvědomili, že v tomto okamžiku se ve vztahu s jejich rodiči něco výrazně změnilo. Ještě před týdnem by se vrátili bez řečí do svých pokojů a převlékli by se. „Půjdeme jíst,“ řekla tvrdě Isis.

„Pak mě jistě omluvíte,“ začala Virginie.

„Nehodlám rušit tuto šťastnou rodinnou idylku. Jsem si jistá, že si máte hodně co povídat.“

Isis s pohledem stále upřeným na dvojčata propustila Virginii mávnutím rukou. „Služebnictvo ti připravilo pokoj na druhé straně domu,“ oznámila. Nakrčila nos a dodala: „Je tam horká voda na koupel a nechám ti přinést čisté šaty.“

„Pošleme ti nějaké jídlo do pokoje,“ dodal přátelštěji Osiris. Usmál se, jako by chtěl zakrýt štiplavý dojem, kterým působilo chování jeho ženy.

Virginie se na oplátku také ledově usmála. „To není potřeba. Myslím, že si na chvíli odpočinu. Byl to náročný den.

Možná byste mohli zařídit, aby mě vaši lidé nerušili. Žádní sluhové, žádné jídlo ani šaty, děkuji. Jsem spokojená tak, jak jsem. Stačí mi jen trocha spánku.“

„Nikdo z našich sluhů tě rušit nebude,“ řekla Isis. „Jestli si přeješ, můžeme dokonce postavit stráž k tvým dveřím, která se o to postará.“

Virginie se při odchodu rozesmála a její smích se za ní táhnul jako stín. Pak se otočila a dodala: „To myslím nebude nutné. Pak bych si totiž mohla myslet, že jsem ve vězení, a to by se mi ani trochu nelíbilo.“

KAPITOLA 24

Tsagaglalal se lehce nesla mlhou zastřenými ulicemi San Franciska.

I když byl teprve podvečer, město bylo téměř liduprázdné. Výpadek elektřiny utlumil veškeré aktivity již tak ochromeného města. První vlna houkání alarmů a zabezpečovacích přístrojů pomalu utichala, jak docházely náhradní baterie. Z dáli se nesla siréna sanitky, ale výjimečné smysly Tsagaglalal zachytily pach spálené gumy a unikající plyn. Někde se stala velká nehoda. Možná více než jedna. Starobylé bytosti z temnot se dostaly do města.

Na Jackson Street to bylo stále do kopce, pak se cesta svažovala dolů a zase zamířila nahoru. Ze Scott Street zahnula doprava na Broadway, kde všude ze stromů kapala voda.

Pouliční lampy nefungovaly a semafory jen tiše oranžově blikaly. Jediné světlo poskytovalo pár aut, která se ještě pokoušela projet neproniknutelnou mlhou poloprázdných ulic.

U Van Ness se krokem šouraly taxíky a autobusy za blikajících světel policejních aut. Policie používala tlampače, aby lidi držela z ulic doma, dokud se mlha nerozptýlí.

Tsagaglalal měla pozoruhodnou zbroj, která se vždy přizpůsobila prostředí. Měnila barvu jako chameleon, a tak se stala všude téměř neviditelnou. Ucítila ve vzduchu pach zkaženého masa a poznala aury Kukulkána i Bastet. Opeřený ještěr byl sám o sobě dost nebezpečný, ale návrat starobylé bohyně ji opravdu znepokojil. Znamenalo to, že se vše blíží k závěru.

A Bastet stejně jako Dee neznala střídmost a uměřenost. Navíc lidským pokolením hluboce opovrhovala a nenáviděla ho.

Tsagaglalal pospíchala doleva na Flyde Street k parku na kopci. Před necelým týdnem Bastet, Morrigana a Dee stáli za útokem na Hekatin nový Yggdrasil v říši za Mill Valley. V krátké a nešťastné bitvě starodávný strom, který vyrostl z pouhého semínka zachráněného z Danu Talis před jeho zkázou, zničil John Dee pomocí Excaliburu. Bohyně tří tváří padla se svým stromem a její nekonečné vědění bylo navždy ztraceno. Dee s Morriganou šli dál po dvojčatech, ale Bastet se vytratila. Tsagaglalal věděla, že vlastní dům v Bel Air.

„Až bude po všem,“ zašeptala Tsagaglalal do mlhou prostoupeného vzduchu, „a pokud přežiju, splním svou povinnost a zaplatíš za všechno.“

Míjela tenisové kurty, když se z temnoty přímo před ní vynořila trojice postav s vyholenými hlavami a ve špinavých šatech. Tlusté gumové podrážky jejich vojenských bot nevydávaly na dláždění vůbec žádný zvuk. Vzrušeně mezi sebou brebentily, ale hlasem tak vysokým, že jej běžný lidský sluch nemohl zaznamenat. Z jejich těl se linula špinavě šedivá aura, kterou protkávaly barevné pruhy. Dva z nich se dokonce ani nenamáhali, aby schovávali své ocasy. Kuklubové na lovu.

„Nesnáším kukluby,“ vydechla Tsagaglalal, „odporná, hnusná, smrdutá stvoření…“

Ta, která se dívá, vytáhla svůj kopeš a beze slova trojici proťala. Jejich těla se rozpadla na prach.

Tsagaglalal si uvědomovala, že jediný důvod, proč se bohyně s kočičí hlavou vrátila do města, je, že chce být u vítězství starobylých bytostí z temnot.

Kdysi, a nebylo to jen jednou, se Tsagaglalal svěřil její manžel mág Abrahám, že považuje Bastet za jednu z nejnebezpečnějších bytostí, které kdy potkal. „Její ctižádost zničí svět,“ pronesl jednou varovně.

Nahoře na kopci se žena zastavila. „Doprava, nebo rovně?“ Přemýšlela nahlas, která cesta bude nejkratší.

Vpravo ležela Lombard Street, známá svými osmi ostrými zatáčkami. Mohla zahnout sem, ale pokud bude pokračovat rovně, dojde na Jefferson Street, která ji dovede přímo do přístavu.

„Rovně.“ V poklusu minula slavnou klikatou ulici. Bastet byla vždycky nejen ctižádostivá, ale chtěla stále víc a víc. Spolu se svým manželem Amenhotepem vládli Danu Talis celá staletí. Když proměna zachvátila nejprve Amenhotepa a později i Bastet, pán a vládce Danu Talis přenechal moc svému synovi Atenovi. Bastet zuřila. Strávila desetiletí přípravami, tajnými komploty a piklemi, aby zajistila vládu nad ostrovním impériem pro svého druhého, oblíbenějšího syna Anubise. Na toho měla vliv a jeho mohla ovládat,

Atena ne.

„Nemáte nějaké drobné, paní?“

Dva muži, obalení mlhou a promočení na kost, vystoupili z mlhy, jeden nepřirozeně vychrtlý s vytetovanou pavučinou na uchu a druhý větší, s vypracovaným hrudníkem a útlým pasem. Očividně se opírali o zeď na rohu Lombard Street a Hyde Street. Když se přiblížila, zjistila, že tvář mohutnějšího muže je zjizvená a promodralá modřinami.

„Dnes není dobrá doba na běhání,“ poznamenal hubený chlapík.

„Tahle mlha není zdravá,“ zasmál se druhý muž.

„Mohla byste uklouznout. Spadnout. Přijít k úrazu.“ Vychrtlý muž zdůraznil poslední slovo.

Tsagaglalal pevněji sevřela kopeš, ale ucítila, že tihle jsou opravdu lidé. Nezastavila se a prorazila si cestu svým tělem. Ve tváři většího muže zahlédla zděšení. „Ale ne, už zase…“

Pravým ramenem vrazila do hrudi menšího muže. Slyšela něco prasknout, když letěl přes ulici a zastavil se až ve svahu na Lombard Street. Ještě stačil zaúpět, než se začal kutálet dolů po nejklikatější ulici na světě. Levou nohou kopla většího chlapíka právě ve chvíli, kdy chtěl utéct. Ruplo mu v kyčli a svalil se k zemi tak prudce, že si možná zlomil ještě něco jiného.

Tsagaglalal bez ohlédnutí pokračovala dál.

Aten nebyl bez chyby. Potkala ho, když přišel navštívit Abraháma. Vládce ostrovní říše byl arogantní – nebezpečným způsobem – a vznětlivý, ale na rozdíl od většiny starobylých bytostí pochopil, že svět se mění, a pokud má Danu Talis – a v podstatě i starobylá rasa sama o sobě – přežít, musí se také změnit. Svět začal patřit novým rasám, zvláště pak lidem. Aten spolupracoval s Abrahámem, Prométheem, Huitzilopochtlim a Hekaté na vytvoření budoucnosti, ve které by mohli žít lidé a starobylé bytosti pohromadě. Chronos jim ukázal spoustu děsivých verzí budoucnosti, ale měli možnost vidět i úplné divy.

Tsagaglalal si živě vybavovala jednu možnou budoucí realitu. V té časové rovině vznikla neskutečně vyspělá civilizace lidí a starobylých bytostí, která pronikla pod povrch vědomostí a do tajů technologie prvních zeměpánů a šířila se dál a dělila se o nabyté poznatky. Vyletěli ke hvězdám a začali obydlovat další světy okolo. Jejich říše se neomezovala na ostrov nebo celou planetu, ale rozšířila se na galaxie. Ve středu všeho samozřejmě stálo kruhové město Danu Talis na malé modrozelené planetě na okraji Mléčné dráhy.

„Zlatý věk,“ řekl tehdy Abrahám a nevědomky si poklepával na kůži, která už tehdy tu a tam začala jevit známky tvrdnoucího zlata.

„Bohužel k tomu nikdy nedojde,“ zabublal Chronos tehdy. „Je to jen stín toho, co by mohlo být.“

„A proč ne?“ zeptal se Abrahám.

„Protože Bastet a další jako ona, kteří žijí v temné minulosti, to nikdy nedovolí. Jsou totiž přesvědčeni, že lidé jsou slabí, a pokud by jim dovolili povstat, oslabilo by to je samotné.“

„Starobylé bytosti z temnot,“ zamumlal Abrahám.

Tenkrát Tsagaglalal poprvé zaslechla to označení.

Z parku nalevo se vyplížil stín a rozšířil se na ulici. Vlnil se a kroutil, až získal konkrétnější tvary. Kapičky vody se držely na špinavých tmavých chlupech kožíšků a dlouhých holých ocáscích. Tsagaglalal se znechuceně ušklíbla. Neměla ráda krysy, ale tyto byly navíc očividně pod vlivem některé starobylé bytosti z temnot. Přebrodila se doprostřed hemžící se masy, která ji okamžitě obklopila. Krysy se jí drápaly na nohy, kde se snažily udržet, ale na její zbroji nenašly jediné místečko, o které by se mohly zachytit. Jejich zuby skřípaly o kovové pláty jako nehty o tabuli.

Aura Tsagaglalal se rozzářila oslepujícím bílým světlem. Kmitala kolem jejího těla v řadě soustředných kruhů a krysy proměnila v rudé a černé uhlíky, které stoupaly nahoru a mizely v mlze. Náhlý impulz síly také zrušil kouzlo, pod kterým hlodavci jednali, a zbytek krys se za mohutného pištění rozutekl do kanálů.

Tsagaglalal se ani nezastavila a zahnula doprava směrem k vodě.

Civilizace na Danu Talis se mohla vyvíjet dál vstříc zlatému věku, ale Bastetina chamtivost porazila zdravý rozum. Jednoho strašného večera pak Anubis a skupina jeho poskoků zosnovali vzpouru a uvěznili Atena. Pána a vládce Danu Talis obvinili z vlastizrady, tvrdili, že plánoval spiknutí vedoucí k záhubě impéria.

Tsagaglalal se náhle zastavila uprostřed Jefferson Street a zaklonila hlavu. Ucítila ve vzduchu nový pach. Zleva se táhnul starodávný, hrůzu nahánějící odér. Otočila hlavu a zjistila, že přichází od mostu Golden Gate. Rozpoznala připálenou glazuru, tlející zeminu a krev, nezaměnitelný zápach draka.

„Spartové,“ vyřkla nahlas slovo, které ji pálilo na jazyku.

Nyní jí bylo naprosto jasné, proč se Bastet vrátila.

„Co teď?“

Flamelovi ji potřebovali, aby jim pomohla udržet armádu příšer na ostrově, ale hrozba na mostě byla naléhavější. Pokud by se Spartové dostali do města, nastal by chaos. Už kdysi viděla, co dokážou. Každý z nich zabil stovky ne-li tisíce, a ti, které nesežrali, se kolem ploužili jako zombie, uvěznění mezi životem a smrtí po dalších dvacet čtyři hodin. Ubohé oběti byly neškodné, ale jejich vzhled děsil všechny okolo na míle daleko. Všichni by byli ztraceni.

Tsagaglalal s těžkým srdcem zamířila k mostu Golden Gate. Nemohla jinak. Flamelovým nedokáže pomoci. Byli v tom sami.

KAPITOLA 25

„Je to ještě daleko?“ supěl Dee z posledních sil.

Začátek schodů nebyl pro čaroděje tak namáhavý a vedl si docela slušně zhruba první padesátku, ale potom se musel zastavit a počkat, až popadne dech a srdce se zklidní.

Marethyův hlas se odrážel od kamenných zdí. „Dohromady je tu dvě stě čtyřicet osm schodů. Zbývá ti jich ještě tak dvě stě.“

„Dvě stě čtyřicet osm. Nedosažitelné číslo, jak jinak. Proč jen nejsem překvapený?“

„Musíme si pospíšit, doktore.“

„A já musím popadnout dech,“ zasípal Dee.

„Na to nemáme čas.“

„Potřebuji pauzu… pokud nechceš, abych tady na těch schodech vydechl naposledy.“

„Nene, doktore, ještě nenadešel tvůj čas, ještě tě nenecháme zemřít.“

Marethyu natáhl ruku. „Pomůžu ti.“

„Proč?“ Dee natáhl ruku na kluzkých hladkých schodech a podíval se do modrých očí svého průvodce. „Když víš, kdo jsem, čeho jsem byl schopný a co jsem provedl, proč mi pomáháš?“

„Protože my všichni máme svou roli v záchraně světa.“

„I já?“

„Zvláště ty.“

Marethyu zbývajících dvě stě schodů anglického čaroděje nesl. Dee mu dal ruku kolem ramen a přitiskl hlavu k jeho hrudi. Neslyšel tlukot srdce a s přibývající výškou si uvědomil, že Marethyu není ani se zátěží navíc zadýchaný. On totiž nedýchal vůbec.

Vysoký modrooký muž spěchal zlehka do schodů, jako by ho nesla nějaká neviditelná síla. Na několika místech byly stěny průhledné a umožňovaly Johnovi Dee, aby zahlédl kouzelný pohled na šedobílý oceán. Obrovské vlny se rozbíjely o skalnaté pobřeží a lemovaly město hranicí z bílé pěny. V dálce vypadaly vlny jako vysoké modrozelené hory, které mizely v nárazech na neviditelné útesy. Jak stoupali výš, Dee si všiml, že je z některých schodů cítit divný pach nebo září zvláštními barvami. Na jiných zas zněla tichá hudba nebo se nápadně měnila teplota.

„Protínáme na cestě různé světy a říše, že?“ zeptal se Dee. „Velmi bystré.“

„Hrozně moc bych chtěl toto místo prozkoumat,“ zašeptal čaroděj. „Ne, nechtěl, doktore,“ namítl s naprostou jistotou Marethyu. „Tato věž je postavená na rozhraní minimálně tuctu energetických drah a v místě, kde se protíná nejméně stejné množství světů. Pár z těchto schodů by nás dovedlo do nejhorších říší, které kdy byly stvořeny. Zdržovat se příliš dlouho na jednom místě není záhodno, nikdy nevíš, kde bys mohl skončit. Nebo co bys na sebe mohl upozornit!“

„Ale jen si představ to dobrodružství!“

„Některá dobrodružství za to nestojí.“

Dee se podíval do Marethyových očí. „Vsadím se, že některá z nich jsi zažil.“

„To ano.“

„Tam někde jsi přišel o ruku? Hádám, že ji ukousla strašlivá a hladová příšera a Abrahám ti místo ní vyrobil tenhle hák.“

„Ne, doktore, mýlíš se,“ zasmál se Marethyu a v tu chvíli zněl jeho smích velice mladistvě. „Navíc myslím, že pokud by mi Abrahám vyrobil náhradu, zřejmě bych ho požádal o něco podobnějšího ruce nebo alespoň použitelnějšího.“ Přejel hákem po křišťálové stěně, až je pohltily duhové jiskry. Půlměsícový kus kovu se rozzářil a na jeho povrchu se objevily pradávné symboly. „Zprvu jsem ho nenáviděl,“ přiznal.

„A teď?“ zeptal se.

„Nyní je mou nedílnou součástí a já jeho. Spolu jsme změnili svět.“

Marethyu prolezl úzkým obdélníkem v podlaze a posadil staříka na plochou střechu křišťálové věže.

„Odsud mám celý svět jako na dlani.“ Mág Abrahám odstoupil od nízkého válcovitého dalekohledu. Natočil se tak, že příchozí mohli vidět jen část jeho těla.

„Pojď a podívej se.“

„Jen chvilku štípení, prosím. Musím se trochu sebrat.“

Doktor natáhl nohy a opřel se o ztuhlé paže. Pak si prohlédl vysokou postavu s blonďatými vlasy, kterou halil plášť pokrytý zlatém. „Celé dlouhé roky svého života jsem věřil, že jste pouhou legendou,“ vydechl. „Nikdy jsem si ani nepředstavoval, že byste mohl být skutečný.“

„Ale, doktore, to jsi mě zklamal.“ Abrahám lehce kývnul hlavou a pak zakašlal. „Přece víš, že v každé legendě a báji je zrnko pravdy. Během svého života jsi spolupracoval s netvory. Stýkal ses s tvory, které uctívali jako bohy, a bojoval jsi s příšerami, které patří jen do děsivých snů. A přesto sis myslel, že nejsem skutečný?“

„Každý rád věří v pohádky a svého oblíbeného hrdinu.“ Dee se chytil Marethya, který mu pomohl vstát.

Stáli na ploché kruhové plošině na vrcholku křišťálové věže. Vítr nahoře ostře foukal a přinášel mořskou vodu, která všechno lehce zmáčela. Navíc se větrem nesly i zmrzlé krystalky vody, které nepříjemně bodaly do kůže.

„Je to nevýslovná čest vás poznat,“ řekl Dee a přistoupil blíž s nabídnutou rukou, ale Marethyu ji jemně stáhl dolů a zakroutil nepatrně hlavou.

„Abrahám ti ruku nepodá, doktore.“

Mág Abrahám se znovu odvrátil od dalekohledu. „Pojď a podívej se.“

Přístroj byl vyrobený z materiálu, který připomínal krémově zbarvené sklo. Povrch vypadal jako broušený. Kolem tuby se kroutila stříbrná vlákna, a když Dee pohlédl do hledáčku, uviděl pulzující kapalinu podobnou rtuti.

„Přivezl mi ho Marethyu z jedné své cesty,“ řekl Abrahám. Každé slovo ho velice namáhalo.

„Neřekl mi, odkud ho má, ale trochu ho podezřívám, že pochází od archónů spíš než od původních zeměpánů, jejichž artefakty měly daleko tvrdší design. Tento kousek v sobě má určitou křehkost.“

„Nic nevidím,“ namítl Dee. „Mám to nějak zaostřit?“

„Pomysli na nějakou osobu,“ poradil Abrahám. „Někoho, koho dobře znáš. Dalo by se říct na někoho, na kom ti záleží, ale pochopil jsem, že v tvém případě to nemusí být zrovna jednoduché.“

Dee se podíval dovnitř.

… Sofie a Josh seděli u kruhového stolu, který zaplnily vrchovaté talíře s jídlem. Naproti nim seděli Isis a Osiris.

Zaklonil hlavu a pak ji znovu přitiskl k dalekohledu.

… Virginie Darová ve volných bílých šatech a slamákem na hlavě se hbitě proplétala ulicemi, kde se to hemžilo malými lidmi s tmavou kůží. Ze stínu ji pozoroval svýma červenýma očima bojovník v černé zbroji a šakalí hlavou.

„Zajímavé,“ řekl Dee a vzhlédl od přístroje. „Funguje to podobně jako jasnovidecká koule. Ukazuje jen lidi v této říši?“

„Když ho nakrmíš krví a bolestí, ukáže i jiné doby a místa,“ zašeptal Abrahám. „Já ho ale nekrmím.“

„Ale ty ano, že?“ Dee se otočil na Marethya.

„Někdy ano,“ připustil. A v jeho pohledu se objevilo něco velice smutného a dávno ztraceného. „Existují určití lidé, na kterých mi velmi záleží, a proto na ně občas dohlížím.“

„Kdybych tak měl takovou věc. Napadá mě nejméně tisíc způsobů, jak ji použít.“

Marethyu zavrtěl hlavou. „Zničila by tě, doktore.“

„To pochybuji.“

„Někdy, když nahlédneš dovnitř, zjistíš, že z druhé strany na tebe hledí něčí velice hladové oči.“

Dee pokrčil rameny. „To mě nevyleká. Jak jsi řekl, už jsem přišel do styku s mnoha příšerami. A z druhé strany ti toho nemůžou moc udělat.“

„Nejsou pokaždé na druhé straně,“ namítl Abrahám. „Někdy dokážou projít skrz.“ Mág se otočil a umožnil čarodějovi, aby zahlédl celé jeho tělo. Levá půlka obličeje od čela až po bradu a od nosu k uchu byla ze zlata. Jen oko zůstalo nedotčené, i když bělmo šafránově zežloutlo mnoha zlatými vlákny, která se proplétala k duhovce. Zlaté byly i horní i dolní zuby a levá ruka vypadala, jako když ji pokrývá zlatá rukavice.

„Proměna,“ vydechl Dee.

„Jsem překvapený, že jste to poznal. Jen málo lidí vašeho věku o ní kdy vůbec slyšelo.“

„Nejsem obyčejný člověk.“

„Jak vidím, jste namyšlený jako vždycky, doktore.“ Abrahám se znovu otočil k dalekohledu a přitiskl k tubusu své ještě plně funkční oko.

Johna Dee najednou přepadla zvědavost, koho asi Abrahám pozoruje.

„Proměna dříve nebo později pohltí každého z nás.

Z některých – jako z tvé přítelkyně Bastet – stvoří zrůdy.“

„Je každá proměna jedinečná?“

„Ano, odpovídá konkrétnímu charakteru. Může být podobná, ale žádné dvě nejsou naprosto totožné.“

Dee se postavil k Abrahámovi a podíval se mu na paži. „Můžu?“ zeptal se.

Mágova hlava se jen trochu pohnula.

Dee přitiskl ukazováček k Abrahámově rameni a zatlačil. Bylo ze zlata. Pak na něj zaťukal klouby svých prstů, znělo to dutě.

„To je moje aura, která tuhne na kůži.“

„Něco podobného jsem viděl v jeskyni pod Paříží.“

„Zephaniah se nechala inspirovat mou proměnou, když vymýšlela trest pro Marta.“

„A to se nedá zvrátit?“

„Nedá. Generace velkých starobylých bytostí a jejich následovníků se pokoušely proces zastavit nebo zvrátit. Někteří dosáhli příležitostných úspěchů, ale nikdy trvale.“ Abrahám ustoupil od dalekohledu a pomalu se obrátil k Johnovi Dee. „Co s tebou mám dělat, doktore? Sleduji lidský svět po generace. Viděl jsem hrdiny i darebáky. Studoval jsem rodiny i jednotlivce, šel jsem po stopách celých rodů nekonečná staletí. Myslím, že lidem rozumím. Vím, co je žene vpřed, co je motivuje. Pochopil jsem, jak a proč milují i čeho se bojí. A pak jsi tady ty… jedna velká záhada.“

Dee po očku mrknul na Marethyu. „To je dobré, nebo špatné?“

Abrahám se vydal k okraji věže a zahleděl se na vzdálené město. „Ani nevíš, jak blízko jsme byli rozhodnutí zničit tě nadobro,“ pokračoval. „Chronos navrhl, abychom Marethya poslali zpět v čase, aby zabil tvého nejvzdálenějšího předka a tím vyhladil celou tvou rodovou linii.“

„Jsem rád, že jste to neudělali,“ zamumlal Dee a kývl na Marethyu.

„Mně neděkuj. Já jsem byl pro.“

Na schodech zazněly kroky a Dee se otočil. Na plošinu vkročila krásná mladá žena se šedýma očima. Johna Dee zcela ignorovala, usmála se na Marethyu a přehodila kolem Abrahamových ramen těžký plášť s kapucí. Pak teprve věnovala pozornost čaroději. „Já jsem byla také pro.“

„To je moje žena Tsagaglalal.“

Dee se lehce uklonil. „Je mi ctí.“

„To nemusí,“ vyštěkla. „S největší radostí bych tě shodila z této plošiny dolů.“ Pomohla manželovi od okraje a pak ho obešla, aby se jí musel podívat do tváře. „Už je skoro čas.“

„Já vím, běž dolů a připrav se. Už jsem s doktorem téměř hotov.“

Tsagaglalal se mihla kolem Johna Dee a zmizela dole.

„Bude tě nenávidět tisíce let.“ Abrahám natáhl ruku: „Dej mi mou knihu, doktore.“

Dee se chvíli zdráhal.

Pravá strana Abrahámovy tváře se zkřivila do strašného úsměvu. „Jen hlupák by teď myslel na něco bláznivého. Nebo hůř, zkoušel vyjednávat.“

Doktor sáhl pod košili. Na krku mu visel hladký kožený pytlík. Zatáhl za šňůrku, která taštičku uvolnila.

„Josh nosí stránky, které vytrhl z Knihy, dost podobně,“ podivil se Marethyu.

„Já vím, není to tak dlouho, co jsem to zjistil. Nemůžu uvěřit, že je měl u sebe celou dobu. Byly tak blízko. Kdyby mi je jen dal, všechno by bylo jinak,“ povzdechl si Dee.

„Tvůj život byl jedno velké zklamání,“ řekl Marethyu.

„To je sarkasmus?“ zeptal se Dee.

„Ano.“

„Měl jsem na tom svůj podíl,“ přiznal čaroděj. Sáhl do pytlíku a vytáhl malou kovovou knihu. „Celý život jsem se pídil po této knize. Byl jsem stále blíž. Ale když jsem ji konečně získal, všechno se změnilo. Mělo to být mé největší vítězství, můj největší úspěch.“ Lehce pak zavrtěl hlavou. „Místo toho se vše začalo bortit.“

Marethyu přistoupil blíž a vzal knihu ze starcových rukou. Položil ji na svůj hák a otevřel ji. Okamžitě přes hák přejel žlutobílý ohnivý proud, který syčivě dopadal na dlažbu a působil jako malý ohňostroj. „Je pravá,“ oznámil.

Abrahám trpěl bolestí při každém pohybu, ale s neskutečným úsilím zvedl zlatou ruku a položil ji čaroději na rameno. „Doktore, nepodivil ses někdy nad tím, proč jsi nikdy Flamelovy nedostal? Proč vždy unikli dřív, než jsi přijel?“

„Samozřejmě že jsem o tom uvažoval. Vždycky jsem si myslel, že mají štěstí…“ začal. Pak zavrtěl hlavou. „Nikdo nemá takové štěstí tak dlouho, že?“

Marethyu zaklapl knihu. Ohnivé záblesky na jeho háku zmizely. „Nikdy ti nebylo souzeno najít Flamelovy a knihu. Alespoň ne do minulého týdne, kdy ti někdo zavolal adresu knihkupectví v San Francisku.“

„A to jsi byl ty?“ vydechl Dee, který se zmateně díval z Marethya na Abraháma. „Myslel jsem, že pracuji pro Isis a Osirise.“

Smrt přimhouřila oči. „To ano, ale někdy jste vy všichni pracovali pro mě.“

KAPITOLA 26

Když byl Josh ještě malý kluk, míval divné, děsivé sny.

Zdávalo se mu, že stojí nad svým spícím tělem a dívá se sám na sebe. Někdy seděl na konci postele, ale dost často spíš poletoval nahoře u stropu a shlížel dolů na své tělo. Nikdy mu nepřipadalo, že by mu hrozilo nějaké nebezpečí, ale cítil se zmatený, a proto se s křikem probouzel. Pak mu vždycky hrozně dlouho trvalo, než zase zabral.

Časem podivné sny téměř úplně zmizely. Někdy se znovu objevily v obzvláště stresujících dobách, třeba před zkouškami, ale už ho neděsily. Zbyly z nich jen divné výjevy, kterým nerozuměl. Nejasné obrysy připomínající dávné sny se občas objevily na pomezí spánku a bdění, a tehdy znovu uviděl své spící tělo z nadhledu. Jednou něco hledal na internetu a náhodou narazil na pojem mimotělní zkušenost.

A teď mu přišlo, že jednu opět zažívá.

Bylo to stejné jako v jeho snech.

Díval se zpovzdálí na stůl, kde seděli Isis a Osiris, Sofie a on sám. Všechno vypadalo normálně. Ovoce před ním leželo na talíři, sklenice džusu byla vedle něj. Uprostřed stolu stála velká mísa se salátem a dvě nádoby s vodou. V jedné plaval led, což měl rád jejich otec a Sofie, zatímco oni s matkou měli raději vodu bez ledu, jež byla v druhé karafě.

Všechno působilo povědomě a známě.

Jen z toho měl špatný pocit.

Pár, který zde seděl u stolu, vypadal jako jejich rodiče Richard a Sára Newmanovi. Měli stejnou barvu očí, vrásky na stejných místech u očí i úst. Muž, který vypadal jako jejich otec, měl dokonce na hlavě stejnou jizvu ve tvaru půlměsíce, která vystupovala z výrazně opálené kůže.

Ale tohle nebyli jejich rodiče.

Žena, jež vypadala jako jejich matka, na sobě měla šaty i šperky starověkého Egypta.

Na tom by nebylo nic tak divného. Když se před pár lety plavili po Nilu, oblékla si podobné šaty.

Ale muž i žena měli černě nalakované nehty.

To už bylo divné – nikdy svého otce neviděl lakovat si nehty, a černý lak by si nevybrala ani jeho matka.

Navíc když se tito lidé usmáli, jejich špičáky vypadaly nepřirozeně dlouhé, a přestože neměl šanci to blíže prozkoumat, i tak si nemohl být stoprocentně jistý, ale domníval se, že jejich jazyk je fialový namísto běžného růžového.

To určitě nikdy neměli.

A když se na ně nyní díval, dokonce ani z jídla na stole neměl dobrý pocit, jako by nechutnalo tak, jak by mělo.

Zlato stříbrný stůl ve tvaru kruhu byl rozdělený na dvě poloviny a tvořil symboly jin a jang. U zlaté části seděl vedle něj Osiris a Sofie s Isis naproti nim u části stříbrné.

„Joshi?“

I talíře před nimi byly ze zlata. Nabízely hromady rozličného ovoce, ale po bližším prozkoumání Josh zjistil, že z něj poznává jen máloco. Zlatá zářila i ze sklenice s džusem.

A jeho sestra…

Josh se zaměřil na její polovinu a zjistil, že je na tom podobně. Jeho dvojče zíralo na stříbrný talíř, který přetékal množstvím ovoce. Třešně a grepy byly dokonce tak velké, že snad ani nemohly pocházet z přírody. Ve stříbrném poháru se leskla voda a nůž a vidlička byly také ze stříbra. Všimla si, že se na ni dívá, a zvedla hlavu. V tu chvíli poznal, že její oči prozrazují, jak zmateně se cítí.

„Joshi?“

Joshovi přišlo, jako by se svět propadl a znovu ustálil. Pak si teprve uvědomil, že tentokrát nesní. Jeho srdce začalo bít jak o závod a cítil, jak se mu zužují dýchací cesty. Podvědomí bilo na poplach a zoufale se mu snažilo něco důležitého říct. Jen tomu zatím nerozuměl.

„Joshi!“

Isis promluvila velice ostře.

Josh se přerývaně, zhluboka nadechl a svět okolo se konečně usadil. Rozhlédl se a zjistil, že všichni na něj zírají. Protáhl ramena, hlavu naklonil na jednu stranu, pak na druhou a trochu se začervenal. „Omlouvám se, byl jsem na chvíli trochu mimo. Možná jsem klimbal.“ Otočil se na otce a zeptal se: „Jak jsi to jednou nazval?“

Osiris se na něj nechápavě podíval.

„Jo, už jsem si vzpomněl: mikrospánek. Musel jsem upadnout do mikrospánku.“

„Soustřeď se, Joshi,“ vyhrkla Isis. „Tohle je důležité.“

Už se chystal začít odmlouvat, ale pak ho Sofie nenápadně kopla pod stolem. Zhluboka se nadechl. „Jistě, promiň, Is – promiň, mami. Jsme jen strašně unavení po tom všem. Já aspoň ano.“

„Já také. Bylo toho za posledních pár dní opravdu hodně,“ přidala se Sofie. Začala s pomocí vidličky loupat jeden z ohromných grepů a ochutnala ho. Pak vypila celý pohár. Jakmile ho položila zpět na stůl, kočičí služebná tiše přispěchala a doplnila ho.

„Možná bychom se mohli trochu prospat?“ navrhl Josh.

„Je mi líto, ale to bude muset počkat. Naše plány se trochu změnily,“ namítl Osiris. „Najezte se, seberte síly. Čeká vás dlouhá noc.“

Josh mrkl na sestru a jeho obočí se trhaně nadzvedlo v tiché otázce. Sofie však zavrtěla hlavou.

„Už jste zjistili, že máte neobyčejnou moc,“ řekla Isis. Obrátila pohled nejprve k Sofii, pak přes stůl k Joshovi. „Nepotřebujete, abych vám připomínala, že jste pozoruhodní lidé. Během týdne se probudily vaše schopnosti a zvládli jste učení většiny základních živlů. Jen za týden,“ otočila se k manželovi a zavrtěla hlavou. „To je úžasné.“

„Obyčejným lidem to trvá desetiletí,“ souhlasil Osiris.

„Proč jste neprobudili naše schopnosti vy?“ zeptala se Sofie, ale ihned si odpověděla sama i bez nutnosti využít vědomosti čarodějky z Endoru. „Protože to neumíte.“

Osiris se ledově usmál. „Máme jiné schopnosti, Sofie, ale máš pravdu, neměli jsme tu moc probudit vaše schopnosti.“

„Takže to není v rodině?“ zeptal se zmatený Josh.

„Ne, alespoň ne v té nejbližší. Ale našlo by se rodové pouto,“ vysvětlil Osiris.

„Takže jsme vzdáleně příbuzní s těmi, kdo naše schopnosti probudili a naučili nás magii živlů: Hekaté, Mars, Prométheus, Gilgameš, Saint-Germain a čarodějka z Endoru?“ zeptala se Sofie.

„Vzdáleně ano,“ zamumlal Osiris.

„Ale nejsou to vaši přátelé,“ prohlásil Josh, aniž se zeptal.

Isis a Osiris zavrtěli současně hlavami. „Ne, to nejsou.“

Všechno, co se stalo za posledních pár dní, do sebe začalo zapadat. „Podařilo se vám přimět své nepřátele, aby probudili naše schopnosti a naučili nás magii živlů. Všichni si mysleli, že půjdeme proti vám, protože nikdo netušil, že jste naši rodiče,“ zamumlal Josh téměř pro sebe.

„Ano, a musím uznat, že to byl opravdu povedený nápad,“ usmála se Isis na manžela.

„To byl,“ zamumlal znovu Josh.

„Děkuji,“ řekl Osiris. „Vidím, že všechny ty lekce šachu, kterými jsme prošli, nebyly jen promarněný čas.“

Josh sklonil hlavu a soustředil se na ovoce na svém talíři, které koulel po okraji. Nepřetržitě přemýšlel, mozek mu pracoval na plné obrátky. Vzpomínal na každičký detail ze své minulosti. Najednou všechno získávalo nový význam. Nakonec oloupal kus pomeranče a vložil ho do úst. „Takže všechno za poslední týden –“

„Nemluv s plnou pusou!“ vyštěkla Isis.

„Promiň, mami, promiň, Isis,“ poopravil se záměrně. Spolkl velký kus pomeranče a pokračoval: „Všechno za poslední týden byla tedy vaše práce?“

„Nejen za poslední týden,“ ohradil se Osiris. „Také celých patnáct let vašeho života a předtím deset tisíc let příprav. Od chvíle, kdy jste se narodili, jsme vás oba připravovali na váš osud. Učili jsme vás historii i mytologii, aby, až objevíte pravdu, to pro vás nebyl takový šok. Také jsme chtěli, abyste našli něco povědomého ve stvořeních, která potkáte. Dokonce jsme trvali na tom, abyste chodili na kurzy sebeobrany.“

Dvojčata přikývla. Ani jeden z nich nechtěl chodit na taekwondo, ale rodiče je vždycky donutili. Ať už žili kdekoliv a chodili do jakékoliv školy, vždy se museli povinně zapsat na tréninky.

„Ukázali jsme vám svět,“ řekla Isis. „Seznámili vás s ostatními kulturami, abyste nebyli tak překvapeni, až přijdete sem.“

Osiris se pak nahnul dopředu. „A když bylo všechno hotové a hlavně vy dva připraveni, navrhl jsem, abys zažádal o práci v knihkupectví u Flamelových.“

Josh překvapeně zamrkal, pak se zamračil a zavzpomínal. Otec mu tehdy ukázal inzerát v univerzitních novinách, kde stálo: Hledáme pomocníka do knihkupectví. Nechceme čtenáře, ale pracanta.

„Nechtěl jsem tam jít,“ zašeptal Josh.

„A já jsem ti řekl, že jsem v tvém věku také pomáhal v knihkupectví. Napsal jsi životopis a průvodní dopis, ale nikdy jsi ho neposlal.“

„Ale já ano,“ řekla Isis.

„Za dva dny si tě pozvali na pohovor.“

„Vy jste věděli, kde se Flamelovi ukrývají?“ zeptala se Sofie.

„Samozřejmě, vždycky. Byli jsme velice opatrní, abychom Kodex neztratili z dohledu.“

„A věděli jste, že až mě uvidí, poznají ve mně zlato,“ zašeptal. „A v Sofii stříbro.“

Isis se zlomyslně ušklíbla. „Flamelovi, ti namyšlení blázni, pátrali po jedincích se zlatou a stříbrnou aurou, kteří by se mohli podobat Zlatu a Stříbru z legendy, celá staletí. Jednoduše jsme jim poskytli to, co hledali.“ Osiris přikývl. „Alchymista a jeho žena časem uvěřili, že mají daleko důležitější roli v rámci osudu, než skutečně měli. Byli jen obyčejní pěšáci. Stejně jako Dee a ostatní lidští červíčci.“

„A my?“ zeptala se Sofie. „My jsme taky pěšáci?“ Pohlédla rychle na bratra, který souhlasně přikyvoval.

„Vy jste Zlato a Stříbro,“ řekl tiše Osiris. „A ano, trochu jsme vás nasměrovali, ale rozhodně ně jako naše pěšce. Chtěli jsme vás jen chránit. Všechno, co jsme udělali, bylo jen pro vaši ochranu,“ trval na svém. „Jste jako král a královna na šachovnici, dalo by se říci, že tady a teď jste nejcennější a nejdůležitější lidé na světě.“

Isis se naklonila ke stolu, o který zacinkaly její stříbrné náramky. „Nic z toho není náhoda: museli jsme pečlivě plánovat, abychom se ujistili, že právě tato řada událostí dojde naplnění.“

„Vy jste plánovali úplně všechno?“ zeptala se Sofie. Z každého dalšího odhalení se jí stále více zvedal žaludek. „I to špatné?“

„Co se stalo tak špatného?“ zeptala se Isis. Podívala se na manžela, který také nevěděl. „Co máš na mysli?“

„Myslíme třeba to, že nás téměř zabili,“ odpověděl za sestru Josh. „Mě v Paříži málem sežral Nidhogg.“ Isis mávla rukou ozdobenou prstýnky, jako by události v Paříži nic neznamenaly. „Nikdy jste nebyli v tak velkém nebezpečí, Joshi,“ řekla. „Doprovázeli vás ti nejlepší bojovníci z různých dob. Věděli jsme, že vás ochrání.“

„Já jsem bojovala s valkýrami,“ namítla Sofie. Neměla v úmyslu to jen tak lehce přejít. „Měla jsem pocit, že se mě opravdu pokoušely zabít.“

„Nehledě na probuzení našich schopností,“ dodal Josh.

Isis vykouzlila lehký zvonivý smích, který ale zněl falešně a strojeně. „Nikdy vám nehrozilo opravdové nebezpečí. Jste legendární Zlato a Stříbro,“ namítla.

„Ti praví a jediní s nejmocnějšími aurami – Zlato a Stříbro. Jen ti nečistí nejsou vyvolení a bývají při rituálu probouzení schopností poškozeni.“

„A co tedy útok zombie v Ojai?“ naléhal Josh.

Isis se pokusila o další smích, který ovšem zněl stejně falešně jako ten první. „Dee neměl takovou moc, aby je udržel pohromadě o moc déle. Zničili jste je chvíli předtím, než by se sami rozpadli na prach.“

„Coatlicue?“ přidala Sofie. „Nechybělo moc a spolkla Joshe jako malinu.“

„Navíc jsem tehdy jen stěží vyvázl z hořící budovy,“ dodal Josh. „A také ta věc s rohy v Londýně, tam to také bylo jen těsně.“

„Tak dost!“ Isis spráskla ruce tak prudce, až zajiskřily prstýnky, které měla na prstech. „Když říkáme, že jsme všechno naplánovali, tak myslíme všechno.“

„Dokonce i zradu svého služebníka Johna Dee?“ zeptala se Sofie provokativně. „Já jsem tedy měla dojem, že to v plánu úplně nebylo.“

U stolu se najednou rozhostilo hrobové ticho.

Josh pozorně sledoval sestru. „Dee se vám vymkl z rukou, že?“ Nebyl si tím jistý, dokud to nevyřkl nahlas.

Sofie přikývla. „Přestalo ho bavit být jen služebníkem. Chtěl se stát pánem.“

Osiris zvedl ruku. „Žádný plán není dokonalý. Vždy se vyskytnou drobné detaily, které je možné lehce přehlédnout. Jsou to určité proměnné. Na konci se Dee stal tímto proměnným faktorem.“ Na tváři se mu objevil úsměv, ale stejně jako u jeho ženy působil strojeně a neupřímně. „Ten nešťastný závěr jeho služby může vyrovnat fakt, že celá staletí platil za věrného a loajálního služebníka.“

„Ale to on byl vaším špehem na zemi,“ zaprotestoval Josh. „To přece není jen drobnost, ale opravdu velká chyba.“

„Dost už,“ vyhrkl Osiris. „Zaplatil za svou zradu. Jako každý, kdo se nám postaví na odpor. Nebyl naším prvním sluhou ani nebude posledním. Vlastně věřím, že slečna Darová ho již brzy nahradí. Učinil jsem jí nabídku, kterou jen stěží může ve svém postavení odmítnout.“

„A ona to přijala?“ chtěl vědět Josh.

„Ano.“

Josh nevěřil svým uším. Virginie Darová že by se dobrovolně stala služebnicí tohoto páru. Vlastně kohokoliv?

„Myslím, že brzy zjistíte, že Virginie Darová není John Dee,“ řekl tiše.

„Vím, co je zač,“ zavrčel Osiris.

Isis se natáhla a položila ruku na manželovu paži, aby ho zarazila, než řekne něco, čeho by mohli litovat. „Josh má pravdu.“ Opatrně sledovala manžela.

„Darová je nebezpečná. Její flétna z ní dělá… nezkrotnou a nepoddajnou bytost. Možná bychom měli tvou nabídku stáhnout. Jako lidského služebníka jednoduše najdeme někoho jiného.“

„To nepochybně,“ souhlasil.

„Ale co teď budete dělat s ní?“ zeptala se Sofie.

„To záleží,“ začala Isis.

„Na čem?“ pokračovala Sofie. Na hranici podvědomí se objevily výjevy, které ukazovaly pád Virginie Darové z velké výšky do bublající lávy v jícnu mohutné sopky.

„Na tom, jak moc bude spolupracovat.“

„A když nebude?“ namítl Josh.

Úsměv na Osirisově tváři nyní působil věrohodně. „Hodíme ji jako ostatní zrádce a zločince do sopky.“

Vtom se otevřely dveře, které přerušily ticho, které opět zavládlo u stolu. Objevil se červenooký bojovník se šakalí hlavou. Jedna z kočičích žen si to namířila k němu a postavila se na špičky, aby dosáhla hlavou až k němu. Nebylo slyšet jediný zvuk, ale drobné stvoření se najednou prudce otočilo a pospíchalo zpět ke stolu. Ocasem mávalo z jedné strany na druhou, jak bylo rozrušené. Isis a Osiris se postavili.

Josh se naklonil přes stůl k sestře a řekl: „Vsadím se, že Virginie utekla.“

Sofie přikývla.

Osiris a Isis poslouchali, co jim sděluje služebnice, a když domluvila, Osiris se obrátil od stolu a odspěchal pryč.

Isis pak promluvila. „Vypadá to, že slečna Darová si vůbec odpočinout nepotřebovala,“ začala. „Ale žádné strachy, my ji najdeme. I dítě by dokázalo sledovat její pach městem. Teď se vy dva běžte převléct, chtělo by to tentokrát něco vhodnějšího. Něco, co bude přiměřené času i místu.“

Josh otevřel pusu, aby něco namítl.

Isis však zvedla ruku. „Žádné odmlouvání, Joshi. Ve svém pokoji najdeš zlatou zbroj, ty, Sofie, samozřejmě stříbrnou. Oblečte si je.“

„Proč?“ chtěl vědět Josh.

„Večer vás představíme radě, která vládne Danu Talis.“

Sofie střelila pohledem po bratrovi. „Proč ten spěch?“ zeptala se.

„Vypadá to, že Danu Talis potřebuje nového vládce. Atena, předchozího nebo technicky vzato stále současného pána ostrova, dokud ho nehodí do sopky, svrhli. Bastet si myslela, že je nejchytřejší ze všech, a zatímco jsme byli pryč, podnikla kroky ve svůj prospěch. Na zasedání rady představí svého syna Anubise jako právoplatného dědice po Amenhotepovi, a tedy příštího vládce Danu Talis.“ Isis se znechuceně ušklíbla. „Věří, že ji podpoříme. Samozřejmě že neví o vás, právoplatných dědicích vlády nad ostrovním impériem.“

Sofie zavrtěla hlavou. „Nemám ponětí, o čem to mluvíš.“

„Vy dva, oba společně, jste Zlato a Stříbro, jediní právoplatní vládci Danu Talis.“ Isis se naklonila dopředu a tím je obalila do své silné skořicové vůně, která ji obklopovala. „Rada se během hodiny seznámí s vámi a pozná, kdo jste. Zítra za svítání budete korunováni a stanete se vládci největší říše, která kdy na zemi vznikla.“

Sofie ustoupila od ženy, která vypadala jako její matka. Začala vrtět hlavou. „Ne, to není správně. To nejde.“ Zamračila se, když se jí hlavou rozeběhly vzpomínky čarodějky z Endoru. „Takhle to nemá být. Tak se to nestalo.“

„Ale stalo, alespoň v některých možných verzích.“ řekla Isis rychle. „Zažila jsem časovou rovinu, kde spolu dvojčata bojovala a skončilo to pádem Danu Talis. Všechno jsem to na vlastní oči viděla.“

„Počkej, jaká dvojčata?“ zarazil se nad tím Josh. „My,“ odpověděla hořce Sofie.

„My? Jak to?“

„V jiné realitě jsme spolu bojovali. Vždycky existovala jen jedna jediná dvojčata, a to my dva. My jsme ta původní dvojice z legendy.“

Joshovi připadalo, že se mu svět točí a mění před očima. Začala ho bolet hlava. „My jsme původní legendární dvojčata. První Zlato a Stříbro.“

„Ano,“ souhlasila Isis.

„A v jiné realitě jsme spolu bojovali. Co se stalo?“ Zoufale se snažil oživit všechny úlomky informací, které objevil za posledních pár dní. „Co se s námi stalo, Sofie?“

Isis odpověděla: „V jiné rovině spolu dvojčata bojovala na Sluneční pyramidě. Obě tam zemřela a Danu Talis byla zničena,“ popsala chladně. „To se znovu nestane. Tato rovina je jedna z mála těch nadějných, kde se ještě o budoucnosti nerozhodlo. Existuje tu takové okno – malé, ale přece – kde se může všechno změnit. Nebudeme opakovat chyby, které jsme jednou udělali. Vy jste legendární dvojčata z té původní věštby, jste naše děti, to my jsme vás stvořili: jeden svět zachrání, druhý zničí.“

„A kdo z nás ho zachrání a kdo zničí?“ zeptal se Josh. „To také víš?“

„Ta věštba ale nemluví o vás jako o jednotlivcích, ale o světech. Spolu zachráníte svět Danu Talis.“

„Ale tím zničíme další svět: náš svět,“ zašeptala Sofie. „Všechno má svou cenu. Teď se jděte obléct. Vyrazíme hned, jak se vrátí váš otec.“ Isis už byla na odchodu, pak se zastavila a podívala přes rameno. „Ještě před týdnem jste byli pouzí obyčejní teenageři. Nyní jste jen kousek od toho stát se bohy. Vaše moc bude bezmezná.“

„Nechci být bohyně,“ zvolala vzdorovitě Sofie za Isis.

Dveře se však za ní zabouchly a oni zůstali na zahradě sami. Chvíli mlčky jen tak stáli. Snažili se utřídit informace, které získali. Nakonec se Josh otočil k sestře, která plakala. Slzy jako hrachy se jí kutálely po tváři.

„Ale no tak,“ začal. „Všechno se srovná. Bude to v pohodě, uvidíš.“

„Nebude!“ vyhrkla. „Joshi, já nebrečím, že bych byla smutná. Brečím, protože jsem strašně naštvaná. Vždyť oni…“ Ukázala na zavřené dveře, „… ať už jsou kdokoliv, libují si, jak to krásně vymysleli, a my jsme jen další figurky, kterými hýbají na své velké šachovnici vesmíru. Všechno prostě klape podle jejich plánu. Předpokládají, že se všemu podvolíme, nebudeme se na nic ptát a jen uděláme, co nám řeknou, jako hodné děti svých rodičů. Oni chtějí zničit Zemi – náš svět, Joshi!“ Razantně zavrtěla hlavou a vzduch prosytila sladká vůně vanilky. „To se nestane.“

„Ne?“ zarazil se Josh tázavě. Měl rád chvíle, kdy se Sofie naštvala.

„Ne, pokud jsme opravdu dvojčata z věštby,“ řekla rozhodně.

„Já s tebou nechci bojovat, Sofie,“ namítl Josh rychle. Oči sklopil k zemi a pohrával si nohama na dlážděném povrchu. „Posledních pár dní… Já nevím, co se to se mnou dělo. Dee… no, on mě zmátl. Ale musím říct, že jsi mi chyběla. Opravdu jsi mi chyběla.“

„Já vím.“ Sofie se usmála i přes své slzy. „Nemáš ani tušení, co jsem musela udělat, abych se k tobě dostala.“

„Musela jsi mě sledovat na Alcatraz, pro začátek. Jaks to dokázala?“

„To je složité. Připomíná mi to, že ti musím říct o tetě Agnes.“

Josh zamrkal. „Hádám, že to nebude teta Agnes.“

„No, to sice je, ale nejen to. Je mnohem víc. Naučila mě, že všechny magie živlů jsou si rovnocenné, žádná není mocnější než jiná.“

„Virginie mě zasvětila do magie vzduchu,“ přiznal ostýchavě Josh.

„Máš ji rád, viď?“

„Je fajn.“

„Ty ji máš rád!“ Sofii úsměv pomalu mizel na rtech. „Přála bych si, aby tu byla – přála bych si, aby tu byl kdokoliv, kdo by nám mohl poradit, co dělat.“

„Nepotřebujeme nikoho, aby nám radil,“ namítl Josh. „Nikdy jsme nikoho jiného nepotřebovali. Prostě uděláme, co je správné. Ne to, co chtějí Isis a Osiris nebo k čemu si myslí, že nás můžou donutit. Máme moc – možná dokonce větší, než vědí.“

Sofie přikývla na souhlas. „Jak nás to Osiris nazval: že jsme tady a teď nejcennější a nejdůležitější lidé na světě.“

„Hm, já myslím, že jsme víc než to,“ zašklebil se Josh spiklenecky. „Jsme totiž další nevypočitatelná proměnná, se kterou zapomněli počítat.“

„Jsme nevypočitatelní a hlavně neovladatelní.“

KAPITOLA 27

Billy the Kid následoval Machiavelliho a Černého jestřába úzkým tunelem. Od vlhkých zdí a zmáčeného stropu se odráželo špinavě bílé světlo, které vydávala mihotající se koule energie vytvořená Italem. Chodba zapáchala rybinou a tlejícími řasami. „To je odporné,“ zamumlal Billy. „Musím přiznat, že tentokrát s tebou souhlasím,“ řekl Machiavelli. „Ale už jsem viděl i horší místa. Připomíná mi to trochu. „Ani mi to neříkejte. Opravdu to nechci vědět,“ zabručel Billy.

O další krok dál zabředl až po kotník do smrdutého bahna, které vystříklo až na jeho džíny, kde zanechalo neodstranitelnou skvrnu. „Až bude po všem, budu muset spálit své boty, a mám je moc rád.“

„To se mi na tobě líbí, Billy,“ řekl Machiavelli. „Nikdy nezklameš svým nezaměnitelným optimismem. Předpokládáš, že to všechno přežijeme, a stěžuješ si na to, že si budeš muset koupit nové boty.“

„No, já nevím jak vy, ale já rozhodně nemám v plánu tady umřít.“ V temnotě se zableskly Billyho zuby. „My máme s Černým jestřábem za ta léta za sebou pár vážných malérů.“ Podíval se přes Italovo rameno a ještě hlasitěji pokračoval: „Říkal jsem „Já jsem tě slyšel, Billy,“ odpověděl tiše indián. „Vlastně si jsem jistý, že tě slyšeli všichni a všechno tady na ostrově.“

Billy zavrtěl hlavou. Ukázal palcem nahoru na strop. „Přes ten hluk tady? Pochybuji.“ Nad nimi se ozýval křik, vrčení, úpění a řev příšer, které se pomalu valily po skalách nad nimi. „Ale můžeme se na to dívat z té světlejší stránky. Alespoň víme, že jsou stále na ostrově.“

„Starosti bychom si měli dělat, když nastane ticho. Opravdové ticho,“ ozval se Černý jestřáb. „To by znamenalo, že jsou nám v patách, nebo hůř – že opustily ostrov.“

„To je úžasný příklad logického myšlení. Je to součástí stopařského umění indiánů?“ zeptal se Machiavelli.

Černý jestřáb zavrtěl hlavou. „Ne, jen zdravý rozum.“ Zastavil se a ukázal před sebe. „Tady.“

Ital pohnul rukou, aby se svítící létající koule vzdálila a osvítila tunel. Před nimi se ukázaly zdobené obdélníkové dveře. Na rozdíl od ostatních zdí, na kterých se podepsala vlhkost, mořské řasy, korýši a bahno, toto místo vypadalo čistě. Dokonce zde mohli vidět původní nepravidelné cihly, které tvořily podzemní chodbu.

„To je ta jeskyně, o které jsem vám vyprávěl,“ řekl Černý jestřáb. „Některé z nereidek jsem očividně trochu rozladil tím, jak skončil Nereus.“

Billy se zasmál a otevřel pusu, aby situaci okomentoval, ale Machiavelli ho chytil za paži, aby ho umlčel.

„Protože jsem neměl mnoho možností, kam se stáhnout,“ pokračoval Černý jestřáb, „uchýlil jsem se hlouběji do tunelu. Ty ženy mě pronásledovaly – a i bez nohou se plazily slušnou rychlostí. Přitahovaly se rukama a za nimi plácaly do bahna jejich rybí ocasy. Trochu připomínaly lososy, kteří táhnou proti proudu. Celou dobu syčely a vyly, dokud jsme nedorazili sem k ohybu. Pak se zastavily, jako by narazily do zdi.“ Černý jestřáb zvedl ruku a těžký vlhký vzduch v tunelu najednou provoněla ostrá a čistá vůně, připomínající hojivý rajský kořen. Na koncích indiánových prstů tančily zelené plamínky, které se shlukly do tvaru smaragdově zbarveného mruku. Zdi úzkého tunelu se pak rozsvítily mihotavým chvějícím se stříbrně zeleným světlem. „To už jsem někde viděl,“ řekl.

„Co je to?“ zašeptal Billy a podíval se na stěny. Černý jestřáb pravou rukou přejel dolů po zdi, kterou pokrýval třpytící se tenký povlak. Když na něj sáhl, táhl se mu v dlouhých jemných vláknech mezi prsty. „Pavučina,“ řekl. „Zdi pokrývá pavučina.“

„To by ale znamenalo spoustu pavouků,“ pronesl nervózně Billy.

Černý jestřáb mávl rukou a poslal zelený mrak hlouběji do tunelu, aby lépe viděli. „Vidíte ta potrhaná místa? Něco velkého tudy prošlo.“ Posunul se o krok a sklonil se k zemi.

Vytáhl z bláta kus dřeva. „Ale co mě opravdu zaujalo, je tohle,“ pokračoval, „objevil jsem to právě ve chvíli, kdy jsem uslyšel vaše hlasy.“ Černý jestřáb zvedl zhruba dva centimetry tlustý kus tvrdého černého dřeva, na jehož vrcholku čněl plochý listový hrot. Machiavelli s Billym se nahnuli blíž, aby se na zbraň podívali.

„Je to kopí,“ řekl Billy. „Je velice staré, nepoznávám ani jeho čepel. Rozhodně není indiánské. Nepochází z Ameriky.“

„Vypadá spíš jako africké – možná z kmene Zulu,“ hádal Machiavelli.

„Je jich tu víc. Za mnou jich leží celá řada,“ řekl

Černý jestřáb. Přejel rukou po kovové čepeli. Zelená aura z jeho prstů osvítila čtvercové znaky vyryté do kovu.

„Ale, ale,“ vydechl Machiavelli. „Copak to tu máme?“ Natáhl se dopředu a jeho prsty se rozsvítily jako baterky. Nízkou chodbu okamžitě zalil hadí odér.

„No to je síla, měl byste uvažovat o změně pachu,“ radil Billy.

„Mám ho rád,“ zamumlal zaujatý Ital téměř nepřítomně. Z jeho prstů zářilo špinavě šedé světlo. „Nemůžu si na něj stěžovat, vždy mi dobře posloužil.“ Jeho šedé oči získaly zelený nádech z aury Černého jestřába. Pak se v nich objevily odrazy čtvercových znaků. Ital vzhlédl k indiánovi. „Víš, co to je?“

„Něco podobného jsem už viděl,“ odpověděl. „Naše legendy jsou plné podobných zbraní. Jsou neskutečně staré a smrtící. Mohli je nosit jen ti nejmocnější šamanové.“ Pak ukázal na znaky na čepeli. „Ale tyhle jsem u žádného nepotkal. Vypadají spíš jako jihoamerické.“

Billy se podíval přes Italovo rameno na Černého jestřába. „Já jsem viděl podobné u Kukulkána. Jsou v kuchyni, nad ledničkou…“

„No ano, ty čtvercové obličejíčky jsou vyryté všude po stěně, která vypadá daleko starší než zbytek domu,“ potvrdil indián.

„To by dávalo smysl, že Kukulkán ta slova zná.“ Machiavelli se rozhlédl kolem. „Říkal jsi, že jich je tu víc?“

Černý jestřáb zvedl z blátivé hmoty další dvě kopí. Na jejich tělech byly vyryté další čtvercové symboly, z nichž jeden zčásti smyla mořská voda. Billy našel další dva kusy u stěny chodby. Na jednom z nich písmo téměř vymizelo a druhý byl značně poškrábaný.

„Všimli jste si, že je spodní třetina kovu tmavší a špinavější?“

Černý jestřáb obrátil jednu čepel a hodil ji do země spodní částí napřed. Bláto se dostalo až k vyznačenému místu.

„Muselo tu být minimálně dvanáct kopí,“ oznámil Machiavelli. „Někdo si dal práci, poskládal je do zvláštního tvaru a zapíchl do bahna.“ Máchl rukou a ve vzduchu opsal obrys sestavení. „Vzor obrazce mu poskytl nebývalou sílu a moc.“

„Cože?“ ptal se nechápavě Billy.

„Představ si to jako sofistikovanou ochranu proti zlodějům, něco jako alarm. Znaky na kovu zřejmě někdo nakreslil přírodní modří, okrovou barvou nebo jednoduše krví.“ Otočil hrot na světlo, aby se lépe podíval. „Ty znaky sice vypadají jako jihoamerické, ale jsou mnohem starší. Jsou to symboly mocného svazujícího kouzla, starodávná slova moci. Jsou napsaná jazykem tak starým, že z něj zbyla pouhá vzpomínka, dávno předtím než se Danu Talis vynořila z mořského dna. V legendách stojí, že archóni slova moci používali, aby chránili něco neskutečně cenného nebo aby uvěznili něco výjimečně nebezpečného.“ Billy se zašklebil. „A je vám jasné, o co šlo v našem případě, že?“

Machiavelli roztočil hrot v levé ruce. Kov zahučel a rozkmital se. Čtvercové symboly se matně rozsvítily. Aury všech tří nesmrtelných zablikaly. „Cítili jste to?“ zeptal se s údivem v hlase.

Billy s Černým jestřábem jen přikývli, jako by v napjaté atmosféře nebyli schopni jediného slova. Billy se poškrábal nad levým obočím, protože také ucítil náhlý tlak, kvůli kterému ho rozbolela hlava. Ital natáhl ruku a hrotem se dotkl pavučin, které se okamžitě rozpadly na prach. „Posbírejte všechny hroty, které najdete,“ vyhrkl Machiavelli. Pak se protáhl mezi oběma Američany a zmizel v temnotě.

„Hej, odkdy jsme vašimi nosiči?“ zavolal za ním Billy. Podíval se na Černého jestřába a dodal: „Co si osobě myslí, tihle evropští nesmrtelní?“

Machiavelli se ozval z tmavého tunelu. „Já bych je sebral sám, Billy, ale pak bys musel prozkoumat tuto zajímavou jeskyni.“

„Už jsem o ní chtěl mluvit,“ poznamenal indián, než Billy stačil odpovědět. „Zahlédl jsem ji už předtím.“

„Ale nevešel jsi dovnitř?“ zeptal se Ital.

„Ne, copak jsem hlupák?“

Světelná koule tancovala nad Machiavelliho prsty a odhalovala temný otvor. Vchod rozhodně nebyl přírodního původu. Jeho pravidelný obdélníkový tvar naznačoval, že ho někdo do tvrdé skály vytesal. Machiavelli mávl rukou a světelná koule vystoupala k překladu, kde se objevily další nepříliš výrazné znaky, které se mihotaly ve slabé záři. Machiavelli se podíval na horní řadu. „Hádám, že rám dveří je celý posetý symboly moci. Některé zakrylo bláto nebo smyla voda. A není to tak dlouho,“ dodal a ukázal na schnoucí cákance na zdi. „Kukulkánovi to muselo dát pořádnou práci, zavřít v jeskyni to, co tu bylo. Nepochybně to bylo vězení.“ Machiavelli znovu zmizel uvnitř a jeskyni ozářilo mdlé chladné světlo.

„A nezapomeň, Billy…“ Ozvěna k nim donesla jeho slova. „Nepřítel mého nepřítele

„No jo. Chtělo by to nějakou novou hlášku,“ zamumlal Billy.

Machiavelli se za chvíli znovu objevil ve dveřích. Za zády se mu odráželo světlo, které zepředu doplňovala zelená záře z indiánovy koule. V chabém osvětlení vypadala jeho tvář bledě a nezdravě, ale jeho šedé oči zářily vzrušením. „Nic tu není.“

„To je dobrá zpráva,“ řekl Billy. Podíval se na Černého jestřába a ujistil se: „Nebo není?“

Indián se usmál. „Myslím, že náš přítel z Evropy má nějaký plán.“

„Seberte hroty,“ začal Machiavelli. „Už vím, co tu bylo… a také vím proč. A také jsem zřejmě přišel na to, jak porazit armádu příšer. Musíme se dostat nahoru.“

Vtom se celý ostrov otřásl.

Země se pohnula a tunelem začala šplouchat voda, která stříkala vysoko nahoru. Prach a špína ze stropu tekla dolů v podobě blátivého deště. Stěny praskaly a jedna nevydržela nápor a začala se pod tlakem bortit. Do tunelu se hrnula voda zvenku a její hladina rychle stoupala až ke kolenům.

„Co to bylo? To snad nedokáže žádná příšera,“ podotkl Machiavelli.

„To nebyla příšera!“ vykřikl Billy. Chytil Itala za paži, Černý jestřáb ho chytil za druhou a pak ho táhli tunelem pryč.

„To je horší než příšera,“ zařval indián.

„Co je to tedy?“

„Zemětřesení,“ překřikovali společně hluk Billy s Černým jestřábem a za nimi se hroutila chodba tunelu.

KAPITOLA 28

Most Golden Gate se zakymácel.

„Zemětřesení,“ oznámil Prométheus. „Zajímalo by mě, jestli je to znamení, že se Ruaumoko nakonec přidal na stranu temna.“

„To asi ne, obávám se, že náš ohnivý přítel je uvězněný v daleké říši,“ vysvětlil Niten s ostýchavým výrazem. „Měl menší nedorozumění s Aife a nedopadlo to pro něj nejlépe.“

Druhý otřes projel celým mostem, který zaskřípal a zaúpěl.

Chladný mořský vzduch prostoupila hořkosladká vůně anýzu a během jediného kroku se Prométheus proměnil v bojovníka v rudé zbroji. Na zádech měl připevněný široký meč, v jedné ruce válečné kladivo a v druhé sekera.

Niten zůstával stále v černém obleku, ale nyní měl i on na zádech své dva meče – katanu a wakizaši.

Na mostě zůstala prázdná auta, která lidé opustili, když mlha zhoustla natolik, že nebylo možné pokračovat v jízdě.

Obrysy aut vystupovaly z mlhy a připomínaly spící zvířata. Prométheus s Nitenem raději zkontrolovali každé z nich, když je míjeli, jestli jsou opravdu prázdná. Jeden vůz měl dokonce stále zapnutá světla, jejichž záře se odrážela od neproniknutelné mlhy jako od zdi.

„Dva proti třiceti dvěma,“ počítal Niten. „To je dobrý poměr.“

„Nikdy jsem se s dračími bojovníky nebil,“ přiznal Prométheus. „Znám je jen z vyprávění – a prý jsou opravdu strašliví.“

„Nemáme o nic horší reputaci než oni,“ uklidnil ho Niten.

„No, alespoň ty ano,“ poznamenala starobylá bytost. „Já jsem nikdy nebyl tak dobrý válečník. A po pádu Danu Talis jsem bral zbraň do ruky jen velmi zřídka.“

„Umění boje je něco, co se nedá zapomenout,“ povzbudil ho znovu Niten, i když tentokrát tónem, který prozradil náznak smutku. „Poprvé jsem bojoval, když mi bylo třináct, a od té doby jsem v podstatě nepřestal.“

„Ale nejsi přece jen mistr meče,“ namítl Prométheus. „Stal ses uznávaným umělcem, sochařem a spisovatelem.“

„Každý umí více věcí, to není nic výjimečného,‘“ odpověděl Niten. Jeho ramena poklesla a v ruce se mu objevil krátký meč, na kterém se leskly kapičky vody. „Ale vždycky jsem byl především bojovník.“ Zapíchl meč do mlhy a rozvířil ji jako vodu v šálku.

„Mlha stále houstne,“ podotkl Prométheus.

„To je dobře, využijeme to v náš prospěch.“

„Ale neuvidíme je,“ namítla starobylá bytost.

„Ani oni nás,“ připomněl mu Niten. „My máme výhodu, protože víme přesně, kdo proti nám stojí. Oni ani netuší, čemu budou čelit. Ani kolik nás je.“

„To je dobrý postřeh.“

„Můžu něco navrhnout?“ zeptal se téměř stydlivě nesmrtelný Japonec. „No samozřejmě. Ty jsi tady mistr strategie. Ty jsi expert.“

„Schovej brnění.“ Prométheus zamrkal nechápavě svýma zelenýma očima. Niten se nadechl. „Když cítím tvou auru já, pak i oni. Na víc z tebe vyzařuje matné červené světlo, takový opar. I v mlze budeš snadný cíl.“

„Můžu si aspoň nechat zbraně?“ zeptal se Prométheus. „Jeden meč bude stačit.“

„Ale ty máš dva,“ připomněla mu starobylá bytost. „Já jsem hbitý a mrštný,“ vysvětloval Niten. „Ty jsi silný.

Nech si ten velký dvousečný.“ Prométheus přikývl a jeho zbroj se okamžitě rozplynula.

Zůstal stát jen v košili a džínách, s širokým mečem v ruce. „Kterou stranu mostu chceš?“ zeptal se Niten. „Vezmu si tu pravou,“ odpověděl Prométheus. „Myslel jsem si to,“ kývl Niten a přesunul se doleva. „Ne smíme pustit Sparty do města, je to jasné?“

„Jasné, ale pamatuj, že je nemusíme všechny zabít, stačí, když je zdržíme do úsvitu,“ připomněl Prométheus. „Energie, která je pohání, se pak vytratí. Obávám se ale, že nás jeden nebo dva zaměstná natolik, že zbytek jednoduše proklouzne kolem. Nemůžeme bojovat se všemi najednou.“

Niten přikývl. „Potřebujeme zátaras…“ začal. Starobylá bytost a nesmrtelný Japonec se současně zahleděli na matné obrysy opuštěných aut kolem. „Tak jak velkou máš sílu?“ zeptal se Niten.

„Velkou. Myslíš také na zátaras z aut?“

Mlha proměnila Nitenovy tmavé vlasy ve stříbrný čepec. Zvedl ale dva prsty ve tvaru V. „Mohli bychom vytvořit něco jako trychtýř. To uzavře dračí bojovníky na jednom konci a propustí naším směrem jen pár, tím by přišli o početní výhodu. Budeme pak bojovat v jednu chvíli jen s jedním nebo dvěma…“ Jeho hlas pomalu slábnul. „Nebo také ne. Hádám, že by mohli tu bariéra přelézt.“

Starobylá bytost se burácivě zasmála. „Už jsi někdy viděl dračího bojovníka?“ Niten zavrtěl hlavou.

„Vyrostli z dračích zubů. Víš, jak vypadá krokodýl? Ale určitě víš,“ řekl Prométheus, který si sám odpověděl na otázku. „Spartové mají dost podobnou DNA jako plazi. Jsou asi tak velcí jako ty, ale mají hodně krátké nohy, dlouhá těla a úzké hlavy. Umějí běžet po všech čtyřech a jsou velice rychlí. Ale rozhodně nejsou žádní horolezci.“ Zamžoural do mlhy. „Když otočím auta spodkem na jejich stranu, bude to pro ně ještě těžší.“ Neúspěšně se snažil v mlze něco vyčíst. „Nejsem si ale jistý, kolik aut budu potřebovat ani jestli jich je na mostě dost. Navíc mi to bude chvilku trvat, než je posbírám.“

„Tak já zatím zaměstnám naše krokodýlí přátele,“ zableskly se Nitenovy bílé zuby v mlze. „Zkusím ti jich pár nechat.“ Odstoupil od Prométhea a zmizel. „Buď opatrný,“ zavolal za ním Prométheus.

Z temné mlhy se ozval zpátky hlas: „Pro tohle jsem se narodil. Co se tak nejhoršího může stát?“

„Spartové tě můžou zabít a sežrat.“

„To mě nevyděsí.“

„Ale mělo by,“ varoval ho Prométheus. „Nečekají vždycky, až oběť umře, můžou se do tebe pustit i zaživa.“

KAPITOLA 29

Najednou zdánlivý klid a ticho přerušilo podivné psí štěkání – zvuk, který téměř připomínal kašel.

„Psi?“ zeptala se Perenella.

„To nejsou psi, ale tuleni,“ upřesnil Nicolas.

Vtom nad jejich hlavami začalo kroužit hejno racků jako duchové, kteří skřehotali z mlhy.

„Něco se děje. Rackové v noci přece nekřičí,“ přemýšlel nahlas Nicolas. Zavřel oči, zaklonil hlavu a zhluboka oddychoval. „Divné, necítím nic nového.“ Další zvuk určil také jako štěkot, tentokrát opravdu psí. Ale mlha ho tlumila a deformovala téměř do neznámých rozměrů.

„Ale ne!“ Nicolas najednou vymrštil ruku a chytil Perenellu za paži. V tu chvíli se začalo molo hýbat a otřásat. Kovová sedátka, na kterých seděli, se chvěla a rachotila o kameny.

„Co to bylo?“ zeptala se Perenella, když se všechno uklidnilo a utichlo. „Nějaká starobylá bytost nebo archón?“

„Zemětřesení,“ oznámil Nicolas napjatě. „Možná tak čtyři stupně Richterovy stupnice. A epicentrum je blízko. Velice blízko.“

„Co myslíš, že ho způsobilo?“ zeptala se Perenella. „Jestli mají bytosti z temnot takovou moc, budeme mít problémy. Mohly by pak zničit město bez pomoci jediné příšery z ostrova.“ Zamračila se. „Proč by ale čekaly tak dlouho a nepoužily to už dřív?“

Alchymista zavrtěl hlavou. „Pravděpodobně jde o přírodní jev,“ řekl. „Vzpomínáš si, co se stalo na Etně, když jste tam s Machiavellim bojovali? Myslím, že i tady zemětřesení vyvolalo velké nahromadění čisté energie ve městě.“ Promnul ruce o sebe a zelené jiskřičky vyletěly do vzduchu. „Podívej, vzduch je prosycen mocnými aurami. Víme, že je tu poblíž Bastet. Také Kukulkán. Prométheus a Niten jsou na cestě k dračím bojovníkům, i když si nejsem jistý, zda Spartové mají auru. Nicméně Mars, Odin, Billy, Machiavelli a možná i Černý jestřáb jsou ještě na ostrově.“ Přejížděl rukou po krátce střižených vlasech na hlavě, jak usilovně přemýšlel. Statická elektřina mu praskala pod prsty a vytvářela malý ohňostroj, který mu dopadal na ramena. „Je to další důvod, proč se starobylé bytosti nikdy nescházely na jednom místě, alespoň v moderní historii.“

Perenella si olízla rty a přikývla. „Také cítím ve vzduchu mocnou sílu.“

Desetivteřinový otřes projel ulicemi. „Následná vlna otřesů,“ vydechl Nicolas. „Řekl bych, že naposled se tolik silných aur objevilo pospolu na tak malém místě jedině na Danu Talis.“

„Jestli dorazí ještě někdo, i kdyby to byl náš spojenec, pak s další aurou všechna ta síla způsobí daleko silnější otřesy. Musíme co nejrychleji na ostrov, abychom to všechno skončili.“ Chytila manželovu ruku a odtáhla ho směrem k vodě. „Jakmile začneme používat svou auru,“ připomněla, „odhalíme naši polohu všem, co jsou kolem. A také začneme stárnout. Kdyby nás něco zdrželo na cestě přes záliv, riskujeme, že zemřeme, ještě než dosáhneme břehu.“

Perenella s Nicolasem minuli sanfranciské akvárium s místními živočichy. Slyšeli zleva, jak voda šplouchá o dřevěné pilíře. Oba věděli, že tu musí být ukotvená řada lodí, ukrytá v mlze. Ozývaly se nárazy jejich dřevěných a laminátových trupů a skřípění laku i kovu. Přímo před nimi se objevil vysoký stěžeň a najednou oba doběhli až na konec mola. Mlha se linula z vody jako pára z hrnce.

„Pamatuješ si, jak na to?“ zeptal se Nicolas s opatrným úsměvem.

„Samozřejmě že ano,“ usmála se Perenella. „Je to jednoduchá přeměna. Kdysi jsme tím bavili…“ Ale slova jako by jí zamrzla na rtech.

„Bavili jsme tím děti,“ dokončil Nicolas. Objal svou ženu kolem ramen a přitiskl ji k sobě. Její mokré vlasy ho studily na tváři. „Věřili jsme, že děláme správnou věc,“ namítl rychle. „A nikdy nepřipustím, že bychom se mýlili.“

„Chránili jsme knihu,“ zamumlala. Celá staletí Nicolas a Perenella hledali dvojčata z legendy. Když našli dvojici se stříbrnou a zlatou aurou, pokusili se probudit jejich schopnosti, ale těch pár, co přežili, už nikdy nebyli úplně příčetní. Dokud nepřišli Sofie a Josh.

„Tolik ztracených životů,“ zašeptala.

„A tolik zachráněných,“ rychle dodal Nicolas. „Chránili jsme knihu před Johnem Dee, dokážeš si představit, co by se stalo, kdyby ji našel? A nakonec jsme přece našli ta pravá dvojčata a nechali úspěšně probudit jejich síly. Vždycky jsme se snažili o správnou věc, o tom jsem přesvědčený.“

„Myslím, že doktor Dee o sobě tvrdí totéž, aby ospravedlnil své činy,“ dodala hořce Perenella.

„Peny.“ Nicolas se podíval hluboko do zelených očí své ženy. „Naše cesta nás dovedla až sem, na toto místo, v této době, kde můžeme ještě něco změnit. Společně dokážeme ochránit město a zabránit starobylým bytostem z temnot, aby zničily tento svět.“ Vědma přikývla a poodstoupila od manžela. Stála na úplném konci mola. Natáhla levou ruku s dlaní nahoru a propletla prsty. Vytvořila malý polštářek ze své bílé aury, který se jí vznášel na rukou. Vyrostly na něm bublinky, které praskaly, a pak kapalina přetekla z její dlaně dolů v dlouhých táhlých pruzích a dotkla se mořské hladiny. Nicolas se nahnul, a než chytil manželku za ruku, jeho vlastní aura vytvořila zelenou rukavici kolem jeho prstů. Vzduchem zavoněla ostrá vůně máty, která se smísila s vůní moře. Aury alchymisty a vědmy se protnuly, bílá a zelená, a vznikla lepkavá táhnoucí se smaragdová hmota, která skapávala z jejich spojených rukou, a kde se dotkla vlhké mlhy, tam vytvořila zelené kousky ledu, jež padaly do vln pod nimi.

„Přeměna,“ řekl Nicolas. „Jeden z nejjednodušších principů celé alchymie.“

„Jednoduchý možná pro tebe,“ usmála se Perenella. „Je to moje specialita,“ souhlasil. „Jediné, co to chce, je změnit skupenství vody v pevné.“

Kde se aury Flamelových dotkly vody, vznikl kruh ledu. Praskal, syčel a zase praskal, vlny tuhly v pohybu a rozbíjely se o bok mola.

Nicolas pomohl Perenelle sestoupit na zmrzlý kus moře. Led zapraskal, ale držel. Pak vědma vyskočila a zas dopadla, aby vyzkoušela jeho pevnost.

„Nedělej to, prosím,“ zašeptal Nicolas.

„Pojď, nastup,“ zvolala. „Voda je už zmrzlá dost.“

„Ano, ale musíme pospíchat,“ namítl alchymista a pomalu slézal z mola. „Nezůstane tak pevná dlouho. Mořská sůl se na ledu podepíše.“ Když dopadl na ledový kruh, zakymácel se a jedna strana se potopila. Perenella kru pohotově vyvážila.

Dvojice pak stála pospolu, vedle sebe na zmrzlé kře uprostřed mořské plochy. Všude kolem nich šplouchaly vlny. Alchymista si promnul ruce, jako by měl mezi nimi míček, a vůně máty vše ostatní přebila. Vymrštil ruku dopředu a vyhodil pruh své zelené aury. Aura spadla do vody a okamžitě ztvrdla do úzkého ledového mostu. Alchymista s vědmou ruku v ruce vstoupili na můstek. Když došli na konec, natáhla ruku Perenella a vyhodila pruh své bílé aury, který vypadal jako dým ještě dál než její muž. Když se dotkl vody, opět zamrzl.

Dvojice v tichosti podobně postupovala dál. Kousek za kouskem po ledovém mostě. Za nimi mořská voda likvidovala staré části ledové cesty. Byli tak nízko nad hladinou, že přes hustou mlhu viděli sotva na krok a neměli ani tušení, jak daleko ještě musí jít, aby se dostali ke břehu. Věděli jen, že už jsou v zálivu, jelikož vlny dosahovaly větší výšky, a tak museli zdolávat větší kopce. Moře kolem bylo stále agresivnější a ledová cesta vždy vydržela jen pár vteřin. Měli sotva čas, aby se dostali k další části ledového mostu.

Perenella najednou sevřela manželovu ruku. Nicolas nevydal ani hlásku, ale přikývl.

Nalevo se něco znovu ponořilo do vody. Pak následovalo druhé a třetí cáknutí. Pak se jakoby z telefonního sluchátka ozval tlumený zvuk, který připomínal zoo v okamžiku, kdy se krmí zvířata. Oba si uvědomili, že už jsou blízko ostrovu.

Nicolas hodil dopředu další pruh aury. Právě se na něj chystali vejít, když se z mlhy vynořila příšera.

Pak druhá a třetí.

Nereidky.

Zvedaly se z vln v záplavě hustých rozevlátých zelených vlasů, v ústech s malými ostrými zuby, které se blýskaly. Sbíhaly se ke dvěma postavám na tajícím kusu ledu uprostřed sanfranciského zálivu jako švábi na pivo.

KAPITOLA 30

Z moře povstala obrovská nymfa.

Na rozdíl od svých družek neměla vlasy, přes tvář se jí táhla dlouhá bílá jizva z dávných dob a hluboké škrábance, díky kterým jí jedno oko zastřel bílý závoj. Otevřela tlamu a vydala bublavý výkřik, zvedla se na ocas a zamířila ostrým trojzubcem přímo na vědmu.

Perenella ustoupila dozadu a uklouzla. Spadla na ledovou plochu, která se okamžitě rozpůlila vedví.

Nicolas vzápětí hodil plnou dlaň aurické hmoty do tváře mořské nymfy. Voda jí kolem hlavy zmrzla a zamrzala dál kolem jejího těla až k ocasu, až ji celou proměnila v obří ledovou kru. Alchymista vytrhl trojzubec z rukou příšery chvíli předtím, než ji pohltil led, a stáhl ji do hlubin moře. Bodnul trojzubcem po nymfě, která se pokoušela vylézt na jeho kru.

Okamžitě se s mohutným cáknutím stáhla zpět do vody.

Perenella, stále na zádech, zasáhla nohou třetí stvoření, které se ji pokoušelo stáhnout pod hladinu. Vrhla mu do očí ledové krystalky, ale nymfa s pomocí dlouhých drápů, které zabodávala do ledu, stále vylézala z moře.

Pak ji ale Nicolas zasáhl svou aurou. Nymfa okamžitě zmrzla, ale její tíha znovu rozdělila ledovou kru vedví. Perenella zůstala na malém, rychle tajícím čtverečku ledu.

Voda kolem nich se začala hemžit mořskými nymfami.

Nicolas sevřel skaraba u krku a půjčil si z něj trochu rezervní síly. Roztaženými prsty z něj prýštila vlákna zelené aury do moře. Na vodě se okamžitě vytvořil smaragdově zbarvený ledový koberec, pod kterým zůstaly nymfy uvězněné. Bušily zespodu do ledu, ale neúspěšně.

Perenella vyskočila na Nicolasův vor v poslední chvíli, než se její ledová kra rozpustila ve vodě.

Přistála na ledové ploše a klouzala stále dál, dokud Nicolas nenatáhl trojzubec, za který se zachytila a téměř manžela složila k zemi.

Ledový koberec se otřásl a nymfy je opět obklíčily. Voda se zelenala jejich vlasy a mohutnými rybími ocasy.

Vědma ukázala doleva. „Ostrov je tímhle směrem.“ Vzala si od alchymisty trojzubec a otočila jeho ostrou vidlici proti nymfám, které se snažily dostat na led. Nymfa zaúpěla, když kamenné ostří vytrhlo pramen jejích zelených vlasů, pak ji vědma zasáhla do zad a stvoření skončilo znovu ve vlnách. Perenella pak zaútočila na druhou. Nymfa se pokusila přetočit, aby se dostala z dosahu trojzubce, ale vědma ji mrštně zasáhla úderem přes hlavu. Perenella pak znovu roztočila trojzubec. Zasvištěl mocnou silou a zanechal po sobě ve vzduchu pach rybiny. Pak si najednou Perenella vzpomněla, kde ho viděla. Bylo to v tunelu pod Alcatrazem, v rukách mořského starce Nerea.

„To je trojzubec mořského starce,“ zvolala na Nicolase. „Zajímalo by mě, jak o něj přišel.“

„Určitě ne dobrovolně, to se vsadím,“ zahuhlal Nicolas. Prsty stále držel skaraba na krku. Soustředil se na vytvoření dalšího kusu ledové cesty, ale síly ho rychle opouštěly. Led pod nimi slábl a praskal, už když po něm šli. „Tohle nevydržím už moc dlouho.“

„Už jsme skoro tam,“ zvolala Perenella přes křik mořských nymf okolo. I když se snažila ušetřit alespoň zbytek své aury, věděla, že pokud mají přežít, pak jim moc možností nezbývá. Vzpomněla si na malé kouzlo, které se naučila od Saint-Germaina, něco hodně působivého, co nepotřebuje moc aury. Hustá tekutina se začala linout z jejích dlaní a vsakovala se do šedého kamenného trojzubce, který zčervenal a pak ztmavl do černomodré. Vědma zapíchla zbraň do vln moře a barva se přelila do vody jako olej. Zatřepala trojzubcem a zamíchala barvu do moře. Zašeptala.

Hladina se rozsvítila modrými a rudými plameny, které tancovaly po vodě a vrhaly zvláštní barevné stíny na řasami pokryté útesy. Přímo nad skalisky se tyčila nízká zrezivělá zeď s plechovým plotem. Nad plotem obrostlá stromy a píchavými kaktusy čněla obrovská oprýskaná dřevěná tabule s nápisem:

VAROVÁNÍ

OSOBY, KTERÉ POMOHOU VĚZŇŮM K ÚTĚKU NEBO JE UKRYJÍ,

BUDOU TRESTNĚ STÍHÁNY A UVĚZNĚNY.

Nicolas z posledních sil vhodil na kameny zbytky své aury a sledoval, jak mrznou v nepravidelné schody. Pak podal ruku Perenelle a pomohl jí na kluzké kameny. Trojzubec lehce pronikl plotem a dvojice se po všech čtyřech vydrápala nahoru na mokrou úzkou cestičku pod cedulí. Oba se sesunuli na zem zády k sobě a zadívali se na oprýskaný nápis.

„Vítej na Alcatrazu,“ řekl alchymista. Vyčerpaní a roztřesení se pomalu postavili na nohy, aby si sedli nedaleko na dřevěnou lavičku. Na stejné lavičce před lety sedávali turisté, kteří zde měli krásný výhled na most i záliv. Chvíli odpočívali a snažili se popadnout dech, ale pak se Nicolas otočil a podíval na svou ženu.

V mlze vypadala její tvář jako nadpozemská, ještě krásnější než obvykle. „Právě jsem si něco uvědomil,“ řekl ve středověké francouzštině.

Perenella kývla. „Já vím.“

„Živí se odsud nedostaneme, že?“

„Máš pravdu, nedostaneme.“

KAPITOLA 31

Hekaté, bohyně tří tváří, seděla v trůnním sále velkého stromu světa.

Sál překvapivě nebyl velký, spíš vypadal jako kruhová hala vyhloubená do kmene Yggdrasilu. Komnata se skvěla čistotou, všechno se lesklo jako alabastr a úchvatnou dominantu tvořila zkroucená větev důmyslně propletená v dřevěný zdobený trůn. Stěny místnosti byly prázdné a jediný předmět, který upoutával pozornost, stál napravo od trůnu. Byla jím ohromná bílá svíce velikosti dospělého člověka. Teplý žlutý plamen chránila velká křišťálová koule, nahoře otevřená, aby ke stropu mohl stoupat dokonalý, téměř neviditelný kouř.

Prométheus stál nalevo od trůnu s rukama založenýma na mohutné hrudi. Scathach se postavila ke dveřím zády ke stěně. Palamédes napodobil její pozici na druhé straně dveří. Shakespeare si vybral místo u okna, kde celý zaražený nevycházel z údivu nad vnitřní části stromu. Rychle si zapisoval poznámky na kus žlutého papíru okousanou letitou tužkou. Před starobylou bohyní stáli ruku v ruce Saint-Germain s Johankou.

Hekaté byla každou minutou starší a starší.

Její proměna byla jedinečná jako každá jiná. Ráno se budila jako mladá dívka, která pomalu dozrávala v dospělou ženu, aby se z ní během odpoledne stala stařenka, jež večer uléhala na stejné lože. Její postel tvořily úzké dlouhé vydlabané kořeny mocného stromu, ze kterých ráno vstávala opět mladá bohyně. Bohužel mladá dívka ráno neměla ani tušení o vědomostech a zkušenostech dospělé ženy z předchozího dne a stařenka si většinou už večer nevzpomněla na všechno, co se během dne událo. Jen zralá žena, která vládla tělu v odpoledním čase, kdy slunce viselo vysoko na obloze, měla plné vědomí o svých druhých já. Hekaté byla nerozlučně spjatá se stromem světa, jehož původ se ztrácel v mlhavé historii. Mnozí věřili, že sám strom je živoucí bytost, která je starší než zdejší svět.

„Mám jen pár chvil a je toho hodně, co nesmí být prozrazeno,“ řekla bělovlasá žena na trůně. „Rychle stárnu a za pár minut už možná nebudu vědět, kdo jste.“ V její tmavé tváři se zableskly v úsměvu bílé zuby, ale nikdo jiný se nezasmál. Věděli, že bohyně nevtipkuje.

„Všechno se blíží k rozuzlení,“ řekla rychle a dívala se po tvářích svých hostů. „Neznám většinu z vás, i když váš příchod Abrahám předpověděl, a to mi stačí. Mág mi prozradil, že se zde objeví lidé z časů, které teprve přijdou, aby bojovali po našem boku za záchranu mého světa a jejich budoucnosti.“ Po jejích šatech se vlnily průhledné barvy duhy. „Žijeme v nebezpečných časech. Bylo mi řečeno, i když tomu úplně nerozumím, že v této časové rovině existuje možnost změnit všechno, i budoucnost. Je to pozoruhodné, strašlivé i podezřelé, ale žijeme ve zvláštní době, plné neuvěřitelných věcí. Vypadá to, že ostatní se snaží budoucnost přetvořit k obrazu svému. Abrahám a Chronos mě ujistili, že pokud ostatní uspějí, pak celé miliony životů budou zmařeny.“ Zavrtěla hlavou a pokračovala: „To nedovolím.“

„Takže se připravujete na válku,“ vložila se do toho Scathach. „Viděli jsme jednotky, které se šikovaly nahoře.“

„To není válka, ale záchranná mise. I když se obávám, že neskončí dobře.“ Stárnoucí žena se otočila k Prométheovi. „Je všechno připraveno?“

„Ano, má paní,“ přikývla starobylá bytost. „Čekáme na váš rozkaz.“

Na Hekatině tváři se objevily první vrásky, vypadaly na její černé kůži téměř nenápadně, ale na vysokém čele byly stále patrnější. Když se zamračila, vrásky ještě více vystoupily. „Víte, co je největší dar, který může rodič dát dítěti?“ zeptala se a podívala se po komnatě.

Nikdo neodpověděl.

„Nezávislost. Dovolit mu, aby se vydalo do světa dělat svá vlastní rozhodnutí i chyby. Jednoduše mu dát možnost, aby se postavilo na vlastní nohy. My starobylé bytosti jsme zdědily ráj na zemi po předcích. Nezacházely jsme s ním dobře a každému, kdo má oči, musí být jasné, že tento svět je odsouzen k zániku, pokud se nezmění. A my se nezměníme – není tu vůle pro změnu. Víte, jakou největší chybu může rodič udělat?“ zeptala se znovu.

Nikdo opět nepohnul ani brvou.

Starobylá bohyně se opět rozhlédla, jako by čekala, že se někdo ozve. „Nikdo z vás nemá děti?“‚ následovala vzápětí další otázka.

William Shakespeare odstoupil od okna. „Já jsem měl. Dvě dívky a chlapce,“ řekl pyšně.

„Ty jsi ten vypravěč, básník?“

Shakespeare přikývl. „Býval jsem. Ale to už je dávno.“

„Řekni mi tedy, básníku, co je největší chyba, kterou rodič může udělat?“ zopakovala.

„Věřit, že tvé děti budou jako ty sám.“

Hekaté přikývla. „Svět se mění. Patří druhé generaci.“ Natáhla ruku a položila ji na Prométheovu ruku. „Patří lidem. Ale starobylé bytosti vedené Isis a Osirisem nebo těmi, kteří následují Bastet, si nedovedou ani představit svět, kterému nevládnou oni sami. Proto udělají vše, aby zůstaly u moci. I za cenu, že nás zničí. Zničí nás všechny – starobylé bytosti i lidi. A to já nedovolím.“ Nyní žena stárla tak rychle, že se měnila přímo před očima. „Dnes, když jsem dospěla do této podoby, jsem se dozvěděla, že Bastet a Anubis zradili Atena. Konec musí být blízko. Přišel čas.“

Stromem se rozeběhly vibrace a lehké bzučení, které se neslo nahoru dutým kmenem. Plamen svíčky se zmateně roztančil. Prométheus se okamžitě nahnul ke svíčce, zvedl skleněné stínítko a udusil plamen mezi palcem a ukazováčkem.

Hekaté sklonila hlavu a zvedla pravou ruku. „Poslouchejte,“ zašeptala.

„Wille, co se tam venku děje?“ zavolal Palamédes.

„Zhasínají světla,“ zašeptal básník, který udiveně hleděl do dutého kmene stromu. „A listy padají jako sníh.“

Jedno za druhým světla stromu života zhasínala a hlasy utichaly.

Zřetelně bylo slyšet jen praskání a vzdychání Yggdrasilu.

„Má bolesti,“ zašeptala Hekaté.

Stromem projela vlna otřesu.

„Zemětřesení,“ zašeptala Scathach, která cítila otřesy až do morku kostí.

„Otřesy přicházejí stále častěji a v pravidelných intervalech posledních pár dní,“ vysvětlil Prométheus. Nevypadal, že by měl v plánu znovu svíci zapálit. „Ale také se v posledních dnech vrátila ze svých říší řada starobylých bytostí – i těch prapůvodních – a shromažďují se na Zemi. Je to už strašně dávno, co se na jednom místě sešlo tolik síly.‘“‚

„To nemůže být náhoda,“ řekl Saint-Germain.

„Starobylé bytosti nežijí spolu ve městě?“ zeptala se Johanka.

„Nežijí. Jsme…“ Hekaté se zarazila a pohlédla na Prométhea. „Jsme od přírody samotáři. Zvláště ti, které již zachvátila proměna a radikálně se na nich podepsala.“

Prométheus se nahnul dopředu. „Dnes večer zasedá vládnoucí rada. A nyní, když se Bastet zbavila Atena a pomohla ho sesadit z trůnu, kdo ví, na jakou stranu se rada přikloní. Bastet bude chtít, aby byl za pána Danu Talis prohlášen Anubis. To on stvořil a ovládá anuby. O ty opře svůj nárok.“

„Odsoudí Atena ke smrti v nitru sopky,“ řekla Hekaté a její hlas začínal skřehotat a chraptět. Její obličej teď lemovaly samé vrásky a dech ji chvílemi zrazoval. „A to také nedovolím,“ vydechla.

„Máme tedy Atenovi pomoci?“ zeptal se Prométheus. „Zachránit ho?“

Stařenka se na něj podívala a zamračila se. „Koho?“

„Atena,“ zopakoval trpělivě, „právoplatného vládce Danu Talis. Jen vy to můžete nařídit.“ Z jeho hlasu se dralo na povrch zděšení, ačkoliv se to snažil dobře maskovat. „A jestli nevydáte rozkaz nyní, pak, až dosáhnete zítra odpoledne své druhé podoby, bude již pozdě.“

„Obávám se, že pro Danu Talis už je pozdě,“ zašeptala stařena. „Jděte, Prométhee, jděte a přiveďte Atena domů.“

„A když tím vyvoláme válku?“

„Pak ať se tak stane.“

KAPITOLA 32

Virginie Darová stála na velikém čtvercovém tržišti přímo před úžasně ošklivou pyramidovitou budovou, kterou chránily vysoké zdi. Hádala, že jsou to buď kasárny, nebo věznice. Věznice, usoudila podle počtu ozbrojených strážců se šakalími hlavami, kteří stáli čelem ke vchodu. Obrovské strmé zdi lemovala stráž po celé délce a ještě víc červenookých stvoření chránilo pevnou kamennou bránu. Budova za zdmi měla plochou střechu jako pyramidy, které Virginie viděla v Jižní Americe. Úzké, prudce stoupající schody vedly až na vrchol. Všimla si, že horní část schodů je pokryta tmavými skvrnami a s odporem si olízla rty.

Nesmrtelná Američanka najednou cítila, jak ji přeběhl mráz po zádech. Instinkt, který jí pomohl přežít staletí nebezpečí, se znovu ozval a varoval ji, že se něco chystá. Přitiskla ruku na bílé šaty, aby se ujistila, že flétna je v pořádku na svém místě v pouzdře, které se třelo o její holou kůži. Ze dřeva vystřelila jiskra, která pronikla přes oblečení až do jejího prstu.

Virginie na nic nečekala a zamířila doprostřed náměstí, pryč ode zdí a soch, do davu, kde se na chvíli přikrčila. Obě ruce položila na zem a zemí projel otřes dost silný, aby zasáhl celé město.

Zemětřesení bylo tak silné, že zvedlo do vzduchu prach a písek. Dav kolem ženy zakvílel a zvuk v sobě nesl pocity úzkosti a naprostého zděšení. Reakce lidí Virginii překvapila. Nebylo to silné zemětřesení – možná o síle čtyř stupňů Richterovy stupnice – a jedinou škodu mohlo způsobit rozsypáním některých pečlivě poskládaných hromad ovoce a zeleniny na pultech tržiště. Rozhlédla se kolem a zjistila, že všichni se obrátili k velké sopce, která na ostrově vše převyšovala. K nebi stoupal šedobílý kouř a za chvíli sopka vychrlila ještě sloupec černého dýmu.

Následoval další otřes a šedočerný kouř nad sopkou ještě zesílil. Nad jícnem sopky se utvořil temný mrak, který se rychle rozplynul.

Všechno ztichlo a Virginie zaslechla vysoký, téměř hysterický smích. Pak se najednou všechno vrátilo k normálu. Dav se pohnul směrem k vězeňským vratům a někdo začal vykřikovat:

„Aten… Aten… Aten..

Zvědavá Virginie proplula davem ke straně a kroužila po okraji stále rostoucího shluku lidí. Tohle byli obyčejní lidé Danu Talis – nepříliš velcí, s tmavou pletí a krátkými vlasy. Nikdo z nich nevypadal bohatý. Mnozí neměli ani boty, ani šperky nebo jakékoliv ornamenty. Oblečení byli do prostých bílých šatů, i když ti, co se starali o koně, nosili kožené kalhoty. Téměř všechny hlavy kryl před pichlavým sluncem oválný slaměný klobouk. Virginie si všimla, že nikde nezahlédla pololidské mutanty. Nicméně samozřejmě stráž kolem vězení netvořil ani jeden člověk. Téměř všichni vojáci měli šakalí hlavy, někteří dokonce rohy, a jejich hlavy připomínaly býky nebo divočáky.

Otevřela se jedna z vězeňských vrat, která vychrlila další šiky ozbrojených strážců. Nesli v rukách bambusová kopí, jimiž pomáhali udržet dav na uzdě.

Jeden mladík ve špinavých šatech, Virginie odhadovala, že nebyl starší než třináct let, hodil plnou dlaň ovoce na skupinu anubů. Letělo vzduchem, až dopadlo přímo na hruď jednoho strážce. Dav propukl ve smích. Trojice strážců se ale okamžitě vrhla do davu a vytáhla z něj mladíka. Zvedli ho nad zem a zmítajícího, kopajícího a křičícího ho nesli do vězení. Za nimi vyrazila zdrcená zoufalá žena, která je očividně prosila, aby chlapce pustili. Jeden ze strážců se otočil, zvedl svou bambusovou tyč a vycenil na ni zuby. Žena se vyděšeně zastavila a vrátila se do davu.

„Ale ne, tohle tedy ne,“ zamumlala Virginie. Rukou sevřela flétnu, cítila, jak jí její teplo stoupá nahoru do těla, a vyrazila kupředu.

„Nemůžeš s nimi se všemi bojovat sama.“

Virginie se otočila. Stála proti vysokému mladému muži, kterého zahalovalo bílé roucho. Spodní okraj měl přehozený přes rameno tak, že zahaloval spodní část jeho tváře. Na hlavě měl samozřejmě velký slaměný klobouk, díky kterému jeho tvář zakrýval stín. Jediné, co výrazně vystupovalo z obličeje, byly jasně modré oči.

„To nebudu muset,“ vyhrkla. „Jen s těmi surovci tamhle.“

„Uvnitř je další tisícovka strážců a po městě desetitisíce. To chceš se všemi bojovat sama?“

„Když budu muset,“ řekla nesmrtelná Američanka a znovu se obrátila k věznici. Anubové obklíčili skupinku lidí – muže i ženy bez rozdílu, mladé i staré – vytrhli je z davu a vedli k bráně. Viděla i mladého chlapce. Stále se vzpíral v sevření obrovského strážce. Vykřikl a znovu a znovu volal čísi jméno. Virginie se kousla do rtu, když uviděla jeho matku, jež si rukama zakryla uši a zhroutila se na zem. Strážce držel chlapce v jedné ruce ve vzduchu. Než se zavřela ohromná vrata, chlapec se přestal vzpírat a ze všech sil zavolal: „Aten!“ Dav po něm zopakoval jméno.

„Co se s ním stane?“ zeptala se Virginie záhadného muže.

„Když bude mít štěstí, odsoudí ho k práci v dolech nebo na stavbu pyramid pro starobylé bytosti.“

„A když nebude?“ začala a pak se zarazila, protože si uvědomila, že muž na ni mluví anglicky. Obrátila se a podívala se na něj.

„Pokud nebude mít štěstí, pošlou ho jako otroka do nějaké jiné říše. Na doživotí. Někteří by řekli, že je to lepší než další možnost.“

„A to je jaká?“

„Smrt v jícnu sopky.“

„Za co?“ rozhořčila se Virginie. „Za to, že hodil kus ovoce?“

„Všechny tresty jsou nesmyslně tvrdé. Mají za úkol držet lidi pod kontrolou. Tímto způsobem vládne malá skupinka velkým masám. Pomocí strachu.“

„Lidé by se měli vzbouřit,“ vyhrkla Virginie.

„Měli by.“

„Předpokládám, že tě poslali Isis a Osiris?“ zeptala se.

„Neposlali.“

Nesmrtelná žena si muže pozorně prohlédla. „Ale ty mě znáš, že?“

V mužových očích se zablesklo, jak se usmál. „Ano, znám tě, Virginie Darová,“ souhlasil. „A když se podíváš přes mé rameno, uvidíš někoho dalšího, kdo tě zná.“

Virginie stočila pohled za muže. Na začátku uličky stál doktor John Dee, opíral se o zeď a podepíral se o zlomenou hůl. Čaroděj zvedl svůj slamák na pozdrav. „Běž za ním, já se k vám brzy připojím.“

Virginie natáhla ruku, aby chytila muže za paži, ale kolem zápěstí se jí obtočil kovový hák. „Bylo by lepší, kdyby ses mě nedotkla,“ zašeptal ledovým hlasem. Po háku stoupal žlutý plamen a Virginie cítila, jak se její flétna téměř rozžhavila.

Muž s modrýma očima přikývl a prošel kolem Virginie. Postupoval davem opatrně, aby se nikoho nedotkl, a Virginie si uvědomila, že každý mu nevědomky uhýbá z cesty. Flétna jí pulzovala pod oblečením jako druhé srdce, což nebylo zrovna obvyklé, ještě když přecházela náměstí. Pomalu, nenápadně vklouzla do stinné uličky, kde se postavila vedle čaroděje. „Myslela jsem, že jsi mrtvý,“ pozdravila ho.

„To je vřelé přivítání. Už jsem měl namále.“

Zlehka zavrtěla hlavou a přejela ho pohledem od hlavy až k patě. „Mělo mi dojít, že jen tak nezemřeš.“

„Vsadím se, že sis na mě ani jednou nevzpomněla,“ řekl dotčeně s unaveným úsměvem.

„Ale ne, jednou nebo dvakrát,“ přiznala přátelsky. „Doufala jsem, že jsi zemřel rychle, a bála jsem se, že nikoliv.“

„Slyším v tvých slovech něco jako zájem?“ popíchl ji.

„Vypadáš staře,“ pokračovala dál, jako by to neslyšela.

„Už to bylo i horší. Ale ještě jsem tady.“

Virginie Darová přikývla. „Předpokládám, že Isis a Osiris tvé síly neobnovili.“

„To máš pravdu.“

„Ten modrooký muž?“ hádala dál.

Dee přikývl. „Marethyu, muž s hákem.“

Když vyřknul jeho jméno, Virginii naskočila husí kůže. „Smrt,“ zašeptala.

„Smrt, která mi dala život,“ řekl Dee a zavrtěl hlavou. „V jakém světě to žijeme? Kdysi alespoň bylo jasné, kdo jsou tví přátelé, ale teď?“

„Nikdy jsi žádné přátele neměl,“ připomněla mu. „Pravda, ale nyní je vše vzhůru nohama.“

Virginie Darová se otočila k hemžícímu se davu. Modrooký muž zmizel z dohledu. Zahlédla ženu, která ztratila syna. Za sukni se jí drželo dítě – holčička ne starší než tři čtyři roky. „Kam se poděl?“

„Šel navštívit někoho ve vězení.“

Darová se otočila na Johna Dee. „Tohle vězení nevypadá, že by mělo pravidelné návštěvní hodiny.“

„Nemyslím, že by ho to nějak trápilo,“ zasmál se čaroděj. „Chtěl vidět Atena.“

„Slyšela jsem lidi volat jeho jméno. Kdo je to?“

„Aten byl vládcem Danu Talis,“ vysvětlil prostě John Dee. „Starobylá bytost, která podporovala lidskou rasu, lidi,“ opravil se sám doktor. „Nyní je vězněn a čeká na popravu.“

„Doktore,“ zeptala se Virginie, „nechceš mi říct, co se tu děje?“

„Kéž bych to věděl.“ Dee se pokusil o úsměv. „Vše, co vím, je, že jsem celá staletí snoval plány a kul pikle. Myslel jsem si, že jsem chytřejší než jiní, když plánuji roky, někdy i desetiletí dopředu a trpělivě čekám na výsledek. Věděl jsem jen málo o tom, že jsem součástí něčeho většího, plánů a konstrukcí tvorů, kteří nikdy nepatřili mezi lidi. Oni totiž uskutečňovali své záměry v rámci tisíců let. Dnes jsem se dozvěděl, že všechno, co jsem dokázal, bylo pečlivě naplánováno a dovoleno. Umožnili mi udělat jen to, co se jim hodilo do krámu,“ dokončil se značným rozhořčením v hlase.

„To je ostudné,“ zamumlala Virginie. „Ale není mi tě líto“

„Ale je to i tvůj problém. Jak by ti bylo, kdybych ti řekl, že i ty jsi součástí jejich velkého plánu, který začali uskutečňovat před tisíci lety.“

Virginie se upřeně zadívala na shrbeného starce a její oči se v šeru stínu zableskly. Nikdy si nevšimla toho, že oba mají stejnou barvu očí. Zamračila se a vzpomínala. Také Machiavelli měl stejnou barvu. „Součástí jakého plánu?“

„Před chvílí jsem mluvil se starobylou bytostí, která se pomalu mění ve zlatou sochu,“ oznámil Dee. Sáhl pod šaty a vytáhl úzký obdélníkový předmět zabalený v palmovém listu. „Požádal mě, abych ti to dal.“ Virginie předmět obrátila v rukou. „Co je to?“ zeptala se.

„Říkal, že vzkaz.“

„Pro mě?“

Dee přikývl. „Ano, pro tebe.“

„To není možné. Jak by věděl, že budu tady?“

„A jak věděl, že tu budu i já?“ zeptal se Dee. „Protože to všechno zosnoval. On a Marethyu stojí za vším.“

„Za čím vším?“ divila se Virginie.

„Co je to za otázku, Virginie? Za ničím jiným než zkázou světa.“

KAPITOLA 33

„Ale ne, nesnáším trolly,“ postěžovala si Perenella Flamelová. Stvoření, které dupalo mohutnými tlapami po úzké kamenné cestičce, vypadalo jako primitivní lidé. Postava nebyla vysoká, zato zavalitá, s hrubými rysy. Celé jeho tělo pokrývaly husté mastné hnědočervené chlupy, které byly téměř k nerozeznání od zvířecí srsti. V ruce držel troll ostrý břit z holenní kosti zvířete, které vyhynulo dávno před příchodem dinosaurů. Jeho oči měly barvu špinavého sněhu, a když se usmál, šel z jeho špičatých zubů strach. „To si ta věc právě olízla rty?“ zeptala se s odporem vědma. „Večeře,“ řekl troll překvapivě jasným a čistým hlasem, i když s neznámým přízvukem. „Jen zřídka cestují sami,“ upozornil Nicolas. Ozval se klapot, jako když drápy škrábou o kámen. Pak se vynořili z kroutící se mlhy další dva. Tentokrát bezpochyby samičky, s rozcuchanými rusými vlasy svázanými do dvou culíků. I přes silnou vůni moře a hutnou mlhu ucítili odér těchto stvoření, který přehlušil všechno.

„Nejsme trollové,“ zkroutila žena odporem tvář.

„To jsou špinavá stvoření. My jsme rudí skřeti,“ oznámila pyšně.

„Technicky vzato jsme rudí skřeti,“ opravil ji jeden z nich. „My jsme skřeti, ty jsi skřetka.“

Vědma si povzdechla a opřela se o kamenný trojzubec. Pak jediným gestem ruky proměnila trojici v kámen. „Trollové se tě aspoň snaží sežrat a ne umluvit k smrti.“

„Mohlo to být horší,“ namítl Nicolas. Přistoupil k nehybnému sousoší a poklepal na jednoho z nich, když ho míjel. Byla to skřetka, hleděla na něj velkýma žlutýma očima, které vystupovaly z kamenné tváře. „Mohli to být irští skřítkové.“

Perenella pokrčila rameny. „Víš, že ty nesnáším snad ještě víc.“

Opatrně postupovali dál po úzké cestě kolem ostrova na přístavní hráz. Za sebou slyšeli nymfy, které je sledovaly z moře napravo, kde zůstávaly neviditelné. Jen bylo slyšet, jak jejich těla pleskají o hladinu.

„Dee není žádný hlupák,“ řekl Nicolas. Zastavil se u mola, kde kdysi kotvily turistické výletní lodi, a podíval se na prázdný přístav. „Shromáždil všechny ty stvůry na ostrově…“

Z noci vyskočil chlapec s krysí tváří a vrhl se na alchymistu s rukama, které spíš připomínaly pařáty. Perenella se otočila na podpatku a dupla mu na ocas, když proběhl kolem ní, což ho na místě zastavilo. Obrátil se k vědmě, která zopakovala kouzlo, jímž proměnila chlapce v kámen. Kouzlo ho zasáhlo ve chvíli, kdy měl jen jedno oko otevřené, druhé mu zůstalo navždy zavřené.

Nicolas se ani neotočil a pokračoval dál: „Musel mít nějaký plán, jak je všechny dostat na břeh.“

„Jediná cesta odsud i sem je lodí,“ řekla Perenella. „Možná se změnily plány, nebo události dostaly příliš rychlý spád, než se stačil přizpůsobit nové situaci. Pamatuj, původní starobylé bytosti se měly z temnot vrátit na pozemský svět až v době slunovratu. To je stále až za dva týdny.“

„Dee by měl určitě záložní plán. Než sem dostal všechna ta stvoření, muselo mu to zabrat celé měsíce. Ale jak? Na ostrově nejsou žádné energetické dráhy.“ Perenella přikývla. „A nikdo z nás nezaznamenal žádný výkyv mocných sil. Muselo to být lodí.“

„A jak jsi řekla, je to i jediná cesta odsud.“ Nicolas se na chvíli zamyslel. „Poslal na břeh lotana, aby se vyřádil v ulicích města. Když měli být všichni zaměstnáni, určitě chtěl vypravit loď z Alcatrazu s ostatními tvory, kteří by se k němu připojili.“

„A když je Dee pryč, má se o to postarat opeřený had Kukulkán?“

„Nebo Bastet,“ přemýšlel dál Nicolas. „Víme, že Dee spolupracoval s oběma.“

„Dokážu si představit, že se Dee spojil s Kukulkánem. Ten opeřenec žije tady, nebo alespoň dost blízko,“ řekla Perenella. „Nezapomeň, že když jsem byla uvězněná na ostrově, Areop-Enap napadl létající hmyz. Ten musel poslat Kukulkán.“

„Tak Kukulkán poslal loď,“ začal Nicolas, „ale my jsme přece na moři nic neviděli. Nic tu nepřistálo.“

„Je tu ještě jedna možnost,“ přerušila ho Perenella. Nicolas se na ni podíval a pak pomalu přikývl. „Pokud ta loď už tady dávno není,“ vydechl.

„Ale kde?“ zeptala se Perenella, najednou vyděšeně. „Nemůže tu být tolik míst, kde by se dalo přistát.“ Chytil ruku své ženy a vytáhl ji před obchod se suvenýry, kde stála mapa ostrova. Laminátový povrch pokrývala rosa a Nicolas ji musel setřít rukou. Zjednodušená mapa ukazovala ostrov se všemi budovami značenými šedou barvou a červenými čísly. Legenda k číslům a budovám pak byla umístěna nahoře v podobných odstínech červené a šedé.

„Jsme tady na molu,“ určil polohu a dotkl se místa na pravé spodní části mapy. Stálo tam číslo 2 u červeného kruhu s nápisem: ZDE STOJÍTE.

Perenella pohledem sledovala pohyb prstu po mapě kolem břehu, minula strážní věž a kasárny. „Co je číslo 6?“ zeptal se. „Vypadá to jako servisní budova.“ Nicolas vyhledal číslo. „Šestka je severní cesta.

Říká se tu, že sloužila pro vězeňskou správu.“

„Podívej na budovu pro zásobování,“ řekla. „Je dost velká, blízko vody, vedle bývalé elektrárny. Tam by se dostala loď přímo ke břehu a v téhle mlze by si jí nikdo nevšiml.“

„Jak je to daleko?“

„Nicolasi, tohle je Alcatraz, může to být maximálně deset minut.“

„A v téhle mlze?“ zeptal se pochybovačně.

„Máš pravdu,“ otočila oči v sloup. „Možná nám to zabere i patnáct minut.“

KAPITOLA 34

Z neproniknutelné mlhy na mostě Golden Gate se ozývalo klapání. Niten se posadil doprostřed mostu a čekal. Cítil jemné otřesy a vibrace ze silnice. Při představě, jak Prométheus hází auty ze strany na stranu, aby vytvořil zátaras, se usmál. Slyšel, jak se sype a praská sklo oken, a napadalo ho, jestli se pojištění vozidel vztahuje i na případy, kdy je nějaká starobylá bytost odhodí metry daleko.

Malý nesmrtelný Japonec zkřížil nohy a před sebe na zem rozložil oba meče. Ruce pak složil do klína, zavřel oči a zhluboka se nadechoval nosem, jako by v plicích potřeboval více chladného nočního vzduchu. Zadržel dech, napočítal do pěti a pak rty vykouzlil písmeno O a znovu vydechl, čímž v kroutící se mlze vytvořil díru přímo před svou tváří.

I když by to nikdy nikomu nepřiznal, Niten miloval podobné chvíle. Netěšil se na to, co přijde, ale tento krátký čas, kdy je vše připravené na boj a už nezbývá nic jiného než čekat, okamžik, kdy se celý svět zastaví a jakoby zadrží dech, byl jedinečný a úžasný. Jedině ve chvíli, kdy stál smrti tváří v tvář, se cítil naprosto a úplně živý.

Byl to stále on, Mijamoto Musaši, a tehdy byl ještě kluk, když poprvé pocítil pravou, nefalšovanou krásu ticha před bojem. Každé vdechnutí najednou chutná jako nejlepší lahůdka, každý zvuk zní dokonale božsky. Navíc i na tom nejstrašnějším bojišti jeho oči přivábí něco úžasného a výjimečného: květina, tvar větve nebo jen záhyb mruku.

Před sto lety mu Aife darovala k narozeninám knihu. Neměl tehdy to srdce, aby jí řekl, že jeho narozeniny vlastně propásla o měsíc, ale tu knihu si cenil nade vše. Jednalo se o první vydání Profesora od Charlotty Bronteové. Z ní si pamatoval větu:

V polovině života už začínáme umírat. Po letech slyšel Gándhího ta slova obrátit, aby vyřkl něco hlubokého: I ve smrti život přetrvává.

Nitenovi trvalo dlouho, než si přestal užívat opojení z bitvy.

Na válce nebylo nic úctyhodného, ještě méně na zabíjení a naprosto nic na umírání. Ale určitou důstojnost shledával na mužích, kteří se připravovali k boji. Navíc jeho úctu a respekt měli ti, kteří chránili bezbranné.

Spojil ruce v klíně a vyvolal trochu své aury. Choulila se mu v dlaních, královsky modrá hmota, jež se chvěla nad jeho kůží. Dlaně měl rýhované, ztvrdlé a plné mozolů od věčného držení meče. Foukl do hmoty, která zhoustla. Niten ji v rukách prohnětl jako buchtu a vytvořil modrou kouli. Potom ji stlačil, až vznikl plochý nepravidelný obdélník, jenž připomínal modrý škrobený papír. Potom nesmírně pečlivě ohnul hrany materiálu, který složil a zase rozložil, až vznikla origami kame, želva.

Niten položil modrou želvu na most, zvedl oba své meče a zmizel do temnoty právě ve chvíli, kdy se z mlhy vynořil první dračí bojovník.

„Minikui,“ vydechl Niten. „Odporný.“

Nesmrtelný už bojoval s různými příšerami a naučil se již před dávnými dobami, že není dobré soudit podle vzhledu. Pojetí krásy se měnilo zem od země a dokonce i z generace na generaci, ale pochyboval, že by na Sparty měl někdo jiný názor. Nemohli se líbit ani sami sobě.

Byli malí a robustní, vypadali jako krokodýli chodící po dvou nohách. Ten první byl asi sto padesát centimetrů vysoký s mohutnými svaly, jeho tělo chránily pevné pláty a hlava připomínala klínovitým tvarem hlavu krokodýla. Na hlavě seděly daleko od sebe bronzově zlaté oči s úzkými zorničkami, které pronikaly tmou. Když otevřel tlamu, odhalil několik řad špičatých zubů a tlustý, nehybný bílý jazyk.

Niten kdysi potkal národ ještěrů, objevil se v legendách a bájích téměř každé země, a mnohé z přilehlých říší obydleli jeho tvorové. Téměř bez výjimky však platilo, že ještěři opovrhovali savci a savci se ještěřího národa báli.

Bojovník dračího zubu měl přes sebe hozené pončo ke kolenům, které bylo jakoby ušité z jeho vlastní kůže. Nesl malý kruhový štít, očividně ze stejného materiálu, a v téměř lidských rukou držel masivní palcát.

Niten si prohlédl tvora očima zkušeného válečníka.

Spartové měli jen lehkou zbroj a holou nechráněnou hlavu, jež tím pádem byla zranitelná. Měli jen palcát, který nebyl tak dlouhý jako Nitenův meč. To mu poskytne výhodu zaútočit, aniž by se dostal příliš blízko. Japonec byl trochu zklamaný, čekal rozhodně něco působivějšího. Možná si Kukulkán myslel, že jen pohled na dračí muže vyděsí každého k smrti a on se lehce vzdá. Ale na druhou stranu ze zkušenosti věděl, že starobylé bytosti měly velice často špatné informace o rasách, kterým chtěly vládnout, a světech, které chtěly řídit.

Niten sledoval, jak se tvor blíží k modré želvě. Jestli má alespoň kapku rozumu, nebo spíš kdyby ji měl, vůbec by se k té želvě nepřiblížil. A jestli ji přece jen má, zmizí zpět do noci a počká na posily. Dračí muž kroutil hlavou ze strany na stranu a plížil se stále blíž. Jestli je opravdu hloupý, předpovídal Niten, pravděpodobně padne na čtyři a začne předmět očichávat. Nesmrtelný Japonec sevřel pevněji meč, když prozkoumal slabiny krokodýlího tvora. Mohl by ho probodnout pod pažemi nebo skrz tlamu.

Dračí bojovník padl na všechny čtyři a hlavu zastavil nad origami.

Je tedy hloupý, uzavřel Niten svou úvahu.

Potom vystřelil, obklopený kroutící se mlhou, která působila jako jeho plášť. V ruce měl připravenou katanu, kterou za zlověstného svistu máchl.

Dračí bojovník se pohnul.

Ve vzduchu se zableskl štít dračího bojovníka, Nitenův meč zaskřípal o jeho povrch a k zemi se sesypaly jiskry. Palcát se mihl kolem a zasáhl Japonce doprostřed hrudi, Niten okamžitě poznal, že mu zlomil žebra. Síla úderu ho odhodila až na druhou stranu mostu.

Dračí muž si ho nevšímal. Ohnul se nad modrou želvou a sežral ji. „Zelený čaj,“ řekl skřehotavým hlasem. „Můj oblíbený.“

Niten se překulil na nohy a s bolestí hleděl na svůj hrudník. Nadechl se zhluboka, aby zhodnotil svou újmu. Dvě žebra, možná tři, byla zlomená a zřejmě tentýž počet žeber nalomených. Sehnul se do obranného postoje a vydal se opět čelit nevyhnutelnému.

„Ty jsi mě napadl, nesmrtelný,“ řekl dračí muž. „Podíval ses na mě a usoudil jsi, že na takovou obyčejnou bestii bude stačit tvá primitivní past.“

Niten si najednou uvědomil další obrysy v mlze, které se hýbaly. Spartové ho obklíčili, nehybně stáli kolem a sledovali ho. V tu chvíli si uvědomil, že udělal tu největší chybu: podcenil nepřítele.

Dračí bojovník stál nyní na dvou zadních nohou a směřoval k Nitenovi. Mával dohromady štítem i palcátem tak nepravidelně, že se nedal předpovědět jeho další pohyb. Zbytek tvorů utvořilo kolem něj kruh. „Ty jsi uctíván jako velký bojovník v tomto světě?“

„Jsem Mijamoto Musaši. V dnešní době mi říkají Niten a nejsem známý, ale kdysi jsem měl úctu a respekt.“

„Musíš se považovat za statečného válečníka, když tu sám stojíš proti nám.“

„Považuji to za nezbytné.“

„Pak zemřeš,“ zaskuhralo stvoření.

„Každý a všichni jednou zemřeme,“ opáčil Niten, kolem kterého se stahovala smyčka nepřátel. „A až budu pryč, přijde spousta dalších, kteří zaujmou mé místo.“

„Pak i spousta dalších padne.“

Niten znovu zaútočil, ještě než stvoření domluvilo. Bolesti v prsou se snažil nevšímat, bodl a švihl mečem. První úder sloužil na oklamání nepřítele, aby zvedl štít, druhý měl dračímu bojovníkovi setnout hlavu.

Tvor s krokodýlí hlavou vykryl první úder palcátem a pod tíhou nárazu se Nitenův nezničitelný meč zlomil. Tři čtvrtiny čepele se zařinčením zmizely v mlze.

Dračí bojovník mávl kruhovým štítem a zasáhl Japonce do levé paže. Niten si najednou připadal jako bez ruky a jeho krátký meč mu vypadl na zem.

„My jsme Spartové –bojovníci dračích zubů. Je nás třicet dva jako vždycky. A bojovali jsme s lepšími válečníky, než jsi ty, nesmrtelný. Jsme o tolik rychlejší než ty. Když se na tebe podívám, připadá mi, že se hýbeš pomalu jako šnek. Vidím, jak se tvé svaly napínají daleko dříve, než se zmůžou na nějaký pohyb. Ty si myslíš, že jsi tichý jako myška, ale každý tvůj dech je řvoucí burácení a dupeš jako slon.“

Nitenova ruka se hnula a zlomeným koncem svého meče zasáhl krokodýla doprostřed hrudi. Stvoření se zakymácelo, vytřeštilo oči a zalapalo po dechu překvapením. „Moc mluvíš,“ zašeptal Niten.

KAPITOLA 35

Virginie Darová popošla kousek dál od čaroděje do šera úzké uličky. Roztrhala palmový list ještě v chůzi.

V rukách jí ležela plochá obdélníková smaragdová tabulka. Cítila pod rukama pulzující čistou energii, která proudila ze zeleného předmětu. Okamžitě poznala ten pocit, který zažívala rovněž u své flétny, vždy když na ni hrála.

Smaragdová tabulka nebyla velká, možná necelých deset centimetrů široká a téměř patnáct dlouhá.

Virginie ji otáčela kolem dokola, aby ji prozkoumala. Obě strany pokrývalo písmo, které vzdáleně připomínalo starověké lidské písmo z údolí řeky Indu.

Z prstů se Virginii linula její zelená aura, která se vpíjela do tabulky, a celou uličku zalila vůně šalvěje. Virginie trochu zalapala po dechu, když pozorovala písmo, které se vznášelo nad kamennou destičkou. Vznikala tam slova i věty, které se zase rozplývaly, jako by obrázkové písmo bylo živé. Připomínalo hemžení mravenců nebo plujících rybek, pak zase letící ptáky nebo chvějící se mžitky před očima, jako když se dlouho díváte do slunce.

Podobné písmo už kdysi jednou zahlédla, ale to bylo strašně dávno.

Piktogramy se otřásly, zmizely a zanechaly po sobě jen jednoduchou řadu symbolů uprostřed desky. Obrazce následně vytvořily nápis – jediné slovo: CROATOAN.

Virginie se musela opřít o zeď, jako by dostala ránu. Pak se pomalu svezla k zemi.

CROATOAN.

Byla ještě malá, možná tak dva nebo dva a půl roku, když viděla toto slovo vyřezat svého otce na dřevěný plot jejich domku na ostrově Roanoke.

CROATOAN.

Tiše vyslovila to slovo. Tato písmena byla první, která kdy viděla. A bylo to také první slovo, které znala. Bylo to tajemství, které si s sebou nesla schované hluboko v srdci. Tajemství, které znala jen ona. Po tváři se jí začaly koulet zelené slzy.

Písmena se zamihotala a rozpadla se. Na destičce se objevily drobné výjevy, které vypadaly jako želvičky, mraky, možná velryba, Měsíc ve všech svých fázích a přes smaragdovou tabulku přecházelo slunce v úzkých vodorovných pruzích. Virginie přitiskla prst do dolního levého rohu a pomalu jím přejela doprava. Rty artikulovala slova v řeči, o které si myslela, že ji dávno zapomněla.

Jsem Abrahám z Danu Talis, někdy mi říkají mág Abrahám, a zdravím tebe, Virginie Darová, dcero Ellinor a Ananiáše.

Podle tohoto slova, Croatoan, slova, jehož význam je známý pouze tobě, bys měla vědět, že vše, co zde teď píšu, je pravda. Pak, když ti prozradím, že jsem nad tebou bděl celý tvůj život, budeš vědět, že se tě nesnažím oklamat. Chránil jsem tě a opatroval ode dne, kdy ses narodila. To já jsem tě navedl do jeskyní Velkého kaňonu, kde jsi našla svou vzácnou flétnu.

A nezabránil jsem ti zabít tvého pána. Dokonce jsem tě ochránil před následky tvého činu.

Vím, kdo jsi, Virginie Darová, a mnohem víc, vím i, čím jsi. Znám tvou podobu a vím, po čem toužíš nejvíc ze všeho.

A dnes můžeš dosáhnout toho, co jsi vždy chtěla.

Dnes můžeš změnit všechno.

Na Zemi se narodíš až za více než devět tisíc let, a přesto jsi dnes ode mě dostala můj vzkaz. Držíš ho v ruce pouhé hodiny od chvíle, kdy jsem ho v rukou svíral já. Když jsem poprvé začal sledovat tvou časovou linii, nikdy mě nenapadlo, že se vše zamotá tak, abychom skončili oba na jednom kontinentu ve stejné časové rovině.

Jsi pozoruhodná žena, Virginie Darová.

Přežila jsi tam, kde to nikdo jiný nedokázal. A ty jsi víc než jen přežila. Naučila ses těžit z každé situace. Žila jsi sama v divokém srdci hlubokých lesů. Ale nikdy jsi nebyla opravdu opuštěná. Nepřemýšlela jsi někdy, proč tě vlci nepronásledují a medvědi se ti vyhýbají, proč ti nikdy nebylo špatně ze zkaženého jídla nebo vody a nemoci tě nezasáhly? I v nejtužších zimách, kdy sníh pokryl zemi, jsi neonemocněla. Nikdy jsi netrpěla hlady, nikdy ti nedošlo jídlo, nikdy sis nezlomila jedinou kost a nikdy tě nebolel zub. Když domorodé kmeny kosil mor, zůstala jsi zdravá. Když se tě tví nepřátelé pokoušeli najít, ztratili se v lesích. I když tě chytali hledači odměn, všichni skončili náhle a záhadně.

Opravdu jsi žila překrásný život.

A zatímco jsem nad tebou bděl, Marethyu, muž s hákem, tě chránil.g On byl tvým stínem, tvým ochráncem. Společně jsme se starali o tvou bezpečnost, protože jsme věděli, že jednou tě budeme potřebovat.

A dnes nastal ten den. Nyní my potřebujeme tebe, Virginie Darová. Přesně tak. Jak jsi vždy toužila, aby tě někdo potřeboval.

Jako opuštěné dítě, sirotek, kterého nechali napospas přírodě a divočině, ses mohla stát sobeckou, chamtivou a možná i trochu bláznivou.

A přece nejsi ani jedno.

Tvůj život je svědectvím odvahy, síly, vůle, zásadovosti a cti.

Když jsi měla jídlo navíc, podělila ses s domorodci.

I když ti zbývalo pro sebe málo. Nechávala jsi balíčky s jídlem na větvích stromů. Dávala jsi pozor, aby měli vždy plné pasti a sítě. Starala ses o ně způsobem, který ti byl odepřen. Domorodci to věděli, a proto tě uctívali.

Přijala jsi nesmrtelnost od starobylé bytosti, kterou jsi opovrhovala, jen proto, abys získala čas a dál se mohla starat o potřebné. A celá staletí jsi dokázala skrýt svůj smysl pro spravedlnost za netečnou masku. Jen málokdo tě zná. A i ti si o tobě myslí, že se staráš jen o sebe. I anglický čaroděj, který si myslí, že tě zná lépe než ostatní, o tobě ví pramálo. Nezná opravdovou Virginii Darovou.

Ale já vím, kdo skutečně jsi. Vím, že jsi vždy nesnášela povýšenou nadřazenost těch, co se dostali k moci. Vždy jsi vystupovala z řady a mluvila za ty, kteří sami nemohli. A nyní tě osud zavál do země, kde se neodváží promluvit celá většina. Do společnosti, kde na moci lpí jen hrstka starobylých bytostí, ze které lze stěží poznat jen pár, jelikož je zachvátila proměna a přetvořila v něco úplně jiného. Tyto bytosti se drží u moci zuby nehty a ještě hůř – nemají v plánu to někdy změnit. Raději zničí nebo zotročí veškeré lidi, než aby se vzdaly vlády. Jejich jediným cílem je, aby svět, který znáš a ve kterém jsi vyrostla, jednoduše neexistoval. Lidé na Danu Talis potřebují hlas, který jim dodá odvahu, Virginie Darová. Potřebují někoho, kdo za ně vystoupí z řady a promluví.

Potřebují tebe.

Virginie Darová plakala jako malé dítě. Slzy dopadaly na dláždění, zasyčely a vypařily se.

V uličce se pohnula postava v bílém rouchu a Virginie se rychle uklidnila. Nikdo ji nikdy neviděl plakat. Schovala tabulku pod košili, kde ji kámen příjemně chladil.

„Také jsem jednu dostal,“ řekl uklidňujícím hlasem Marethyu. „Abrahám je dal každému, koho měl rád nebo si ho vážil. Pro Johna Dee žádnou neměl,“ dodal a oči mu zajiskřily.

„Neznám tohoto Abraháma,“ řekla s velkýma očima plnýma neprolitých slz.

„On ale zná tebe,“ odpověděl Marethyu.

„Také tvrdí, že jsi nade mnou držel ochrannou ruku tenkrát v lesích.“

„To je pravda.“

„Proč?“

„Aby se ti nic nestalo. Abrahám se tě snažil uchránit před všemi problémy, abys měla co jíst a co na sebe. Já… no, já jsem tě jen chránil.“

„Proč?“

„Byla jsi ke mně milá… nebo spíš jednou budeš.“

„Znám tě, že?“ zašeptala Virginie. „Už jsme se někdy potkali.“

„Ano.“

„A tehdy ti ještě neříkali Smrt,“ hádala. „Měl jsem mnoho jmen.“

„Vzpomenu si, kdo jsi,“ přislíbila. „Zjistím, kdo doopravdy jsi.“

„To můžeš samozřejmě zkusit, a možná i uspěješ.“

„Zhypnotizuji tě svou flétnou,“ zahrozila napůl vážně.

„Pak mi to řekneš.“ Marethyu zavrtěl hlavou. „Žádný z těchto artefaktů na mě nemá vliv.“

„Jak to?“

„Protože jsem to, co jsem,“ řekl jednoduše.

„Ale nyní potřebuji vědět: Budeš stát na naší straně, Virginie? Budeš bojovat za lid Danu Talis a budoucnost tvého světa?“

„Musíš se na to ptát?“

„Musím od tebe slyšet jasné ano.“

„Ano,“ odpověděla prostě.

KAPITOLA 36

Sofie Newmanová hleděla na svůj odraz ve vyleštěném zrcadle se stříbrným rámem. Na chvíli se jí zdálo, že se nepoznává.

V mysli se jí rozvířily a roztančily vzpomínky.

… dívka ve stříbrné zbroji na vrcholku pyramidy…

Zmateně zamrkala a pak následovala série obrazů dívek a mladých žen v průběhu historie, v různých šatech, některé v bitvách, jiné na poli nebo ve třídách, v jeskyních i na hradech, ve stanech na větrných stepích…

V obličejích byly každá jiná, ale vlasy a oči je spojovaly – všechny měly modré oči a blond vlasy.

Sofie se natáhla a dotkla se rukou zrcadla. Uvědomila si, že se dívá na linii svých předků po tisíce let, která čítala nejméně stovky žen a dívek. Ale otázka, která ji napadla, pálila jako žhavý uhlík. Je první… nebo poslední z rodu?

Když se vrátila do svého pokoje, našla stříbrnou zbroj. Ležela připravená na posteli jako známé trojrozměrné plechové puzzle. Sedla si na konec postele a dlouze při pohledu na zbroj přemítala, jestli si ji oblékne či nikoliv.

Nakonec si z důvodů, kterým sama úplně nerozuměla, začala kus po kusu navlékat celou zbroj.

Když se pak znovu podívala do zrcadla, uviděla mladou dívku v úžasném poloprůhledném stříbrném brnění, které jí padlo jako ulité, jelikož se samo přizpůsobilo křivkám jejího těla. Vypadalo to, že ho nechali vyrobit přímo pro ni. Zbroj byla naprosto neporušená a vyleštěná tak, že se třpytila, až oči přecházely. Přes plechy na hrudi mohla z části vidět téměř hedvábně hladkou drátěnou košili. Na nohy nazula stříbrné boty, které pokrývala jelenice a ze kterých vpředu čněly ostny. Také stříbrné rukavice protahovaly dlouhé hrozivé nehty, které připomínaly zvířecí pařáty. Sofii se ani za mák nelíbilo, jak nyní vypadá. Na zádech zůstala prázdná dvě křížem přichycená pouzdra na meče. I když však hledala všude, dokonce i v šatně, nikde žádné zbraně nenašla.

Ozvalo se zaklepání na dveře. „To jsem já,“ zavolal Josh.

„Pojď dál,“ odpověděla Sofie.

Josh vstoupil do místnosti a na sobě měl téměř totožné brnění jako ona, jen zlaté. Usmíval se, ústa od ucha k uchu, protože si očividně užíval každou chvíli. „Napadlo by tě někdy, že dostaneme zbroj?“ Otevřel a zase zavřel ruce, aby si protáhl v rukavicích prsty. Kov zašustil jako hedvábí. „Je to plech, ale také sklo. Nebo něco jako keramika. Musí to být opravdu nějaký supermoderní materiál.“

Sofie se dívala na obraz svého bratra v zrcadle. „Neměl jsi problém s velikostí?“

„Vůbec ne,“ začal a pak se zarazil. „Myslíš, že je nechali vyrobit pro nás?“

Sofie přikývla. Nebylo pochyb. „Přesně tak.“ Opatrně se obrátil. „Co myslíš – sluší mi?“

Sofie se usmála. „Moc. Věděl jsi, kam co patří?“ zeptala se.

Rychle zavrtěl hlavou. „Víš co, zrovna jsem na to myslel. Bylo to divné, vklouzl jsem do ní, jako bych ji nosil celý život. Věděl jsem přesně, kde má být jaká spona a přezka, kde zavázat šňůrky, které dva konce spojit.“

Sofie přikývla. „Já zrovna tak.“ Pak poklepala na ramena, kde končila prázdná pouzdra. „Vypadá to, že nám tak úplně nevěří, pokud jde o poslední doplňky.“

„Vsadím se, že tam patří meče moci. Dva pro mě a dva pro tebe.“

„Zajímalo by mě, které dva komu připadnou,“ podotkla zlehka Sofie, ačkoliv někde hluboko uvnitř už odpověď dobře znala.

„Dee použil meče, aby na Alcatrazu vytvořil energetickou bránu.“ Josh přerušil prohlížení v zrcadle a podíval se na sestra. „Myslíš, že meče s námi propadly časem? Nevzpomínám si, že bych je pak zahlédl.“

„Já jsem je viděla,“ řekla Sofie. „Když jsem za tebou skočila, proletěly kolem. Když jsem otevřela oči, uviděla jsem je znovu. Myslela jsem si, že jsou to jen zrezivělé kusy kovu, ale pak je Osiris posbíral, než jsme odletěli. Tehdy mi došlo, že jsou důležité.“

„Co se teď bude dít?“‚ zeptal se Josh.

Sofie chytila bratra za ruku a vedla ho ke skleněné stěně. Odsunula ji a vkročila na zahradu. Květinami provoněný vzduch kazil jen zápach síry ze sopky nedaleko a jemný prach, který poletoval všude jako zlověstná připomínka toho, co přijde. V zahradě nikdo nebyl a Sofie vedla Joshe k fontáně, kterou tvořil vytesaný mamut se zvednutým chobotem, jenž chrlil vodu. Zurčení vody působilo uklidňujícím dojmem a připomínalo malou zvonkohra.

„Co budeme dělat?“ zeptala se naléhavě skoro šeptem. „Pokaždé, když se zamyslím nad tím, co se tu děje, dělá se mi špatně od žaludku. Ti lidé…“ Mávla rukou zpět k domu. „… ti lidé – a nejsem si ani jistá, jestli jsou to naši rodiče – jsou jiní.“

„To jsou,“ souhlasil Josh. „Chvíli jsem si myslel, že mámu s tátou unesli a nahradili jejich napodobeninami, jako v Invazi zlodějů těl.“

„A teď?“ zeptala se Sofie.

„Myslím si, že jsou to stejní lidé, se kterými jsme vyrůstali. Vypadají jako oni, chodí a pohybují se jako oni, mají stejný styl a projev, ale nejsou to lidé, které známe.“

„Máš pravdu,“ souhlasila Sofie.

„Očividně jen nyní, když už jsme tady, pod jejich kontrolou, odhodili veškeré zábrany, které měli v našem světě. Nyní teprve můžeme vidět jejich pravou tvář.“ Ponořil rukavici do vody a sledoval, jak proměnila barvu vody ve zlatou. Ve vzduchu najednou zavoněly citrusy. „Podívej! Je to pomerančový džus!“

„Joshi, soustřeď se!“

„Jako bych slyšel mámu nebo Isis, nebo ať už se jmenuje jakkoliv. Každopádně jsou jiní, divní,“ zopakoval. „Ale víš co? I když jsme byli doma, vždycky byli trochu divní. Nebyli jako normální rodiče.“

Sofie přikývla. „Nevím, jací by měli být normální rodiče,“ podotkla pak.

„Přemýšlej chvíli. Nikdy nás nepodporovali, abychom si našli přátele a kamarády. Nikdy u nás nikdo nespal, ani my jsme nemohli spát nikde jinde. Nikdy jsme nebyli na žádné exkurzi.“

„A neustále jsme měnili školy,“ zašeptala Sofie. „Naprosto nás oddělili od ostatních.“

„Přesně tak.“

„Ale stejně jsme si našli kamarády.“

„Takové běžné, ale ne nejlepší a blízké. Kdo je tvůj nejlepší kamarád?“ vyzval Josh sestru a pozorně na ni hleděl.

„No, je tu Ela…“

„Která je v New Yorku, a kterou jsi neviděla, jak dlouho?“

Sofie přikývla. „Dlouho.“

„Nikdy jsme neměli normální dětství,“ pokračoval Josh. „Táta – Osiris. Sakra, budu mu říkat už jen Osiris – měl pravdu v tom, že nás učili a trénovali v úžasných věcech. A nechápej to špatně. Některé byly docela zábavné. Ale myslíš, že návštěva starověkého archeologického naleziště patří mezi běžné rodinné výlety? Rok, kdy jsem chtěl jet do Disneylandu, jsme skončili na Machu Picchu.“

„Kde jsi šlápl do…“

„Jo, já vím. Vzdělávali jsme se v historii, archeologii, ukázali nám starodávné jazyky, brali nás do muzeí, abychom si prohlédli brnění i zbraně.“ Poklepal svou kovovou rukavicí na hruď. „Když jsem poprvé viděl tohle, připadalo mi to známé. Kolik šestnáctiletých –“

„Patnáct a půlletých.“ opravila ho Sofie.

„– fajn, patnáct a půlletých kluků a holek by vědělo, že je to gotická zbroj z konce patnáctého století?“ Sofie se zasmála. „To jsem nevěděla.“

„Ale já jo.“

„Ty jsi taky ale podivín,“ připomněla mu.

„Jak se říká tvým botám?“ zeptal se.

Sofie se podívala na ostnaté kovové boty. „Sabatony,“ odpověděla bez váhání.

Josh se zakřenil. „Jsem si jistý, že je to běžná znalost každé patnáct a půlleté holky. Vsadím se, že tvá módních trendů znalá kamarádka Ela určitě doma jeden pár také má.“

Sofie se zasmála. „Určitě, ty své boty koupila v butiku ve Village.“

„Určitě ti také poslala dlouhý e-mail…“

„S fotkami…“

„S fotkami sabatonů, butiku a kavárny, kde potom seděla.“

Vzduch se zavlnil a nad domem se objevila vimana, která pak zmizela z dohledu. Oba zahlédli u ovládacího panelu Osirise a jejich smích rychle zmizel.

„Připravovali nás,“ řekla Sofie. „Trénovali jako cvičené opice. Co teď budeme dělat?“

„Uděláme to, co bude správné,“ odpověděl Josh. „Ale správné pro koho? Pro nás, nebo pro ně?“

„Když pochybuješ, poslouchej své srdce. Slova mohou klamat, stejně tak i obrazy a zvuky můžou být překroucené. Ale tady…“ Poklepal na hrudník.

„… vždycky najdeš pravdu.“

Sofie se na Joshe zahleděla s očima plnýma údivu a obdivu.

„To není z mé hlavy,“ dodal rychle, než zčervenal. „To ti řekl Flamel?“ hádala Sofie.

„Ne, Dee.“

Posuvné skleněné dveře se otevřely a na zahradu vstoupili Isis a Osiris. Na sobě měli jednoduchou bílou keramickou zbroj a oba nesli dva meče, jeden v každé ruce.

„Vypadají, jako by utekli ze Star Wars,“ zamumlal Josh a začal broukat ústřední melodii.

Sofie se kousla do rtu a kopla špičatou botou lehce bratra do nohy, aby přestal. Něco jí napovídalo, že začít se smát by v této chvíli nebyl dobrý nápad.

Isis a Osiris se zastavili před dětmi – Isis před Joshem, Osiris před Sofií.

„Vypadáte úchvatně,“ řekla Isis. „Budete působit úžasným dojmem.“

„Vypadáte jako vládci,“ souhlasil Osiris. „A každý vládce potřebuje zbraň, meč je symbol moci a autority. A je naprosto v pořádku, že dvojčata z legendy budou nosit i spřízněné meče.“

Isis zvedla dva meče, které nesla. Byly téměř totožné, jen na pár místech se lišily v malých drobnostech, například na kožených rukojetích. Oba byly zhruba padesát centimetrů dlouhé a vyrobené z jednoho kusu jiskřivého šedého kamene.

„Jsou velmi staré, starší než samy starobylé bytosti, archóni nebo antikové. Říká se, že je vyrobili prapůvodní zeměpáni, ale to pochybuji, protože ti používali jiné materiály. Tyto meče během tisíce let dostaly různá jména a nosili je vládcové a králové, rytíři i obyčejní vojáci. Ale vždycky patřily tobě, Joshi.“ Držela meče vysoko a sluneční paprsky se mihotaly na čepelích. „Zde je Clarent, meč ohně, a jeho dvojče Excalibur, meč ledu.“ Isis za proslovu obešla Joshe a zasunula zbraně na prázdné místo na zádech: Clarent vlevo a Excalibur vpravo.

„A tvé jsou Durendal, meč vzduchu, a Joyeuse, meč země,“ řekl Osiris, který do prázdných pouzder na Sofiiných zádech zasadil zbývající meče. „Jsou to zbraně, které nosili po generace vládcové Danu Talis. Nyní náleží vám.“

Isis a Osiris ustoupili. „O této chvíli jsem snila tisíce let,“ zašeptala Isis. „O okamžiku, kdy před námi budou stát dvojčata z legendy ve zbroji, jež náleží pánům Danu Talis.“

„Teď pojďte,“ řekl Osiris. „Musíme uplatnit vaše právo na trůn.“

KAPITOLA 37

Byl pánem Danu Talis. Aten. Ještě včera vládl největšímu impériu na celé zemi. Včera ho uctívali, vzývali a respektovali miliony lidí i starobylé bytosti a jejich předkové, dokonce i zvířata, míšenci a kříženci mu vzdávali hold. Za svůj dlouhý život toho hodně dokázal a spojení lidí na ostrově se světem kolem byl jeden z jeho nejlepších úspěchů, na který byl patřičně pyšný. Včera potkal Smrt. A v ten okamžik se všechno změnilo. Zradila ho jeho vlastní matka s bratrem, obvinili ho z vlastizrady a uvrhli ho do cely hluboko pod Tartar, vězení v pevnosti. Na jeho patře byla jediná cela: kruhová kamenná jeskyně na kruhovém ostrově uprostřed bublající lávy. Jediná cesta dovnitř i ven vedla jen přes kamenný můstek, který museli zvedat tři vysocí anubové. Žhavý vzduch se tu téměř nedal dýchat a byl plný sazí a žhavých částeček. Láva soptila i přes okraje ostrůvku, kam prskala dlouhé paprsky rozžhaveného magmatu. Atena ještě nic nezasáhlo a nespálil se zatím, ale věděl, že je to jen otázkou času.

Za jiných okolností by Atena neudrželo žádné vězení. Byl nepředstavitelně mocný a jako pán Danu Talis, měl možnost studovat ve velkých knihovnách po celém světě i v ostatních říších. Dokázal shromáždit největší sbírku vědění archónů i antiků a provedl pokusy, které vyděsily jeho poddané a šokovaly i jeho nejbližší přátele.

Za jiných okolností by rozlámal mříže, proměnil lávu v sametový koberec a vydal by se vstříc svobodě.

Ale nyní to bylo něco jiného. Vlastně připustil a dovolil, aby ho sem zavřeli. Když pro něj Anubis, jeho bratr, přišel se strážemi, mohl je všechny zničit, rozdrtit na prach. Ale neudělal to. Vzdal se a nechal se spoutat a odvést v řetězech.

Okovy kolem zápěstí a kotníků doplňoval řetěz kolem pasu. Pouta byla vykována ze železa, které obklopovalo rtuťový základ. Většina starobylých bytostí ovšem byla alergická na železo a těch, které již zachvátila proměna, se to týkalo dvojnásob. A proměna již na Atenovi zapracovala, a dlouho mu ztrpčovala život. Na rozdíl od své matky a bratra, jejichž vzhled proměna posunula víc do říše zvířat, Atenovy víceméně lidské rysy zůstaly, i když nepatrné rozdíly by se našly: lebka, čelist i nos se mírně prodloužily, rty zúžily a jeho žluté oči nyní vypadaly dost nepřirozeně.

Aten cítil, jak do jeho kůže proniká jed, a musel vynaložit všechny síly a aurickou moc, aby potlačil oheň, který ho spaloval až do morku kostí. Ale síly budou ubývat, nevydrží věčně, a pak ho železo přemůže. Zemře ve strašlivých mukách a utrpení. Na tváři se mu objevil úsměv. Samozřejmě než se tak stane, zřejmě ho hodí do jícnu sopky.

Zarachotila masivní vrata.

Na druhé straně lávového jezera se objevil obdélník bílého světla. Do dveří vešly dvě nesourodé postavy, které uhnuly ke straně, aby tři ohromní anubové mohli konat svou práci. Aten opatrně přistoupil k mřížím, aby se jich nedotkl. Přimhouřil oči, aby se pokusil dohlédnout přes tančící rozžhavené jiskry, které se vlnily nad červenočernou lávou. Jeho zorničky se přizpůsobily z kruhového tvaru až do vodorovných čárek.

Anubové zaujali svá místa a začali připravovat dlouhý, úzký můstek. Lávka zapadla do svých kolejí a tím otřásla i Atenovou vězeňskou celou. Dvojice se pak vydala vstříc ohnivému žáru. Aten rozpoznal jednoho menšího muže v koženém oděvu žalářníka, druhý byl o něco větší, v bílém rouchu se slaměným kloboukem.

Aten znal žalářníka, proto ho poznal jako prvního. Jmenoval se Dagon a patřil k jedné z vodních ras z nedaleké říše. Aby chránil své baňaté oči před žárem, nosil zde velké skleněné brýle s koženými úchyty.

Když promluvil, za jeho rty se objevily dvě řady malých špičatých zubů.

„Máte návštěvu, pane Atene. Pět minut,“ řekl, pak odstoupil a vydal se zpět po můstku. U mříží zanechal návštěvníka.

„Jsem překvapený, že jste uplatil Dagona,“ zlehka začal Aten. „Rybí národ se považuje za neúplatný.“

„Já jsem ho nepodplatil,“ řekl Marethyu. „Prozradil jsem mu jeho budoucnost.“

„Alespoň nějakou má.“ Aten se usmál, ale neznělo to moc vesele.

„Řekl jsem mu, že za deset tisíc let bude v řece bojovat s neporazitelnou válečnicí a že by tam měl zmínit mé jméno a ona ho pustí.“

„A on ti věřil?“ zeptal se překvapeně Aten.

„Já jsem Smrt. Nemám proč lhát.“

„Anubům jsi také prozradil budoucnost?“

„Oni žádnou nemají,“ odvětil krátce Marethyu. „Ale ne, to jsem jim samozřejmě neřekl.“ Zpod jeho šatů se vynořil kovový hák. „Bylo o moc lehčí a rychlejší je trochu očarovat. Jsou to primitivní stvoření, kouzlo nezanechá žádnou stopu.“

„Přišel jsi, abys mě osvobodil?“ zeptal se Aten.

„To můžu, jestli chceš,“ přiznal Marethyu.

„Ale není to součást tvého plánu, že?“

„Ne, to není. Ale stejně tě můžu osvobodit, jestli si to opravdu přeješ.“

Aten otázku přešel a pokračoval: „Řekni mi, co se děje venku.“

„Jakmile se lidé z Danu Talis dozvěděli, že tě odvedli, začali se shromažďovat před vězením a před chrámem Slunce. Došlo k pár nepokojům, a bude jich víc,“ slíbil. „Byl jsi milovaný panovník.“

„Měl jsem pro ně udělat víc,“ zamumlal Aten.

„Udělal jsi toho hodně. Tvé uvěznění rozzlobilo poddané a tvé přátele. Hekaté poslala národ ze stromu, aby tě osvobodili. Vede je Huitzilopochtli. Není jich mnoho, to je pravda, ale dost, aby dodali odvahu lidem, kteří se pak vzbouří.“

„A když se lidé neodhodlají?“

„Ale odhodlají,“ ujistil ho Marethyu. „Dal jsem jim hlas, který je povede. Někdo, kdo za ně promluví v těžké chvíli. Jediná proměnná, která zbývá, jsou dvojčata. Kam se postaví?“

„Když dojde na zmatek a vřavu, je přirozené, že se děti přikloní ke svým rodičům,“ řekl Aten.

„To se změní, když zjistí, že Isis a Osiris nejsou jejich rodiče,“ namítl Marethyu.

„I když jim nabídnou vládu nad celým impériem?“ připomněl mu Aten. „To je velké pokušení pro každého.“

„Ale oni nejsou jako každý. Jsou to dvojčata z věštby.“

„Ten chlapec nosí meče,“ zašeptal Aten, „to je velmi nebezpečné.“

„Pyramida pohltí jejich moc,“ tiše pokračoval Marethyu a poklepal hákem na mříže, ze kterých se kus odlomil.

„A je ten chlapec dost silný?“ zeptal se Aten.

Praskla ohromná lávová bublina, kvůli které se na chvíli vzduch nedal téměř dýchat. Starobylá bytost se rozkašlala.

„Silnější, než si sám o sobě myslí. Navíc ponese i Excalibur. Oba meče mají tendenci rušit svou moc, když se dostanou k sobě.“

„Co bude dál?“ zeptal se Aten.

„Zasedá vládnoucí rada. Sešly se tu všechny starobylé bytosti, co dokáží chodit nebo se nějak pohybovat. Bastet a Anubis čekají. Jsou přesvědčení, že tvůj bratr bude uznán právoplatným následníkem.

A Isis a Osiris jsou na cestě na sněm s dvojčaty.“

Aten zavrtěl hlavou. „Jak rád bych byl muškou na zdi při tom zasedání.“

„Myslím, že se ti to splní.“ Marethyu se usmál. „První bod programu bude tvůj soud. Bude pak na tvém bratru nebo dvojčatech, aby vykonali tvou popravu.“

„Anubis s tím nebude mít žádný problém.“ Aten zvedl obočí. „Zajímalo by mě, jak bude reagovat, až se objeví dvojčata.“

„Určitě ne dobře, předpokládám. A Bastet bude vzteky bez sebe!“

KAPITOLA 38

Mlha vířila kolem a Spartové se blížili k bezbrannému Nitenovi. Rychlý jako blesk se na něj jeden vrhnul a zasadil mu mocný úder do stehna.

Niten zavrávoral a se zaúpěním se v bolesti svezl k zemi. Ležel na zádech a sledoval ještěří postavu, když si uvědomil, že tu zemře. Nesmrtelný Japonec pocítil jen zachvěv lítosti, protože chtěl vždy zemřít ve svém milovaném Japonsku. Dokonce donutil Aife, aby mu slíbila, pokud padne v nějaké cizí zemi nebo říši, že jeho tělo převeze do Eikanda na severozápadě země. Ale Aife tu teď nebyla. Nikdy nebude schopen do držet svůj slib, že ji zachrání. A nikdy nespočine v půdě své rodné země.

„Zabijeme tě pomalu,“ řeklo jedno stvoření svým mladým hlasem. Přistoupilo k Nitenovi a pohlédlo dolů. Z otevřené tlamy mu visely sliny, které páchly jako zlo samo.

V ten okamžik přiletěla z mlhy Toyota Prius a připíchla dva ještěří tvory k mostu. Celá kovová konstrukce se otřásla a zarachotila jako mohutný zvon.

Dračí bojovník, který stál nad Nitenem, se překvapeně otočil. Nesmrtelný Japonec využil chvíle nepozornosti, opřel se zády o zem a vší silou vykopl nahoru. Oběma nohama zasáhl tvora do brady. Čelisti se mu sevřely, až to cvaklo, a dračí bojovník upustil svůj kyj. Zasyčel bolestí. Niten chytil padající zbraň, než se dotkla země, a praštil tvora mocně do prstů na noze. Bojovník zakvílel jako voda vařící se v konvi a poskakoval kolem na jedné noze. Niten zopakoval postup i na druhou nohu a slyšel, že něco prasklo.

Dračí stvoření se svalilo na zem a nyní již křičelo tak vysoko, že to bylo mimo dosah lidského sluchu.

Z mlhy přiletělo další auto. Tentokrát starý VW brouk za jiskřivého přistání srazil další dva bojovníky z dračích zubů.

Pak se z mlhavé noci vynořil Prométheus. Držel před sebou oběma rukama masivní dlouhý meč. Dva dračí bojovníci k němu zamířili a dlouhé ostří prosvištělo vzduchem. Jeden ze Spartů zvedl svůj štít. Meč do něj praštil s mohutným zaduněním a kolem se rozprskly jiskry. Pod silou úderu ještěr klesl k zemi. Druhý se pokusil vykrýt úder svým kyjem, ale ten mu Prométheus vyrazil z ruky a kyj odletěl přes zábradlí do hlubin moře. Dračí bojovníci beze zbraní raději zvolili ústup do husté mlhy.

Starobylá bytost se postavila k nesmrtelnému Japonci, který ležel na zemi. „Jsi zraněný?“

„Dej mi chvilku. Zkusím se dát trochu dohromady.“ Niten se pomalu vyškrábal na nohy. Vzduch kolem nepatrně zmodral a mlhou zavoněl zelený čaj.

Nitenova aura zhoustla kolem jeho pasu, uprostřed hrudi a zahalila jeho rány. „Teď bych potřeboval pár dní v klidu v posteli a byl bych v pořádku.“ Zvedl svůj krátký meč ze země.

„To bude muset počkat,“ ušklíbl se Prométheus. „Pojďme zpátky na konec mostu. Už jsem hotový. Všechna auta jsou na místě. Nemůžeme dovolit, aby nám proklouzl jediný z těch ještěrů.“

Niten kulhal za starobylou bytostí. „Děkuji,“ řekl. „Zachránil jsi mi život.“

„A než tahle noc skončí, jsem si jist, že mi to oplatíš.“ Prométheus se znovu usmál.

„Myslel jsem, že nejsi bojovník,“ podotkl Niten.

„To nejsem,“ odpověděl Prométheus. „Ale mám za sebou svůj podíl v bitvách a soubojích.“

„Myslím, že jsem jednoho zabil,“ zamumlal Niten. „A první auto, které jsi hodil, zasáhlo další dva.“

„Je po nich?“

„To si nejsem jistý. Ale spadlo přímo na ně. Brouk zasáhl další dva a já jsem dalšímu rozmlátil prsty u nohou. Teda jestli mají prsty,“ dodal.

„A ti dva zasažení VW broukem – viděl jsi je vstát?“ zeptal se Prométheus.

„Viděl jsem, jak je auto trefilo – jeden by řekl, že krokodýlí tvář není schopna údivu a překvapení, ale to je chyba! Skončili pod ním, ale pak je pohltila mlha. Zřejmě budou mrtví,“ řekl Niten.

V tu chvíli však z mlhy vyletěla typická kapota z brouka a roztočila se jako plastový létající talíř.

Nitenův krátký meč vystřelil a rozřízl plech vedví, jako by to byl alobal. Rozpůlená kapota se pak ztratila v mlze, jedna část nalevo, druhá napravo. „Možná nejsou mrtví,“ zamumlal.

Prométheus vystavěl auta do písmene V přes celou šíři mostu. Postavil je na bok, vždy dvě nad sebe, s koly na straně. Na spodku trychtýře byl otvor široký tak maximálně pro jednoho.

„To je dokonalé,“ uznal Niten a obdivoval Prométheovu práci.

„Byl to tvůj nápad.“

Japonec si komplimentu nevšímal. „Tady bychom je mohli udržet. Nesmí za žádnou cenu projít. Abych nezapomněl, pamatuješ, co jsem říkal o tvé rudé zbroji?“

Prométheus přikývl.

Niten se na přítele podíval a řekl: „Zapomeň na to. Použij své brnění. Vědí, že jsme tady, jsou rychlí, a to neskutečně rychlí. Budeme potřebovat všechny výhody, které máme.“

Ve vzduchu zavoněl anýz a starobylá bytost se vmžiku objevila v krvavě rudé zbroji. Pohlédl na Nitena. „Ty zůstaneš tak?“

Niten zavrtěl hlavou. „Spotřeboval jsem spoustu energie, abych zhojil rány. Teď musím nejprve načerpat síly.‘“‚ Roztočil meč a palcát, který sebral dračímu bojovníkovi.

„Nech mi tedy toho prvního,“ nabídl Prométheus. Postavil se doprostřed otvoru a protáhl si krční svaly. „Chvíli si odpočiň. Načerpej síly a zhoj svá zranění, jestli můžeš.“

„Oni nás nenechají odpočinout,“ namítl smutně Niten. Ještě než domluvil, ucítili závan větru a mlha se rozvířila. „Už jdou.“

Zužující se cestičkou kráčelo šest krokodýlích stvoření. Vypadala téměř k nerozeznání stejně. Většina z nich nesla v nikách palcáty a kyje, dva bojovníci však měli krátké meče. Všichni byli vyzbrojení štíty.

„Vypadají dost nespokojeně,“ zamumlal Prométheus.

„Nejsou zvyklí prohrávat,“ vysvětlil Niten, který se díval přes rameno starobylé bytosti. „Rozběsní je to, ale rozzlobený nepřítel dělá chyby.“

Ulička ohraničená auty byla široká na čtyři bojovníky, pak na tři a na dva. Nakonec proti Prométheovi stál jen jeden dračí muž. Vrhl se na něj se svým kyjem, zatímco zbývající pětice se za ním strkala jako malé děti, aby se dostala blíž.

Prométheus mečem praštil do štítu dračího bojovníka a proměnil ho v hromádku šrotu. Ostnatý kyj zaskřípal, když se střetl s dlouhým mečem starobylé bytosti, a Prométheus vykopl svou plechem chráněnou nohou a mocně dupl na nechráněnou nohu dračího tvora.

Ještěr zasyčel a vykulil zlaté oči. Prométheus přistoupil blíž, obrátil meč a praštil tvora hlavicí přes hlavu. Dračí muž zavrávoral a spadl dozadu na ostatní, čímž zatarasil vchod. Ostatní se po něm drápali a snažili se ho odtáhnout, aby mohl projít další z nich.

„Za to zaplatíš…“ začal dračí muž, pak ale Prométheova ruka vystřelila dopředu, chytila tvora za tlamu a vzala přes lebku dalšího dračího muže jílcem meče. Ještěr vrazil do svých druhů a všichni se natáhli jeden přes druhého jak širocí tak dlouzí. „To není vůbec špatné,“ zasmála se starobylá bytost. „Začínám se docela dobře bavit.“

Vzduch nasycený mlhou se zavlnil a ze tmy se vynořila čtyři kopí. Prométheovi se podařilo hbitými pohyby meče zneškodnit dvě z nich. Jejich kousky se rozletěly na všechny strany. Další dvě však zasáhla jeho krunýř a rozbila ho.

Prométheus padl k zemi bez jediného vzdechu.

KAPITOLA 39

„Matko! Přestaň bláznit!“ Dříve než Anubis vypustil větu z úst, uvědomil si, že to neměl říkat.

Bastet se od něj odvrátila a vztekle poodešla. Její dlouhý černý plášť z kovové fólie skřípal po podlaze tak, až to Anubise nutilo cenit zuby.

„Blázním,“ zasyčela rozzlobeně. „To si myslíš, že dělám? Blázním? Tak promiň, že se snažím dostat svého syna na trůn!“

„Matko…“ povzdechl Anubis.

Starobylá bohyně s kočičí hlavou se však otočila k synovi zády, opřela si předloktí o okno a zahleděla se na město. Svými dlouhými drápy nervózně hloubila díry do kamene. „Víš, jak dlouho jsem plánovala a čekala, než přišla tato příležitost?“

„Matko.“

„Oběti, které jsem musela podstoupit?“

Anubis věděl, kdy přiznat porážku. „Ano, matko.“

Vysoká starobylá bytost se postavila vedle Bastet. Hlavu opřela o zeď a ruce složila na hrudi. Když měla Bastet takovou náladu, bylo jednodušší, a vlastně i bezpečnější, nehádat se s ní. I když totiž velel největší armádě na světě a vytvořil anuby – kterým se sám začínal stále více podobat – pořád svou matku obdivoval. „Jsem jen nervózní,“ přiznal se zaťatými zuby.

Obměkčil tak Bastet, která se ho jala uklidňovat: „Nemusíš mít z ničeho strach. Jsi z rodu Amenhotepova. Vládla jsem s tvým otcem, tvůj bratr se také stal panovníkem, je jen logické, že i ty budeš vládcem. Jen málo starobylých bytostí se postaví proti tobě. Vždyť dnes přijdou i Isis a Osiris. Také oni nás podpoří,“ prohlásila sebevědomě.

Anubis se rozhlédl. Vyrostl v tomto paláci se svými bratry a v této komnatě strávili více času než kdekoliv jinde. Byla zde knihovna jejich otce, dlouhé police plné knih, kde se ukrývala tajemství a poklady tisíce říší a světů. Na stolech a v zásuvkách zase ležely útržky, poznámky a pergameny ohledně dávné historie jejich země. Právě zde objevil jeho bratr Aten svou vášeň pro historii.

„Budu ho opravdu muset zabít?“ zeptal se najednou.

„Koho?“

„Svého bratra.“

Bastet se odvrátila od okna. Slyšela v dálce ryk davu a začínalo ji to dopalovat. Kde jsou stráže? Proč není slyšet vyděšený pískot a řev lidí, které mají rozhánět a zastrašovat?

„Samozřejmě že ho nebudeš muset zabít sám,“ řekla. „Jen k tomu dáš rozkaz. Někdo jiný ho pak odvede k sopce a strčí ho do jícnu.“ Prohlédla si svého syna od hlavy až k patě a souhlasně přikývla. „Ta černá zbroj je krásná práce.“

Anubis si oblékl černé brnění s rudě zbarvenými spoji a nýty, které vypadaly jako kapičky krve.

„Nebyl jsem si jistý barvou,“ podotkl. „Ještě jsem přemýšlel o purpurové, ale s mou měnící se kůží bude rudočerná působivější.“

„Purpurová by se s tvou kůží moc tloukla,“ souhlasila Bastet.

Povrch i barva Anubisovy měděné kůže procházely proměnou. Na některých místech již pokožka úplně zčernala a protkaly ji drobné červené žilky. Jedna ruka mu začala tuhnout a kroutit se do zvířecího pařátu, chrupavky ušních boltců zesílily a protáhly se do výšky.

„Co mám říct na radě?“ zeptal se.

„Jen to nejnutnější, méně je v tomto případě více,“ přikázala Bastet. „Budeš hrát silného a málomluvného vůdce. Já budu mluvit za tebe.“

Ryk zezdola zesílil a dav se najednou hrnul ulicemi na druhé straně kanálu. Všichni skandovali Atenovo jméno. Někteří s sebou nesli hole a košťata, jiní dokonce i nože. Většina však žádné zbraně neměla.

„Chtějí svého pána,“ řekl Anubis a připojil se opět ke své matce u okna. Dav se rozrostl na stovku a mosty chránil nejméně dvojnásobek těžce ozbrojených strážců.

„Tvůj bratr je slabý,“ vyrazila ze sebe Bastet. „Začal na lidské plémě nahlížet jako na nám rovné. Jsou přitom jen o málo vyvinutější než zvířata. Oni si myslí, že je jejich zachránce jen proto, že zrušil otroctví.

A tady teď vidíš následky jeho slabosti. Na protest zapalují město.“ Udiveně zavrtěla hlavou. „Opravdu si myslí, že nás to donutí, abychom ho propustili?“

Kouř stoupal vzhůru na mnoha místech po celém městě.

„Moji velitelé mi oznámili, že další stovky lidí míří k vězení,“ podotkl Anubis. „Dokonce se objevila hlášení, že dav napadl stráže, a slyšel jsem o nepokojích v chudinské čtvrti. Na tržišti prý dnes lidští tvorové porazili tucet vojáků a dokonce přešli přes kanál.“

„Nesmysl!“

„Co asi ti lidští červi provedou, až popravíme Atena?“ zeptal se Anubis.

„Pár dní se budou bouřit. Nech jim spálit jejich ubohé dřevěné domovy a zásoby v sýpkách. Až jim bude zima a vyhladovějí, zase přijdou k rozumu. A až budeš prohlášen za vládce, očekávám, že s tou drzou línou cháskou pořádně zatočíš.“

„Doufám, že ze mě bude dobrý panovník,“ zamyslel se upřímně Anubis.

„Samozřejmě že bude,“ vyhrkla Bastet. „Udělej přesně to, co říkám.“

„Ano, matko.“

KAPITOLA 40

Mars, Odin a Hel si na dvoře vybudovali poslední útočiště proti příšerám z chodeb Alcatrazu.

„Je jich příliš!“ hlásil Mars. Starobylá bytost stála v chodbě a čelila hromadě šedých mechových tvorů. Byli spíš širší než vyšší, kůži měli jako kůru stromů. Pokrýval je hustý mech, a přestože jejich jedinými zbraněmi byly dřevěné meče a dýky, jejich útok byl smrtící. Mars utrpěl spoustu ran, ostré hroty jeho brnění poškrábaly a protrhaly. Krvácel z mnoha nepříliš vážných poranění.

Za ním nalevo zaskuhral Odin a Martovi došlo, že jednooký bůh utrpěl další ránu. Odin se postavil tuctu prašivých hinduistických duchů nazývaných vetala.

„Není žádná hanba ustoupit a žít pro boj další den,“ zabručel Odin v jazyce dávno ztracené Danu Talis.

Za nimi na zemi se opírala o zeď vyčerpaná Hel. Podařilo se jí zahnat chlupatého minotaura svým dlouhým kovovým bičem, ale bohužel až poté, co do ní zabodl své rohy. Po straně měla v boku díru a ani paže neušla zásahu. „Ustup se zdá jako dobrý nápad,“ zahuhlala, „jestli tedy máme kam ustoupit.“

Když si tři starobylé bytosti uvědomily, že na dvoře budou rychle obklíčeny velkou přesilou, začaly si probojovávat cestu chodbami vězeňského bloku. Ze všech stran na ně útočily noční můry a stvůry, a za jednu zabitou se objevily další tři. Každá stvůra vypadala jinak a jinak se i chovala. Některé bojovaly zbraněmi, jiné jen drápy a zuby, ale kupodivu se nepraly mezi sebou. Soustředily se jen na svou kořist, tři starobylé bytosti.

„Mají hlad,“ řekla Hel. „Jen se na ně podívejte, některé jsou jen kost a kůže. Pravděpodobně tu byly zavřené celé měsíce v hlubokém spánku. A nyní jako všechna zvířata, která se budí ze zimního spánku, potřebují doplnit energii. Naneštěstí my jsme to jediné, co je tu k jídlu.“

„Zajímalo by mě, proč se neobrátí proti sobě,“ podivil se Mars nahlas.

„Musí být pod nějakým kouzlem,“ nadhodil Odin.

„Myslím, že je to daleko jednodušší,“ zasyčela Hel. „Pros tě jeden druhého nevidí. Existujeme pro ně jen my.“

„Ale samozřejmě!“ vykřikl Odin. „Je to jednoduché kouzlo přitažlivosti.“

Mars zasáhl dvojici mechových mužíků, ale mohly to být i ženy, což se poznávalo jen obtížně, kvůli mohutnému porostu. Páreček zavrávoral a ustoupil, ale vypadalo to, že úder nijak neporušil jejich pokožku z kůry. „Kdyby se nám podařilo to kouzlo zlomit…“ začal.

„…vrhli by se jeden na druhého,“ dokončila Hel. „To by nám hodně ulehčilo práci.“

Když si starobylé bytosti probojovávaly cestu chodbami, z cel rozesetých nalevo i napravo se na ně vrhaly stvůry, které je kousaly, škrábaly, trhaly jim kusy masa i kůže a bodaly je rohy, kly i drápy. Nebylo pro ně jednoduché použít své aury, aby zranění vyhojily, protože musely být neustále ve střehu nebo na útěku. Nyní už jim ubývaly síly, aury bledly a ony dokonce zjistily, že do některých ran se jim dostal jed z otrávených zubů či drápů.

Z jedné cely nad nimi seskočil dolů kuklub a přistál Martovi na zádech. Vycenil dlouhé zuby a zakousl se do jeho uší. Odin chytil špinavé stvoření za ocas, dvakrát jím otočil a pak ho odhodil na druhý konec chodby. Narazilo do zdi tak silně, že pod silou úderu celá popraskala.

Na Hel se vrhl tucet rohatých domácích skřetů. Žádný z nich nebyl vyšší než malé dítě, ale co jim chybělo do výšky, vynahradila jejich chlupatost. Kromě kruhů kolem očí celé jejich tělo pokrývala hustá dlouhá srst. Kousali ji a mlátili, ohýbali hlavy, aby ji propíchli svými krátkými, ale ostrými růžky. Mars dva z nich chytil za nohy a smetl jimi ostatní skřety z Helina těla. Ti dva, které držel, se mu kroutili a zmítali v rukou a brebentili něco v jazyce, ze kterého mu šel mráz po zádech.

Vetala zbyla na Odina. Měla krásné tváře mladých mužů a dívek, byla vyhublá na kost a chodila po nohou, které byly napůl lidské a napůl ptačí. Bojovala svými dlouhými netopýřími křídly, která zakončoval jeden dlouhý zahnutý dráp. Patřila mezi tvory, kteří se živí krví, a proto měla jedny z nejdelších špičáků mezi všemi stvůrami.

„Kéž bych si s sebou vzal své vlky,“ postěžoval si Odin. „Hravě by si s těmito odpornými tvory poradili.“ Zaúpěl bolestí, když ho ostrý konec křídla zasáhl a rozpáral mu celé předloktí.

Pak Martův meč rozřízlo jako papír křídlo zlého ducha a Helin bič potrhalo druhé.

Odin povolal svou auru. Vzduch kolem se zavlnil ozónem a z jeho kůže se linul šedý dým. Soustředil se na zranění na ruce. Krev přestala téct, ale rána se nehojila. „Už jsem spotřeboval skoro všechnu svou auru,“ zamumlal. Starobylá bytost se vyčerpaná svezla na zem u zdi.

Hel přitiskla své pařátky ke strýcově roztržené ruce a zmáčkla ji. Její krvavě rudá aura zablikala a objevil se jen nachový dým. „Nic, něco z nás vysává silu,“ oznámila.

Zástupem stvůr a příšer projel neklid, ale místo toho, aby se přibližovaly, ustupovaly. Minotaurus ukázal na Hel a schválně si olízl svou tlustou tlamu. Hel na něj vycenila zuby a zakmitala černým rozeklaným jazykem.

„Ustupují,“ oznámil Odin. Znovu se pokusil povolat svou auru, ale opět se nad jeho kůží vznášel jen letmý šedý závoj.

„Vsadím se, že to nevěstí nic dobrého,“ přidal se Mars. Po stěnách se plížily podivné stíny. „Něco se blíží,“ varoval.

Příšery se rozdělily a mezi nimi procházela sfinga. Tělo mohutné lvice doplňovala orlí křídla. S hlavou krásné mladé ženy vypadala nádherně, dokud neotevřela ústa a neodkryla tím řadu ostrých zubů a hadí jazyk. Sfinga se usmála a zakmitala jazykem ve vzduchu. „Cítím všechny vaše aury. Chutnají tak sladce.“ Když se přibližovala, labužnicky si olizovala rty. Drápy se zařezávaly do kamenné chodby s každým jejím krokem. „Čekala jsem celé věky, abych mohla strávit vzpomínky nějaké starobylé bytosti, a teď tu mám hned tři. Jaké divy mi asi předvedete? Jaká tajemství objevím?“

„Věděla jsem, že něco vysává naše aury,“ zamumlala Hel. Věděla, že sfingy mají tu moc a aurami se živí.

„Tak vy jste Mars, Hel a Odin. Má matka o vás občas mluvila. Neměla ráda nikoho z vás. Ale tebe,“ ukázala na Hel, „obzvlášť nesnášela. Říkala, že jsi ohyzdná.“

Starobylá bytost se zasmála. „A to říkáš ty…?“ Pohnula rty a Špičáky z dolní čelisti vystoupily tak, že připomínala divočáka, kterého před chvílí sežrala. „Znala jsem tvou matku, ještě než ji zachvátila proměna. Byla jednoduše odporná a hnusná už předtím, a musím ti prozradit, že po proměně nebyl vidět žádný velký rozdíl. Tvá matka byla tak ošklivá, že s ní ani zrcadla nemluvila. Tak hnusná, že

Hel se chystala pokračovat, ale Odin položil na její paži ruku a zavrtěl hlavou.

„To by stačilo!“

„Ale je to pravda,“ odporovala Hel. „Její matka byla tak hnusná, že…

„Jsi dcera Echidny,“ pokračoval Mars, zapíchl meč do země a opřel se o hlavici rukojeti. „Znali jsme ji. Byla krví spřízněná s naším rodem. I ty jsi naše příbuzná.“ Natáhl jednu ruku. „Jsi si jistá, že bojuješ na té správné straně?“

Sfinga zavrtěla svou krásnou lidskou hlavou. „Jsem na správné straně. Na té, co vyhraje.“

„Ale Dee zmizel,“ podotkl Mars.

„Dee mě nezajímá,“ namítla rychle sfinga. „Je to blázen, nebezpečný blázen. Pokusil se nás všechny zradit a byl prohlášen za psance a zběha. Ne, já spolupracuji s Kukulkánem.“

„Buď opatrná,“ poradil jí Odin. „Nedá se mu věřit.“

„Aha, to tedy nevím. Říkal, že mi může dát skutečné lidské tělo.“ Přistoupila blíž o další krok a drápy zaškrábala o kámen. „Má takovou moc?“

„Zřejmě ano,“ připustil Mars. „A ty?“ Mars zavrtěl hlavou.

„A co ty, Odine, nebo Hel? Můžete mi dát lidské tělo?“ Hel zavrtěla hlavou, ale jednooký bůh nabídl: „Já sice ne, ale znám pár bytostí, které by mohly. Mohl bych tě vzít s sebou do říše, kde bychom ti uměli vypěstovat tělo, jaké by sis přála, a přenést do něj tvé vědomí a vzpomínky.“

„Kukulkán tvrdil, že může přetvořit tohle tělo. Je to možné?“ zeptala se sfinga.

„Pravděpodobně,“ přiznal Odin. „Kdo ví, čeho všeho je ta příšera schopná?“

„Proč jsi vůbec tady?“ změnil téma Mars.

„Přišla jsem, abych chránila naše bizarní monstrózní hosty, a pak jsem měla dohlédnout na Perenellu Flamelovou. Slíbili mi za odměnu její vzpomínky.“

„A ona ti utekla,“ popíchl ji s krutým úsměvem Mars.

„Podařilo se jí uniknout. Až se dostanu na pevninu, bude mým prvořadým úkolem ji najít. Doufám, že přežije, abych ji mohla zabít já. Doufám, že bude mít ještě dost aury, aby se dokázala sama vzkřísit a já ji mohla zabít znovu.“

„Lepší a mocnější stvoření se ji už pokusila dostat, ale neuspěla,“ podotkl Mars.

„Je jen člověk. A lidští tvorové jsou slabí. Měla štěstí, když se jí minule podařilo uniknout.“ Sfinga pohodila hlavou dozadu a zhluboka se nadechla. „Vysaji všechnu vaši auru a vypiji vzpomínky,“ oznámila. „Budou to hody.“

„Ujišťuji tě, že budu myslet na ty nejhorší věci, až k tomu dojde,“ slíbila Hel. „Bude ti pak ze mě špatně.“

Když sfinga přistoupila ještě blíž, starobylé bytosti ucítily náhlou vlnu tepla a veškerá energie je opustila. Všechna zranění, i ta malá, začala nesnesitelně pálit a vážnější rány se znovu otevřely.

Mars se postavil před zbývající dva a pokusil se zvednout meč, ale ten byl najednou nesmírně těžký. Vzduchem se nesl pach spáleného masa a z jeho kůže se začal linout fialovočervený kouř. Za ním se kolem Odina shromáždila jeho šedá aura. Krvavý závoj stoupal i z Heliny skvrnité kůže. Ve vzduchu se vše promíchávalo s pachem rybiny a spáleného masa.

„Připomíná mi to grilování,“ zavrčela sfinga. „Jsem tu na ostrově již celé měsíce.“ Drápy opět zaškrábala o kamennou podlahu. „Přišla jsem na Alcatraz, protože mi slíbili hody. Osud mi odepřel potěšení ze vzpomínek a aury vědmy, ale vy tři mi to zklamání více než vynahradíte.“

Mars padl na kolena, meč se skácel k zemi a zarachotil o kámen. Odin se svezl na zem vedle něj a svíjel se na dlažbě. Jen Hel pořád stála na nohou. Aby se udržela nahoře, zaťala své dlouhé nehty hluboko do stěny. Měla v úmyslu se vrhnout na sfingu, jen co přijde ještě o kousek blíž. Ačkoliv sfinga měla tělo lva, její hlava byla křehká jako hlava obyčejného člověka.

Sfinga se zastavila a naklonila hlavu na stranu. „Opravdu si myslíš, že bys to dokázala? Myslíš, že máš ještě dost sil, aby ses na mě vrhla? Já si to nemyslím. Budu rychlejší.“ Ladný nos se zachvěl, jak se stvoření zhluboka nadechlo. „Tvůj odpor jídlo chutně opepří.“

Hel se pokusila švihnout svým bičem, ale jen stěží ho zvedla ze země. Uvědomila si, že nebude mít dostatek sil, aby svůj plán uskutečnila.

„Statečná,“ řekla sfinga, „ale bláhová. Není ti pomoci, starobylá bytosti. Jen zázrak by tě mohl spasit.“

„Víte,“ ozval se nový hlas v chodbě. „Už mi v životě říkali mnoha jmény. Ale nikdy mě nikdo nenazval zázrakem.“

Sfinga se otočila a zasyčela.

Sám uprostřed chodby stál nesmrtelný Američan, Billy the Kid.

Sfinga si to namířila k Billymu. „Vypadá to, že jsem se spletla. Hel nebude první. Zřejmě začnu s tímto drzým Američanem. Bude z něj dobrý předkrm.“ Bez varování skrčila zadní nohy a odrazila se.

S nataženými spáry a otevřenými ústy přeskočila celou délku chodby.

KAPITOLA 41

Hluboko v nitru Yggdrasilu v komnatě bez oken ležela Hekaté. Nyní z ní byla sešlá stařena, která se uložila do dlouhé spleti kořenů, jež připomínala sarkofág. Ruce měla složené na prsou – levou dlaň na pravém rameni a naopak. Celý strom se nyní lehce třásl a vzdychal a pak se kořeny kolem ní uzavřely, jako by ji chtěly obejmout.

„Když na smrt unaven na lože večer klesnu,“ zamumlal Shakespeare, „a údy ztýrané zlou cestou složím spát.“

„To ona je strom,“ řekla Scathach. „Je od stromu neoddělitelná, je s ním navždy propletená a spojená. Když jeden z nich zemře, druhý odejde též.“

„To se nikdy nestane,“ prohlásil jistě Huitzilopochtli a vyháněl služebnictvo z komnaty bez oken.

„Yggdrasil vzkvétá tisíce let. Přežije všechno, stejně jako bohyně tří tváří.“

Scathach se kousla do rtu. Ani ne před týdnem viděla, jak Yggdrasil, tedy jeho podstatně menší verze, padl. Byla svědkem smrti Hekaté. Ale to se nestane příštích deset tisíc let.

Prométheus čekal přede dveřmi. Na sobě měl zdobené rudé brnění, které ho zakrývalo od hlavy až k patě. Na záda si připevnil široký meč s červenou čepelí, nad levým ramenem mu vykukovala hlavice. Za ním stál zástup kříženců, které vytvořila bohyně. Dvě stráže zaujaly pozici vedle dveří do komnaty Hekaté. Měly mohutná svalnatá lidská těla, ale hlavy divočáků s plochými rypáky a vyčnívajícími dolními zuby. Oči jim však zůstaly lidské – jasně modré.

„Stráže tu budou hlídat, dokud bude spát. Nic se k ní během té doby nepřiblíží,“ vysvětlil Prométheus.

„Oni s námi nepůjdou do boje?“ zeptala se Scatty. „Byli by anubům rovnocennými soupeři.“

„Ne, slouží jen Hekaté,“ řekl Prométheus. „A bude lepší, když se v závěrečné bitvě spojí lidské rody.“ Obrátil se k Huitzilopochtlimu. „Je čas.“

Bez dalšího slova se obě starobylé bytosti vydaly dlouhou klikatou chodbou.

„Počkejte!“ zvolala Scathach. Běžela za nimi a nechala za sebou Shakespeara, Palaméda, Johanku i Saint-Germaina.

Ze stínu se vynořily další stráže s prasečí hlavou a shromáždily se u vchodu do vnitřní komnaty. Ani jeden z nich nepromluvil. Najednou se ve slabém světle zaleskly jejich zbraně.

„Myslím, že chtějí, abychom odešli,“ zamumlal Palamédes.

„Nevěděl jsem, že mluvíš jejich řečí,“ podotkl básník s náznakem úžasu v hlase.

Palamédes zavrtěl hlavou. „Na tak inteligentního muže dokážeš být někdy dost natvrdlý. Když někdo – muž nebo zvíře – vycení zuby a ukáže dýku dlouhou jako paže, pak je to jasné.“

„Budu si to pamatovat,“ zamumlal Will.

Palamédes zvýšil hlas. „Musíme odsud vypadnout. Jediní dva lidé, které známe a kteří se za nás mohou zaručit – Huitzilopochtli a Prométheus – odešli, a naši chlupatí přátelé zde vypadají trochu neklidně. A s těmi špičáky pochybuji, že by byli vegetariáni.“

Zbývající čtyři nesmrtelní raději rychle pospíchali za ostatními.

„Jaký je plán?“ zeptala se Scathach, která konečně doběhla dvě starobylé bytosti.

„Plán? Potáhneme s národem stromu do města,“ řekl Prométheus. „Zachráníme Atena a svrhneme ostatní starobylé bytosti.“

„Jen tak?“ zeptala se udiveně Scathach. „Já jsem myslela, že vy dva jste největší válečníci všech dob.“

„Je to jednoduché a účinné,“ namítl prostě Huitzilopochtli.

„Navíc budeme mít výhodu, protože to není obvyklý způsob útoku. Je to úplně nová strategie,“ pokračoval Prométheus. „Lidé se nikdy předtím nevzbouřili.“ Dřevěná chodba je dovedla k ohromnému schodišti, které se vinulo nahoru do nitra stromu. Schody tvořily zkroucené větve a kořeny vyleštěné do hladka. Po staletích používání se leskly jako zrcadlo, každý z nich byl jinak dlouhý, široký nebo vysoký.

Prométheus bral schody po dvou a Huitzilopochtli se Scathach za ním pohodlně vybíhali o pouhý schod pozadu. „Jestliže lidé ještě nikdy nepovstali, jak víte, že se odváží nyní?“ chtěla vědět upírka.

„Milují svého vládce Atena, je to jejich bůh,“ odpověděl Huitzilopochtli. „Celé generace strávili lidé v otroctví starobylých bytostí. Když se Aten ujal vlády, formálně zrušil otroctví a začal pohlížet na lidi jako na inteligentní druh. Zaručil jim základní práva a svobody občanů Danu Talis.“

„Mnoho starobylých bytostí nesouhlasilo, ale nikdo se Atenovi neodvážil postavit,“ dodal Prométheus. „Až doteď. Bastet to musela plánovat celá staletí.“

„A jste si opravdu jisti, že lidé povstanou, když se objevíte?“ trvala na svém Scathach.

„Bylo mi řečeno, že ano,“ odvětil Prométheus chladně.

„Kdo to řekl…“ začala a pak zavrtěla hlavou. „Ne, nic neříkejte. Budu hádat: muž v kápi a s hákem místo levé ruky.“

„Tak ve vaší době ho také znáte?“

„Znám ho. A také vím, že starobylé bytosti se nevzdají bez boje,“ dodala.

„To víme také,“ prohlásil Prométheus. „Chceme mírové řešení, ale jsme připraveni i na válku.“

„Z vlastní zkušenosti mohu říci, že když se objevíte u něčích dveří s armádou za zády, vždycky dojde k boji,“ podotkla smutně Scathach.

Huitzilopochtli se na ni podíval. „Ale pokud něco neuděláme teď, pak jsou lidé odsouzeni k věčnému otroctví. Nebo hůř – zrovna moje sestra Bastet obhajovala vyhlazení celé lidské rasy a chtěla lidi nahradit anuby nebo nějakými jinými kříženci. Pokud se jí podaří dosadit Anubise na trůn, pak jí nebude stát nic v cestě. To ona bude v podstatě vládnout Danu Talis.“

„Proč to všechno děláš, Huitzilopochtli?“ zeptala se Scatty.

„Protože je to správná věc.“ Zavrtěl pomalu hlavou. „Abrahám a Marethyu nás nechali nahlédnout do budoucnosti,“ dodal, „a svět bez lidí není hezké místo. Ne všechny starobylé bytosti jsou monstra a netvoři. Není nás sice moc, ale nějakou moc máme, a uděláme vše, co bude v našich silách, abychom zachránili svět.“

„A když to nepůjde?“ pokračovala dál Scatty.

„Pak zachráníme tolik lidí, kolik jen budeme moct.“

„A my vám s tím pomůžeme,“ řekla válečnice. „Proč?“ chtěl na oplátku vědět Huitzilopochtli. „Není to vaše válka.“

„To se pleteš, je to víc než jen naše válka. Je to boj o naši budoucnost.“

„Člověk by řekl,“ zasípal William Shakespeare s rukou přitisknutou k levému boku, „že místo tak vyspělé jako toto bude mít výtah.“ Zpomalil, zastavil se a rukama se opřel o dřevěné schody před sebou.

Palamédes mávl na Johanku a Saint-Germaina, aby šli dál, a zastavil se. Sedl si na schod a čekal, až jeho přítel popadne dech. „Už je to jen kousek.“

„Tohle místo bude má smrt,“ zahuhlal Shakespeare. Saracénský rytíř podal Willovi ruku. Básník se jí chytil a Palamédes mu pomohl zpátky na nohy. „Je to ale úžasný zážitek, Wille. Viděl jsem tě, jak si děláš poznámky. Jen si pomysli, jaká hra z toho bude!“

„Nikdo by mi nevěřil. Myslím to vážně, starý příteli, obávám se, že tu opravdu zemřu.“ A vystoupil o další schod nahoru.

Rytíř se zastavil a podíval se na básníka, který byl o schod výš. Jejich oči však dosáhly zhruba stejné úrovně. „Všichni jednou zemřeme. Ty i já jsme žili dlouho za hranicí přiděleného času. Nemáme čeho litovat.“

„To máš pravdu,“ souhlasil Shakespeare.

„Ale ještě tu máme práci,“ dodal Palamédes.

„Víš to jistě?“

„Marethyu by nás sem zpátky netahal, kdybychom tu neměli svou roli.“ Něco v hloubi rytířových tmavých očí se zalesklo a básník se natáhl, aby přítele chytil za paži.

„Co je to? Co přede mnou tajíš, příteli?“

„Jsi výborný pozorovatel jako vždy,“ řekl rytíř.

„Řekni mi to,“ trval na svém Will.

„Ta smaragdová tabulka, co mi Tsagaglalal dneska dala. Zarazil se a zavrtěl hlavou. „To bylo dneska? Zdá se to být tak dávno.“

Básník přikývl. Na neplánové zahradní party v San Francisku Tsagaglalal každému dala smaragdovou tabulku. Každá obsahovala soukromý vzkaz od mága Abraháma.

„Co ti ukázala?“ naléhal Will.

„Ukázala mi výjevy z mé minulosti, bitvy a souboje, z nichž některé jsem vyhrál, jiné prohrál. Připomněla mi poslední bitvu, kdy minulý a budoucí král padl, a já jsem na chvíli získal Excalibur. A tehdy jsem viděl, jak nad tebou stojím,“ dokončil ve spěchu Palamédes.

„Řekni mi víc!“

„Viděl jsem naší smrt, brachu, smrt nás všech.“ Vzhlédl nahoru, kde na konci schodiště trpělivě čekali Johanka se Saint-Germainem. „Viděl jsem Scathach i Johanku, obě zakrvácené a špinavé, jak stojí na schodech pyramidy zády k sobě, obklíčené obrovskými bojovníky se šakalími hlavami. Viděl jsem Saint-Germaina, jak vrhá k zemi ohnivý déšť. Prométheus a Tsagaglalal čelili mohutnému zástupu kroutících se příšer…“

„A my?“ zeptal se Will. „Co my?“

„I my jsme stáli na schodech nekonečné pyramidy a kolem nás přesila stvůr. Ty jsi ležel u mých nohou a já jsem držel orla se lví hlavou jen na vzdálenost paže.“

Básníkovy modré oči se zaleskly. „A pak to skončí dobře.“

Saracénský rytíř překvapené zamrkal. „Která část z toho, co jsem řekl, naznačuje dobrý konec? Je tam jen smrt a zkáza, a to má být naše nejbližší budoucnost.“

„Ale zůstaneme spolu. Pokud kdokoliv z nás zemře, nezůstane sám. Budeme obklopeni přáteli, rodinou.“ Palamédes pomalu přikývl. „Vždycky jsem si představoval, že umřu sám na nějakém bitevním poli, někde daleko v cizí zemi. Byl jsem přesvědčen, že pro mě nikdo nebude truchlit, ani mě nepohřbí.“

„Ale ještě není konec,“ řekl Shakespeare. „Vždyť jsi mě neviděl mrtvého, ne?“

„To ne, ale měl jsi zavřené oči.“

„Možná jsem byl jen unavený,“ řekl Shakespeare, otočil se a začal znovu stoupat nahoru. Pak se zastavil a podíval se zpět na rytíře. „Ale měl bys vědět jednu věc, Palaméde – lepšího společníka, než jsi ty, jsem si nikdy nemohl přát.“

„Bude pro mě čest zemřít po tvém boku, Williame Shakespeare,“ řekl Palamédes tiše. A pak se oba rozeběhli po schodech vzhůru.

„V šachu existuje termín, který se v naší situaci hodí,“ poznamenal Saint-Germain směrem k manželce, když nahoře čekali na Palaméda a básníka.

Johanka přikývla. „Koncovka.“

„A té jsme dosáhli.“

Schody vedly do úplného středu kmene. Na široké plošině se shromáždila armáda mužů i žen. Stáli v dlouhých nepravidelných řadách a z jejich plechové zbroje zářilo zelené světlo, které výjevu propůjčovalo nádech světa pod hladinou moře. Obloha nad jejich hlavami se hemžila kluzáky a větroni. Odněkud byl slyšet tlumený rytmus vojenského pochodu, který doplňovaly dudy, jež ovšem působily nepatřičně a osamoceně.

Saint-Germain s Johankou sledovali tucet viman, které stromoví lidé vytahovali z hangárů. Většina z nich byla záplatovaná dřevem a kůží, jiné držely pohromadě pomocí lan nebo měly v oknech místo skel jen listy. Kolem se hemžili stromoví lidé v kožených a vlněných šatech připomínajících letecké kombinézy. Kontrolovali létající stroje i náklad, zatímco ostatní nabíjeli zbraně a nakládali munici.

„Připomíná mi to mladé muže, kteří bojovali za první světové války nad bitevními poli v Evropě.

Tehdy létali v dřevěných a plátěných letadlech.“ vzpomínala tiše Johanka. „Kolik jich přežilo?“

„Jen velmi málo,“ odpověděl Saint-Germain.

„A kolik z těchto mužů a žen se vrátí?“ zeptala se. Saint-Germain se podíval na letitou záplatovanou vimanu. „Nikdo.“

Drobná Francouzka se zhluboka nadechla. „Připadá mi, že jsem celý život sledovala, jak mladí mužové a ženy umírají na různých bojištích.“

„A strávila jsi spoustu let jako zdravotní sestra, která jim zachraňovala životy,“ připomněl jí hrabě.

„Po poslední válce jsem si přísahala, že už nikdy neskončím na bitevním poli,“ oznámila.

„Ne vždycky se nám podaří splnit to, co chceme. Někdy nám život přináší prapodivná překvapení.“

„No, tento zážitek se rozhodně dá počítat mezi překvapení,“ usmála se. „A zatímco jindy překvapení opravdu miluji, nejsem si jistá, jestli se mi právě tohle líbí. Ale co se dá dělat? Jednou už jsme tady a musíme dokončit to, kvůli čemu nás sem Marethyu zavedl.“

„Víš,“ řekl Saint-Germain a rozhlédl se kolem. „Myslím, že jsem dostal nápad na nové album.“ Ruce mu vystřelily do vzduchu a vyklepával rytmus, který se nesl stromem. „Bude to velké koncertní album s orchestrem a sborem…“ Začal si pískat.

Johanka zvedla ruku, aby ho umlčela. „Ty mě vždycky dokážeš překvapit.“ Najednou ji také něco napadlo a otočila se zpět k manželovi. „A už máš název?“

„Armageddon!“

KAPITOLA 42

Podlahu v budově elektrárny lehce osvětlovalo šedé mdlé světlo.

Nicolas s Perenellou se opatrně plížili neustále houstnoucí mlhou k jeho zdroji. Alchymista rukou sledoval cestu podél kovového plotu, za kterým slyšeli, ale neviděli mořské vlny narážet do břehu.

Perenella se zhluboka nadechla. Kromě pachu soli a rybiny, který nesla mlha, zachytila ještě další odér: hutný zápach mokrého ptačího peří. Přitiskla rty k Nicolasovu uchu a zašeptala: „Myslím, že už chápu, co se tu děje.“

„Já také,“ řekl alchymista, čímž vědmu překvapil. Pak sykl bolestí, když zakopl o kus kamene. Tato část ostrova byla na rozpadnutí. Sůl a počasí se podepsaly na stavu Alcatrazu a postupně pomalu pohlcovaly celý ostrov. Stopy po lidech mizely jako mávnutím kouzelného proutku.

Vylezli na prudce se svažující střechu zásobovacího skladu a elektrárny. Za sebou zanechali mohutný vysoký komín. Po straně podél elektrárny viděli molo s oprýskanou, lehce zrezivělou turistickou lodí. Plavidlo připomínalo ta, která sem jezdila pravidelně s turisty předtím, než Dee ostrov koupil a pro veřejnost nechal uzavřít. Většina lodi zůstala schovaná za budovou v husté mlze, ale zahlédli řadu světel, která za polorozbořenou budovou naznačovala, kam až dosahuje.

„Na co myslíš?“ zašeptala Perenella.

„Přemýšlím o těch příšerách, které jsi viděla v celách…“ Cítil, jak se její vlasy otřely o jeho tvář, když přikývla.

„A říkala jsi, že v některých celách jich bylo víc druhů.“

Vědma zase přikývla. „Někde byly dva druhy, možná i tři.‘“‚

„Ale tady přece nejsou velké cely, Peny.

Maximálně tak dvakrát tři metry…“

„No, jasně žádná velká monstra,“ došlo jí okamžitě. „Samozřejmě! Do cel by se velké stvůry nevešly.“ Podívala se na nevýrazné obrysy dvou budov. „Viděla jsem minotaura, ale byl docela malý – asi mládě.

Sfinga byla největší tvor, kterého jsem zahlédla, a ta se tu pohybuje volně.“

„Dává smysl, že se Dee a jeho páni nespokojili pouze s menšími tvory. Jestli opravdu chtěli ovládnout město, museli sehnat alespoň některé z velkých příšer.“

„Tak co to může být?“

„Plně vyvinutý minotaurus,“ hádal Nicolas. „Možná troll, ty má Dee obzvlášť v oblibě.“

„Možná také obří stohlavá saň,“ pokračovala Perenella. Pak zavrtěla hlavou. „Ne, kdyby ji měl, už by ji dávno na město vypustil. Ale možná sehnal nějakého menšího draka. Pamatuješ, když zkrotil draka v Polsku?“

Plížili se blíž a blíž, pomalu postupovali po rozbitých cihlách a kamenech. Odírali si kůži o beton i kov. Přiblížili se ke skladišti, aby se mohli podívat do vysokých obdélníkových oken. Po zdech tančily legrační stíny a Flamelovi zahlédli míhání srsti a šupin. U skladu byl zápach téměř nesnesitelný: vlhká srst, teplé výkaly a špinavé chlupy. Bylo zde shromážděno příliš mnoho ještěrů i savců. Nyní zřetelně rozeznávali dračí puch: sirný zápach tvorů chrlících oheň jim připomínal Johna Dee. Dělalo se jim špatně od žaludku.

Flamelovi zaslechli i rozkazy – tenký vysoký hlásek mluvil hrdelním hlasem. „Ještě jeden.“ Perenella přeložila Nicolasovi starodávnou řeč. „Ještě se sem jeden vejde. Přiveďte něco velkého.“

Nicolas udiveně přikývl. „Zapomněl jsem, že umíš také tuto řeč.“ Najednou jí stiskl ruku. „I po těch všech letech je stále tolik věcí, které o tobě nevím.“

„To Médea mě naučila ztracenou řeč Danu Talis,“ připomněla mu. „Ty víš všechno, co potřebuješ.

„Hlavně že tě miluji.“

Alchymista se dotkl skaraba, kterého nosil na krku. Pod rukou mu amulet zavibroval. „Já vím,“ řekl upřímně.

Nicolas a Perenella zašli za roh právě ve chvíli, kdy se otevřely dveře. „Anubové,“ zašeptala vědma.

Dva bojovníci se šakalí hlavou se objevili ve dveřích, každý z nich tahal za dlouhý železný řetěz. Další dvojice pospíchala ven z budovy. Drželi kouřící trojzubce. Bodali jimi do dlouhého zeleného ještěra, který se plazil ven připoutaný k řetězu. Tvor byl minimálně šest metrů dlouhý. Za ním se vynořili jiní anubové, kteří opásali ještěrův ocas dalšími řetězy.

„Velký dračí červ,“ prohlásil Nicolas. „Vpředu má pařáty, ale zadní nohy mu chybí. Ale to rozhodně neznamená, že by byl pomalý, právě naopak. Jeho kousnutí je smrtelné a ocas používá jako mocnou zbraň.“

Anubové táhli a posunovali červa směrem k lodi.

„Nemůžeme připustit, aby loď odplula na pevninu,“ prohlásil Nicolas.

„Jak je zastavíme?“

„Všichni ti tvorové – příšery i anubové – jsou pod vlivem jediné bytosti. Když ji porazíme, netvoři se obrátí proti sobě. Pak rozsápají loď na maděru. Otázkou zůstává, kdo to je.“

„Myslím, že už vím…“ Perenella zkřivila zklamáním obličej. „Myslela jsem, že se změnila…“

„Kdo?“

„Pomohla mi odsud utéct. Doufala jsem, že zůstane neutrální, ale vypadá to, že jsem se spletla. Už předtím jsem ji ucítila.“

„Perenello…“ řekl Nicolas.

Ale než vědma stačila odpovědět, mlha se zavlnila ve dvou soustředných kruzích a před nimi se objevila temná postava. Alchymista s vědmou zvedli ruce a na konečcích jejich prstů se objevila vlákna aury.

Postava byla oblečená od hlavy až k patě do lesklé černé kůže. Vlhkost se držela na cvocích její vesty a vytvářela spirálovitý vzor. Přes hlavu měla přehozenou kapuci, která zakrývala její tvář, na ramenou měla dlouhý plášť z havraního peří. I přesto, že kapuce zakrývala téměř celý její obličej, nemohli si nevšimnout dlouhých Špičáků, které jí vystupovaly z černých úst.

„Znovu se potkáváme, vědmo.“

„Nicolasi,“ pronesla Perenella, „dovol, abych ti představila Morriganu.“

KAPITOLA 43

Billy the Kid se schoulil do klubíčka a po několika otočkách se zas pevně postavil na nohy. Sfinga mu přeskočila přes hlavu a dopadla na zem. Nohy jí ujížděly, než získala znovu rovnováhu na kamenném podkladu. „Jen oddaluješ nevyhnutelné,“ zaskřehotala. Obrátila se a předpokládala, že na konci chodby zahlédne jen záda utíkajícího Billa. Nesmrtelný Američan však proti ní stál s rukama volně spuštěnýma podél boků. Byl dokonce tak blízko, že jeho vlastní aura – tmavě červená – mu začala v chomáčcích stoupat z kůže. Ve vzduchu zavoněla ostrá vůně kajenského pepře a sfinga zavětřila. Billy naklonil hlavu na stranu. „Pamatuješ se na mě?“

„No jistě,“ odpověděla. „Můj první chod pěkně dozrál.“ Vyskočila do vzduchu s nataženými tlapami. Billyho ruce se mihly kolem ní.

Zastrčené za opaskem – jeden vpravo, druhý vlevo – čekaly na svou chvíli dva listové hroty. Ta chvíle právě přišla. Naráz je vytasil a vrhl do vzduchu.

Sfinga vydala vzdorovitý výkřik, který se přelil v zaúpění.

Pak ji hroty zasáhly.

Čas se zpomalil.

A zastavil.

Sfinga zůstala viset ve vzduchu. Hroty pronikly hluboko pod její lví kůži. Nejprve ale zakmitaly, jednou dvakrát, pak ještě znovu, zmodraly, zrudly a nakonec zbělely.

Kolem každé rány se s tím změnila i barva kůže, až byla nakonec úplně průhledná. Proměna se šířila do celého těla, až veškerou svalovou hmotu změnila v průhledné sklo a odhalila pod ní kostru. Sfinga vydala jediný přerývaný vzdech, ale i pokožku na její tváři pohltilo sklo, které odkrylo její lebeční kosti. Postupně i kosti přeměnily svou podstatu ve sklo.

Pak se sfinga skácela k zemi jako socha a roztříštila se na milion kousků.

Billy the Kid se sehnul a opatrně sebral z hromady střepů dva hroty ve tvaru listů. Zatočil s nimi v prstech a znovu je uklidil do svého opasku u boku. Pak se obrátil a mrkl na Marta, Odina a Hel. „Některé věci se prostě nezapomínají,“ zašklebil se.

KAPITOLA 44

Pyramida s plochým vrškem byla ohromná.

Stála v samém centru ostrova Danu Talis. Obklopovala ji široká zlatá plocha, která byla ohraničena velkým kruhem plným vody. Další kanály vystupovaly od prostředku jako paprsky kola.

„Pyramida Slunce,“ představil ji Osiris. „Srdce Danu Talis.“ Naklonil vimanu, aby se mohli pokochat pohledem na ojedinělou budovu.

Josh se snažil odhadnout její velikost. „Kolik to má pater – deset, dvanáct?“

„Pamatujete, jak jsme vás vzali v Egyptě na výlet do Gízy? Tam jsme viděli Cheopsovu pyramidu.“ vysvětlovala Isis.

Dvojčata přikývla.

Isis se znovu podívala otvorem ve vimaně na pyramidu a obdivovala mohutnou stavbu. „Ta má pouhých dvě stě třicet metrů. Pyramida Slunce je nejméně desetkrát větší.“

Josh se zamračil, když si to snažil představit. „To je přes dva kilometry,“ řekla Sofie s úsměvem, aby Joshovi ušetřila přemýšlení.

„A do výšky přesahuje kilometr a půl,“ pokračovala Isis.

„Kdo ji postavil?“ zeptal se Josh. „To vy?“

„Ne,“ odvětil Osiris. „Ti, kteří tu byli před námi, velcí předkové starobylých bytostí. Ti vyzvedli Danu Talis z hlubin moře a vytvořili první pyramidu. Ta původní byla ještě větší. Většina ostatních na ostrově však patří mezi naše výtvory.“

Sofie, která seděla za Osirisem, se naklonila dopředu. „Tak jak jste vlastně staří?“

„Těžko říct,“ poznamenal Osiris. „Chodíme po světě již tisíce let, v různých říších plyne čas rozdílně. Jen tady žijeme mnoho tisíciletí a samozřejmě jsme strávili patnáct let na Zemi, když jsme vás vychovávali.“

„Když jste nám tedy tvrdili, že jedete na vykopávky, tak jste odcházeli do jiných světů a říší?“ zeptal se Josh.

„Někdy,“ potvrdila Isis. „Ale ne vždy. Někdy jsme opravdu jeli na archeologická naleziště. Historie je naší vášní.“

„A teta Agnes – Tsagaglalal – vy jste věděli, co je zač?“ zeptala se Sofie.

Josh se podíval na svou sestru. „Teta Agnes?“ artikuloval tiše.

Oba rodiče se souhlasně zasmáli. „Samozřejmě že jsme to věděli,“ řekla posléze Isis. „Myslíte, že bychom vás nechali nějakému naprosto cizímu člověku? Vždycky jsme věděli, že je to ta, která se dívá. Prochází sem a tam lidskými dějinami, ale jen jako nezávislý pozorovatel. Nikdy se nepřiklání ani na jednu stranu. Když se nabídla, že se o vás bude starat, docela nás to překvapilo. A byla tím nejlepším řešením: ani starobylá bytost, ani druhá generace. Navíc není ani tak úplně člověk.“

„Teta Agnes?“ hláskoval znovu potichu Josh a přitom se díval na sestru.

Sofie zavrtěla hlavou a tiše odpověděla: „Později.“ Pak se na Joshe usmála.

Vimana se vzdálila od pyramidy, prudce se nahnula a přeletěla nad ohromnou budovou, která stála ve stínu mohutné pyramidy. Na střeše stupňovité pyramidy se rozkládala obrovská zahrada se sedmi výraznými kruhy a každý z nich zdobily jiné květy. Přes stěny a okraje se přelévaly popínavé rostliny, níže a psí víno. „Zikkurat je palác Slunce, domov vládců Danu Talis,“ řekla Isis. „A dnešním dnem počínaje i váš domov.“

„Doufám, že máme spoustu zahradníků,“ zamumlal Josh.

„Joshi, budete mít všechno, na co si jen pomyslíte,“ vysvětlila bez okolků Isis. „Budete absolutní vládci tohoto ostrova a lidé vás budou uctívat jako bohy.“ Obrátila se na sedadle, aby se na dvojčata podívala. „Vaše schopnosti byly probuzeny, musíte mít alespoň matnou představu o svých schopnostech. Příštích pár měsíců se vaše moc ještě znásobí. Najdeme vám ty nejlepší učitele.“ Usmála se a její černý jazyk vypadal jako tlustý masitý červ. „Brzy dokonce budete schopni vytvořit vlastní říše a světy. Jen pomyslete: máte sílu vytvořit vlastní svět a obydlit ho tím, čím budete chtít.“

Josh se usmál „To by bylo hustý. Ten můj bude bez hadů a plazů.“

„Až se stanete vládci Danu Talis, budete mít úplně všechno, cokoliv budete chtít,“ dodal Osiris.

„Nikdy jste nám ale neřekli, co máme dělat, abychom se jimi stali,“ zeptala se trochu váhavě Sofie.

Isis se znovu otočila. „Proč? Nemusíte dělat nic. Jen vás jednoduše představíme jako Zlato a Stříbro.“

„A jinak nemusíme nic?“ trvala na svém Sofie, protože měla hlavu plnou pochybností. Musel v tom být nějaký háček, cítila to.

„Vůbec nic,“ odvětila Isis a odvrátila se.

Dvojčata se na sebe podívala. Ani jeden z nich jí nevěřil.

„Starobylé bytosti, které se sešly v radě, poznají, že jste právoplatní vládci ostrova,“ vysvětlil Osiris. „Posledních pár tisíciletí vládla Danu Talis jedna dynastie, ale nebývalo tomu tak vždycky. Na začátku, dokonce ještě předtím, než ostrov vyzvedli ze dna moře, vládli všem jednotlivci se silnou zlatou a stříbrnou aurou – Zlato a Stříbro.“

„Jednotlivci?“ zopakovala Sofie, a podívala se na bratra, jestli si toho všiml a uvědomil si možné dopady toho, co nyní jejich otec – ne, Osiris, opravila se – řekl. „Ne dvojčata?“

„Většinou se jednalo o jednotlivce,“ přiznal Osiris. „Dvojčata se objevila jen velmi zřídka. V celé historii ostrova by se dala dvojčata spočítat na prstech jedné ruky. Jejich moc však byla za hranicemi všeho známého. Kolují legendy, že původní dvojčata vytvořila první říše a světy, aby mohla cestovat v čase. Ale to je jen pověst,“ zasmál se, „tento svět určitě nestvořila. Nicméně Zlato a Stříbro, ti byli vždycky právoplatní a nezpochybnitelní vládci Danu Talis.“

„Tak vidíte,“ podotkla Isis, „starobylé bytosti vás přijmou za své nové panovníky.“

Sofie se opřela do sedadla. „Určitě se najde někdo, kdo bude proti.“

„Samozřejmě,“ tiše odvětila Isis. „A až čas nadejde, postaráme se o ně.“ Přestože její hlas zněl lehce a neutrálně jako vždy, od té doby, co přišli na ostrov, oba cítili v jejích slovech výhrůžku.

„Je to běžné, že je v ulicích tolik lidí?‘“‚ zeptal se Josh. Naklonil se doprava a díval se dolů na město a kanály pod nimi.

Sofie si všimla, jak si Isis a Osiris vyměnili pohledy. Rozhlédla se, kam až jí to oči dovolily. Do vzduchu na mnoha místech stoupaly spirály šedého kouře, až se jí srdce divoce rozbušilo. „Podívejte, hoří! Na mnoha místech hoří budovy.“

„Došlo k nějakému nepokoji,“ vyhrkl Osiris a z jeho hlasu se dalo vyčíst znepokojení. Pak se zhluboka nadechl a pokračoval klidnějším tónem: „Bude to jen malý konflikt mezi lidmi. V každém městě i období dochází k rozbrojům a nepokojům.“

„S tím si také poradíme,“ nevzrušeně podotkla Isis. „Ale ne dnes a ne teď. Nyní se bude slavit!“

Vimana se zhoupla a klesla dolů blíž k pyramidě. Za sebou nechala stín, který přeletěl kanály i zlaté ulice.

Sofie si nemohla nevšimnout, že všechny kanály, které vedou k pyramidě, jsou hojně střežené anuby. Na druhé straně kanálů se srocovali lidé v bílých rouchách. Vypadali, že křičí a hrozí pěstmi, a Sofie zahlédla, jak přes kanál na stráže vrhají ovoce a jiné předměty, které měli po ruce.

„Myslel jsem, že přistaneme na vršku pyramidy,“ namítl Josh.

„Ne na ní, ale před ní. Je v ní otvor, je dutá,“ vysvětlila Isis. „Ale půjdeme dovnitř.“

Osiris naklonil stroj a všichni zahlédli čtvercové prostranství před ohromnou stupňovitou pyramidou. Když se blížili, dvojčata si všimla, že na prostranství stojí davy lidí a kočárů. Také zde zaparkovalo nejméně půl tuctu viman v různém stadiu poškození. Lidé seděli před kočáry a vozíky, které netáhli žádní koně.

Hemžilo se to tam stvořeními se psími, šakalími, býčími a prasečími hlavami, která byla všechna plně vyzbrojena. Dvojčata zahlédla i pár kočičích bojovníků, ale ti se drželi od ostatních dál – zvláště od těch s hlavami psů.

„Budou potíže,“ oznámila Sofie

„Ale ne, je to jen ceremoniál,“ rychle je uklidňovala Isis. „Je to vzácná událost. Ani si nepamatuji, kdy naposled rada zasedala.“ Obrátila se znovu k dvojčatům a Joshovi to najednou připomnělo jejich prázdninové výlety po Americe. Otec vždy řídil a matka se k nim otáčela s instrukcemi nebo s vyprávěním o nějaké místní památce. Někdy také proto, aby jim zabránila prát se. „Dnes to bude zřejmě naposled, co uvidíme všechny starobylé bytosti pohromadě. Proměna zachvátila většinu z nich a jsou teď…“ zarazila se, jak hledala to správné slovo.

„Strašlivé,“ nabídla Sofie.

„Strašlivé,“ souhlasila Isis.

„Ale vás proměna nezasáhla,“ podivil se Josh.

„Nebo ano?“

„Ne, nezasáhla,“ přiznala Isis s trochu sevřenými rty.

„I když ne vždy je proměna vidět zvenčí,“ zamumlala Sofie.

Stroj naráz klesl a zastavil se na nádvoří před ohromnou pyramidou. Anubové v černé a červené zbroji se sešikovali do dvou řad podél vimany. „Teď udělejte přesně, co vám bude řečeno, a hlavně mlčte,“ řekla přísně Isis.

Josh sklonil hlavu, aby nikdo neviděl jeho úsměv. Bylo to přesně jako na jejich výletech.

KAPITOLA 45

Niten stál nad Prométheem, který ležel na zemi.

Z mlhy přiletěly další kopí a dýky, ale Japonec byl neskutečně rychlý. Zamlada často cvičil se šípy a dýkami a naučil se, jak je zneškodnit ještě ve vzduchu. Byla to užitečná dovednost zejména pro dobrého válečníka. Když býval mladší, dokázal je dokonce zasáhnout i se zavázanýma očima. Soustředěně poslouchal jemný šum vzduchu, když se blížily, a pak je trefil. Stejnou dovednost uplatnil i teď. Stál s hlavou skloněnou, natočenou lehce doprava, aby levé, lepší ucho nasměrované do mlhy zaslechlo i nejtišší zvuky. Byl schopný rozpoznat ty nejjemnější rozdíly při letu kopí nebo dýky, svist protnutého vzduchu i tiché praskání dřevěné rukojeti. Nejtěžší bylo poznat, kdy udeřit. Nemohl nic uspěchat, protože by letící předmět minul, a kdyby se opozdil, hrot by ho trefil.

Z mlhy přiletěla další dvě kopí, z nichž každé znělo za letu jinak.

Niten se uvolnil, zpola zavřel oči a podle zvuku sledoval jejich let. Pak vyrazil. Kyjem dračího bojovníka, který držel v levé ruce, složil k zemi první kopí. Meč v pravé ruce rozsekl ve dví druhé. Na zemi se před ním začala kupit hromádka zničených zbraní.

Niten si všiml matných obrysů bojovníků z dračích zubů, ale žádný z nich se nepřibližoval. Doufal, že se jim nepodařilo najít cestu kolem bariéry z aut, ale věděl, že si nemůže dovolit opustit pozici, aby to prozkoumal.

Dlouhý život plný zkušeností naučil nesmrtelného Japonce, že se musí soustředit jen na boj. Odvedení pozornosti jinam, byť na chvíli, mohlo mít tragické následky. Válečník se musí soustředit jen na jedno. Nezatěžoval svou mysl ani Flamelovými, protože nyní již byli mimo jeho dosah. Nemohl jim nijak pomoci.

Trojice nebezpečných kopí zasvištěla nočním vzduchem, a kde rozvířila chomáčky husté mlhy. Srazil jedno a další opět rozpůlil, ale třetí ho zasáhlo do ramene. Ucítil pronikavou bolest a nemohl vůbec pohnout rukou. Kyj mu z ní vypadl a se zaduněním dopadl na zem.

Nitenovi se tvář zkroutila bolestí. Nechal svou jasně modrou auru, aby zapracovala na paži a vyhojila zranění. Cítil, jak přitom stárne a slábne. Nohy měl jako ze železa a svaly mu tuhly. Věděl, že to bude chtít čas, než se mu do ruky opět vrátí cit. Boj bude muset dokončit jen jednou rukou.

Stále otočený čelem do noci, přikrčil se vedle Prométhea a přitiskl prsty na jeho krk, aby zjistil, jestli najde tep. Nenašel. Starobylá bytost se však pohnula. „Jsi naživu,“ vydechl s úlevou Niten.

„Myslel sis snad, že spím?“ postěžoval si Prométheus. Zavrtal paty do země a pomalu se zvedl do sedu. „Aby mě zabili, budou potřebovat víc než jen jeden zásah.“

„Ve skutečnosti byly dva, a nebyly to zrovna malé rány. Jak je ti?“

„Jako když mě právě zasáhla dvě kopí.“ Prométheova zbroj byla vpředu proražená a zbyly v ní dvě velké díry. Starobylá bytost přitiskla obě ruce na hruď a celé její tělo se rozzářilo do ruda. Vůně anýzu na chvíli přehlušila všechny ostatní pachy.

Z mlhy k nim doléhalo nepříjemné kovové vrzání.

Prométheus viditelně zestárnul přímo před očima nesmrtelného Japonce. Vlasy mu zešedly, vrásky na čele se prohloubily a tmavé kruhy pod očima ještě zvýraznily hluboké vrásky kolem očí a úst.

Z temné noci se ozývalo řinčení rozbitého skla. Celý most se otřásal při dalších a dalších ránách, které připomínaly plechový rachot.

Niten natáhl ruku a pomohl starobylé bytosti vstát. Prométheus přetřel rukou zbroj na místech, kde byla poškozená. Pod jeho doteky se plech okamžitě zacelil. „Pochybuji, že budu mít dost sil, abych to zopakoval. Jak jsi na tom ty?“ zeptal se a zamžoural na Nitena.

„Zbývá mi jen málo aury. Opravdu málo. Možná tak na jedno další hojení, pokud zranění nebude příliš vážné.“

„Alespoň ti nezešedly vlasy jako mně.“

„Myslím, že moje vlasy budou černé jako uhel až do smrti. A tvoje už nejsou šedé,“ řekl Niten. „Jsou bílé.‘“‚

„Vždycky jsem měl rád jejich červenou barvu.“

Z mlhy se znovu ozvalo zaskřípění plechu.

Niten se natáhl a položil ruku na nejbližší auto, které se ještě chvělo. „Rozebírají barikádu,“ oznámil.

„To bych také udělal.“ Prométheus přikývl. „Zajímalo by mě, jestli na nás zaútočí, nebo nás jen obejdou a vrhnou se do města.“

„Budou bojovat,“ řekl Niten jistě. „Urazili jsme je.“

„Urazili? Čím?“

„Že jsme rychle nepadli. Jsou to profesionálové, s takovými jsem už v životě bojoval. Věří, že jsou nepřemožitelní. Jsou namyšlení až hrůza a také nerozumní. A nerozumní dělají chyby. Dobrý velitel by zde nechal pár bojovníků, aby nás zaměstnali, a zbytek by poslal na město. Ale pýcha a hrdost je všechny udrží tady. Nyní se nás musí zbavit, musí nás zabít. A komu se to podaří, toho budou ctít a oslavovat.“ Zarazil se. „Proč se tak usmíváš?“

„Vsadil bych se, že někde v té mlze stojí velitel dračí smečky a pronáší dost podobná slova.“

„Ale on nebude mít pravdu,“ namítl Niten. „My jsme daleko nebezpečnější než Spartové.“

Prométheus se smutně usmál. „Nevím, jestli s tím můžu souhlasit.“

„Ale jistěže. My totiž máme důvod zde bojovat. Pro nás to má smysl. Z mé zkušenosti – nejnebezpečnější válečník je ten, který věří své věci. Teď se musíme rozhodnut. Budeme tu stát a čekat, až přijdou..

„…nebo jim půjdeme naproti.“ Starobylá bytost se podívala nahoru na nebe, ze kterého se snažila vyčíst, kolik je hodin, ale hvězdy zakryla neproniknutelná mlha. „Škoda jen, že jsme je nemohli zdržet déle.“

„Stále jsou tady, ne? Každá chvíle, kterou tu s námi tráví, pro nás znamená vítězství. Když tu zůstaneme stát, rozmetají bariéru a obklíčí nás ze všech stran. Na druhou stranu, když vyrazíme za nimi, získáme moment překvapení. V životě by je určitě nenapadlo, že bychom si mohli dovolit napadnout je. Na to jsou moc namyšlení,“ řekl Niten. V levé ruce mu mravenčilo. Prudce zakmital prsty, aby se mu znovu rozproudila krev.

„Souhlasím. Zaútočme. Ale musíme zůstat spolu,“ namítl rychle Prométheus. „Jestli se rozdělíme, přesila nás rychle přemůže. Zkusíme se probojovat přímo prostředkem na druhou stranu mostu. To je donutí jít po nás a odvrátí se od města. Pak uvidíme, jestli budeme mít dost sil, abychom je zdrželi do úsvitu.“

Niten se usmál, až jeho zuby zazářily v šera. Vydali se na drahou stranu mostu.

„Vypadáš vesele na muže, který jde vstříc jisté záhubě,“ poznamenal Prométheus.

„V posledních pár letech se toho příliš neudálo. Žil jsem poměrně poklidným životem,“ přiznal mistr meče. „Dalo by se říct i nudným. Aifina pověst naháněla hrůzu každému, kdo by se mi odvážil postavit. Ti rozumnější se nám jednoduše vyhýbali.

I když jsme zavítali do nejnebezpečnějších říší a světů, většinou nás všichni nechali na pokoji.“

„Čím ses bavil, aby ses nenudil?“

„Strávil jsem dost času natíráním hausbótu.“

„Na jakou barvu?“

„Zelenou, vždycky zelenou. Jenomže jsem nikdy nemohl trefit ten správný odstín. Podle všeho jich existuje nejméně čtyřicet.“

„Zelená je dobrá,“ uznal Prométheus. Široký meč si přehodil přes pravé rameno. „Abys mě špatně nepochopil: Moje oblíbená je červená, ale pro zelenou mám určitou slabost.“

Pak chvíli pokračovali beze slov. Pozorovali stíny a pohyby v mlze kolem.

„Lituješ něčeho?“ zeptal se najednou Prométheus.

Niten se stydlivě usmál a jeho tváře lehce zčervenaly.

„Ty se červenáš?“ podivil se Prométheus.

„Lituji jen jedné věci. Jedné jediné, že Aife tu teď není s námi. Jak ta by si vychutnávala tuto bitvu, to ti ani neumím popsat.“

Prométheus souhlasně přikývl. „A dračí bojovníky by do jednoho porazila.“

„Prchali by od ní, co by jim nohy stačily,“ souhlasil Niten. „Měl jsem ji požádat o ruku.“

Prométheus se na něj podíval. „Ty ji miluješ?“

„Ano,“ odpověděl jednoduše. „Za ta staletí jsem se do ní zamiloval.“

„A řekl jsi jí to někdy?“

Niten zavrtěl hlavou. „Bylo pár okamžiků, kdy jsem k tomu měl opravdu blízko, ale pokaždé mi v poslední chvíli nějak selhal hlas.“

Prométheus si povzdechl. „Takže neřekl. Myslím, že litujeme jen věcí, které jsme nikdy neudělali.“

Niten přikývl. „Víš, že za tu spoustu roků jsem bojoval a čelil příšerám a netvorům v lidské i zvířecí podobě, a po světě nikdy nechodil nikdo, kdo by o mně mohl říct, že jsem zbabělec. A přesto jsem se bál zeptat Aife, jestli by se nestala mou ženou.“ Nesmrtelný Japonec pohlédl na starobylou bytost. „Co bych si počal, kdyby řekla NE? A mohli bychom zůstat přátelé, kdyby mě odmítla?“

„Měl ses jí zeptat,“ pronesl Prométheus.

Nitenovi klesla ramena. „Já vím.“

„Myslíš, že ona tě také miluje?“ přitlačil Prométheus.

„U Aife to nejde tak jednoduše poznat.“

„Ale přece jen s tebou zůstala dost dlouho, ne?“

„Asi čtyři sta let.“

„Tak to bych řekl, že tě milovala,“ pronesl jistě Prométheus.

„A teď je pryč,“ dodal Niten. „Uvězněná v nelidské říši s archónkou a nikdo ji odtamtud nezachrání.“

„Je mi líto té archónky,“ přiznal Prométheus.

„To je pravda.“ Niten se usmál, pak se zarazil a zavětřil. „Cítím…“ začal, pak se obrátil a znovu se zhluboka nadechl. Pach se rozlil všude okolo, hnilobný zápach, který se ještě znásobil, když Spartové vyrazili z mlhy. Pohled na ně naháněl hrůzu. V rukách kopí a dýky, tlamy do široka rozevřené a pařáty roztažené.

„Bylo mi ctí tě poznat,“ prohlásil Prométheus.

V ruce mu zářil rudý meč, který kolem v půlkruhu chrlil jiskry, jež se odrážely od štítů dračích bojovníků.

„Pro mě bude ctí zemřít po tvém boku,“ odvětil Niten. Vyhnul se kopí, chytil druhé a vytrhl ho z ruky dračího ještěra. Pak ho hbitě obrátil a vrazil do překvapeného tvora.

Dračí muži zaútočili.

KAPITOLA 46

Dvojčata následovala Isis a Osirise po zlatém dlážděné cestě ke vchodu do neskutečně vysoké pyramidy Slunce. Jejich boty klapaly po kameni a tento jediný zvuk narušoval naprosté ticho, které se všude rozhostilo. Nebylo divu, že se na ně upíraly všechny pohledy. Josh se naklonil blíž k sestře. „Myslím, že přitahujeme veškerou pozornost,“ řekl tiše. „Mám pocit, že to je součást plánu,“ zašeptala na oplátku Sofie. Všimla si bratrova nechápavého výrazu a pokračovala: „Myslím, že jsme mohli přistát daleko blíž u vchodu, ale nestalo se tak. Isis a Osiris chtěli, abychom prošli celou cestu, aby si nás každý všiml. Vsadím se, že proto po nás chtěli, abychom si vzali zbroj.“ Sofie kývla k lidem, kteří se začali shromažďovat kolem. „Podívej, kdo jiný je tak oblečený?“

„No, stráže začal Josh.

Sofie ho přerušila, než stačil říct něco dalšího. „Kromě stráží – které mají mimochodem zbroj černou.“

„Přiznávám, že jen my,“ připustil Josh. „Nesnáším, když máš pravdu.“

„A nedá se říct, že by zlatá a stříbrná zbroj byla zrovna nenápadná, že?“

„Oni nás předvádějí,“ řekl Josh. Pak se zamračil. „Vlastně ani nevím, jestli se mi to líbí. Připadám si trochu jako v zoo, ale za mřížemi jsme my.“

Sofie přikývla. „Přesně. Jsme jako lákavá atrakce. Chtějí, aby každý věděl, že jsme tady.‘“

„Kéž bych si vzal sluneční brýle,“ podotkl najednou Josh. „I když by to zkazilo celkový dojem,“ dodal s úšklebkem.

„Zbroj a sluneční brýle,“ usmála se Sofie. „Byl by to zajímavý pohled, to nemůžu popřít.“

„Taky foťák by se hodil,“ přidal Josh, který si málem vykloubil krk, aby získal lepší výhled na stavbu, která se tyčila nad nimi. „Ta pyramida je fakt úžasná. Podívej, jen ty dveře!“

Přímo nad nimi stál masivní vchod do pyramidy Slunce. Kolem brány stála stovka ozbrojených anubů jeden vedle druhého. V rukách drželi kopí, která svítila bledě modrým světlem. Na každé straně dveří vedl k nebi nespočet vyleštěných zlatých schodů, kterým odpolední slunce dodávalo krvavě rudý nádech. „Myslíš, že jsou vyrobené z pravého zlata?“ zeptal se Josh.

„Jako všechno ostatní,“ řekla Sofie. „To si opravdu myslíš, že jsou jen pozlacené?“

Když se dvojčata přiblížila k bráně, dav se pohnul a vytvořil dvě dlouhé řady, z každé strany jednu.

„To musí být starobylé bytosti z Danu Talis,“ zamumlala Sofie.

Žádná z postav nebyla úplně lidská, a většinu halil dlouhý plášť s kápí nebo jiný pruh látky. Tu a tam zahlédli kus nezakryté srsti, kožichu nebo kůže, hrozivý pařát, zvířecí krvavé oči nebo rohy. Ale bylo zde i pár takových, kteří hrdě ukazovali, že je zachvátila proměna. Pyšnili se hrůznými změnami své anatomie i bizarními doplňky svých těl.

„Nedívej se tam,“ řekl najednou Josh, „ale na mé straně stojí žena, která má křídla. A také ptačí nohy,“ dodal s údivem.

„To je Inanna.“ Sofie se otočila, aby se podívala, a přikývla. „Inanna bývala sumerská bohyně. Patří k nejrespektovanějším starobylým bytostem. Je velmi mocná, nebezpečná, ale není nepřítelem lidí. Čarodějčiny vědomosti,“ vysvětlila rychle bratrovi, než se mohl zeptat, jak to ví.

„Předpokládám, že tu znáš každého. To se může ještě hodit.“

„Hádám, že minimálně většinu. Snažila jsem se čarodějčiny vzpomínky potlačit – Johanka mi ukázala jak. Ale někdy se střípky a náznaky objeví, vyskočí jména. Nebo si vybavím maličkosti, které se zasekly v čarodějčině mysli.“ Trochu naklonila hlavu. „Inanna chová lvy, proto páchne jako velké kočkovité šelmy. Čarodějka nesnášela ten pach. Také byla alergická na kočky – kýchala kvůli nim.“

Josh se pobaveně nahlas zasmál při představě, že čarodějka z Endoru byla na něco alergická.

„Také jí způsobují kopřivku,“ dodala Sofie s úsměvem a pak se rozesmála s bratrem.

„Vypadají všechny starobylé bytosti jako příšery z hororu?“ zeptal se Josh, když došli do stínu pyramidy. Okamžitě se ochladilo a jejich klapající kroky utlumily obrovské prostory pyramidy.

Sofie přikývla. „Většina. Není mnoho starobylých bytostí, které se… nějakým způsobem neproměnily…“ začala a pak se zarazila, protože jí došlo, na co její bratr naráží.

Josh kývl na Isis s Osirisem, kteří byli vpředu za obrovskou bránou, kde na dvojčata čekali. „Co jsou tedy tihle dva zač?“ zeptal se. „Nevypadají, že by prošli proměnou.“

Sofie zavrtěla hlavou. „Ne, určitě prošli,“ řekla sebejistě. „Jen ji nevidíme.“

KAPITOLA 47

Marethyu v dlouhém plášti s kápí se bez námahy prodíral zástupem starobylých bytostí, které se shromáždily kolem Sofie a Joshe Newmanových před pyramidou Slunce. Hák, který nahrazoval jeho levou ruku, měl schovaný pod košilí a omotaný koženou brašnou. Přesto ho pálil a pulzoval, a tak si ho poměrně silně tiskl ke své mohutné své hrudi.

Neměl by tu být.

Ne teď.

Zvláště ne teď.

Nacházel se v davu starobylých bytostí. Kdyby se otřel byť jen o jednoho tvora, dokonce i neúmyslně, následky by mohly být katastrofální. Ale už dávno naposledy riskoval, a některé věci za to stojí.

Když býval mladší, krátce poté, co získal svou moc, byl docela divoch. Neměl se čeho bát. Byl nesmrtelný a téměř nezranitelný. Mohl sice přijít k úrazu, ale dokud by nepřišel o hlavu nebo o páteř, vše by se zhojilo.

Ale když začal pracovat na svém plánu, jak zachránit svět, naučil se být opatrný a obezřetný. Dokonce se sám cvičil, aby zjistil, co je strach. Bez něj by totiž plán nikdy neuspěl. Žil velmi dlouho, mnoho životů, takže se smrti neobával, ale věděl, že stačí jediná chybička, jediný špatný krok, uklouznutí a všechno by se sesypalo jako hromádka z karet.

A přece přišel sem, kde tady a teď všechno dává všanc.

Když se vrátil na Danu Talis, aby rozpohyboval události, jež se musely stát, věděl v hloubi srdce, že chce vidět příchod dvojčat. Věděl, že to bude jeden ze klíčových okamžiků výjimečné historie ostrovního impéria. Chtěl uvidět sestru s bratrem, proslulá dvojčata ze starodávné věštby – jeden svět zachrání, a druhý zničí.

Cítil, že to za to riziko stojí.

Isis a Osiris načasovali svůj příchod dokonale.

Marethyu stál ve stínu a sledoval, jak jejich křišťálová vimana klesá k přistání. Osiris si počkal, až se před pyramidou shromáždila celá rada. Někteří přiletěli v chatrných starých strojích, zbytek přijel v kočárech, které byly zdobené vším možným – od strašlivých maleb až po téměř směšné dekorace. Než Osiris přistál, záměrně proletěl nízko, aby umocnil dojem zapadajícího slunce. Jeho paprsky se nádherně rozlily po povrchu vimany, která tak vypadala jako kometa.

Přistáli na jednom ze vzdálenějších heliportů, které obvykle zabíraly kočáry a stroje méně důležitých bytostí. Isis a Osirisovi jejich postavení dovolovalo přistát téměř u schodů pyramidy. Nikdo by neřekl ani slovo. Ale záměrně podnikli desetiminutovou procházku po dvoraně až ke vchodu do pyramidy. Osiris také schválně přistál tak, aby po otevření vimany vystoupili Josh a Sofie do slunečního svitu. Tím jejich zbroj získala na nebývalé záři a třpytu, zlato a stříbro všechny oslnilo.

Rada vždycky čekala do poslední chvíle venku, než se vydala dovnitř pyramidy, která pohlcovala jejich auru. Proto byli všichni svědky příchodu tajemného páru ve stříbrné a zlaté zbroji.

Isis s Osirisem kráčeli docela svižně a nechali dvojčata jít za sebou. Jednoruký muž věděl přesně, čeho chtějí dosáhnout. Chtěli, aby všichni soustředili své pohledy na mladou dvojici.

Než Sofie s Joshem došli do půli cesty, Marethyu uslyšel první šeptání a davem se začal nést šum.

… Zlato a Stříbro…

… dvojčata z věštby…

… Slunce a Měsíc…

Marethyu musel uznat, že se Isis a Osiris překonali a podnikli mistrovský tah. Kdyby Sofii a Joshe přivedli rovnou na zasedání rady a prohlásili je za dvojčata z věštby, mnozí by se jen nevěřícně zasmáli. Ovšem s příchodem jako tento bude rada napůl přesvědčená, že se jedná o legendární dvojčata, dříve než vůbec vkročí do pyramidy.

Geniální nápad.

Marethyu se rychle přiblížil k zadní řadě a držel krok s dvojčaty. Sledoval je, jak spolu tiše rozmlouvají, a vnímal každičké slovo. Viděl Joshův užaslý výraz, když spatřil Inannu a všiml si jejích křídel a ptačích nohou. Zahlédl Sofiin pohled, když zabloudil k okřídlené bohyni, i to, jak vyslovila: „To je Inanna.“

Marethyu si tuto chvíli vybral, protože zde ještě dvojčata vypadala šťastně. Sledoval Sofiiny rty, a i když ji nemohl na tu vzdálenost slyšet, věděl, že Joshovi vypráví o alergii na kočky, kterou trpěla čarodějka z Endoru. Dvojčata se tomu společně smála a ten smích byl čistý a jasný, bezstarostný a plný života.

Proto sem dnes přišel.

Kolik bylo Marethyovi let, se už jen stěží dalo spočítat. Cestoval totiž sem a tam různými spirálami času a strávil dlouhá staletí v říších, kde samotný čas plynul různou rychlostí nebo vůbec neexistoval. Viděl toho strašně moc, zažil ještě víc, a nic z toho nezapomněl. To bylo součástí jeho prokletí.

Jedině on věděl, že to bylo naposledy, co se Sofie a Josh spolu zasmáli.

KAPITOLA 48

Anubis v plné slavnostní zbroji stál u nádherně zdobené kovové brány a zhluboka se nadechl. Všiml si, že jeho levá ruka se blíží k ústům v podvědomém gestu, a rychleji zarazil. Přestal si kousat nehty, když proměna zachvátila jeho hlavu, která získávala zvířecí rysy. Prodloužily se mu zuby, rty se ztenčily. Párkrát se stalo, že nevědomky přiblížil prsty k ústům, a tehdy si málem ukousl celý prst. „Proč nejdeš dál?“ zaskřípal hlas zevnitř. „Vím, že tam jsi.“ Pokusil se o veselý výraz, otevřel mohutné dveře do Bastetiných soukromých komnat a vešel. Rychle za sebou zavřel bránu, aby zamezil čemukoliv zevnitř utéct ven do chodeb. V místnosti byla téměř naprostá tma, a tak chvíli stál zády ke stěně, než se jeho oči přizpůsobily temnotě. Všude se šířil odporný puch, a proto se Anubis snažil dýchat jen tlamou. „Jak jsi věděla, že venku stojím já?“ zeptal se. „Slyšela jsem tvůj dech.“ ozval se zprava Bastetin hlas.

Anubis se tím směrem otočil. Proti zatemněnému oknu rozeznával obrys velké kočičí hlavy, která si v záklonu soukala do krku něco, co se stále ještě kroutilo. „Nějaké novinky?“

„Přijeli Isis s Osirisem,“ oznámil Anubis.

Bastet spolkla svou kořist, paží si otřela tlamu a zakašlala, jako by jí zůstala kost v krku. „Dobře,“ hekla konečně. „Říkala jsem ti, že na tvou inauguraci dorazí. Těší se u rady velkému vlivu. Až tě podpoří, máš cestu na trůn volnou.“

„Přiletěli v té své úžasné vimaně,“ pokračoval tiše Anubis. „Já ji také chci. Není to fér, že oni takovou loď mají, a já ne.“ Znovu se zhluboka nadechl a po špičkách se přesunul blíž k matce. Škubl sebou vždycky, když šlápl na nějakou kost, která pod jeho nohama zlověstně zapraskala. Před proměnou jeho matka jedla jen ovoce z křišťálových talířů a táců.

Nyní se živila syrovým, často dokonce živým masem, a na mramorové a zlaté podlaze se válely kosti jejího posledního jídla. Komnata, starší než většina známých civilizací a kdysi nádherná, nyní zapáchala zbytky tlejícího masa.

„Až budeš vládcem, dostaneš všechno, co budeš chtít,“ odpověděla Bastet. „Pak je budeš moci požádat i o tu vimanu. Jen stěží budou schopni odmítnout.“

„Nepřišli sami,“ dodal Anubis rádoby nenuceně.

„Aha. Koho s sebou přivedli? Někoho známého?“

Anubis před svou matkou poklekl, a přestože seděla, jejich oči byly ve stejné rovině. Často ho napadlo, co je to za rozmar osudu, že proměna učinila z jeho matky kočku, zatímco on se měnil v psa. Bastet zachvátila proměna mnohem dříve, a možná proto na ní byla daleko více vidět. Narostl jí ocas, dlouhé ostré zuby, zatahovací drápy a měla chuť na živé hlodavce a ptáky.

„Jsou dva. Chlapec a děvče. Neznám je, a ani jsem je nikdy neviděl,“ řekl tiše.

„Zajímalo by mě, kdo to je.“ Bastet se otočila k zrcadlu, které viděla jen ona, aby zkontrolovala svůj vzhled. Anubis ucítil pudr a lehce nakyslý parfém, který jeho matka používala, přestože její tělo pokrývala kočičí srst.

„Abych řekl pravdu, vypadají jako lidé,“ řekl a pomalu se postavil, aby mohl couvnout.

„Divné,“ zabrblala tiše Bastet.

„Byli oblečení do zlaté a stříbrné keramické zbroje a myslím, že by mohli být dvojčata,“ dokončil rychle Anubis. Bastet zařvala a hodila po něm lahvičku od parfému, před kterou jen taktak uhnul. Zachránily ho jen výjimečně rychlé reflexy. „Počkám venku,“ zavolal, když odcházel z místnosti.

Anubis čekal na chodbě s rukama složenýma na vypracované hrudi. I přes tlusté pozlacené stěny slyšel, jak jeho matkou zmítá vztek a jak Baset ničí celou místnost. Řinčelo rozbité sklo, praskal nábytek. Naposledy, když měla záchvat vzteku, prorazila díru do patnácticentimetrových zlatých dveří a vyrvala ze stropu starožitný lustr. Ozval se cinkot drahého křišťálu a pak se otřásly dveře. Na zem se zřítilo něco velmi těžkého – Anubis hádal, že to byl opět lustr.

Chvílemi se na konci chodby objevovali zvědaví sloužící. Když zahlédli Anubise u Bastetiných dveří, zase se otočili a odkráčeli pryč. Bastetiny záchvaty vzteku byly pověstné a také nebezpečné pro každého, kdo se jí připletl do cesty.

Anubis zavřel oči a povzdechl si. Pokud bude vládnout Danu Talis, měl by začít přemýšlet o tom, zda by nebylo moudré přesunout matku do nějaké vzdálené říše. Pak zničit energetické brány a tím ji tam navždy uvěznit. V radě sice měla mnoho spojenců, ale jen málo přátel. Možná by dokonce našel skupinu těch, kteří by mu rádi pomohli, třeba i záhadní Isis a Osiris.

Isis s Osirisem nebyli jako ostatní starobylé bytosti, které znal. V síni zasedání rady většina bytostí vykazovala nějakou známku proměny, jen Isis s Osirisem vypadali stále stejně. Povídalo se, že patří k původním starobylým bytostem, nebo dokonce antikům, ale tomu nevěřil. Věděl, že rozhodně nemohou být archóny. Na Danu Talis netrávili mnoho času a na prstech jedné své tlapy by spočítal, kolikrát se za posledních patnáct let na zasedání rady objevili.

A nyní sem přišli s dvojčaty ve zlaté a stříbrné zbroji.

Anubis nepatřil k těm, které příroda obdařila bystrým rozumem. Jeho bratr Aten vynikal svým úsudkem. Ale nyní dokonce i on tušil, že příchod této dvojice nevěstí nic dobrého. Všichni znali pověst o Zlatu a Stříbru, o dvojčatech, která jako první vládla Danu Talis. Celý ostrov byl prosáklý symboly Slunce a Měsíce, které stály proti sobě, rovný jeden druhému. Dokonce i plán města odpovídal slunci a srpku měsíce. Proto nemohla být náhoda, že se zde Isis a Osiris objevili právě dnes s touto dvojicí.

Tvář vysoké starobylé bytosti posmutněla, připomínala nehybnou masku. Dnes se stane vládcem Danu Talis, ať tak, nebo tak. Velí armádě tisíců anubů a noví Asteriovi bojovníci s býčími hlavami se shromažďují na náměstích a v nejbližších ulicích. Jeho nejnovější experimenty na prasatech, medvědech, kočkách a kravách vedly k hybridům, kteří v chodbách hluboko pod pyramidou čekají na znamení. Počítal s nimi jako s ukázkou moci, až ho jmenují vládcem. Všichni jsou plně vyzbrojeni a byli stvořeni k tomu, aby mu sloužili.

Bastetin hněv byl jako letní bouřka – prudký a ničivý, ale netrval příliš dlouho. Když se po chvíli otevřely dveře, starobylá bytost vyšla klidná a důstojná. Měla upravenou srst i černočervené šaty, které ji pokrývaly od hlavy až k patě. Dojem umocňoval dlouhý černý plášť s karmínovým lemem.

„Sladila jsi oblečení s mou zbrojí…“ začal Anubis a pak se zarazil.

„A proč myslíš, že jsem to udělala?“ Přijala jeho rámě a společně kráčeli dlouhou chodbou, kterou tvořily lesknoucí se skleněné a zrcadlové stěny. Jejich odraz na zdech ne omylně kopíroval jejich cestu, jen pozadí se s každou další deskou měnilo.

„Teď mi řekni všechno, co víš o té dvojici ve zlatém a stříbrném.“

„Nic dalšího nevím,“ odpověděl Anubis. „Moji zvědové mě informovali, že přiletěli Isis a Osiris, a já se šel podívat na balkón na tu jejich úžasnou vimanu. Opravdu bych ji chtěl, je nádherná,“ dodal.

„Anube… varovala ho Bastet.

„Pak jsem zahlédl ta dvojčata.“

„Nevíš jistě, že to jsou dvojčata,“ vyhrkla jeho matka. „Přestaň jim tak říkat.“

„Ty si o mně myslíš, že jsem úplně hloupý… „ začal Anubis. Všiml si matčina přísného pohledu a rychle pokračoval: „Viděl jsem mladou dívku a chlapce, kteří vypadali jako lidé.

Na sobě měli cennou starožitnou zbroj – jeden zlatou, druhý stříbrnou.“

„Kdo měl zlatou a kdo stříbrnou?“ zeptala se.

„Chlapec je ve zlaté a dívka samozřejmě ve stříbrné.“

„Popiš mi je blíž.“

„To jsem právě udělal – chlapec a dívka.“

„Barva vlasů, očí,“ zavrčela Bastet a sevřela pevně synovi paži, až to zabolelo.

„Oba blonďatí. Barvu očí jsem na tu dálku neviděl. Všiml jsem si, že chlapec je vyšší než dívka.

A vypadali možná na patnáct, šestnáct let, ale těžko určit přesný věk nějakého lidského mláděte.“

„Jak víš, že jsou to lidští tvorové?“

„Protože děti starobylých bytostí neexistují,“ připomněl jí a pak se připravil na další bolestivé sevření za svůj nedostatek úcty a respektu.

„Co Isis a Osiris chystají?“ zeptala se, jako by mluvila sama k sobě. „Zlatá a stříbrná zbroj je troufalost, záměrný útok, urážka. Připomíná nám to doby, kdy naše rodina Danu Talis nevládla.“

„Myslel jsem, že Isis s Osirisem podpoří můj nárok na trůn,“ namítl.

„No, koho jiného by měli podpořit?“

„Pokud nemají své vlastní kandidáty,“ nadhodil Anubis.

Bastet začala vrtět hlavou, ale pak se zarazila. „Víš, že možná nejsi tak hloupý, jak vypadáš?“

Anubis na to nereagoval, jelikož si nebyl jistý, jestli to byl vůbec kompliment.

Na konci chodby se napřímili dva anubové, sklapli podpatky a otevřeli obě křídla masivních křišťálových dveří. Za sklem uvězněný tvor otevřel líně jedno oko, a pak ho zase zavřel.

Bastet a Anubis prošli dveřmi ven na nádvoří, které pokrýval zlatavý písek. Kdysi zde bývala nádherná zahrada, ale Bastet často ve vzteku rvala rostliny a ničila vzácné květy, a tak Anubis přikázal zahradníkům pěstovat jen kaktusy a pichlavé sukulenty, které není tak jednoduché vytrhnout ze země. Venku čekal kočár. Velkou kouli, která se ve vzduchu tetelila a mihotala, tvořila obrovská perla, již Anubis kdysi přivezl z cesty do vodní říše. Místo koní zapřáhli pár albínských šavlozubých koček, jejichž špičáky čněly ven jako sloní kly. Patřily k novému plemeni hybridů, jež stvořil Anubis.

Anubis otevřel dveře a zvedl ruku, aby pomohl matce do kočáru. Ta ovšem ruku nepřijala a dovnitř nastoupila sama.

„Možná jsou to dvojčata z věštby,“ podotkl nevinně Anubis, když se připojil k matce.

„Nebuď blázen!“ vyhrkla. „Kde by je Isis s Osirisem našli? Tvůj otec a já jsme ten rod vyhladili před tisíciletími.“

Anubis se překvapeně otočil k matce právě ve chvíli, kdy se kočár rozjel. Prudký pohyb ho přišpendlil k sedačce. Kočky nepotřebovaly kočího, podvědomě je to táhlo k pyramidě Slunce, jako by to bylo vepsáno do jejich genetické výbavy. „To jsem nevěděl,“ vypravil ze sebe.

„Skoro nikdo to neví, a tak to i zůstane.“ Odvrátila pohled od syna a opřela si hlavu o levou tlapu. Večerní sluneční paprsky lehce proklouzly dovnitř průhledného kočáru a Bastetiny zorničky se zmenšily do tvaru špendlíkových hlaviček. Seděla tiše a nepřítomně rozdrásávala drápy druhé tlapy údajně nezničitelný kožený potah lavice. Čalounění kočáru ničila pokaždé, když v něm jela. Anubis se proto rozhodl, že příště jí nechá vyrobit sedadlo jen z kamene.

„Pokud Isis a Osiris našli další kandidáty,“ řekla posléze Bastet tiše, „proč by nám je ukazovali tak brzy? To nedává smysl. Určitě by je spíš v tichosti propašovali na zasedání rady a využili momentu překvapení.“

„Očividně ale chtěli, abychom to věděli,“ řekl Anubis, který si také rukou podepřel hlavu a zahleděl se do ulic města. K nebi stoupal na mnoha místech kouř, svým zvířecím čumákem ho cítil všude kolem. Lidské plémě zase pálilo své chatrče.

Osm obrovských anubů čekalo u brány. Vytvořili dvě řady po čtyřech a zaujali místo podél kočáru. Měli spíše ceremoniální úlohu než obrannou. Všechny rodiny důležitých členů rady měly domy a panství chráněné systémem kruhových vodních příkopů a kanálů. Jediný přístup do vnitřního kruhu kolem pyramidy vedl přes bedlivě hlídané mosty. Žádný člověk nikdy nevkročil na zlatém dlážděné ulice poblíž pyramidy Slunce.

Anubis si najednou uvědomil, že jeho matka mlčí, a tak se na ni podíval.

„Co jsi říkal?“ zeptala se.

Anubis se zamračil, když se snažil vzpomenout. „Říkal jsem, že očividně chtěli, abychom ta dvojčata viděli – tedy tu dvojici ve zlaté a stříbrné zbroji. Když vedeš bitvu,“ naklonil se dopředu, „můžeš utajit velikost svého vojska a překvapit nepřítele. Někdy to funguje. Často, když nepřítel neví, kolik bojovníků proti němu stojí, vydrží bojovat déle. Druhá možnost je odhalit velikost armády nepříteli, ukázat, že proti němu stojí mnohonásobná přesila, a tím demoralizovat jeho vojáky. Většinou pak k boji ani nedojde a vyhraješ bez krveprolití.“

Bastet přikývla. „Víš co? Opravdu bychom spolu měli trávit více času. Stále více mě překvapuješ.“

Není to již druhá pochvala během jednoho dne? Anubis se podivil, jestli to není znamení, že dnes opravdu přijde konec světa.

„Bojuju celý život. Znám bitevní strategie i principy,“ vysvětlil rychle.

„Kam je odvedli?“ zeptala se Bastet.

Anubis se podíval na matku a bezradně pokrčil rameny. „Předpokládám, že do pyramidy Slunce. Dokonce možná i do sálu, kde se bude konat zasedání rady.“

„Ne, to pochybuji. Je příliš brzy. Isis s Osirisem jistě plánují epochální příchod na zasedání.“ Mluvila jistě. „Alespoň to bych udělala já. Nicméně nepochybně jednají s ostatními starobylými bytostmi, šíří řeči, trousí zajímavosti ohledně toho páru ve zlaté a stříbrné zbroji. Někam je ukryli, aby nepřekáželi, a šetří si je na velké finále.“

„Ale říkala jsi, že to nemohou být pravá dvojčata. Takže jen našli nějakou dvojici dětí a oblékli je do honosné zlaté a stříbrné zbroje. Ale k čemu by to bylo? Rada by se jim vysmála.“

„Isis a Osiris jsou prohnaní a mazaní. Vsadila bych se, že nepřišli s obyčejnými smrtelníky oblečenými do honosného brnění. Ta dvojice musí mít nějaké schopnosti a moc. Možná to bude stačit, aby ošálili radu.“ Pak zavrtěla hlavou. „Isis a Osiris to museli plánovat staletí, možná déle. Až budeš vládcem Danu Talis,“ dodala, „chci, abys nechal ty dva zabít.“

„Které dva?“ zamračil se Anubis. „Ty děti?‘“‚

Bastet zavrtěla hlavou a zaskučela. „Ne, ty děti ne. Tedy, těch se můžeš zbavit také, jestli chceš. Ale teď myslím Isis s Osirisem.“

„Poslední bytosti, které se je pokusily zavraždit, skončily jako šperk,“ připomněl Anubis své matce.

„Isis pak nosila náhrdelník z malých postav celé měsíce. A většina z nich ještě žila,“ dodal téměř šeptem.

Bastet se najednou naklonila dopředu a položila tlapu na synovo koleno. Neuvěřitelně ostré drápy se zaryly do jeho kůže, a přestože si bolestí prokousl ret, nevydal ani hlásku. „Ale samozřejmě, máš pravdu..

„Opravdu?“ zeptal se. Překvapení, že s ním matka souhlasí, trochu zmírnilo jeho bolest. „V čem mám pravdu?“

„Zabij ty děti.“

„Zabít je?“ Pozorně si prohlížel její výraz a pak naklonil hlavu na stranu. „To nebude tak těžké. Mohou mít během příštích několika dní nějakou malou nehodu.“

Všechny Bastetiny drápy probodly jeho koleno a Anubis zasténal. „Někdy dokážeš být tak natvrdlý!“

Až se stane vládcem, rozhodně ji odklidí do nějaké hodně vzdálené říše. Někam, kde žije hodně psů.

„Zbav se jich hned. Zabij je dřív, než je Isis s Osirisem představí radě.“ Znovu stiskla jeho koleno, aby zdůraznila, co nyní přikázala. „Posloucháš mě pozorně?“

„Ano, matko,“ procedil skrz zaťaté zuby.

„A postarej se o to, aby nenastaly žádné komplikace.“

„Jistě, matko,“ zopakoval Anubis. „Mám pro tento úkol vhodné tvory. Nikdy mě nezklamali.“

KAPITOLA 49

Scathach, připoutaná k chatrnému papírovému kluzáku, proletěla kolem okna vimany a zamávala dovnitř.

Z rachotící vimany jí zamávala zpět Johanka.

„Užívá si to,“ řekla.

„Kdo? Co?“ zeptal se trochu nepřítomně Saint-Germain. Zapsal si pět řádek do svého zápisníku, rychle je zaplňoval notami a pomlkami a brumlal si melodii.

„Scathach. Právě proletěla na kluzáku kolem okna. Vypadala, že si to užívá,“ zopakovala. Snažila se mluvit co nejhlasitěji, aby překřičela hluk motoru.

„Cože?“ Saint-Germain se vydrápal na nohy a vyhlédl z okna. Uviděl Scathach, jak vyletěla vzhůru a ostře to střihla doprava, a pak se snášela na poryvu větní v širokých kruzích přímo nad korunami stromů. „To jí přeju,“ řekl zamyšleně. „Teď mi dej chvilku, potřebuji si zapsat tu melodii.“ Sedl si na zem a sklonil hlavu zpět ke svému zápisníku.

„Myslím, že tam nahoře bude ve větším bezpečí než my tady,“ zamumlal Shakespeare. Seděl po Prométheově pravici a nervózně sledoval starobylou bytost, jak zápasí s řízením stařičkého stroje.

Palamédes stál za básníkem a i na jeho obvykle kamenné tváři bylo vidět určité znepokojení.

„Byla to poslední volná vimana,“ vysvětlil Prométheus. Zatáhl za páku a ta se utrhla a zůstala mu v ruce. Odhodil zlomený kus na zem a zbytek páky na kontrolní desce uchopil konečky prstů. „Nikdo jiný ji nechtěl.“

„Asi vím proč,“ řekl Will.

„Nemuseli jste letět se mnou,“ vyhrkla starobylá bytost. „Měli jste i jiné možnosti.“

Will se podíval na Palaméda a usmál se. „No, vlastně neměli. Všechno to dnes skončí.“

„Dnes se nic nestane,“ řekl s neochvějnou jistotou Prométheus. „Nejdřív nastanou nepokoje a spousta řečí a bouchání do stolu. Bude trvat několik dní, než se lidé zorganizují. Aten byl jejich vládce, i když ne dokonalý, přesto jejich. A teď je pryč. Nemají nikoho, kdo by je vedl.“

Scathach se naklonila doprava a cítila, jak kluzák mění směr. Pak prudce strhla stroj doleva a doprava a vystřihla na obloze lomenou klikatici. Nikdy předtím v kluzáku neletěla, ale jezdila skvěle na koni a byla přebornicí i na surfu. A na kluzáku jí to surf připomínalo, i když letěla ve vzduchu, ne na hladině.

Zdolávat vlny se naučila v ledových vodách, které omývaly břehy její ostrovní pevnosti, dříve než surfování začalo být sportem. V dalších stoletích pak vedla skupinu maorských bojovníků, kteří se honili z ostrova na ostrov za unesenými dětmi. Pozorovatelé hlídali, zda se neobjeví cizí námořníci, a posílali signál nebezpečí. Maorové pak mizeli na dlouhých prknech po moři jako na surfu.

Zahalekala válečný pokřik. Milovala tyto okamžiky a litovala jen jediné věci – že jí trvalo tak dlouho, než objevila krásu létání.

Scathach našla rovnováhu, zvedla lehce přední část kluzáku, pod který se dostalo více vzduchu. Kluzák se pak zvedal v pravidelných spirálách, a když si myslela, že je dost vysoko, zhoupla se na poryvu větní a rozhlédla se dolů po krajině.

Přímo pod ní se rozprostíral hustý prales jako velký jednolitý zelený koberec. Daleko na obzoru se mihotalo rozlehlé modré moře a zlatá záře Danu Talis s ohromnou pyramidou Slunce, která vynikala nad všechno ostatní.

Pod ní létaly tisíce dalších kluzáků, a přestože byly navrženy tak, aby dokázaly nést jen jednu osobu, nebylo výjimkou, že na některých byly připoutány osoby dvě. Všude šustil a praskal papír a kůže, a tento zvuk připomínal vzdálené hřmění.

Pod kluzáky letělo nejméně čtyřicet viman. Většina z nich byla záplatovaná a poskládaná ze zbytků jiných strojů. Uviděla pár trojúhelníkových válečných lodí, ale většinu viman tvořily prosté kruhové stroje pro jednoho nebo dva členy posádky. Zde ovšem vezly pět až šest bojovníků. Žádný stroj nebyl nový a pár z nich, včetně toho, ve kterém letěla Johanka s ostatními, bylo opravdu letitých a zralých do starého železa. Během let přišly o skla v oknech, plechy u sebe držely kořeny a liány a díry byly zalátané listy a dřevem. Všechny stroje vyletěly nebezpečně přetížené. Než se vydali na cestu, Huitzilopochtli řekl Scathach, že poslal do boje veškerou obranu Yggdrasilu – téměř deset tisíc bojovníků. Čtyři tisíce se snesou z nebe, zatímco šest tisíc se jich vydá po zemi. I tak jim bude trvat nejméně dva dny, než dosáhnou zlatého města. Nikdo přitom neví, v jakém stavu ho najdou, až dorazí.

Scathach se odmítla přidat k ostatním a vstoupit do kruhové vimany. Měla něco důležitého na práci a nemohla si dovolit riskovat, že ji přistihnou na palubě tohoto stroje. Místo toho trvala na tom, aby ji připoutali ke kluzáku, a vrhla se z větve ohromného stromu dolů. Věděla s naprostou jistotou, že poletí. Naučí se technice letu stejným způsobem, jako se naučila plavat. Tehdy se vrhla do ledových vod kolem svého ostrova Skye a máchala rukama tak dlouho, dokud nezačala plavat.

Scathach obletěla Prométheovu vimanu a znovu zamávala. Johanka jí to oplatila. Prométheus byl příliš zaměstnaný kontrolkami, než aby si jí všiml, a Will s Palamédem zase úzkostlivě sledovali jeho. Jen Saint-Germain vypadal uvolněně a v klidu, hrbil se na podlaze nad svým zápisníkem. Scathach doufala, že přežije, aby mohl svou symfonii dokončit. Měla tušení, že bude impozantní.

Bojovnice se naposledy podívala k vimaně s jejími přáteli a pak dovolila větru, aby ji nesl dál a dál. Stoupala stále výše, až tam, kde věděla, že ji ostatní nebudou moci zahlédnout. Pak naklonila kluzák vpravo a letěla vstříc okrajům velkého města.

KAPITOLA 50

Ruku Nicolase Flamela obalila zářící zelená rukavice a z dlaně vyrostla mihotající se koule energie. Napřáhl paži, aby ji hodil směrem na Morriganu, ale vtom ho Perenella zadržela. „Počkej!“

„Na co?“ Nicolas se zmateně podíval na svou ženu.

Vědma si pozorně prohlížela postavu v černém plášti. „Ty nejsi Morrigana, že?“

„To je Morrigana, havraní bohyně,“ ujišťoval ji Nicolas. Koule zelené energie se mu v ruce začala zmenšovat.

Postava v kápi, která před nimi stála, zvedla hlavu. Kápě orámovala její bledou tvář, a když promluvila, její hlas nesl známky irského a skotského přízvuku. Pořád měla zavřené oči. „Morrigana stále spí,“ řekla a otevřela oči, které měly krvavě rudou barvu. „V tuto chvíli jsem Badb.“

Bohyně pomalu oči zavřela, a když je znovu otevřela, měly jasně žlutou barvu. „A já jsem Macha.“ Nyní v jejím hlubším a drsnějším hlase zazněl silněji keltský přízvuk.

Když bytost ještě jednou zavřela oči a pak je zas otevřela, jedno oko se lesklo radě a drahé žlutě. Z úst se linuly dva hlasy, které spolu lehce neladily.

„Jsme Morriganiny sestry. Vraní bohyně.“

Nicolas se podíval na svou ženu a tázavě zvedl obočí.

„Jsou tři v jednom těle,“‚ vysvětlila. „Jako tři tváře Hekaté, jenomže zde se jedná o Morriganu, Machu a Badb, které jsou třemi samostatnými osobnostmi v jednom těle. Před staletími Morrigana ovládla zbývající dvě a uvěznila jejich mysl.“ Pak se usmála. „Já jsem je osvobodila a nyní je uvnitř zavřená Morrigana.“

Vraní bohyně se usmála a ostré bílé zuby přitiskla na černé rty. „Měla bys doufat, vědmo, že se jí nikdy nepodaří uniknout. Moc jsi ji nepotěšila.“

Nicolas sevřel dlaň a zelená koule energie se vstřebala zpět do jeho kůže. Smaragdově zelený pruh stoupal po paži nahoru jako tekoucí inkoust.

„Děkuji za záchranu,“ řekla Perenella.

„Děkujeme, že jsi nás osvobodila,“ přidala se rychle Vraní bohyně.

„Abych byla upřímná, nemyslela jsem si, že vás ještě někdy uvidím,“ rozpřáhla ruce vědma, „zvlášť ne zde.“

„Také jsme to neměly v plánu,“ řekla Vraní bohyně. Obrátila se k elektrárně a její plášť z ptačího peří šustil po zemi. „Tohle není… správné.“

Nicolas s Perenellou se na sebe podívali. „Není?“

„Patříme k druhé generaci,“ vysvětlovala bohyně. „Vyrostly jsme ve strašné době po pádu Danu Talis. Bylo nám jasné – stejně jako to mělo být jasné i naší sestře – že starobylé bytosti si za svou zkázu mohly samy. Jejich svět zničila jejich arogance a lenost. Myslely si, že je lidé uctívají jako bohy, a oni se jich přitom jen báli a opovrhovali jimi. Tenkrát jsme tam nebyly, ale slyšely jsme, že lidé na Danu Talis se často bouřili.“ Pak ukázala velkým černým drápem k budově elektrárny. „Když se tito tvorové dostanou na pevninu, starobylé bytosti se vrátí na svět a koloběh zkázy se obnoví.“ Znovu se usmála a její bílé zuby kontrastovaly s černými rty. „My jsme nikdy nepatřily k nepřátelům lidí, i přes naši vraní podobu. Mnoho národů nás ctilo a uznávalo. Vypadá to, že opět stojíme na stejné straně, vědmo.“

Nesmrtelná Francouzka přikývla. „Děkuji. A děkuji, že jste neodešly, vaše přítomnost zde nám dává šanci na úspěch.“ Natáhla ruku k bohyni.

Vraní bohyně se na ni podívala a pak pomalu, skoro jako by se zdráhala, ruku přijala a potřásla jí. „Víš co,“ řekla na vysvětlenou, „nemyslíme, že nám kdy nějaký člověk dobrovolně podal ruku.“

„Proč ne?“ zeptal se Nicolas.

„No…“ Starobylá bytost se tiše zasmála. „Asi to bude tím, že občas opravdu kousneme i do ruky, která nás krmí.“

„Tak co budeme dělat teď?“ zeptal se Nicolas.

„Jsme my tři dost silní na to, abychom napadli to, co se skrývá uvnitř, ať už je to cokoliv?“

Vraní bohyně zavrtěla hlavou a její plášť opět zašustil. „My jsme viděly, co je uvnitř. Každá velká bestie z lidských bájí a pověstí, všichni netvoři, jež si dovedete představit, a spousta anubů. Rozkazy tam rozdává Xolotl,“ dodala významně.

Nicolas s Perenellou zavrtěli hlavami, aby dali najevo, že jim to jméno nic neříká.

„Je to Kukulkánův bratr, dvojče,“ vysvětlila bohyně. „Ten horší bratr.“ Pak se usmála. „Kdysi vypadali úplně stejně, ale proměna nebyla ke Xolotlovi zrovna přívětivá: na jeho těle nezbyly žádné svaly. Zůstala jen holá kostra se psí hlavou. A ani ta není zrovna pěkná. Anubové ho uctívají jako jednoho z nich. Jsme mocní, ale nemůžeme se postavit starobylé bytosti. To by mohla jen jiná, výjimečně silná starobylá bytost. A my nevíme, kde ji zrovna hledat.“

„Ale já vím,“ namítla rychle Perenella. „Na ostrově je Areop-Enap. Kdyby se nám povedlo probudit starou pavoučici, určitě by nám pomohla.“

„Ale než se tak stane, loď jistě odpluje,“ podotkl Nicolas.

„Ty jsi alchymista,“ poznamenala vraní bohyně. „Mistr tajemné magie. A ty,“ kývla k Perenelle, „vědma. Určitě existuje něco, co byste mohli udělat.“

„Už nám nezbývá moc sil…“ začal Nicolas. Perenella položila ruku na manželovu paži. „Přemýšlej, Nicolasi. Něco jednoduchého.“

„A nemáme moc času,“ dodala bohyně. „Loď se už připravuje na odražení.“

Nicolas se v zoufalství rozhlédl kolem. „Kdybych měl víc času, dokázal bych zkorodovat plechy nebo zmagnetizovat trup lodi a přilepit k němu vše kovové v dosahu.“

„Na něco tak složitého nemáme čas,“ zamítla návrh Perenella.

Vraní bohyně kolem sebe omotala plášť a pak se otočila ke břehu. „V krajním případě bychom mohly vtrhnout na loď a zabít pár stráží, možná kapitána nebo kormidelníka.“

„Neměly byste šanci,“ řekla Perenella. I přes svůj hrůzný zjev Vraní bohyně přece jen měla křehké ptačí kosti. Možná by zabila jednoho nebo dva anuby, než by ji přemohli. Vědma se podívala znovu na manžela. „Mohli bychom nechat znovu zamrznout moře?“

„Pochybuji, že na to mám dost síly, a kromě toho, viděla jsi přece, jak rychle se led rozpustil.“

„Mohli bychom na loď hodit pár ohnivých koulí. To by způsobilo chaos, možná by to i splašilo příšery na palubě. Mohly by tam neorganizovaně dupat a pobíhat, až by se loď nahnula a převrátila.“

„Nechme to jako poslední možnost,“ řekl Nicolas. Pak se jeho oči rozzářily a začal se usmívat. „Říkáš jednoduchého. Máš pravdu, někdy je jednoduché řešení to nejlepší.“ Nicolas se sehnul a zvedl hrst kamínků. Třel je mezi dlaněmi, až se rozdrolily na prášek, který zvedl k ústům a olízl.

„Brr, to je nechutné,“ ozvala se Vraní bohyně. „Není v tom dost cementu,“ prohlásil. „Budovy jsou tu staré, poničené erozí, solí i počasím.“ Sehnul se, aby zvedl kus cihly, a držel ji na natažené dlani. „I samotné cihly se tu již rozpadají. Vazby, které je držely pohromadě, se narušují. Kdysi, když jsme s Perenellou potřebovali nějaké peníze, vzali jsme kus uhlí a přeměnili ho ve zlato.“

„Ty se chystáš proměnit loď ve zlato?“ zeptala se udiveně bohyně. „To by bylo ohromující!“ Zamračila se. „Klesla by ke dnu, že?“

Alchymista zavrtěl hlavou. „Ne, to se nechystám. Pochybuji, že bych to dokázal i v plné síle. Mimoto jsem vždycky raději pracoval v menších.

Alchymistova slova pomalu slábla a ve vzduchu zavoněla máta. Cihla se pomalu začala sama drolit a v jeho ruce se hromadil špinavý prášek.

„Polož mi ruku na rameno, Perenello. Potřebuji trochu tvé síly. Tvojí také, bohyně,“ nařídil. „Pojď, postav se ke mně.“

„Radši bych se dalšího člověka nedotýkala…“ postěžovala si bohyně, ale přistoupila blíž.

„A já bych byl radši, kdyby se mě nedotýkal nikdo starší než lidstvo samo, ale nastaly nepříznivé časy, a ty vyžadují zoufalé činy,“ odpověděl Nicolas.

Vraní bohyně a Perenella se postavily za alchymistu a poskytly mu trochu své aury, která do něj přetékala jako do prázdné nádoby. Vůně máty zesílila, ale trochu zhořkla.

„Pospěš si, Nicolasi,“ naléhala Perenella. „Někdo nebo něco si nás brzy všimne.“

„Nejdřív se člověk musí soustředit…“ Alchymista se dlouze zadíval na prášek, který mu zůstal v ruce.

Drť začala postupně padat na zem, jako by změnila konzistenci, a pomalu stékala dolů. „A až se dosáhne požadovaného efektu, pak je nutné zamířit tvořivou nebo ničivou energii. Není dobré se ukvapovat.

Dvakrát měř, jednou řež!“

Ve tmě něco prasklo a zvuk se rozlehl jako výstřel.

Kameny se o sebe dřely a drtily jako v mlýnském kole.

„Není to další zemětřesení?“ zeptala se Perenella.

Země se zachvěla po další sérii padajícího kamení. Příšery na přetížené lodi a v budovách zahučely, zařvaly a zaúpěly.

Na chvíli se mlha rozplynula, aby odhalila vysoký továrenský komín, který čněl nad budovou elektrárny. Otlučený komín se otřásl a zakymácel stejně jako celá budova. Cihly se rozletěly všude kolem a rozvířily prach.

Nicolas zvedl ruce k obličeji a jemně foukl do dlaně, aby poslal do noci i zbytek prachu, který mu zůstal v ruce.

Trojice pak sledovala, jak se komín rozdělil v půli a pomalu se propadával mlhou, až se zřítil na záď zakotvené lodi. Plavidlo se nahnulo a celá zadní část zmizela pod hladinou. Příď naopak vyletěla do vzduchu. Ozývalo se praskání kovu a loď se brzy rozlomila vedví. Vlny se rozlily po molu a příchozích cestách na útesy a pak dál do moře. Cestou smetly i pár anubů. Příď pak spadla zpět na hladinu, kde vyvolala další vlnobití. Obě části plavidla se okamžitě nahnuly ke straně a bylo slyšet, jak se kov dře o kamenný a písečný břeh.

Nicolas si oprášil ruce. „A to jsem jen rozdrtil pár cihel. Váha komínu pak udělala své.“

Perenella se nahnula, políbila manžela na tvář.

„Magnifique,“ zašeptala.

„Úžasné,“ souhlasila Vraní bohyně. „Jistě mě omluvíš, když tě nebudu líbat.“

„A ty omluvíš mě, když řeknu, že mi to vyhovuje.“

„Asi nás čeká velmi rozzlobená návštěva,“ řekla Perenella.

Do noci zazářil pruh světla, když se otevřely dveře do skladiště. Anubové vystřelili do noci a zaujali pozice kolem dveří. Zvedli čumáky a větřili. Pak vystoupila postava, která jen náznakem připomínala něco lidského. Byla to kostra, kterou halil duhový plášť z ptačího peří. Závan větru tu a tam odhalil bílé kosti, pod kterými se schovávaly životně důležité lidské orgány. Na rozdíl od těla hlavu chránila kůže a srst. Nahoře čněly dlouhé špičaté uši. Kůže vypadala skvrnitá, jako prašivá, a jedno ucho bylo natržené. Postava se pohybovala ztuhle a nepřirozeně, a když se přiblížila, všimli si, že její nohy musí být obráceně – patami dopředu a dlouhými černými nehty dozadu.

Tvor zlověstně pohodil hlavou a zavětřil jako anubové. Jeho tlama se pohnula, a když promluvil, znělo to jako bublání vody. „Co je to za pach?“ zavyl. „Aha, máta, pach neblaze proslulého alchymisty. Můj bratr tvrdil, že se postará, aby ses sem nikdy nedostal. Ale já jsem s ním nesouhlasil. Věděl jsem, že tu budeš. Jsem Xolotl, Kukulkánův bratr a syn Coatlicue, a přišel jsem získat toto město pro starobylé bytosti.“ Když se nedočkal žádné odpovědi, přišoural se ještě blíž, jednou rukou si držel plášť kolem krku a druhou zvedl vysoko do vzduchu. Na všech kostlivých prstech se rozsvítil žlutý plamínek jako na svíčce. Zadíval se do tmy. Jeho oči žhnuly radě a odrážely žluté plamínky. Zaštěkal jako pes a pak promluvil. „Kde jsi, Nicolasi Flamele? Dovol mi, abych si tě předtím, než zemřeš, prohlédl.“

Alchymista se postavil. Přikročil blíž a nechal svou aura, aby ho ozářila. „A co uděláš, psí stvůro, když už nemáš loď, která by dovezla příšery na pevninu?

Vypadá to, že jsi se mnou uvězněný na ostrově.“

Xolotl mávl hořící rukou směrem k městu a plamínky se rozkmitaly. „Přece si nemyslíš, že máme jen jednu loď, alchymisto. Dee pro tento případ zařídil flotilu turistických člunů. Už teď, jak spolu mluvíme, jedou sem, nebo pojedou, jakmile se zvedne mlha.“ Zavrtěl hlavou. „Říkal jsem bratrovi, že ta mlha není dobrý nápad. Ale jak se zabavíme, než další lodě přijedou?“ Psí tlama se otevřela a zašklebila se. „Jak? Uspořádáme hon na alchymistu.“ Ukázal směrem k Nicolasovi a tucet tichých anubů se mu postavilo po boku. „Přiveďte mi je! Živé! Já sám chci mít to potěšení, že zabiju alchymistu,“ přikázal Xolotl.

Nicolas tleskl rukama a zelené plameny vyšlehly ze země přímo před ním. Prudký žár donutil bojovníky se šakalí hlavou k ústupu. Mnozí neunikli sežehnutí a spálení.

„Jsme na ostrově, alchymisto. Tady se nemáš kam schovat,“ zavyl Xolotl.

„Já se neschovávám,“ odpověděl Nicolas a ustoupil od plamenů. „Já si jdu pro tebe, netvore.“

„To bude tvůj konec. Z ostrova se živý nedostaneš!“

„Ty také ne, to ti můžu slíbit.“

Nicolas se obrátil k Perenelle a Vraní bohyni. „Musíme probudit Areop-Enap hned. Je naší jedinou nadějí.“

„A co když se nám to nepovede?“ zeptala se Vraní bohyně.

Perenella a Nicolas se na ni podívali a mlčeli. Nakonec promluvila Perenella. „My ji probudíme,“ řekla krátce. „Nebo při tom zemřeme.“

„A zřejmě budeme sežráni,“ dodal Nicolas s úsměvem.

„To je vždycky kolem vás dvou tak živo?“ zeptala se Vraní bohyně.

„I na nás byl poslední víkend docela… výjimečný,“ připustil Nicolas.

KAPITOLA 51

„Zůstaňte tady. Neodcházejte z této místnosti,“ přikázala

„A na nic nesahejte,“ dodal Osiris. „Většina věcí je tu nesmírně stará a vzácná. Jsou tu i předměty staré desetitisíce let.“

„Hlavně nikam nechoďte,“ zopakovala Isis. „Až odejdeme, zamkněte dveře a nikoho dovnitř nepouštějte.“

„To se týká i vás?“ zeptal se Josh.

Isis se zamračila. „Co tím chceš říct?“

„Říkala jsi nikomu neotvírat – tak se ptám, jestli se to vztahuje i na vás.“

Isis si povzdechla. „Joshi, chováš se hloupě, a děláš to schválně. Samozřejmě že nás se to netýká. Vrátíme se maximálně za hodinu a pak vás představíme radě.“ Osiris si potěšeně mnul ruce a v tu chvíli vypadal jako muž, kterému říkali tati. „Už jsme mluvili s několika starobylými bytostmi, a tak už každý ví, že tu jsme. Všichni budou strašně zvědaví a napjatí. Bude to ohromná událost, až vás uvidí.“

„Ano, přesně tak. Všichni o vás mluví,“ dodala Isis. „Teď hlavně nezapomeňte…“

„Zamknout dveře,“ dokončil Josh.

„Nikam nechodit,“ dodala Sofie.

Isis přikývla, ale na její tváři se neobjevil očekávaný úsměv. Očividně dnes neshledávala postoj dvojčat zábavným. Přitáhla za sebou mohutné dveře, které se zabouchly s ozvěnou, jež se rozezněla po velkém prostoru. Joshovi chvíli trvalo, než se mu podařilo pohnout obrovským kruhovým klíčem, který starobylé bytosti nechaly v zámku. Nakonec však zámek zaklapl a dvojčata zůstala sama v největší místnosti, kterou kdy viděla.

„Je to tu obrovské,“ vydechl Josh. „Vešlo by se sem celé fotbalové hřiště.“

Sofie kráčela ke středu místnosti. „Možná více než jedno,“ řekla a rozhlédla se kolem. Dvojčata stála v místnosti bez oken, nedohlédla přes tmavé stíny ani na boční zdi vpravo. Stěna přímo před nimi se svažovala dovnitř.

Sofie k ní ukázala. „To musí být vnější zeď pyramidy.“

„Vypadá to, že celá místnost je tvořená vnějšími zdmi pyramidy,“ dodal Josh.

„To by ale byla přes dva kilometry dlouhá.“

„No, to je teda pěkně velký pokoj,“ řekl. „Proč ho nerozdělili do menších místností? To by mělo větší smysl.“

„Joshi, tito tvorové vytvářejí celé světy a říše. Nemají zapotřebí rozdělovat velké prostory do menších z praktických důvodů.“ Pak se zarazila a po chvíli dodala: „Zajímalo by mě, k čemu ta místnost slouží. Vypadá trochu jako galerie.“ Ukázala na stěnu, kde se zračily blednoucí obdélníky. „Vidíš to? Na stěnách určitě něco viselo.“ Otočila se kolem své osy. „Žádná okna, jen jedny dveře…“

„A odkud jde to světlo?“ zeptal se Josh. Ať dělal, co dělal, neviděl žádný zdroj.

„Myslím, že svítí samotné zdi,“ podivila se Sofie.

Josh pomalu přešel k nejbližší stěně a položil ruku na hladký zlatý povrch. Necítil žádné teplo, na omak byly chladné jako kterékoliv jiné zdi.

„Tady něco je.“ Sofie ukázala na zem, kde zahlédla zbytky starodávné malby. Josh přišel k ní a poklekl. Silně foukl, aby odhalil, co se skrývá pod nánosem prachu a písku. Objevil se systém dokonalých kruhů, jeden uvnitř druhého, který tvořily tisíce drobných čtverečků. Vnitřní kruh vyplňovaly žluté a zlaté kachlíčky, stříbrné tvořily dlouhý srpek měsíce.

Sofie nohou obkreslovala stříbrný tvar. Pak poklepala na vnitřní kruh. „Slunce a měsíc.“ O kousek ustoupila a pozorně si obraz prohlédla. „Vypadá to, že tato část podlahy je starší než zbytek. Koukej. Kameny jsou tu úplně jiné.“ Poklekla a rukou přejela po podlaze. Prstem sledovala obrys měsíce. Chomáček její stříbrné aury vytryskl z jejího prstu, prosákl rukavicí a zmizel v půlměsícovém obrazci jako rtuť. „Zajímalo by mě, kde se to tu vzalo…“

… zeď…

… neskutečně dlouhá a vysoká…

… ve zničené pustině, kde obloha i země měly hnědou barvu a slunce svítilo z takové dálky, že vypadalo jako pouhá tečka…

Když se výjev objevil, celá se otřásla. Po chvíli zmizel. Podívala se na bratra. „Je daleko starší než celá pyramida. Mnohem starší. Dokonce si myslím, že nepochází z tohoto světa.“

Josh pozorně zkoumal každičký detail. „Celý tento svět je prazvláštní kombinací magie a vědy. Mají zde tuhle ohromnou, dva kilometry dlouhou pyramidu se svítícími stěnami, a přece nedokážou spravit vimanu. Dokážou vytvořit nové světy a hybridy mezi lidmi a zvířaty, ale nosí na sobě brnění a bojují meči.

Neexistují tu auta, telefony a dokonce ani nic, co by jen vzdáleně připomínalo televizi!“

„Myslím, že tento svět umírá, Joshi,“ poznamenala pomalu Sofie. „Ti, kteří ovládali technologii potřebnou k vytvoření pyramidy a všeho ostatního, jsou již mrtví, nebo je zachvátila proměna. Jistě tu žijí tvorové, kteří mají úžasné schopnosti jako Isis a Osiris, ale jak je používají? Místo toho, aby udělali něco užitečného, tráví tisíce let tím, aby se ujistili, že jednou budeme vládnout na Danu Talis my.“

„A oni,“ najednou vyhrkl Josh. Sehnul se k sestře. „Všechno to podnikli jen proto, aby se naším prostřednictvím dostali k moci. Oni chtějí vládnout Danu Talis skrz nás.“ Zdůraznil poslední dvě slova a zahleděl se do Sofiiných modrých oči.

„Myslím, že od nás očekávají poslušnost. Předpokládají, že uděláme všechno, co budou chtít.“

„To asi budou zklamaní.“

„A co bude pak?“ zeptala se Sofie.

Josh zavrtěl hlavou. „To netuším. Teda, asi tuším, ale nechce se mi na to ani pomyslet.“ Postavil se a protáhl tělo. „Trochu tady z toho jde mráz po zádech, co?“

„Proč myslíš? Copak ještě existuje něco, co by tě mohlo vyděsit?“ Sofie se také zvedla, oprášila si ruce a odstoupila od pradávného obrazce. „Joshi, všiml sis těch tvorů, které jsme cestou sem potkali? Nikdo z nich nebyl člověk. Jen si vzpomeň, co všechno jsme za posledních pár dní viděli a co všechno jsme zvládli.“

Josh přikývl.

„Myslím, že se už opravdu nemáš čeho bát,“ uzavřela Sofie.

Její bratr pokrčil rameny. „Stejně se trochu bojím,“ přiznal.

„Neboj se!“ přikázala.

Josh obrátil oči v sloup. „Nemáš mi co rozkazovat. Můžu se bát, kdykoliv budu chtít.“

Oba se usmáli. Pak se k němu Sofie nahnula a ztišila hlas. „Možná, že to jsou jen mé zbystřené smysly, ale přijde mi, že nás někdo sleduje.“

Josh přikývl. Mimoděk si přejel rukou zezadu po krku. „Svrbí mě krk – znáš ten pocit, když na tebe někdo upřeně kouká?“

„Isis a Osiris?“ hádala Sofie.

„To právě nemyslím. Nemají přece žádný důvod nás sledovat. Jsou zvyklí, že děláme, co řeknou, jako hodné děti. Naučili nás poslušnosti stejně jako své služebnictvo.“

„Pojď se projít,“ řekla Sofie tiše. „Naše kroky ponese ozvěna a nebude tak lehké poslouchat, o čem se bavíme.“ Spojila ruce za zády a vydala se po místnosti. Očima provrtávala temné rohy a pátrala po sebemenším pohybu.

Josh se přidal k Sofii a podvolil se jejímu tempu. Jejich kovové podpatky klapaly po podlaze a zvuk se odrážel od kamenných zdí stále dokola.

„Možná to byla knihovna. Vypadá to, jako by na stěnách visely police,“ přemýšlela nahlas Sofie a ukázala ke zdi. „Vidíš ty stíny?“ Pak se zamračila. „Osiris nás varoval, abychom na nic nesahali,“ podívala se na bratra a ztišila hlas, „ale tady přece nic není.“

„Ať už tu bylo cokoliv, někdo to odnesl,“ podotkl Josh s rukama u pusy.

„A Isis s Osirisem o tom ještě nevědí,“ dodala Sofie. „Přijde mi, že tu netráví zas tolik času,“ poznamenal Josh.

Sofie přikývla na souhlas. „Zajímalo by mě proč.“ Dvojčata se otočila a zamířila znovu doprostřed místnosti, tak daleko od stěn, jak jen to bylo možné. Nahlas hovořili o velikosti prostoru, jeho délce a světle. Josh dokonce zapískal a zatleskal, aby zjistil, jak tu působí ozvěna.

Už drahnou chvíli putovali po komnatě, až dorazili k jedné ze stěn. Vodorovné linky na zlatém kameni jasně naznačovaly obrysy polic, což ještě zdůraznily díry ve zdech, kde by mohly být upevněné. Po samotných policích jako by se však slehla zem, a stejně tak i po tom, co na nich leželo.

Josh prstem přejel po zdi a podivil se, že je stále čistý. „Není to tak dlouho, co zmizely. Ještě se tu nestihl usadit prach.“

Sofie se nestačila divit. „To bylo velmi chytré. Mě by to nenapadlo.“

„Viděl jsem to ve filmu o Sherlocku Holmesovi,“ přiznal s polichoceným úsměvem.

Dvojčata pak znovu změnila směr a vracela se pomalu tam, kde je nechali Isis a Osiris. Sofie se na chvíli zarazila, ale pak se natáhla, aby se dotkla bratrovy paže. Její plechová rukavice zaskřípala o jeho zbroj. „Nejsou to naši rodiče, že?“

Josh pokračoval v chůzi. Trvalo mu více než deset kroků, než odpověděl. „Vrtá mi to hlavou téměř od chvíle, kdy nám prozradili, co jsou zač.“

„To mně také,“ připustila Sofie.

„Celé ty roky na Zemi rozhodně vystupovali jako naši rodiče. Nebyli ani tak špatní a chovali se vždycky správné. Ale…“

„Ale vždycky byli trochu odtažití, jako by měli místo srdce kus ledu,“ řekla Sofie s přikývnutím.

„I předtím, než se tohle všechno semlelo, byly chvíle, kdy mě napadlo, jestli nejedou podle nějaké brožury, jak být dobrým rodičem. Někdy se chovali fakt divně. Všechny mámy a tátové byli víc…“ Zastavila se a hledala to správné slovo.

„Normální?“ nabídl Josh.

„Jo, normální. Pro všechny ostatní to bylo jednoduché, ale naši jako by to neuměli. Jednou jsem se o tom dokonce zmínila před mamkou – Isis. Bylo to tehdy, když jsme se přestěhovali do Austinu. Usmála se na mě a snažila se mě přesvědčit, že se nic neděje. Je prý samozřejmé, že se cítíme nesví. Jsme totiž jiní než ostatní. Jsme dvojčata v nové škole a určitě se budeme cítit trochu mimo.“

„A vzpomeň si, co nám říkávali?“ dodal Josh. „Připustili, že nás trénovali…“

„Připravovali.“

„Učili.“

„Jen neprozradili, že na tohle,“ dokončila Sofie.

„Ale jestli oni nejsou naši rodiče, tak kdo?“ Josh zpomalil a zastavil se. „Už mě to napadlo dřív. Pamatuješ, že Flamelovi strávili celý život hledáním dvojčat se silnou zlatou a stříbrnou aurou…“

Sofie přikyvovala, ale pak se její panenky v šoku rozšířily, když jí došlo, co Josh naznačuje.

„Možná Isis a Osiris prováděli to samé, jen nás našli dřív.“

Sofii spadla čelist. „Ale co jsme potom zač, Joshi? Odkud pocházíme? Jsme adoptovaní nebo co?“ Její ruce podvědomě vyletěly k ústům. „Jsme vůbec dvojčata?“

Josh položil ruku na její rameno a sklonil hlavu, aby opřel čelo o sestřino. Jejich vlasy se propletly. „Vždycky budu tvým bratrem, Sofie. Vždycky na tebe budu dávat pozor.“

Sofii se hrnuly do očí slzy. „Já vím. Jen bych si přála vědět, co jsme zač.“

„Nevěděla by to čarodějka?“ napadlo Joshe. „Nenašla bys to v jejích vzpomínkách?“

„To nevím…“ začala Sofie, ale už když mluvila, zasáhly ji nové výjevy, až zavrávorala. Josh ji podepřel pod paží, aby neupadla. Dívka se oklepala a zalapala po dechu. Pak otevřela oči a zahleděla se něj.

„Co jsi viděla?“ zeptal se.

„Vzpomínku čarodějky…“

„Jakou?“

„Nás dva, jak stojíme na vršku pyramidy a bojujeme spolu.“

Josh zavrtěl hlavou a s naprostou jistotou pronesl: „To se nikdy nestane.“

„Ale stane,“ namítla Sofie. „Bude to brzy. Ještě dnes.“

„Ne, viděla jsi jen jednu z možných budoucností. Jednu, ke které nikdy nedojde,“ prohlásil rozhodně.

Po Sofiině tváři se skutálela stříbrná slza.

„Dozvěděla ses o nás něco?“ zeptal se.

„Ne,“ zalhala Sofie. Nechtěla bratra zatěžovat tím, co ještě zahlédla. Viděla ho stát na pyramidě samotného a opuštěného po tom, co utekla…

„Ale viděla jsem i Scathach. Také Johanku a Saint-Germaina a Shakespeara s Palamédem. Všichni tam byli.“‚

„Kde?“ chtěl vědět Josh.

„Tady. Na schodech pyramidy,“ vysvětlila Sofie.

„To přece není možné.“

Najednou se zvenčí ozvaly šouravé kroky a nevýrazné rychlé zaklepání.

„Už bylo na čase,“ zamumlal Josh. „Už jsem si začal připadat jako vězeň.“

Zdobená klika ve tvaru hada, který pojídá svůj vlastní ocas, se otočila, dveře se zachvěly a zarachotily.

„Počkejte chvilku,“ Josh přispěchal ke dveřím a otočil klíčem v zámku. Pohlédl zpět přes rameno na sestru. „Jak by se sem všichni dostali?“ zeptal se.

Pak se dveře rozletěly a odmrštily Joshe směrem do místnosti. Kutálel se, až ze zlaté zbroje odletovaly jiskry. Skončil na zádech. Sofie k bratrovi ihned přiskočila.

Dveřmi prošla postava v kápi a zastavila se u vchodu. Následovaly ji další dvě. Poslední osoba za sebou zavřela dveře a znovu otočila klíčem v zámku.

Postavy byly poměrně vysoké a svalnaté. Bylo jasné už předtím, než z hlav sejmuly kápě, že nemohou být úplně lidského původu. Po tom, co tvorové odhodili pláště, dvojčata zahlédla jejich lidská těla. Avšak jejich hlavy, tlapy a nohy byly medvědí.

„Berserkové,“ zašeptala Sofie.

Tři z nich vytasili krátké obouruční sekery a černé obsidiánové nože.

Josh se zvedl ze země a vytáhl své dva meče. Sofie se postavila po jeho levici a sevřela ruce v pěsti. „Máte vůbec ponětí, kdo jsme?“ zeptal se Josh.

„Ne.“ Hlas berserka zněl hrůzostrašně hluboce.

„Ani nás to nezajímá. Poslali nás, abychom vás zabili,“ řekl. „Nebude to trvat dlouho, pokud se nebudete bránit. My ale doufáme, že budete bojovat,“ dodal. „Dobrá, budeme bojovat,“ slíbil smutně Josh. „Dobře. Alespoň si protáhneme těla.“

KAPITOLA 52

„Virginie,“ začal doktor John Dee, „opravdu si nemyslím, že je to dobrý nápad.“

Virginie Darová si ho nevšímala.

Dee dohonil nesmrtelnou Američanku a chytil ji za paži, aby ji donutil zastavit. „Počkej přece, už nejsem tak mladý, jak jsem býval.“ Byl rudý ve tváři a stěží popadal dech. „Dostanu infarkt.“

Tvář Virginie se nezměnila, stále zůstávala kamenná.

„Mohl bych umřít. Přímo tady a teď,“ naléhal. Virginie nasadila divošsky podlý pohled a položila starci ruku na rameno. „Je to hrozba, nebo slib?“

„Ty jsi ale krutá. Nebývala jsi taková,“ postěžoval

„Jaká?“ chtěla vědět Virginie. Stáli uprostřed ovocného trhu a její tón hlasu vzbudil nechtěnou pozornost. Někteří stánkaři i zákazníci zvedli hlavy a zvědavě si ji prohlíželi. I když na sobě měla bílé šaty a oválný slamák jako všichni, bylo nadmíru jasné, že tato žena je odjinud. Prozrazoval to její postoj, její chůze a zvláště pak způsob, kterým jednala se starším mužem, jenž stál před ní.

Virginie píchla nataženým prstem Johna Dee do ramene. „Nikdy v životě, ani jedinkrát za celá ta léta naší spolupráce ses neobtěžoval, aby sis o mně něco zjistil. Neznáš mě, nevíš o mně zhola nic.“ Dee se nervózně rozhlédl kolem. „Tišeji. Začínají se na nás dívat.“

„To je mi jedno.“

„Vím, že jsi zabila svého pána.“

„A to je všechno, že?“ vyštěkla Virginie. „Jen to, co o mně vědí všichni. První slova vždy směřují k tomu, že jsem ta nesmrtelná, co zabila svého pána.“

„No, musíš uznat, že je to velice působivé,“ řekl Dee. „Existuje pravděpodobně jen pár lidí, co mohou tvrdit to samé, ale ty jsi jediná, komu to věřím.“

„Co se tu děje?“ vmísil se do debaty strážce s býčí hlavou, který si prorazil cestu houstnoucím davem zvědavců. Přistoupil blíž, až příliš blízko, takže Virginii i Johna Dee na chvíli ochromil silný pach, jenž připomínal stáj či kravín.

Virginie se ani neotočila, aby se na tvora podívala. „Ty! Nepřibližuj se ke mně,“ přikázala.

Asteriova stráž jen otevřela tlamu a zase ji překvapeně zavřela. Žádný člověk si k němu něco takového nikdy nedovolil, nikdo s ním takto nikdy nemluvil.

Virginie ho stále přezírala a hleděla na anglického čaroděje. „Jsem vdaná, mám děti? Nebo sourozence? Žijí ještě moji rodiče? Jaký mám ráda čaj? Po jaké zmrzlině mám kopřivku?“

„Virginie?“ zamumlal Dee a pohledem přejížděl po davu kolem. Lidé se kolem nich seskupili do půlkruhu.

„Nic o mně nevíš, protože ses nikdy neobtěžoval zeptat. A to proto, že ti to vždycky… bylo jedno. „ Zdůraznila poslední slova a znovu jej při nich několikrát píchla do hrudi.

Strážce s býčí hlavou přistoupil blíž a rukou sevřel bič připevněný na straně k opasku. „Tak to ukončíme. Nestrpíme žádné nepokoje ani srocování davu.“

Virginie se konečně úkosem podívala na býčí hlavu. „Jestli se jen pokusíš použít ten bič,“‚ varovala ho, „budeš toho litovat.“

Hybrid se hlasitě zasmál. „Výhružka od člověka? Kam se ten svět řítí?“

Virginie ho ale jedním sotva znatelným pohybem proměnila v kámen.

Tržištěm projelo hluboké zahučení a Virginie se znovu soustředila na Johna Dee. „To ti ani trochu nevadí, že tito lidé trpí otroctvím?“

Dee se podíval na lidi, kteří je obklopovali. „Ne,“ přiznal.

„A proč ne?“

„Nejsou to moji lidé, pro začátek,“ ušklíbl se doktor. Pozoroval množství lidí, které se sbíhalo ke kamenné soše, jež tu ještě před chvílí nestála. Všichni postupně poklepávali na zkamenělého vojáka, nejprve prsty, posléze i mincemi a noži. Žasli nad dokonalými detaily, jako jsou záhyby kožené uniformy, nebo kapičky potu na čele. Nejvíce však každého udivovaly velké hnědé oči, které se v kamenné tváři stále pohybovaly.

Dav lidí kolem Virginie a Johna Dee rostl stejnou rychlostí, jakou se událost nesla od člověka k člověku tržištěm.

„Podívej se na ně,“ vyhrkla Virginie. „To jsou tvoji lidé. Jsou to lidé jako ty. Žádné starobylé bytosti, ani druhá generace, ani žádný hybrid nebo pololidská stvůra. Jsou to živé lidské bytosti. A jestli mi chceš tvrdit, že nejsou jako ty, pak ti jednu vrazím nebo skončíš jako ta stráž. Nebo obojí.“

Dee ztichl.

„Byla jsem sirotek, bez rodiny. Žila jsem sama v divočině prastarého lesa. Nikoho jsem neměla. Žádné přátele, sourozence, rodiče, nikoho. Naučila jsem se cenit si svobody. A celý svůj dlouhý život jsem za ni bojovala.“

„Takže když jsi chtěla po mně jeden svět…“

„Bylo to z úplně jiných důvodů, než sis myslel. Nechtěla jsem říši, kde bych vládla jako diktátor. Naopak. Mým záměrem bylo vytvořit místo, kde by byl každý volný.“

„Mělas mi to říct,“ namítl Dee.

„Vysmál by ses mi – a pak bys toho trpce litoval,“ vyřkla Virginie hypotetický slib.

Šik Asteriových stráží, vedený zjizveným anubem, klusal na náměstíčko. V rukách nesli biče a obušky. Namáhavě si probíjeli cestu houstnoucím davem a hrubě odstrkovali každého, kdo se jim dostal do cesty. Když začaly občanské nepokoje, Anubis zakázal veškeré shromažďování lidí v ulicích.

Voják v čele zahlédl sochu s hlavou býka, kolem které se kupili lidé. Zmateně zpomalil, aby se na ni podíval. Prošel tudy na hlídce před méně než hodinou, a to tu rozhodně nic nestálo. Nikdy předtím neviděl sochu bojovníka s býčí hlavou, proč by také někdo tesal takovou sochu? Když se přiblížil jen na pár metrů k šedému kameni, pochopil najednou, o co tu jde. Zahlédl ostré rysy jednoho ze svých mužů. Podíval se mu do tváře… a zhrozil se tupých vyděšených očí s prosebným výrazem, které se tiše hýbaly, uvězněné v kameni.

Otřesený velitel zavrávoral a když ustupoval, zvedl sevřenou pěst. Asteriovi vojáci vytvořili bojovou formaci kolem velitele a obklopili ho téměř neprodyšně. Své zbraně namířili ven z kruhu. Anubovy prsty se chvěly, když sahal k pasu pro roh. Zvedl ho k tlamě a zatroubil pro posily.

Nic se však nestalo.

Velitel zmateně zatřásl nástrojem a zkusil to znovu. Nevyšel však ani hlásek.

Otočil se, když předstoupila štíhlá žena, která z hlavy sundala klobouk a podala ho muži vedle sebe. Žena měla ke svým našpuleným rtům přitisknutou dřevěnou flétnu, ale velitel neslyšel jediný tón. Upustil roh a chopil se svého kopeše. Kov se však pod jeho dotykem rozsypal na prach, a pak se najednou všechny plechové části jeho zbroje, spoje, nýty i nůž u pasu začaly rozpadat na prach, který odnášel vítr. Nakonec se rozložily i jeho plechové boty.

Bojový šik vojáků s býčí hlavou se rozpadal.

Zbraně, zbroj i oděv se měnily v pouhý prášek.

Někdo v davu se začal smát. Následoval druhý odvážlivec a třetí. Vlna smíchu postupně zalila celé tržiště jako tsunami. Lidé hřměli smíchem, až se za břicha popadali.

„Teď už nejsi takový kápo, bez fešný zbroje a zbraní, co?“

Velitel se rozhlédl po lidech a ještě váhal, zda zaútočit, nebo utéct. Kasárnami se nesly řeči, že je ve městě člověk, který přešel kanál a za sebou nechal celé dvě jednotky anubů v bezvědomí. Samozřejmě těm řečem nevěřil. Byl to očividný nesmysl.

„Vyřiď svým pánům, že vyrážíme za nimi,“ řekla žena. Pravou rukou ukázala kolem sebe, aby zdůraznila, že myslí celý dav. „My všichni.“

Velitel s cáry místo šatů se obrátil a vzal nohy na ramena. Za ním ho následoval celý šik vojáků. Ještě dlouho za nimi zněl posměch lidí z davu.

Lidé, kteří se shromáždili kolem Virginie a Johna Dee, potěšeně zajásali. „Vidíš,“ usmála se Virginie, „takto dostaneš lidi na svou stranu. Jen jim stačí dát důvod k tomu, aby se mohli zasmát na adresu nepřítele. A nemuseli jsme ani nikoho zabít.“

„A co ta socha?“

„Ale ten není mrtvý. Obal se brzy rozpadne a bude zase volný. Teď bychom měli těm lidem říci něco o svobodě.“

Vylezla na Stánek s ovocem a podala Johnovi Dee ruku, aby mu pomohla nahoru.

„Chceš mi říct, že hádka mezi námi byla jen součástí plánu, jak upoutat pozornost?“ zeptal se Dee. „Byla to jen záminka?“

Virginie na to neodpověděla.

„Byla nebo ne?“

Nesmrtelná Američanka se rozhlédla po mase tváří a otevřela náruč. Hříva jejích černých vlasů se za ní zvedla jako křídla. Davem projel šum, ale za chvíli všichni ztichli.

„Co o mně vlastně víš?“ zeptala se čaroděje tiše. „Kromě skutečnosti, že jsem zabila svého pána?“

Dee se zamyslel. „Nic,“ přiznal.

„A jak dlouho se známe?“

„Dlouho,“ připustil. „Čtyři sta let, možná víc.“

Virginie se na něj mlčky podívala.

Dee pokrčil rameny. „Máš pravdu, měl jsem se zeptat. Co můžu říct? Byl jsem sobec, ale to byl někdo jiný v jiné době. Lidé se mohou změnit. Já jsem se změnil,“ řekl rychle. „Nejsem už nesmrtelný, například. Dívám se teď na všechno z jiného úhlu.“

„Lidé z Danu Talis,“ zvolala nahlas Virginie, její hlas se nesl celým náměstím. „Jsem Virginie Darová…“

„Virginie Darová… Virginie Darová,“ neslo se šeptem po náměstí.

„A tohle je John Dee…“

„John Dee… John Dee…“

„A přišli jsme, abychom vás osvobodili!“ Dav zaburácel táhlým nízkým hukotem, jako když příboj naráží o břeh.

„Zmrzlina se sušenkami,“ vykřikla najednou, aby se to doneslo i k Johnovi Dee, „z té mám kopřivku.“

„Aha, to je dobře.“

„Dobře?“

„Je to moje oblíbená. To znamená, že jí na mě zbude víc.“

KAPITOLA 53

Po zničení sfingy si příšery a stvůry na Alcatrazu uvědomily, že na ostrově nejsou samy. Oslepovací kouzlo pominulo a většina se obrátila proti sobě navzájem ještě uvnitř cel. Kamennými chodbami se nesl řev a vytí a ve vzduchu se objevil nový hutný pach, pach krve.

Černý jestřáb vedl Billyho a Machiavelliho dlouhou chodbou lemovanou celami. Říkalo se jí Michigan Avenue. Odin pomáhal zraněné Hel a Mars šel poslední, aby je chránil před čímkoliv, co by mohlo zaútočit z temných rohů a zákoutí.

Billy the Kid se zasmál. „Jsou tak zabráni do toho, jak požírají jeden druhého, že jsme pro ně téměř neviditelní.“

„Ne, to se pleteš,“ zašeptala Hel a olízla si rty. „Mnozí z těchto tvorů“ – v tu ránu švihla bičem a srazila ze vzduchu trojici netopýrů s lidskými hlavami – „mnozí z těchto tvorů jsou lovci lidí a pijí lidskou krev. Vy tři,“ řekla a píchla bičem do Billyho, Machiavelliho a Černého jestřába, „je svým pachem přímo lákáte na hody. Půjdou po vás.“

„Chceš říct, že páchnu?“ urazil se trochu Billy.

Hel zavětřila a chřípí se jí zachvělo. „Jako grilované kuře. Jen s trochou rozmarýnu.“

„A co vy?“ chtěl vědět Billy a podíval se na trojici starobylých bytostí. „Myslíš, že vás se nedotknou?“

Odin pokrčil rameny. „Nikdo z nás není v bezpečí,“ řekl. „I když nejsme lidé, stále jsme z masa a kostí, a tato zbídačelá stvoření jsou k smrti vyhladovělá.“

„Ty je lituješ?“ zeptal se Machiavelli. Nesmrtelný Ital krvácel z nepříliš hluboké rány na hlavě a vypadal, jako by měl červenou masku.

„Nejsou tu dobrovolně,“ odpověděl Odin. „Ta stvoření tu jsou vězněna stejně jako kdysi lidé.“

„Což jim nezabrání v tom, aby nás zabila a sežrala,“ poznamenal smutně Mars. Stočil se bleskově ke straně, protože z potemnělé cely vyrazil trojhlavý ještěr, který na něj plival hustou žlutou hmotu. Zvedl meč a máchl jím. Téměř současně padly k zemi dvě hlavy.

„A pokud se dostanou do města, budou tam hodovat týdny, možná měsíce. Sežerou, na co přijdou, dokud je někdo zastaví.“

„Nic se z tohoto ostrova nedostane,“ řekl vážně Černý jestřáb. Spojil dvě listové čepele a připevnil je ke dřevěné násadě. Bouchl jimi párkrát o zem, jako by je chtěl nechat sesednout. „Postavíme se jim a budeme bojovat do posledního muže.“

„Pak zemřete,“ řekla Hel.

„Lidé mi to slibují celý život,“ řekl Černý jestřáb a zavrtěl hlavou. „Stále jsem tady a oni už ne.“

V tu chvíli se z jedné z cel vyřítil nedorostlý minotaurus. Prapodivnými rozštěpenými kopyty dopadl na Billyho ramena, čímž ho srazil na kolena. Machiavelli máchl rukou a rozvířil štiplavý hadí odér. Minotaurus pomalu zavyl a hlavou zmítal sem a tam. Pak se začal divoce škrábat a drásat si svou vlastní kůži na cáry.

Černý jestřáb rychle otočil násadou s ostrými hroty, chytil příšeru za nohy a začal je tahat zpod jejího těla. Minotaurus se nakonec zhroutil na zem a odkutálel se. Strašlivě řval a škrábal se jako o závod.

„Škvoři a blechy,“ usmál se Machiavelli. „Vždycky jsem je považoval za velmi nedoceněný hmyz. Nic příjemného, zvláště pokud se dostanou do uší.“

„Ty jsi mu nasadil škvory do uší?“ podivil se Billy a při té představě se přikrčil. „To je nechutný.“

„Přesně tak. Možná bys byl radši, kdybych ho nechal, ať ti ukousne nějakou část těla.“

Než Billy stihl odpovědět, objevili se ve dveřích na konci chodby dva satyrové. Už na dálku byla patrná jejich lidská těla doplněná rohy a kozíma nohama. Oba drželi krátké kostěné luky. Radostně zamečeli, když vytahovali černé šípy a vkládali je do luků.

Machiavelli opsal rukou půlkruh, prsty střídavě rozvíral a svíral v pěst, což vytvářelo efekt podobný blesku.

Mečení satyrů se rychle změnilo v zoufalý nářek poté, co se jejich tětivy zkroutily do klubka zmítajících se hadů. Odhodili luky a vydali se do noci.

„Iluze,“ vysvětlil Machiavelli, „byla vždycky mojí specialitou.“

„Nestačím se divit, jste samé překvapení,“ vydechl s obdivem Billy.

Ital zvedl obočí a dodal: „Nemáš ani tušení…“ Skupina lidí a starobylých bytostí pospíchala chodbou a pak skrz úzké dveře. Za nimi uviděli řadu místností se skleněnými stěnami, které vedly ven do čpící mlhy. Tvorové s kozíma nohama zmizeli, ale tmou se nesly strašidelné zvuky, ze kterých šla hlava kolem. V temnotě se pohybovaly hrozivé obrysy a Mars s Odinem zaútočili na všechno, co se jim dostalo pod ruku.

„Počkejte chvilku,“ zastavil se ve vchodu

Machiavelli, který se snažil zorientovat. „Musíme zjistit, kde jsme.“

„Právě jsme vyšli z budovy správy věznice,“ odpověděl okamžitě Černý jestřáb.

„Jak to víš?“ zeptal se Ital.

Nesmrtelný Američan chytil Machiavelliho za paži a lehce ho celého otočil. Přímo nade dveřmi, kterými před chvílí prošli, visela plastika orla s roztaženými křídly a americkou vlajkou ve tvaru štítu. Pod plastikou stál jasně čitelný, i když oprýskaný nápis: Správa věznice.

„Přímo před námi musí být maják,“ určil Černý jestřáb a ukázal do mlhy.

„Ale kde může Areop-Enap být?“ zeptal se Mars. „Flamel nám pomocí papouška sdělil, že je někde na ostrově.“

Mlha se zavlnila a ve vlhkém vzduchu se objevil mihotající se duch Juana Manuela de Ayala. Všichni, dokonce i Mars, div že leknutím nevyskočili z kůže.

„Málem jsem dostala infarkt,“ zabručela Hel.

Billy se zasmál. „Nevěděl jsem, že máš srdce.“

„Nalevo,“ zašeptal duch a v jeho hlase praskaly bublinky vody, „jsou ruiny staré strážnice, kde najdete Areop-Enap.“

„Tak na co čekáme,“ pronesl Billy a už se obracel.

„Billy, počkej!“ zvolali společně Machiavelli a Černý jestřáb.

Mladý Američan si jich nevšímal. Když se opatrně pohyboval hustou mlhou, začínal rozeznávat vysoký sloup majáku napravo a nalevo se objevil obrys šedých zdí a vytlučených oken. Najednou si před sebou všiml postavy – vysoké a zdeformované – která se krčila v mlze. Mihla se podél rozbitého okna. Billy zahlédl jen rychlý pohyb a obrys stvoření. Pak uviděl něco jako dlouhou bílou hřívu, která tvorovi padala dolů na záda. Je to další kentaur nebo satyr? Pozoroval tvora, který se zastavil a pak se k němu otočil. Hleděla na něj zastřená oválná tvář. Postava ukázala svými pařáty jeho směrem a Billy rychle nahmatal u pasu dva hroty, namířil a mrštil jimi do vzduchu…

… právě v tu chvíli ale poznal Perenellu Flamelovou, její bílé vlasy lesknoucí se pod kapičkami vody a ruku, kterou mu mávala na pozdrav.

KAPITOLA 54

Na dalekém severovýchodním pobřeží Danu Talis stála křišťálová věž. Vystupovala z rozbouřených vln ve své jedinečné kráse. Najednou se rozzářila bledým zlatavým světlem. Pak se začala chvět a vydávat lidskému uchu neslyšitelný tón, který třásl zemí a rozčeřil mořskou hladinu do bílé přílivové pěny.

„Jsem tady,“ řekla Tsagaglalal. Na sobě měla bílou keramickou zbroj, kterou jí dal manžel, a na zádech do kříže zasunuté dva kopeše.

Abrahám stál majestátně ve tmavé místnosti, která se nacházela úplně nahoře ve věži Ri. Byl vysoký a štíhlý, zahalený do stínu. Odvracel tvář od své milované ženy, aby neviděla, že proměna již zachvátila téměř celé jeho tělo, jež nyní vypadalo jako nehybná zlatá socha.

„Dovol mi, abych se podívala,“ zašeptala a obrátila ho ke světlu. „Nech mě se podívat a zapamatovat si tuto chvíli navždy.“

„Byl bych radši, kdyby sis mě pamatovala takového, jaký jsem býval.“

„Nikdy nezapomenu, jaký jsi býval,“ uklidnila ho. Položila mu dlaň na hruď a dodala: „Ale tohle jsi také ty, a to si chci zapamatovat. Vždycky budeš v mém srdci, Abraháme.“

Objala ho a tiskla se k němu, jako by ho nikdy nechtěla pustit. Pak se rozplakala na jeho rameni. Vzhlédla a podívala se mu do tváře. Zahlédla jedinou slzu, která se po ní kutálela. Byla z ryzího zlata.

Stoupla si na špičky, slíbala slzu z jeho tváře a spolkla ji. Tsagaglalal si přitiskla ruku na břicho. „Budu ji s sebou nosit do konce svých dnů jako vzpomínku na tebe.“

„Tsagaglalal, dnes stojíš na počátku cesty, která bude trvat deset tisíc let.“ Při každém nádechu musel Abrahám vynaložit nezměrné úsilí. „Viděl jsem tvou budoucnost, vím, co tě čeká.“

„Neříkej mi to,“ namítla rychle. „Nechci to vědět.“ Abrahám však pokračoval. „Zažiješ mnohá utrpení i žal, ale jako v každém jiném životě bude i ve tvém radost a štěstí. Celé kmeny a národy tě budou ctít a uznávat. Budeš známá pod tisíci různými jmény a o tvých skutcích se bude zpívat a vyprávět po spoustu let. Tvá sláva se rozšíří po celém světě.“

Věž se nyní otřásala silněji. Vršek se houpal sem a tam a ve stěnách se objevily malé praskliny podobné struktuře ptačího peří.

„Kdybych si mohl něco přát, chtěl bych, abys našla nějakého společníka, přítele, se kterým bys mohla sdílet svůj život,“ pokračoval. „Nechci, abys byla sama. Ale nikde ve tvé dlouhé budoucnosti jsem nikoho takového neviděl.“

„Nikdo takový už nebude,“ řekla pevně Tsagaglalal. „Správně jsme se nikdy neměli potkat. Byla jsem hliněná socha. Prométheova aura mě náhodou přivedla k životu. A ty jsi starobylá bytost z Danu Talis.

A přece – ve chvíli, kdy jsem tě uviděla, jsem věděla s naprostou jistotou, že spolu budeme do konce života. Já si dnes dovolím tvrdit, že nikdo takový jako ty nebude.“

Abrahám se přerývaně a namáhavě nadechl. „Je něco, čeho lituješ?“ zeptal se.

„Škoda jen, že jsme nemohli mít děti,“ řekla.

„V budoucnu budeš matkou mnoha dětí, Tsagaglalal. Budeš se starat o tisíce lidí. Spousta dětí ti bude říkat matko, teto, babičko a budeš je milovat, jako by byly tvé vlastní. A na konci, za deset tisíc let, až budeš opatrovat dvojčata – chránit je a vést – zažiješ i mnoho radostných dní. To jsem viděl na vlastní oči.

I když tě budou rozčilovat a často zlobit, budou tě milovat z celého srdce, protože podvědomě budou vědět, že i ty je máš ráda tím nejčistším způsobem.“

„Deset tisíc let,“ vydechla. „Opravdu musím žít tak dlouho?“

„Ano, musíš,“ zachroptěl. „V tomto plánu, který jsme s Marethyu pečlivě vytvořili, nejsou nedůležité role. Všichni – starobylé bytosti i bytosti druhé generace nebo lidé – mají svůj úkol. Ale tvůj je zásadní. Bez tebe by bylo všechno zbytečné a náš plán by se rozpadl jako hromádka z karet.“

„A co když zklamu,“ zašeptala. Zavrávorala při dalších otřesech, které se neustále stupňovaly a získávaly na síle. „Ty nezklameš. Jsi Tsagaglalal, ta která vše vidí. Víš, co máš dělat.“

„Já vím, ale nelíbí se mi to,“ řekla Tsagaglalal naléhavě, jako by doufala, že to ještě změní. „Ale udělám to.“

„Ano, dej se do toho,“ řekl s viditelnými potížemi Abrahám. „Máš knihu?“

„Ano.“

„Pak běž,“ dodala starobylá bytost už téměř šeptem. „Počítej schody dolů, zastav se na sto třicátém druhém schodu a tam počkej.“

Křišťálová věž se znovu zachvěla. Tentokrát z ní odpadl velký kus skla. Moře dole začalo vřít a pěnit.

„Miluji tě, Tsagaglalal,“ vydechl Abrahám. „Ve chvíli, kdy jsi vstoupila do mého života, jsem si uvědomil, že už nic víc nepotřebuji.“

„Já jsem tě také vždycky milovala a budu až do konce svých dnů,“ odpověděla Tsagaglalal, otočila se a rozeběhla se pryč.

„Já vím,“ zašeptal.

Abrahám poslouchal kroky své ženy, které klapaly po křišťálových schodech. Počítal s ní schod za schodem.

Věž zapraskala a nahnula se, sklo se tříštilo a velké skleněné kusy padaly za mohutného hřmění dolů do moře.

Padesátý schod…

Abrahám se zadíval k obzoru. I nyní se smrtí na jazyku – se skutečným koncem před sebou – zjistil, že je stále zvědavý. V dálce rozeznával jen nevýrazný obrys ledovců pokrytých sněhem a křivolaké hory Šílenství. Vždycky se tam chtěl podívat. Plánoval výpravu po krkolomných svazích, ale nikdy ji neuskutečnil. Nikdy nezbyl čas. Mluvil s Marethyu o své vášni pro čistotu ledovcové krásy. Jednoruký muž mu tehdy prozradil, že tam byl a že viděl zázraky.

Stý schod…

Tolik toho ještě neviděl. Bude mu chybět radost z objevování nového.

Sto dvacátý…

Ale víc než cokoliv jiného…

Sto třicátý…

… mu bude chybět Tsagaglalal.

Sto třicátý druhý.

Kroky se zastavily.

„Miluji tě,“ vydechl s nadměrným úsilím, ačkoliv ho Tsagaglalal už nemohla slyšet.

Tsagaglalal se zastavila na sto třicátém druhém schodu a čekala.

Abrahám ji vždycky varoval, aby se nezdržovala příliš dlouho na schodech. Ze schodiště vedlo minimálně dvanáctero energetických drah a propojovaly jej s přinejmenším stejným počtem říší a světů.

Cítila otřesy, které zmítaly věží, a najednou ji polilo horko. Stoupalo celým jejím tělem. Když sklonila hlavu, zahlédla na schodu podivný vzor, něco, čeho si předtím nikdy nevšimla. Na schodu byl znatelný symbol slunce a měsíce, sestavený snad z tisíce drobných zlatých a stříbrných kachliček.

Aura ženy zazářila a vzduchem se začala nést vůně jasmínu.

*

Přímo pod křišťálovou věží vybuchla sopka. Stavba se začala bortit a propadat se do žhavé bublající lávy. Během kratičké chvíle věž Ri navěky zmizela a s ní všechno, co bylo uvnitř.

KAPITOLA 55

Virginie Darová z tržiště odvedla zástup lidí, který čítal téměř sto jedinců. Než dorazili před věznici, dav se zdesetinásobil. Každou chvíli se k nim přidávali další a další lidé. Všichni volali Atenovo jméno, ozvěna ho nesla a odrážela od kamenných zdí.

„Ha, tvá první velká zkouška,“ oznámil doktor John Dee téměř s radostí. „Za pár minut se otevřou vězeňské brány a objeví se stráže se šakalí a býčí hlavou. Jestli se ti tví lidé rozutečou, pak jsi prohrála. A věř mi, Virginie, až uvidí krev, utečou. Utíkali celý svůj život, patří to k jejich existenci.“

„Díky za povzbuzení,“ zamumlala Virginie. Ale někde v hloubi duše věděla, že čaroděj má pravdu: když do davu vtrhne jednotka po zuby ozbrojených stráží, nově nabytá odvaha přítomných lidí se rozplyne jako pára nad hrncem.

„Tady to jsou farmáři, řemeslníci, prodejci a otroci,“ řekl Dee. „Co oni vědí o boji?“

„Někteří si donesli zbraně,“ všimla si Virginie. Prostranství před věznicí se zaplnilo lidmi a nově příchozí si opravdu donesli provizorní zbraně: lopaty, rýče, hole. Viděla pekaře s válečkem na těsto a mnozí nesli hořící pochodně.

„To ano, a vidím, že ty rádoby zbraně budou velice účinné proti mečům, kopím a lukům.“ Dee stál vedle Virginie a díval se na vysoké vězeňské zdi. Stráže nyní vykukovaly odevšad a seshora zřetelně slyšel posměch. „Tys to vůbec nepromýšlela, že? Marethyu ti něco řekl a ty jsi vyrazila rozpoutat revoluci.“

„Nepromýšlela,“ připustila. „Všechno se událo tak rychle.“

„Lituješ toho?“ zeptal se.

„To rozhodně ne!“ vyhrkla. „Když vtrhli do mé země Angličané, Francouzi i Španělé, mohla jsem se jim postavit – a měla jsem to tehdy udělat. Ale neudělala. Možná bych tehdy něco změnila.“

Dee se zamračil. „O čem to mluvíš? Ty jsi Angličanka.“

„Ne, jsem Američanka,“ pronesla hrdě. „Jsem první člověk evropského původu, který se narodil na americké půdě.“ Virginiiny vlasy se začaly zvedat a praskat statickou elektřinou, jak se rozčílila. „Podívej se kolem, doktore. Co vidíš?“

Dee pokrčil rameny. „Lid Danu Talis. Obyčejné lidi,“ dodal.

„Kteří jsou utlačováni starobylými bytostmi, jež používají příšery a monstra, aby si vynutily jejich poslušnost. To už jsem dříve zažila tady i v jiných světech a říších, všude platí, že ne všechna monstra se musí schovávat za zvířecí tvář. Sledovala jsem to doma a nedovolím, aby k tomu došlo znovu,“ uzavřela s naprostým odhodláním.

„Mohla bys tu zemřít,“ namítl Dee tiše.

„Mohla.“

„Za lidi, které ani neznáš?“

„Znám je. Celý svůj dlouhý život jsem potkávala lidi, jako jsou oni. A nyní mě k nim zavál osud.“

„No, vlastně jsem to byl já. I když muž s hákem místo ruky v tom také měl prsty.“

Dav zahučel, když zavrzala brána vězení a ven začala proudit řada ozbrojených bojovníků. Večerní slunce se odráželo od jejich zbroje a dodávalo jí krvavě rudý nádech.

„Já věřím, že jsem tady proto, abych to změnila.“ Píchla čaroděje prstem do hrudi tak silně, až zavrávoral. „Ale proč jsi tady ty, doktore Dee?“

Zeptala se na to, co mu vrtalo hlavou od chvíle, kdy Marethyu obnovil jeho sílu, i když ne mládí. Proč je tady? Tento den se nesl ve znamení neuvěřitelné kombinace pocitů. Z pozice naprostého vítěze se propadl až na samé dno zoufalství, a to vše během mrknutí oka. V jedné vteřině umíral, aby byl opět zachráněn. Ale proč? Jeho dlouhý život mu dopřál výhodu výjimečných schopností, ale jak by je měl použít?

Starý muž si povzdechl a rozhlédl se kolem. Dav na náměstí se zdvojnásobil, nyní čítal možná i dva tisíce lidí. Všichni vykřikovali Atenovo jméno, ale nikdo se neodvážil přiblížit k vězeňským zdem. Nebude to trvat dlouho a bojovníci se zvířecími hlavami zaútočí. Dee nepochyboval, že se to zvrtne ve strašlivá jatka.

Spousta lidí zemře. Byly doby, kdy by ho to nechávalo naprosto chladným. Ale tehdy byl nesmrtelný, byl něco víc. Nyní je opět pouhým člověkem. A to naprosto mění situaci.

„No,“ řekl konečně Dee. „Strávil jsem poměrně dost dlouhou dobu svého lidského života tím, že jsem radil největší anglické královně. Pomohl jsem jí porazit španělskou armádu. Tak to vypadá, že na konci života se kruh opět uzavírá a nabízí mi mou původní roli: rádce královny.“

Virginie překvapeně zamrkala. „Ale já nejsem královna.“

„Ale budeš,“ pronesl jistě. „Takže poslouchej, co navrhuji.“

KAPITOLA 56

Scathach procházela předměstím Danu Talis zahalená do bílého roucha a své nápadně rudé vlasy schovala pod oválný slamák.

V ulicích nepotkala téměř nikoho. Jen pár starců a stařenek sedělo na zápraží a sledovalo, jak spěchá kolem. Malé děti v otrhaných cárech si hrály na zaprášených nedlážděných cestách a zvědavě si ji prohlížely.

Scathach se zastavila u polorozpadlé fontány a ponořila ruce do vody. Nabrala ji do dlaní a opatrně usrkla. Chutnala trochu slaně a lehce nahořkle. Rozhlédla se, aby se mohla zorientovat. Tady na úplném okraji města stála čtvrť, která byla jen o málo lepší než chudinské slumy. Postupně pak domy přecházely do bohatších a honosnějších podob, až v dálce uviděla pyramidy a paláce vznešených urozených lidí, které stoupaly až k nebi. Nad všemi ostatními pak čněla pyramida Slunce.

Obrátila se k západu a zaclonila si oči před pichlavým sluncem. I paprsky zapadajícího slunce zde byly oslepující – Huitzilopochtli záměrně načasoval útok tak, aby zapadající slunce pomohlo skrýt vimany a kluzáky. Ale ona o nich věděla. Viděla je, i když vypadaly jen jako malé tečky na obloze. Už brzy dorazí.

Náhlý pohyb připoutal Scattyinu pozornost.

Rukama rychle nahmatala zbraně ukryté pod svými bílými šaty. Vedle fontány se zjevila malá dívka s velkýma hnědýma očima, které vypadaly na její hlavu příliš velké. Měla s sebou dítě, které držela pevně za ruku. Děti neměly žádné boty a oblečení jim nahrazovaly cáry látky, která zřejmě nikdy nebyla bílá. Zahleděly se na Scatty. „Ztratila ses?“ zeptala se dívka.

Scathach se na ně podívala. Bylo těžké odhadnout jejich věk. Dívce mohlo být tak čtyři pět let a mladšímu asi dva roky. Dřepla si a podívala se děvčeti do tváře. Její zelené oči se zaleskly. „Víš co, asi ano. Možná mi můžete pomoct.“

„Všichni odešli k věznici,“ řeklo děvčátko.

„Aten,“ dodal chlapec, který si hlasitě cucal palec.

Dívka tiše přikývla. „Všichni odešli zachránit Atena. On je ve vězení.“

„Zlí páni,“ řekl chlapec.

„Zlí páni ho tam zavřeli,“ dodala dívka.

„Víte, která z těch velkých budov je věznice?“ zeptala se Scathach opatrně.

Děvče přikývlo. Zvedlo se na špičky a ukázalo k nebi. „Nevidím ji,“ řeklo.

„Možná kdybych tě zvedla,“ navrhla Scathach.

„Ale mého bratra také,“ namítla dívka okamžitě.

„Samozřejmě.“ Uchopila obě děti a zvedla je do výšky. Dívka okamžitě objala Scatty kolem krku a přitiskla tvář k její. Ukázala ke stupňovité pyramidě s plochou střechou. „Tam. To je ten zlý dům.“

„Zlý dům,“ zopakoval její bratr.

„Máma říkala, že když je někdo zlý, tak ho tam odvedou. Je to pravda?“

„Někdy,“ pronesla Scatty. Sehnula se dolů a postavila obě děti zpět na zem. Pak před nimi poklekla. Pohladila děvče po vlasech. Přála si, aby měla něco, co by jí mohla dát, ale všechno, co měla – co kdy měla – byly jen šaty a zbraně po jejím boku. „Prozradíte mi, jak se jmenujete?“ zeptala se.

„Já jsem Brigita a to je můj bratr Cermait. Mamka mu říká Milbel,“ dodala a zachichotala se.

„Sladkoústý,“ zašeptala Scathach. Vzpomněla si na jejich jména díky pradávným dobám, kdy trávila čas v Irsku a Skotsku. Ona věděla, kdo jsou ty děti, i to, že přežijí pád Danu Talis.

„Ty jdeš ke zlému domu?“ zeptala se Brigita.

„Ano,“ kývla Scatty. „Je tam někdo, koho musím vidět.“

„Zlý člověk?“

„To ještě nevím. Ale zjistím to.“

Milbel zatahal Scatty za šaty a vypravil ze sebe nesrozumitelnou větu. „Chce vědět, jestli i ty jsi zlý člověk,“ přeložila jeho sestra.

„Někdy,“ zašeptala. „Ale jen na zlé lidi.“

„Kdo jsi?“ zeptala se Brigita.

„Jsem Scathach ze Stínů.“

KAPITOLA 57

„To ne!“ vyjekl Billy vysokým ztrápeným hlasem plným zoufalství.

Hroty ve tvaru listů svištěly vzduchem a rozřezávaly mlhu, která se pak stáčela ve spirálách k zemi.

Američan zahlédl šok v Perenelliných očích a oba v tu chvíli věděli, že nestihne uhnout.

Čas se zpomalil.

Helin bič vystřelil do vzduchu, ale byla příliš daleko a minula.

Machiavelli vykřikl a mrštil vlnu šedobílé aury za smrtícími hroty, ale nedohodil.

Nicolas Flamel zařval a i z jeho ruky vylétla zelená energie, která lehce sežehla letící čepele, když ho míjely.

Juan Manuel de Ayala se po nich natáhl, ale proletěly jím a jen rozstříkly kapičky vody na všechny strany.

„Ne…“ Billy zavrávoral a byl by upadl, kdyby ho nezachytil Černý jestřáb. „Co jsem to udělal?“ vydechl zoufale.

Čas se zastavil.

Pak se před vědmu vrhla postava, která Perenellu objala, aby ji ochránila.

Hroty prořízly plášť z černého peří a následoval mohutný výbuch ledového ohně. Síla exploze byla tak silná, že bohyni i Perenellu srazila k zemi. Obě spadly směrem k Nicolasovi, který je chytil a znovu postavil.

Vědma se dívala do žlutého a rudého oka. „Proč jsi to udělala?“ zašeptala. Objala stvoření a pevně ho držela, protože cítila, jak se začíná třást. „Proč?“

Vraní bohyně položila Perenelle bradu na rameno. „Ty jsi nás osvobodila,“ zašeptala s drkotajícími zuby. „Propustila jsi nás z věčného utrpení. Za všechny ty dlouhé roky našich životů to byla jediná laskavost, kterou nám kdy nějaký člověk prokázal. To stálo za to, abychom ti to oplatily.“

„Zachránily jste mi život,“ řekla Perenella pohnutým hlasem. „To jste nemusely.“

„Ale musely. Byla to správná věc.“

„A pro správnou věc byste i umřely,“ uvědomila si s úžasem Perenella.

„Vždy jsme se snažily chovat správně, i když Morriganě to moc nešlo.“ Hlas starobylé bytosti slábl s každým slovem. „Vědmo, teď máš práci. Nedovol, aby naše oběť přišla vniveč.“

Vědma pohladila bohyni po krátkých vlasech.

„Jestli dnes v noci vyhrajeme, bude to tvá zásluha.“ Vraní bohyně se nyní třásla tak silně, že ji Perenella skoro neudržela. Její hlas se měnil, přecházel mezi Machou a Badb. „A nesuď naši sestru příliš přísně. Jen sešla z cesty.“ Najednou stvoření zvedlo hlavu a podívalo se na Perenellu. Když jeho barevné oči zčernaly, poznala, že se opět probudila Morrigana. Její kruté zuby hrozily útokem jen kousek od Perenellina krku.

Všechny instinkty vědmě napovídaly, že se má odtáhnout, ale držela pevně třesoucí se tělo.

Pak se Morriganina ústa zavřela a její černé oči zjihly. „Nenáviděla jsem tě, vědmo, za to, co jsi mi provedla,“ výdech la, „ale už to tak není. Chci ti poděkovat, že jsi mě znovu spojila s mými sestrami.“ Její oči najednou blikaly černou, červenou a žlutou barvou, ale všechny pomalu bledly.

„Nezapomenu na tebe,“ slíbila Perenella. „Na žádnou z vás.“

Pak se tělo Vraní bohyně rozpadlo na černý prach přímo v náruči Perenelly Flamelové. Nastalo ticho, které prolomil jen jediný zvuk: kovový náraz hrotů, které dopadly na kamennou zem.

Perenella vzala Billyho za ruce a zvedla ho ze země. Mladý Američan se třásl a jeho tvář byla vlhká od slz. Pohladila ho po obličeji, kde zanechala černé šmouhy od popela, který zbyl po Vraní bohyni. Pak vzala jeho tvář do dlaně. Koncem košile mu otřela špinavou kůži. „Billy, nemusíš si nic vyčítat. Neudělal jsi nic špatného.“

„Málem jsem tě zabil.“

„Ale neudělal jsi to.“

„Zabil jsem Morriganu

„Nebyla to jen Morrigana, ale i Macha a Badb, její sestry. Obětovaly se dobrovolně. Nakonec, když se Morrigana probudila, ani ona nebyla nešťastná. Všechny zemřely společně jako jedna.“

„Moje reakce nebyla přiměřená,“ zašeptal.

Perenella sevřela jeho bradu a donutila ho zvednout zrak. „Budeme truchlit za Vraní bohyni, ale později. Teď musíme uctít její památku tím, že zničíme příšery na ostrově.“ Pak mu vtiskla do dlaně jeho hroty.

„Tohle budeš potřebovat. Nyní pojďte, musíme probudit Areop-Enap.“

Billy zvedl ruku a chytil vědmu za paži. Kolem jeho prstů se hromadila červená aura. „Přísahám, že tě budu chránit po všechny dny tvého života,“ slíbil upřímně.

„Děkuji ti, Billy,“ řekla. „Ale můj život už se neměří na dny, ale na hodiny.“

„Stejně tě budu chránit, ať se děje, co se děje,“ namítl rychle.

Perenella Flamelová se usmála. „Já vím, že budeš.“

KAPITOLA 58

„Asi by tu nemělo hořet, co?“ zeptal se William Shakespeare a odtáhl se od chomáčku dýmu, který stoupal z řídícího panelu. „Ne, to by nemělo,“ odsekl Prométheus. „Tak co kdybys udělal něco užitečného a uhasil to?“

„Jak?“ zvolal Shakespeare. Začal se poplácávat po těle. „Vypadám snad na to, že u sebe nosím kapesní hasicí přístroj?“ Palamédes se nahnul mezi nesmrtelného Angličana a starobylou bytost a vyrval z desky doutnající panel. Přitom vyšlehl plamen a sežehl mu obočí. „Jsem rád, že nemám vlasy,“ řekl vesele. Plameny se zmenšily a rytíř se podíval dovnitř přístroje. „Je to zničené,“ poznamenal. Vzduch prosytila vůně hřebíčku a jeho olivově zelená aura se vsákla do desky, kde uhasila poslední zbytky ohně. Motor vimany zpomalil. Z hlasitého vrčení zbylo jen prapodivné vrzání.

Básník vzhlédl s vyděšeným výrazem. Také Saint-Germain zvedl hlavu od svých poznámek.

„Nic to není,“ řekl Prométheus, když motor znovu naskočil. „Některé z těchto starých viman se dokážou opravit samy.“

Johanka se dívala ven prázdným kulatým okénkem. Město už nebylo tak daleko. Hnědá barva slumů a špína úzkých ulic byla na dohled. Chudoba směrem k centru postupně mizela a ulice přecházely v široké třídy plné zlatých domů. Blížily se i blyštivé vody kruhových kanálů a dech beroucí nádhera přilehlých budov. Přímo před nimi rostla do nesmírné výše obrovská zlatá hora. Stála uprostřed města. Byla to pyramida Slunce. „Kde přistaneme?“ zeptala se.

„Budu se snažit přistát dole na prostranství, tak blízko pyramidě, jak to jen půjde,“ vysvětlil Prométheus. „Musíme zaujmout pozice na schodech pyramidy, abychom je mohli bránit.“

Palamédes se připojil k Johance u okna. „Vypadá to, že je tam pořádně živo,“ zamumlal. „Spousta brnění a zbraní. Přistaneme přímo na bitevním poli.“

Johanka kývla. „Prométhee, co kdybychom přistáli nahoře na pyramidě?“ navrhla. „Má přece plochou střechu.“

Palamédovy zuby se zablýskly úsměvem. „To je záludný plán. To se mi líbí.“

„Dokážeš to?“ zeptala se Johanka.

„Můžu to zkusit.“

„Co nás dole čeká?“ zeptal se Will.

„Jejich obranu bude tvořit pár viman, které přežily útok na křišťálovou věž,“ řekl Palamédes, „a některé zámožnější nebo starší starobylé bytosti mají své osobní vimany, ale nejsou vyzbrojené. Většina kluzákových jednotek, které vede Huitzilopochtli, se chystá přistát na nádvoří před pyramidou. Když se jim povede porazit stráže, otevřou mosty a nechají lidi překročit kanály. Pár našich viman a kluzáků přistane i na druhé straně kanálů, aby podpořili lidi a zbavili je anubů.“

„A co bude s Atenem?“ zeptal se Palamédes. „Proč nezaútočíme na věznici a neosvobodíme ho?“

Prométheus zavrtěl hlavou. „Marethyu o tom mluvil velice jasně. Řekl, že vězení mohou napadnout jen lidé Danu Talis. Musí to být jejich vítězství nebo porážka.“

„Vím, co to znamená,“ podotkla Johanka. „Když se jim podaří dobýt věznici, ukáže to ostatním, čeho všeho mohou dosáhnout. Tak velké vítězství pozvedne celé město.“

Řídící desku opět rozsvítily poskakující jiskry. Shakespeare je udusával rukávem. „Jak je to ještě daleko?“

„Už jen kousek,“ povzbuzoval ho Palamédes. Najednou se ozvalo zapraskání a obdélníkový kus vypadl z podlahy dolů. Nyní pohodlně viděli město? od sebou, i když z toho neměli zrovna radost.

Štiplavý vzduch se šířil kabinou.

„Ale ne dost blízko,“ opáčil Shakespeare tak nahlas, aby to každý slyšel.

KAPITOLA 59

Josh zakroužil zápěstím a Excalibur s Clarentem radostně zasvištěly, jak se míhaly ve vzduchu.

„Je tu i jednodušší řešení,“ namítla Sofie. Sevřela a zase uvolnila dlaň. Z ruky jí vyrostla stříbrná koule energie. „Opravdu nemáte ani tušení, kdo jsme,“ varovala muže s medvědí hlavou.

Stříbrná koule zasyčela, zapraskala a smrskla se, než praskla jako malý balónek.

„A vy netušíte, kde jste, co?“ odpověděl obrovský berserk, cedil slova s nadměrným úsilím skrz zuby. Ukázal svou sekyrou nahoru ke stropu, který nyní zářil o něco silněji než předtím. „Žádná aura v pyramidě. Stěny ji všechnu pohltí.“

„Jak moc ti to jde s meči?“ zeptala se Sofie Joshe a kývla na zbraně.

„Ne moc dobře,“ přiznal. „Většinou za mě udělal všechnu práci Clarent.“ Zatřásl mečem v levé ruce, ale nic se nestalo.

„Ať už tu vysává aurickou sílu cokoliv, musí to působit i na meče,“ přemýšlela nahlas Sofie. Vytasila své dva meče. Měla Durendal a Joyeuse – meče vzduchu a země. Byly neskutečně těžké.

„Hezké hračky,“ uznal berserk. „Čtyři meče na nás tři. Já si bera dva. A jeden pro každého mého bratra.“ Ukázal na Joshe svým dlouhým černým nožem. „Líbí se mi tvoje.“

Obrovský berserk po bojovníkově levici ho šťouchl do ramene. „Ne, ten chci já,“ ukázal na Clarent.

Joshovou hlavou se honily rázné strategie a uvědomil si, že se mu v hlavě přehrává část Martových zkušeností a vědomostí. Odvážil se rychle pohlédnout na sestru. „Musíme hrát o čas,“ zašeptal. „Isis s Osirisem se už musí vrátit každou chvíli.“

Pak nahlas pronesl: „Clarent je meč jen pro vůdce. Tak by ho měl mít ten nejlepší z vás, ať už je to kdokoliv.“

„To jsem já,“ vykřikli všichni tři najednou.

Josh o krok ustoupil a berserkové automaticky postoupili dopředu. „Když je dostanu dál do místnosti, myslíš, že bys kolem nich mohla proklouznout a doběhnout ke dveřím, abys je otevřela?“ napadlo ho.

„Ani náhodou,“ řekla Sofie.

„Stejně to zkus.“

„Dej mi ten meč,“ prohlásil největší bojovník.

Josh se podíval na zbývající dva a zeptal se: „Mám?“

„Ne!“ vyrazili ze sebe současně.

Josh se znovu obrátil k největšímu a pokrčil rameny. „Promiň, ale oni to nechtějí.“

Trojice bojovníků s medvědími hlavami se začala hádat. Vzrušeně bručeli a vrčeli jeden přes druhého.

„Jestli zaútočí, zůstaneme u sebe, nebo se rozdělíme?“ zeptala se Sofie.

„Rozdělíme se,“ okamžitě odvětil Josh. „Vyrazíme doprostřed místnosti, já se pak otočím a zaměstnám je. Ty se obrátíš a poběžíš ke dveřím tak rychle, jak dokážeš. Když se ti povede dostat ven, zavoláš pomoc a bude to v pohodě.“

„Už jsme rozhodli,“ oznámil největší berserk. „Oba vás nejprve zabijeme a pak vám sebereme meče. Potom o ně budeme losovat.“

„Vsadím se, že chceš dostat tento,“ popíchl ho Josh a ukázal Clarent. Podíval se na zbývající dva bojovníky. „Víte, že když vyhraje tenhle, bude to znamenat, že podváděl.“

Největší berserk zabručel a jeho hlas se odrážel ode zdí prázdné místnosti. „Nikdy v životě jsem nepodváděl. To je ta nejhorší urážka mé dobré pověsti.“

„Copak berserkové mají nějakou dobrou pověst?“ zeptala se Sofie.

Stvoření rozevřelo tlamu a ukázalo velké špičaté zuby. „Špatná pověst je lepší.“

„Než nás zabijete,“ zdržoval Josh. „Kdo vás poslal? Myslím, že máme právo vědět, kdo si poručil naši smrt.“

Trojice berserků se na sebe podívala a přikývla. „Anubis,“ zabručel jeden z nich. „Starobylá bytost se šakalí hlavou, odporný tvor,“ dodal druhý. „Opravdu zlý.“

„I když ne tak zlý jako jeho matka,“ namítl další. Berserkové přikývli na souhlas. „Moc špatná. To ona ho určitě učinila tím, čím je,“ řekl největší bojovník a jeho oči se stočily ke dvojčatům. „A teď dost řečí!“ S tím se vrhli vpřed s připravenými noži i sekyrami, které hrůzostrašně namířili proti Joshovi a Sofii.

Josh zoufale zařval a oba meče před obličejem zkřížil do písmene X. Vše se událo tak rychle, že to byla spíš náhoda než záměr, když tím vykryl ránu sekyrou. Všude se rozletěly jiskry a kov zaskřípal o kámen. Berserka to ovšem z míry nevyvedlo. Sehnul se, aby levou rukou namířil nože směrem k Joshově hrudi.

Sofie vykřikla.

Obsidiánový nůž se však dotkl brnění a rozsypal se na prach.

Josh máchl Clarentem. Lehce poškrábal berserkův trup a meč se rozechvěl. Josh cítil jeho sílu a ve vteřině si uvědomil, že ho pohání krev. Už bude vědět sám, co dělat.

Druzí dva bojovníci obklíčili Sofii.

Sofie se zhluboka nadechla a zakřičela.

Zvuk se odrážel od stěn a oba bojovníci, překvapení silou zvuku, ustoupili. Sofie mávala meči a rozběhla se směrem k oběma tvorům. Jednoho minula, ale druhého zasáhla do jeho masitého pozadí. Berserk se překvapením a bolestí složil k zemi.

Josh útočil na bojovníka před sebou. Slepě máchal oběma meči. Pot mu stékal po zádech a ramena ho začínala bolet únavou. Překvapený berserk ustoupil a nechal Joshe, aby se připojil k sestře.

„Už nejste takoví drsňáci,“ zasupěl Josh.

„Měli jste štěstí,“ zaskuhral berserk.

„No nevím, jestli bych to nazval štěstím. Ty jsi pěkně pořezaný na hrudi a tvůj přítel se neposadí nejméně týden, zatímco my nemáme ani škrábnutí.“

„Jaké škrábnutí?“ rozlítil se netvor. „My vás zabijeme.“

Trojice berserků se rozdělila. „Chtěli jsme to udělat rychle,“ přiznal jeden, „ale nyní budete muset…“ zarazil se.

Sofie a Josh se zmateně podívali jeden na druhého. „Muset?“ pobízela je Sofie.

„Co budeme muset?“ zeptal se i Josh, a pak si všiml, že nikdo z trojice jim už nevěnuje žádnou pozornost. Všichni se dívali někam za ně.

Sofie s Joshem se otočili.

Uprostřed místnosti na stříbrně zlaté mozaice stála žena. Štíhlá, oblečená do bílé keramické zbroje. V levé ruce nesla Kodex v kovové vazbě a ve druhé držela kopeš. Zvedla hlavu a svýma šedýma očima se zahleděla na dvojčata. Všichni vypadali stejně překvapeně. Žena v nich budila dojem, jako by ji dávno znali.

Vystoupila z kruhu mozaiky a podala Joshovi Kodex. „To je dárek od mága Abraháma,“ řekla. „Prý máš zbývající stránky, které ho doplní.“ Pak vytáhla druhý kopeš a vyrazila k trojici berserků. Bojovníci najednou vypadali menší a nejistí.

„Který z vás chce zemřít jako první?“ zeptala se. „Ty?“ Ukázala na největšího. „Ty, nebo ty?“

„Nepleť se do toho. To není tvá věc. Poslali nás sem, abychom zabili ty dva lidské tvory.“

„Pak je to i má věc,“ odpověděla. „Jsem za ně zodpovědná. A budu je chránit.“

„Kdo jsi?“ zeptal se Josh dohromady s největším berserkem.

A ještě než žena odpověděla, Sofie ji poznala. „Teta Agnes,“ vydechla.

KAPITOLA 60

Sál, kde zasedala rada Danu Talis, se nacházel přímo uprostřed pyramidy Slunce. Každý musel vystoupat do 314. patra. Řady potrhaných křesel zde tvořily čtverce, které klesaly až doprostřed místnosti, kde se nacházel kruh.

V sále byla dokonalá akustika. Rozhovor z jednoho rohu místnosti bylo dobře slyšet i na protější straně, vzdálené tři sta metrů.

Sál se vyznačoval schopností pohlcovat veškerou aurickou energii, stejně jako tomu bylo ve zbytku pyramidy.

Když původní starobylé bytosti stavěly první pyramidu Slunce, uvědomily si, že potřebují takové prostředí, ve kterém se budou schopny domluvit bez triků a podvádění. Místo, kde pomocí aury nebudou moci ovlivňovat druhé. Složitými výpočty dospěly ke kombinaci křišťálových kvádrů se zlatými a stříbrnými vlákny, které vytvořily zdi pohlcující auru. Každá energie, která unikla z tohoto unikátního bezpečnostního systému, se přetvořila ve světelný zdroj v obrovských místnostech. Uvnitř pyramidy si tak byly rovny všechny bytosti, i ty nejmocnější.

Ze stejného důvodu však současné bytosti, které vládly ostrovní říši, pyramidu Slunce nenáviděly.

„Podívej se na ně,“ zasyčela Bastet.

„Na koho?“ zeptal se Anubis, který těkal pohledem po místnosti, aby zjistil, co upoutalo matčinu pozornost.

„Na Isis s Osirisem – na koho jiného!“

Bastet a Anubis sedávali na jednom z nejčestnějších míst v sále. Patřili mezi vyvolené, kteří vždy měli místa v první řadě pozlacených křesel, hned před kruhem. Ale Bastet nyní přikázala, aby se drželi vzadu, aby získala přehled o všech, kteří přicházeli.

Většina postav alespoň vzdáleně připomínala lidské bytosti, ale zbytek přítomných se s věkem a s mírou používání své aury proměnil ve stvůry. Běžně tu sedávali tvorové se zvířecími hlavami a chlupatými tlapami, některým narostla křídla, jiné začal obalovat kámen či dřevo. Pár bytostí se vskutku stalo hříčkami přírody.

„Jen pár bytostí se nedostavilo, jinak tu jsou všichni,“ všiml si Anubis. „Nevidím Chrona.“

„To je dobře.“

„Taky Černá Annis nepřišla.“

„Škoda, je to dobrý spojenec,“ řekla nesoustředěné Bastet, která se nahnula, aby sledovala každičký pohyb Isis a Osirise na cestě davem. Nebylo těžké je zpozorovat – stáli majestátně, oblečení do bílé keramické zbroje. Utkvěla na nich pohledem, aby jí neunikl jediný úsměv nebo přikývnutí. „Teď k ničemu nedojde. Jen vytvořili tuto napjatou atmosféru a slibují, že se vše brzy dozvíme.“

„Jak to víš?“ zeptal se Anubis matky.

„To bych udělala já,“ odpověděla a změřila si svého syna pohledem. „Co ty děti, jsou mrtvé?“

Anubis sebejistě přikývl. „Poslal jsem tři berserky.“ Usmál se.

„Tři na dvě děti. To je až příliš, nemyslíš?“

Anubis pokrčil rameny. „Nechtěl jsem nic nechat náhodě.“

Bastet spokojeně kývla. „Dobře. To je správný přístup, který z tebe udělá výborného vládce. A co Aten?“

„Pracuje se na tom. Ardgrem hlásil, že lidská cháska protestuje před vězením. Musí je nejprve rozehnat.“

„Ten Ardgrem se mi líbí. Je krutý a má účinné metody,“ přiznala Bastet. „Jsem si jistá, že mu v budoucnu najdeme lepší uplatnění.“

Anubis si všiml, že mluvila v množném čísle, ale neřekl nic. Měl své vlastní plány, jak vládnout Danu Talis… a v těch nehrála jeho matka žádnou roli.

Drobný Janus vstoupil do kruhu. Proměna ho zasáhla opravdu nevybíravým způsobem. Nyní měl čtyři naprosto odlišné obličeje, z nichž každý mohl nezávisle mluvit a hýbat se. Většinou je schovával pod tmavou skleněnou helmou a světu ukazoval vždy jen jednu tvář, ale dnes se tu objevil v celé své kráse. Ačkoliv na pohled vypadal strašlivě, proměna měla i své světlé stránky. Mohl sledovat dění v sále ze čtyř úhlů. Zvedl malinký stříbrný triangl a rozezněl ho zlatým kladívkem. Místností projel neuvěřitelně čistý tón, který okamžitě utlumil veškerý hovor.

„Starobylé bytosti Danu Talis,“ pronesl. „Prosím zaujměte místa na prvním velkém zasedání po velice dlouhé době.“

V sále to zašumělo a každý zamířil do své řady. Některá křesla musela být odstraněna, aby se prostor přizpůsobil novým tvarům starobylých bytostí.

Janus znovu zazvonil trianglem. „Dnes nás čeká výjimečný, ale i strašlivý den. Musíme vybrat nového vládce Danu Talis, ale i vynést rozsudek nad jedním z nás.“

Starobylé bytosti procházely uličkami mezi křesly na svá místa. Anubis následoval Bastet dolů a cestou kýval hlavou na pozdrav a rozdával úsměvy. Měl tu mnoho přátel, i když to nebyli přátelé v pravém slova smyslu – spíš spojenci. Navíc by se v celé místnosti našlo jen pár bytostí, které podporovaly Atena a lidskou rasu, ale patřily mezi velmi mocné, a nebylo radno je přehlížet.

Janus potřetí cinkl na triangl. „Nicméně věřím, že dnešek bude nejvýznamnějším dnem v historii Danu Talis.“

Bastet otočila hlavu až do nepřirozeného úhlu, podívala se na svého syna a poznamenala: „Vsadím se, že za tuhle větu mu Isis a Osiris dobře zaplatili.“ Nehezky se pak usmála na starobylou bytost se čtyřmi tvářemi a vklouzla na své místo v přední řadě.

Anubis si sedl vedle matky a šťouchl do ní. Dvě křesla naproti patřila Isis a Osirisovi, ale seděla tam pouze Isis. „Kde je Osiris?“ zeptal se a úplně zapomněl na akustiku místnosti. Jeho hlas se nesl zřetelně všude kolem.

„Šel pro dvojčata z věštby,“ odpověděla nahlas Isis, aby ji všichni slyšeli.

Všechny starobylé bytosti se při těch slovech napřímily a celý sál najednou ztichnul.

„Ano, je to tak, jsou tu. Právoplatní dědicové trůnu se vrátili domů.“ Isis vzhlédla ke dveřím, které se najednou rozletěly. Mezi nimi se objevil vzteklý Osiris. „Jsou pryč!“ vy křikl a jeho hlas mohutně zahřměl sálem. „Všude kolem je krev!“

„O, jaká škoda,“ zavrněla Bastet.

„Je to smutné,“ souhlasil Anubis. „Tragická ztráta.“

„Ve staré galerii leží tři mrtví berserkové.“

Bastet chytila syna za paži a drápy prošpikovala jeho kůži až na kost. Místnost zaplnily otázky a výkřiky.

Prošedivělý a zjizvený bojovník se šakalí hlavou vtrhl do dveří, kde vrazil do Osirise. V sále by se najednou krve nedořezal. Žádný z hybridů neměl do sálu přístup a tento se dokonce dotkl starobylé bytosti.

„Připravte se,“ vyštěkla stráž. „Utočí na nás lidé z nebe.“

V sále propukl chaos a zmatek. Bastet se otočila k Anubisovi. „Nevěděla jsem, že umějí mluvit,“ řekla s údivem.

„Já také ne,“ zamumlal. „Se mnou nikdy nemluvili.“

A potom se celá pyramida začala otřásat.

„Zemětřesení,“ vydechla Bastet. „To je skvělé, dnešek už snad nemůže být horší.“

Isis a Osiris na druhém konci místnosti se obrátili a jejich potěšené výrazy ve tváři vypadaly naprosto stejně. „Ale ano,“ prohlásili současně. „Může.“

KAPITOLA 61

Na malém ostrůvku obklopeném lávou seděl Aten, pán Danu Talis. Čekal v kleci, až ho zavolají na popravu.

Byl vyčerpaný, spálený a zjizvený od tryskajících gejzírů lávy. Žhavé magma se podepsalo i na jeho šatech, kde byla jedna díra vedle druhé. Také si byl vědom toho, že láva stoupá a bublá stále silněji a s větší pravidelností. Vzduch se tu už téměř nedal dýchat kvůli výparům síry. Pokud ho rychle nepřijdou zabít, udusí se tu. A hádal, že ani matku, ani bratra způsob jeho smrti příliš nepotěší.

Na druhé straně lávového jezera se objevil bílý obdélník světla. Otevřely se dveře a obrovský strážný se šakalí hlavou spustil most. Dagon, žalářník, pak spěchal ke starobylé bytosti. Nosil ochranné brýle podobné svářečským, které ještě více zvýrazňovaly jeho rybí podstatu. Doprovázeli ho dva strážní, třetí zůstal u dveří. I kdyby se vězni podařilo překonat stráže, nikdy by se nedostal po můstku zpět, protože šakal u dveří by se o to postaral.

Dagon se mu neodvážil podívat do oči, když zápasil se složitým zámkem. „Je čas, pane Atene.“

„Já vím.“

„Stráže mají příkaz vás zabít, pokud se pokusíte utéct.“

„Nepokusím, Dagone. Kam bych šel? Co bych dělal? Jsem přesně tam, kde mám být.“

Žalářník zabublal smutným smíchem. „Co to má být, pane Atene? Jeden by řekl, že jste se prostě nechal chytit a uvěznit.“ Najednou rychle vzhlédl. „Aha,“ zašeptal, když mu to došlo. Dagon přistoupil blíž k mřížím a zašeptal: „Lidé volají vaše jméno. Protestují před věznicí. Nepokoje se rozhořely všude po městě.“ Pak ještě víc ztišil hlas. „Dokonce se říká, že na vaši záchranu sem pochoduje velká armáda.“

„A čí je ta armáda?“ zeptal se tiše Aten.

„Bohyně tří tváří poslala Huitzilopochtliho, aby vás zachránil.“

„A kde jsi to slyšel?“

„Říkal to sám Ardgrem. Víte, že má zvědy všude.“

Aten sklonil hlavu, jako by se hluboce zamyslel, ale oba s Dagonem věděli, že tím žalářníkovi poděkoval za informace.

Ardgrem byl správcem obrovského vězení a byl zodpovědný za pořádek ve městě a jeho okolí. Byl nesmírně starý a zkušený. Velel jednotkám anubů i Asteriových stráží, a stejně tak i novým druhům hybridů – medvědům, divočákům a kočkám, kteří byli zkříženi v laboratořích Anubise. Z řad nejvěrnějších vybral i skupinu nižších důstojníků. Vždy se vychloubal tím, že nedovolí, aby se lidští tvorové procházeli po ulicích honosné Danu Talis, a nikdy nedopustí, aby se lidská noha dotkla pozlaceného dláždění vnitřního kruhu města, kde stály domy starobylých bytostí.

Dveře klece klaply a otevřely se. Aten vystoupil ven.

„Pojďte za mnou,“ nařídil Dagon. „Buďte opatrný, některá prkna na mostě chybí. Chtěl jsem to opravit, ale zatím nebyl čas.“

Aten šel klidně za žalářníkem. „Chtějí mě hodit do jícnu sopky, malé sežehnutí nic neznamená.“

Dagon si nebyl jistý, jestli si z něj Aten neutahuje. „Ardgrem vás chce vidět, než odejdete.“

„Jistě, určitě se mi chce vysmát do tváře.“ Atenův hlas zněl stále bezstarostně. „Nikdy mě neměl rád, a ten pocit byl rozhodně vzájemný. Nebylo žádným tajemstvím, že jsem za něj hledal náhradu.“

Dagon vedl vládce Danu Talis po mostě a pak u něj počkal, dokud ho anubové nevyzvedli z bublající žhavé lávy. Kdyby most zůstal dole příliš dlouho, shořel by.

Stráž otevřela dveře a Aten prošel ven. Denní světlo ho téměř oslepilo. Musel mrkat, aby se mu přizpůsobil, a jeho žluté zorničky se smrskly na pouhé čárky.

„Je tu hodně schodů,“ omlouval se Dagon při pohledu vzhůru.

Aten se také podíval a uviděl nejméně stovku úzkých hladkých schodů, které se ztrácely v temnotě.

„Jestli to má být má poslední procházka, pak si užiju každý z nich,“ odpověděl a oba začali stoupat nahoru do budovy věznice.

„Jsme v půlce,“ oznámil o chvíli později Dagon.

Strážce vypadal, že se nikdy neunaví, ale Aten cítil, že mu srdce v hrudi bije čím dál rychleji. Také si všiml hlubokého burácivého zvuku. Nejdřív si myslel, že je to bublající láva, ale pak si uvědomil, že to přichází seshora. „Co to je?“ zeptal se.

„To jsou ti lidé venku,“ vysvětlil Dagon. „Když jsem přišel, dav se rozrůstal každou minutou. Protestovalo tam tak tisíc osob, nyní jich může být osm, možná i deset tisíc. Lidé požadují, abyste byl propuštěn.“

„A co na to Ardgrem?“ chtěl vědět Aten.

„Je připraven poslat ven všechny, které má k dispozici, aby je rozehnal. Myslím, že dostal instrukce, aby nikoho nelitoval a byl tentokrát obzvláště krutý. Říkal, že lidem uštědří lekci, aby věděli, kam patří, a nikdy na to nezapomněli.“

„Aha.“ Atenovi bylo jasné, o co tu jde. „Musí odsud ty lidi dostat, aby mě stráže mohly předvést před radu.“ Dagon nehnul ani brvou. Sundal si jen mohutné brýle, kvůli kterým vypadal, jako by měl dva páry oči. „Pochopil jsem z toho, že Bastet a Anubis čekají na váš příchod?“

Aten přikývl. „A jsem si jistý, že nechtějí, abych přišel pozdě na svůj vlastní pohřeb.“

Ardgrem čekal nahoře u schodů.

Nebyl vysoký, zato štíhlý, a vypadal docela obyčejně. Proměna ho zatím příliš nezasáhla – jen vlasy mu vypadaly a lebka se prodloužila a jakoby stáhla celý obličej dozadu. Pod nosem mu visely dva konce rudého kníru, které se vinuly podél horního rtu. Jeho oči však zeleně zářily. Na sobě měl jako vždycky stařičký obdélníkový šat, který nezahaloval pouze jeho levou ruku. Tento styl vyšel z módy již před staletími.

„Hleďme na pád jednoho z nejmocnějších.“ uvítal Atena ještě na schodech. Ardgrem byl malý a vždycky kvůli tomu nosil boty na podpatcích. Když Aten neodpověděl, zkusil to znovu. „Řekl jsem „Nebylo to vtipné ani moudré už poprvé,“ poznamenal Aten. „Ani toto není originální.“

Tvář malého mužíka se zkřivila úsměvem.

„Odvážná slova na někoho, kdo brzy zemře.“

„Ještě jsem naživu,“ namítl Aten.

„Ale ne na dlouho.“

Aten vystoupal na poslední schod a prošel kolem starobylé bytosti. Vylezl z vězení Tartaru na rozlehlé nádvoří.

Řev zvenku byl stále silnější, už otřásal kameny budovy. „Aten… Aten… Aten…“

„Tví lidé tě volají,“ pošťouchl ho Ardgem.

Přímo před Atenem stály čtyři dlouhé řady Ardgremových stráží. Většina z nich měla býčí hlavy, ale stáli tam i vojáci s prasečími rysy. Všichni na sobě měli černou koženou zbroj s osobním Ardgremovým znakem – vševidoucím okem. Ozbrojeni byli kyji a biči, někteří dokonce kopími. Mezi řadovými vojáky však tu a tam stál i lučištník.

„Vím, že ti na těch lidských tvorech záleží…“ začal Ardgrem.

„To je pravda,“ odpověděl Aten, než stihla malá starobylá bytost větu dokončit.

Ardgremovy rty se zkroutily do nehezkého úsměvu.

„A považuješ je za nástupce naší rasy.“

„To je také pravda.“

„Pokud k nim tedy chováš takovou úctu, chci, abys šel nahoru a nařídil jim, aby se v míru rozešli.“

„Proč bych to měl udělat?“ zeptal se Aten. „Protože jestli se nerozejdou, pošlu na ně stráže. Na ochozy postavím stovku – ne, dvě stovky – lučištníků a nechám je střílet do davu. Nastane panika, pak vypustím své muže.“

„To budou jatka,“ zašeptal Aten. „Zemře jen pár stovek, všechny je nezabiju. Potřebujeme, aby se vrátili domů a zase zalidnili svět. Zabít všechny otroky není nikdy dobrý nápad.“

„Ty chceš, abych promluvil k lidem?“ ujistil se Aten. „Ano.“

„Dobře,“ přijal nabídku bez váhání. „Myslel jsem spíš, že odmítneš,“ řekl Ardgrem překvapeně. Aten zavrtěl hlavou. „Řeknu jim, co musí udělat.“

KAPITOLA 62

„Připravte se!“ zařval Prométheus.

„Už nikdy nevstoupím na palubu vimany,“ zaúpěl Shakespeare. „Pokud nehavarují, začnou hořet. Už chápu, proč vyšly z módy.“

Vimana sebou škubala a rachotila, ale stále se blížila vstříc pyramidě Slunce.

„Musíme sebou hodit, než jim dojde, co máme v plánu,“ řekl Prométheus. „Takže až přistaneme, vystupte a zaberte schody. Nikdo se nesmí dostat na střechu. Je to jasné? Nějaké dotazy?“

„Proč?“ zeptala se Johanka.

„To netuším, ale Abrahám nám nechal zcela jasné instrukce.“

Johanka šťouchla do manžela nohou. „Už to polož. Myslím, že dramatické finále svého hudebního díla zažiješ za chvíli na vlastní kůži.“

„Jak to myslíš?“ zeptal se.

„Havárie, spoustu křiku a trosek,“ odvětila.

„Armageddon,“ pronesl Saint-Germain, když se postavil na nohy. V jeho jasně modrých očích zářily jiskry vzrušení. „To je název mého díla, nebo Armageddon se blíží! s vykřičníkem na konci.“

„To mi nemusíš zrovna teď připomínat,“ řekla tiše Johanka.

„Nevhodná chvíle?“

Johanka ukázala z okna a Saint-Germain se nahnul, aby se podíval. Stál vedle své ženy a sledoval obrovskou pyramidu, ke které se poměrně nekontrolované blížili. Objal Johanku a pevně ji držel, když se stroj začal rozpadat. Motory úpěly, že se to nedalo snést, a celý stroj se otřásal.

Okna, která ještě zbyla, se rozsypala a dlouhý kus plechu přímo pod nohama Willa se jednoduše odloupl a upadl. Will zůstal zpola viset ve vzduchu. Palamédes ho pohotově zachytil a vytáhl nahoru, zrovna když se jeho sedadlo utrhlo a propadlo dírou.

„Ani slovo!“ varoval Palamédes.

Zbytky řídícího panelu před Prométheem se začaly drolit a praskat, a pak se roztavily do bublající hmoty.

„Je tu takový rámus!“ vykřikl básník a obě ruce si přitiskl na uši.

Motor se zastavil a najednou jediný zvuk, který slyšeli, bylo hvízdání větru, jenž profukoval otvory ve vimaně.

Will spustil ruce a rozhlédl se kolem. „Asi se mi líbilo víc, když tu byl rámus.“

Vimana narazila do střechy pyramidy a ozvalo se zaskřípání plechu. Pak sklouzla po hladkém vyleštěném povrchu a kroužila po vrcholku v rychlých kruzích.

„Touto rychlostí brzy spadneme přes okraj,“ prohlásil klidně Saint-Germain. Natáhl ruku z rozbitého okna a luskl prsty. „Ignis,“ zašeptal a ve vzduchu se objevila známá vůně páleného listí. Kolem jeho rukávu se objevila spirála malých motýlků.

Vršek pyramidy pohltil doběla rozpálený plamen, který začal tavit podklad, po kterém klouzali. Hmota houstla a táhla se jako med. Vimana okamžitě zpomalila a kolem se rozletěly zlaté kapičky. Hrabě pak znovu luskl prsty a zlato okamžitě ztuhlo v pevnou hmotu. Stroj se za mohutného praskání a trhání naráz zastavil asi metr od okraje střechy.

William Shakespeare nakonec prolomil dlouhé ticho, které následovalo.

„To bylo velice působivé na muzikanta,“ řekl třesoucím se hlasem. „Určitě ti věnuji poděkování ve své příští hře. Vlastně bych ti mohl věnovat celou postavu.“

Saint-Germain se usmál. „Nějakého hrdinu?“

„Nemyslíš, že lumpové jsou daleko zajímavější?“ zeptal se Will. „To oni vždycky dostanou ten nejlepší text.“

Prométheus s Palamédem vykopli díru do obou stran a vyskočili ven. Saracénský rytíř podal ruku Johance, kterou následoval William Shakespeare a nakonec Saint-Germain. Prométheus pak strčil rameno dovnitř zničeného stroje a pokusil se ho nadzvednout. Chvíli se nic nedělo, ale pak zapraskala střecha pyramidy, ze které se odtrhl notný kus zlata přilepený ke spodku stroje, a vimana se posunula stranou.

Letěla obloukem, až narazila do schodů, kde se rozpadla na řadu dřevěných, plechových i skleněných součástek.

„To asi bude překvapení pro ty tam dole,“ řekla Johanka, když se dívala na padající trosky. Schody se zdály nekonečné a lidé dole nebyli větší než malinkaté tečky.

„Pochybuji, že z vimany něco zbude, než dopadne dolů.“ Saint-Germain se usmál. „Možná tak prach.“

Daleko pod nimi na nádvoří přistávaly zbývající vimany a kluzáky a ozývaly se vzdálené, velmi slabé zvuky prvních bojů.

„Sejděte trochu dolů a zaujměte pozice,“ nařídil Prométheus. „Nepusťte nikoho nahoru na střechu.

Will a Palamédes si vezmou severní stranu. Saint-Germaine, postaráš se o západní? Johanko, tvůj je východní směr. Já si vezmu na starost jih.“

„Jak to, že ty máš ten nejnebezpečnější směr?“ zeptal se hrabě. Starobylá bytost se usmála. „Všechny směry jsou nebezpečné.“

Všichni v malé skupině se zobjímali a vyrazili hlídat své pozice. I když to nepadlo nahlas, všichni věděli, že to možná bylo naposledy, co se viděli živí.

Saint-Germain políbil na rozloučenou Johanku. „Miluji tě,“ řekl s citem.

Francouzka přikývla a do očí se jí draly slzy.

„Až bude po všem, měli bychom jet na druhé líbánky,“ navrhl. „To by se mi líbilo,“ usmála se Johanka. „Na Havaji je touhle dobou krásně a víš, že to tam mám ráda.“

Saint-Germain ale zavrtěl hlavou. „Nepojedeme nikam, kde je sopka.“

„Miluji tě,“ zašeptala a otočila se, aby ji neviděl plakat.

„Budu i já ve tvé nové hře?“ zeptal se Palamédes Shakespeara, když sestupovali ze schodů na severní straně pyramidy.

„Samozřejmě. Budeš můj hrdina.“

„Neříkal jsi, že lumpové mají ten nejlepší text?“ postěžoval si rytíř.

„To mají,“ zamrkal Will. „Ale hrdinové mají ty nejdelší monology.“

„Už máš název?“

„Noční můra noci svatojánské.“

Palamédes se zasmál. „Tak to asi nebude komedie.“

KAPITOLA 63

Scathach se hladce proplétala řvoucím davem před budovou věznice, aniž by se někoho dotkla. Zkušeným okem hravě odhadla počet lidí na deset tisíc, možná i více. A nepřišli jen mladí. Před zdmi věznice se shromáždili lidé různého věku. Vzrušeně skandovali a nervózně čekali, co se bude dít. Věděli o nebezpečí takového shromáždění, ale také si byli vědomi toho, že je to jediná šance na svobodu. Jestli Aten zemře, všechny jejich naděje na budoucnost odejdou s ním.

A nyní měli zastánce – někoho, kdo se nebál promluvit.

Po slumech na předměstí a nedlážděnými ulicemi se šířily zvěsti o ženě s havraními vlasy, která se všem vysmívala a pronásledovala deset stráží nebo stovku, možná i tisíc. Proměnila muže v kámen nebo ve zvíře, nebo ho zmenšila a pak rozdupla botou. Lidé Danu Talis se přišli podívat na ženu, která měla moc a sílu starobylé bytosti.

Scathach se protáhla do přední řady davu a zarazila se, jako by narazila do zdi. Nevěděla, co nebo kdo teď vede lidi. Ale rozhodně by nikdy neočekávala, že zde uvidí Virginii Darovou a… doktora Johna Dee.

Ti dva tu stáli před davem lidí s hlavami skloněnými k sobě, zabraní do hlubokého hovoru. Scathach viděla ženu, jak prstem píchá čaroděje do hrudi, jako by chtěla zdůraznit něco velmi důležitého.

Za oběma nesmrtelnými na druhé straně prostranství stály klidně a nehnuté řady anubů a Asteriových stráží, všichni ozbrojeni, jako by vyráželi do války a ne proti neozbrojeným lidem. Scatty odhalila své dlouhé bílé upíří zuby, když se usmála. Tahle bitva bude stát za to.

Pak se zableskla světla, která odhalila na vrcholku masivních vysokých zdí věznice dlouhé obrysy lučištníků. Scathach odhadovala nejprve sto luků, a pak se opravila na dvě stě. Věděla, že dobrý střelec je schopný vypálit až padesát šípů za minutu. A ve chvíli, kdy vyletí první šíp, budou následovat ostatní jako smrtící déšť.

Davem projel povzdech, ale nikdo se ani nehnul, jen ryk zesílil.

Rozsvítilo se více světel a nahoře se objevila postava. Nebyla vysoká, zato nezdravě bledá, s lehce protáhlou tváří a s rudým knírem pod nosem. Na sobě měla černé šaty, které ve světle duhově měnily barvu. Zvedla bledé paže a čekala na ticho, které se postupně šířilo davem. Pak zahřměl její hlas.

„Lidští tvorové z Danu Talis.“

Davem se znovu neslo nesouhlasné zahučení. Nikdo neměl rád, když jim říkali lidští tvorové, znělo to jako urážka.

„Lidští tvorové z Danu Talis,“ zopakoval muž. „Víte, kdo jsem. Jsem Ardgrem a mé slovo je zákon. Dnes jste se odvážili nebezpečné věci, která vás všechny může zahubit. Ale stále máte šanci se zachránit. Běžte, vraťte se do svých domovů a možná přežijete dnešní noc. Když tu však zůstanete, vaše budoucnost bude nejistá. Nemám sice moc předpovídat věci budoucí, ale jestli zůstanete před těmito zdmi, můžu vám slíbit jen bolest a utrpení. To byste chtěli?“

Někdo v davu vykřikl, ale lidé kolem ho rychle umlčeli.

„Možná si myslíte, že když vás je tolik, něco to změní, ale čelíte nejlepším bojovníkům známého světa. Zde stojí anubové a Asteriovy jednotky, tam berserkové a všechny nové hybridní druhy, které vás jednoho dne nahradí i v činnostech, kterých nejste schopni.“

Ardgrem najednou umlkl a čekal, jestli se dav nerozejde.

„Pokud nechcete poslouchat mě, možná poslechnete toho, jehož jméno vykřikujete.“

Ardgrem ustoupil stranou, aby se mohla ukázat lidem vysoká postava v zaprášeném bílém rouchu.

I z dálky byly mužovy rysy zřetelné a každý ho hned poznal.

Dav znovu začal skandovat: „Aten! Aten! Aten!“ Hlasy lidí byly jednotné jako mohutné bijící srdce, které vypadalo, že se nikdy nezastaví.

Doktor John Dee se obrátil k davu a zjistil, že se dívá do zelených očí Scathach. Tento den plný překvapení pro něj připravil další.

Uviděla, že si jí všiml, a vystoupila z davu, odhodila slamák a svlékla bílé roucho, pod kterým měla černé tričko, černé kalhoty a boty s ocelovou špičkou. Na zádech měla připevněné své dva meče, u boků dlouhé nože a za pasem nunčaky.

Lidé kolem zahlédli její přeměnu a zahučeli. Davem se okamžitě rozlétly řeči o jejím převleku.

„Přišla jsi mě zabít, Scathach?“ zeptal se Dee.

„Snad někdy příště,“ odvětila chladně Scatty.

Čaroděj natáhl ruku k Virginii. „Virginie, dovol mi, abych ti představil s legendární Scathach ze stínů, princeznu bojovnici.“

Ženy se změřily pohledy a pak se Virginie usmála. „Myslela jsem, že jsi větší.“

„To říká každý.“

„Přišla jsi zachránit Atena?“ zeptal se Dee.

Scathach ale jen zavrtěla hlavou. „Potřebuji mluvit s Ardgremem, starobylou bytostí.“

„Proč?“

„Musím vědět, jestli je opravdu tak špatný a zlý, jak se o něm povídá.“

Virginie se na Scathach podívala a pak zamžourala nahoru, kde před chvílí stál Ardgrem. „Je tu určitá podoba, ty lícní kosti a brada,“ řekla. „Není tvůj příbuzný?“

Scathach přikývla.

„Bratr?“

„Je to můj otec,“ zašeptala.

A pak se jim začala třást půda pod nohama; dostavilo se další zemětřesení.

KAPITOLA 64

Xolotlova obrácená chodidla pro něj činila z chůze nadmíru složitou věc, mnohdy i nemožnou. Jeho holé kosti škrábaly po kamenech, zatímco se pajdal směrem k lákavé směsici aur, které obklopovaly starobylé bytosti i nesmrtelné.

Těšil se, až zabije alchymistu. A ještě lákavější a více vzrušující byla skutečnost, že nachází-li se alchymista na Alcatrazu, jeho žena nemůže být daleko. Žaludek starobylé bytosti zahřměl příslibem hodokvasu.

Xolotl se znovu nadechl a zavětřil. Prašivá psí hlava se stočila k nebi a černé nozdry se chvěly. Rozlišoval přinejmenším sedm, možná i osm rozdílných pachů a aur. Hustá zatuchlá mlha zakryla veškeré jiné vůně a zápachy. Proto si nebyl jistý tím osmým, ale to už nehrálo roli. Všechny do jednoho je zabije, vysaje z nich obsah a zbytek nechá příšerám, které tu nyní trochu bezúčelně bloudí.

V podstatě nezáleželo na tom, kolik druhů Flamelovy doprovází. Nemohou uniknout tomu, co se k nim pomalu, ale jistě blíží.

V rohu polorozbořeného domku hlídačů a strážných stála ohromná zablácená kukla, která připomínala mušli. Nicolas na ni zaťukal. Byla pevná jako skála.

Niccolo Machiavelli si založil ruce na prsou a podíval se na alchymistu. „Vždycky jsem věděl, že my dva se ještě potkáme,“ řekl francouzsky. „I když by mě ani ve snu nenapadlo, že to bude za takových okolností,“ dodal s úsměvem. „Minulou sobotu v Paříži jsem si byl jistý, že vás dostanu.“ Pak se uklonil staromódním způsobem jako u dvora, když se k Nicolasovi připojila jeho žena. „Madam Perenello, vypadá to, že je nám navždy souzeno potkávat se na ostrovech.“

„Posledně jsi mi otrávil manžela a pokusil ses zabít i mě,“ připomněla mu Perenella, tentokrát italsky.

Před více než sty lety vědma bojovala s Italem u úpatí sopky Etny na Sicílii. I když Perenella Machiavelliho porazila, energie, kterou tehdy vypustili do vzduchu, probudila sopku ze spánku. Došlo k erupci a sopka chrlila lávu dalších pět týdnů a zničila deset vesnic.

„Odpusťte mi. Byl jsem tehdy mladý a nerozumný.

A vy jste tehdy odešla jako vítěz, kdežto já si nesu jizvy dodneška.“

„Pojďme se tentokrát pokusit nevyhodit tento ostrov do vzduchu,“ řekla s úsměvem. Natáhla ruku. „Viděla jsem, že ses mě pokusil zachránit. Proto ti odpouštím. Už nebudeme nepřátelé.“

Machiavelli zvedl její prsty a sehnul se k nim. „Děkuji, to mě opravdu těší.“‚

Mars a Odin se venku postavili před zříceninu, aby mohli hlídat jeden z vchodů do domu. Billy a Černý jestřáb šli na druhou cestu. Hel se opřela o dveře, aby ulevila své zraněné noze. Měla být poslední obrannou linií.

Nicolas, Perenella a Machiavelli si stoupli kolem pevného kokonu. „Jsi si jistá, že Areop-Enap je uvnitř?“ zeptal se Ital a začal klouby rýpat do hmoty.

„Viděla jsem ji na vlastní oči vlézt dovnitř a zavřít se tam,“ řekla Perenella.

„Jak to otevřeme?“ zeptal se Machiavelli.

„Nejsem si ani jistý, jestli bychom měli,“ namítl Nicolas. „Může to být pro velkou pavoučici nebezpečné, a ještě nebezpečnější pro nás. Areop-Enap je nepředvídatelná.“ Podíval se na svou ženu. „Musím ti připomínat, jak to dopadlo minule, když jsme ji potkali?“

Machiavelli se pobaveně usmál. „Nechte mě hádat – bojovali jste?“

„Ano,“ přiznala Perenella. „A také to bylo na ostrově, Pohnpei v Mikronésii.“

„Co to máte pořád s těmi ostrovy?“ nadhodil Ital. „Japonsko, Irsko, Pohnpei, Aleutské ostrovy. Ve vašich stopách jde chaos, smrt a zkáza.“

„Jsi velice dobře obeznámen s naší minulostí,“ přiznala Perenella.

„Byla to – a stále je – moje práce.“

„Ale většinou způsobil ten chaos, smrt a zkázu tvůj přítel Dee,“ dodala vzápětí Perenella. „My jsme před ním jen utíkali.“

„Dee není můj přítel,“ namítl Machiavelli. Položil dlaň na blátivou schránku a vyslal dovnitř svou šedobílou auru. Zasyčelo to a zabublalo, ale nakonec se aura rozplynula a sjela po skořápce jako kapička vody. Sklonil hlavu a přiložil ke kokonu ucho. „Ticho,“ řekl nakonec.

Trojice nesmrtelných položila ruce na kouli a povolala své aury. Zavoněla máta a hadí pach se smísil s pachem rybiny z mlhy, zelená a špinavě bílá energie vystřelovala do pevné schránky.

Nicolas byl první, kdo přestal. Přerývaně se pokoušel popadnout dech a na jeho čele a kolem nosu se mu objevily nové vrásky. „Chvilku pauzu, jestli můžete. Potřebuji se trochu vzpamatovat. Co tě přimělo změnit názor?“ zeptal se Itala a tázavě naklonil hlavu na stranu. „Proč jsi přešel na naši stranu?“

Machiavelli pokrčil rameny. Opřel se o studenou zeď a oprašoval svůj zničený, zaprášený oblek. „Spojenectví se starobylými bytostmi z temnot mě trápilo už nějakou dobu,“ vysvětloval tiše. „Ale když jsem přišel sem a začal pracovat s Billym, vyvolalo to ve mně řadu vzpomínek. Vzpomněl jsem si na svou milovanou ženu Mariettu, která mě kdysi obvinila z toho, že jsem lhostejné monstrum. Řekla mi tehdy, že zemřu sám a opuštěný, protože mi na nikom nezáleží.“ Pak se smutně usmál. „Uvědomil jsem si, že zřejmě měla pravdu. A pak se mě Černý jestřáb zeptal, jestli jsem někdy v životě podnikl něco, jen abych si to užil, jen pro ten pocit. Já jsem mu odpověděl, že ne, nebo alespoň ne po strašně dlouhou dobu. On mi na to řekl, že je mu mě líto a že jsem promrhal svou nesmrtelnost. Tvrdil, že nežiji, ale jen přežívám. A víte co – měl pravdu.“

„Občas mi přijde, že nesmrtelní si opravdu neváží báječného daru věčného života,“ řekl Nicolas.

„Není to vždycky dar,“ namítla tiše Perenella.

„A pak mi začalo záležet na Billym,“ pokračoval Ital. „Je mladý, veselý a bujarý – někdy otravný, ale má dobré srdce. To on mi připomněl, jaké je to být člověkem. Že stojí za to si užívat života, a když na to přišlo, rozhodli jsme se oba dva, že nechceme vypustit do ulic San Franciska příšery. Nechtěli jsme mít krev tisíců lidí na našich rukou ani na svědomí. Alespoň ne pokud jsme s tím mohli něco dělat.“ Nesmrtelný Ital se najednou zarazil. „Víte co? Myslím, že to byla nejdelší řeč, jakou jsem pronesl za poslední století, možná i dvě.“

Vtom se ozvalo zahvízdání, které doplnilo škrábání a klapot blížících se kopyt o kameny.

„Kukulkánův bratr Xolotl má pod palcem příšery na ostrově,“ vysvětloval rychle Nicolas Machiavellimu. „Trochu jsme ho popudili, když jsme nechali potopit loď plnou příšer. Přísahal nám pomstu.“

„Chcete říct, že je tu víc příšer?“ zeptal se Ital s viditelným zoufalstvím v hlase.

„O hodně víc,“ odvětila Perenella smutně.

„V celách uzavřeli jen malé tvory. Ty velké schovali v budově elektrárny a skladišti u břehu.“

„Tak to bychom měli tu skořápku rychle otevřít,“ řekl Ital vážně.

Tři nesmrtelní se pak otočili zpět ke kokonu a položili na něj ruce. Potom začali vpouštět svou aurickou sílu dovnitř. Rozbořená místnost se rozzářila jejich aurami, zelené a bílé jiskry syčely a praskaly a odrážely se od každé kovové částečky, která byla v dosahu.

Nicolas ztratil síly zase jako první, pak Machiavelli. Oba se zhroutili na zem zády ke kokonu. Perenella se na ně podívala. „Zkusíme to ještě jednou,“ oznámila. „Pokud se to nepodaří, necháme toho: nemůžeme si dovolit tolik mrhat našimi silami.“ Poklekla vedle Nicolase a prstem přejela po nových vráskách na jeho obličeji. „Už teď jsme na pokraji svých sil.“

Černý jestřáb najednou vtrhl do dveří. „Máme tu narušitele,“ vydechl. „Přichází asi stovka anubů a nějací opravdu odporní jednorožci.“

„Jako barvu mají jejich rohy?“ zeptala se ho rychle Perenella.

Černý jestřáb zavrtěl hlavou. „Nezdržoval jsem se, abych to zjistil.“

„Přemýšlej! Vždyť jsi je viděl!“

„Bílou… černou… červenou na špičce,“ vyhrkl. „Monokeratové. Jejich rohy jsou jedovaté, vyhněte se jim za každou cenu.“

Dovnitř doběhl i zadýchaný Billy s rozpálenými tvářemi. Dva hroty v jeho rukou byly radě zbarvené krví. „Zapomeňte na anuby nebo jednorožce,“ zasípal. „Máme větší problém. Venku je gigantický krab.“

„Jak velký?“ zeptal se Machiavelli.

„Opravdu hodně!“ vyrazil ze sebe Billy. „Velký asi jako celý dům. Jeden z těch vojáků s býčí hlavou se mu dostal do cesty a ten krab ho klepety čistě rozpůlil. No, teda tak čistě ne.“

„Karkinos,“ řekli současně Machiavelli s Nicolasem.

„To znamená velký krab?“ zeptal se Billy.

„Ne, to znamená obří krab,“ opravil ho Machiavelli. „A…“ Billy se musel zhluboka nadechnout.

„A všechny je vede kostra s psí hlavou,“ dokončil dramaticky. „Opravdickou psí, navíc nehezkou hlavou.“

„No, my už jsme ho potkali,“ usmála se na Billyho Perenella. „Dokonce jsme spolu mluvili.“

„Je to Kukulkánův bratr – dvojče,“ vysvětlil Machiavelli. Billy překvapeně zamrkal. „Ta stará obluda má bratra?“ Pak se zašklebil, jak to uměl jen on. „Hádám, že asi nebudou stejní.“

„Kdysi byli,“‚ vložila se do toho Hel ze svého místa u dveří. „Je to Xolotl. Ten horší z nich.“

Mars a Odin proletěli vchodem. „Je čas se rozhodnout,“ oznámil Mars. „Buď se tu můžeme připravit na poslední bitvu,“ řekl a rozhlédl se kolem, „nebo utečeme a zkusíme najít nějaké vhodnější místo.“

„Zůstaneme,“ rozhodl Flamel neoblomně. Poklepal na blátivý kokon. „Zkuste je odrážet, jak dlouho to půjde, my zkusíme probudit Areop-Enap. Je naší jedinou nadějí.“

„Možná bychom mohli udržet okna a dveře,“ doufal Mars. Zbořenina působila spíš jako skořápka, neměla střechu a místo oken jen obdélníkové díry. „Ale jestli zaútočí…“

„Už vyrazili!“ vykřikla Hel.

KAPITOLA 65

Sofie s Joshem následovali Tsagaglalal chodbou.

Stále byli jako v šoku po tom, co zažili v rozlehlé místnosti dole. V jednu chvíli stála mladá žena v bílé zbroji před třemi velkými krutými berserky, a během mrknutí oka se dostala za ně na druhou stranu. Z jejích zahnutých mečů pak kapala rudá krev. Trojice medvědích mužů se skácela k zemi s naprosto překvapeným výrazem ve tváři.

„Otázky necháme na později,“ prohlásila Tsagaglalal a všichni se vydali ven, „ale musíte něco vědět.“

Nešťastná stráž se šakalí hlavou zahlédla trojici a chytila Sofii za paži. To ale neměla dělat. Josh ji udeřil tak silně, až ji odhodil na protější stěnu, kde se skácela k zemi.

„Musíme se dostat ven z budovy, abyste mohli použít své síly,‘“‚ řekla Tsagaglalal.

Najednou se celá pyramida otřásla, hluboké zahřmění se neslo chodbami nahoru.

„Zemětřesení,“ vydechla Sofie.

„Můj manžel ho vyvolal,“ oznámila Tsagaglalal.

„I nyní se tu prohání tlaková vlna. Vytvořil ji pro jednoho z vás. Ale musíme se dostat někam, kde ji budete moci použít.“

Josh se najednou zastavil tak prudce, že do něj Sofie vrazila, až o sebe zarachotila jejich brnění. „Už začínám mít dost lidí, kteří nám neustále říkají, co máme dělat. Je mi špatně z toho, že všichni jen očekávají, že budeme poslušně vykonávat, co chtějí. Když to nejsi ty, tak je to Isis a Osiris.“

Tsagaglalal vykulila své šedé oči. „Ale Joshi, věř mi, já vám neříkám, co máte dělat. Rozhodnete se – rozhodnout se musíte sami.“ Ukázala na konec chodby a dvojčata uviděla Isis a Osirise, kteří se vynořili zpoza rohu.

Pár zahlédl dvojčata v tu samou chvíli. Isis a Osiris zvedli ruce a rozeběhli se k nim.

„Můžete věřit, že vás vycvičili pro jedinou věc,“ pokračovala Tsagaglalal, „aby skrze vás mohli sami vládnout. Ale můj manžel byl přesvědčený o tom, že je v tom něco víc. Jsou sami tak mocní, že by na trůn mohli dosadit kohokoliv – tak proč by plýtvali tisíciletým plánováním, aby se ujistili, že to budou dvojčata se zlatou a stříbrnou aurou? Chtějí vás využít i pro něco dalšího než jen pro ovládnutí Danu Talis. Vy dva jste mocní – nesmírně silní. Abrahám věřil, že chtějí vaše schopnosti. Ale právě to, co vás naučili a jak vás vychovali, vám dnes umožní, abyste se sami rozhodli.“ Roztáhla paže. „Je to vaše rozhodnutí.“

Sofie chytila bratra za ruku. „Pojď, vypadneme odtud, my už jsme se přece rozhodli.“

„Já vím,“ řekla Tsagaglalal.

„Jak to víš?“ zeptala se Sofie.

„Protože jsem věřila, že se rozhodnete správně.“ Dvojčata se pak otočila zády k Isis a Osirisovi a rozeběhla se chodbou na druhou stranu k východu, kterým se dovnitř linulo denní světlo.

Dvojice starobylých bytostí za nimi volala jejich jména. A neznělo to moc přívětivě.

„Zabijte je. Zabijte je všechny!“ vykřikla Bastet.

„Ať nikdo nepřežije.“

Stála před pyramidou a sledovala vimany a kluzáky, které kroužily nad prostranstvím a přistávaly.

Vzduchem začaly svištět šípy. Někteří anubové s sebou donesli tonbogiri a stříleli po útočnících.

Země se chvěla mírnými otřesy a po kamenech se šířily praskliny.

Starobylé bytosti začaly proudit z pyramidy. Když se rozhlédly kolem sebe a uzřely vimany a kluzáky, které se snášely z oblohy, utrpěly šok. Mířily na ně i šípy a kopí, které jako by pršely z nebe. Jedna starobylá bytost s tváří uvězněnou někde mezi lidskou a zvířecí zavrávorala a upadla, a jen to stačilo, aby ostatní vyburcovala k reakci. Jeden tvor s vlhkým pláštěm kolem celého těla zvedl paže a odhalil trojprsté ruce. Vimana přímo nad ním začala okamžitě hořet a ve spirálách se zřítila k zemi.

Starobylé bytosti zaburácely potěšením. Některé vyly, jiné hučely, další ječely, ale všechny tím vyjadřovaly souhlas a požitek ze své moci.

„Zabijte je všechny!“ zavelela Bastet znovu. „Smrt lidské rase!“

Výkřik pomalu opakovali téměř všichni. „Smrt lidské rase!“ provolávala většina starobylých bytostí. „Žádné slitování!“ zvolala opět Bastet.

„Žádné slitování!“ opakovaly starobylé bytosti. Jejich promíchané aury svištěly nahoru do vzduchu jako barevná duha. Jejich moc začala likvidovat jednu vimanu za druhou. Pár velkých strojů začalo hořet a přeletělo nad městem jako obří kometa.

„Ne!“ vyrazila z pyramidy Inanna s roztaženými pařáty. „Ne!“

„Ale ano!“ vykřikla bytost s krysí tváří. „Lidská rasa nedožije zítřka. Je na čase se té chybné linie zbavit.“

Inanna se vrhla na tvora a vynesla ho šest metrů do výšky. Když se vrhla po krysí bytosti, její křehké kosti zapraskaly a byla mrtvá dřív, než se znovu dostala na zem.

„Řekla jsem ne,“ zopakovala. „Nemůžeme vyhladit celou rasu.“

„Ale můžeme,“ vykřikla Bastet. „Měli jsme to udělat už dávno.“

Ruce a drápy stáhly Inannu k zemi, ale ona se proti nim otočila, škrábala a kopala, a najednou jedna starobylá bytost po jejím boku začala hořet, a ta po levici se zas proměnila v solný sloup.

Nádvoří před pyramidou se propadlo do chaosu. Bytosti bojovaly mezi sebou, hybridi proti lidem. Ti, co stáli na straně lidí, byli v nevýhodě. Čelili několikanásobné přesile těch, kteří volali po vyhlazení lidského plémě. Navíc z pyramidy neustále proudily další tisíce stráží.

A uprostřed všeho zmatku vedla Tsagaglalal Sofii a Joshe ven východem a dál nahoru po schodech na pyramidu. Jejich zlatá a stříbrná zbroj zářila ve večerním slunci a odrážela světlo všude kolem.

Bastet chytila Anubisovu paži, stiskla ho tak pevně, že mu okamžitě naskočily modřiny. „Zabij je!“ vykřikla. S překvapující silou obrátila syna směrem k utíkajícím dvojčatům. „Zabij je a cestu na trůn máš volnou.“ Pak ztišila hlas a nahnula hlavu k jeho. „Nech lidi zabít tolik starobylých bytostí, kolik zvládnou, pak budeš vládnout sám, nikdo se ti neodváží postavit. Přemýšlej o tom chvíli.“

Anubis setřásl matčinu ruku a probojovával si cestu bitevním polem k nejbližšímu veliteli jednotky anubů. Ukázal pak nahoru na tři postavy ve zlaté, stříbrné a bílé zbroji, které šplhaly na pyramidu. „Nechte lidi starobylým bytostem. Vezmi všechny, každé zvíře, hybrida i netvora, kterému velíš, a vydej se za těmi třemi. Zabij je a dones mi jejich hlavy a zbroj jako důkaz.“

Velitel se rozhlédl doleva i doprava s nechápavým výrazem v šakalí tváři. Skupinka lidí s luky a šípy zaútočila na stráže na jednom mostě přes kanál a vypadalo to, že ho zanedlouho pokoří. Další skupinka nechala zřítit vimanu přímo do srdce Asteriových stráží, které se naprosto rozložily. Když padl první most, na nádvoří začali proudit další lidé.

Anubis zavrtěl hlavou. „To jsou jen malé nepříjemnosti. Zabij ty děti.“

Strážný zabručel, zvedl roh k tlamě a mocně třikrát foukl. Najednou se anubové s ostatními hybridy otočili a vyrazili k pyramidě. Za sebou nechali nechráněné mosty i náměstí, napospas lidem.

Další zatroubení vyhnalo za Tsagaglalal, Joshem a Sofií všechny ostatní tvory.

Na druhé straně nádvoří se rychle blížili Isis a Osiris ke své vimaně. Opatrně se vyhýbali každému konfliktu, který by je zdržoval.

KAPITOLA 66

„Lidé Danu Talis,“ zvolal Aten.

Všichni provolávali jeho jméno, ale pán ostrova zvedl své spoutané ruce, aby dav utišil. Mezi lidmi dole to okamžitě zašumělo a pomalu přestávali skandovat.

„Lidé Danu Talis,“ zopakoval. „Ardgrem chce, abych vám řekl, co máte dělat.“

Dav zabědoval.

„Chce, abych vám řekl, abyste šli domů..

Z davu se ozvalo nesouhlasné hučení.

„… a abyste se nevraceli.“

„Neodejdeme!“ vykřikl hlas z davu.

„Ale já vám nehodlám říct nic podobného,“ zvýšil hlas

Aten. Mihotající se světlo louče zvýraznilo jeho rysy a vypadal ještě vyšší, než opravdu byl. „Kdybych zůstal vládcem, brzy byste se stali rovnými starobylým bytostem. Ale nyní jsou ostatní starobylé bytosti rozhodnuté, že vaše postavení se nikdy nezmění. A co víc, jestli se k moci dostanou některé z nich, přestanete existovat docela.“

„Připravte se,“ řekla najednou Scathach. Nespustila oči z Ardgrema, všímala si každého škubnutí a stáhnutí svalu a měnícího se výrazu ve tváři.

Nikdy neměla tušení, jakou bytostí byl její otec před pádem Danu Talis. Rodina o tom nikdy nemluvila. Vždycky byl vznětlivý, a náznaky tu a tam prozrazovaly, že kdysi býval pěkné monstrum – možná ještě horší, než by zdálo. Prý zabil stovky, možná i tisíce lidí, ale Scatty tomu nikdy neuvěřila.

A přece stál tam nahoře, připravený nařídit lučištníkům, aby začali střílet do neozbrojeného davu lidí, než na ně po šle své jednotky.

„Ardgrem po mně chce, abych vám řekl, co máte dělat,“ pokračoval Aten. „Chci, abyste se obrátili směrem k pyramidě Slunce a řekli mi, co vidíte.“

Všichni se naráz jako jeden muž otočili. Uviděli vystřelující záblesky světla, které vytvářely vimany padající k zemi. To všechno bylo orámováno zapadajícím sluncem na obloze bez mráčku, za to plné kroužících kluzáků.

Davem projelo vzrušení a lidé začali vykřikovat nadšením.

„Stromoví lidé povstali,“ oznámil Aten. „Jsou to lidé jako vy. Vládne jim Hekaté a vede je Huitzilopochtli. Prométheus je chrání a ukazuje jim cestu. Mág Abrahám nad nimi bdí. Starobylé bytosti společně s lidmi. Rovni jeden druhému.“

Dav se rozjásal.

Scathach pozorovala Ardgrema a viděla ho, jak přistupuje k Atenovi. Okamžitě se rozeběhla, téměř letěla nad zemí přímo k řadě stráží.

Dee natáhl ruku a chytil Virginii za paži. I on zahlédl Ardgrema postupujícího k Atenovi a věděl, co chce udělat. „Vezmi si mou auru, Virginie, a učiň, co je třeba.“

Virginie Darová opatrně zvedla jeho ruku ze své paže a pak ji pevně stiskla prsty. „Díky, Johne.“

„Johne?“ vydechl.

Tázavě se na něj zahleděla.

„Víš, že jsi mě za všechna ta léta, co se známe, nikdy neoslovila jménem?“ řekl.

„To není pravda, oslovila, mnohokrát.“

„Ale nikdy ne se zalíbením…“

„Protože jsi všechna ta léta, co jsme se znali, byl namyšlený nesmrtelný, kterému se říkalo Dee.“

Ardgrem přistoupil k Atenovi a hlasitě si povzdechl. Obě starobylé bytosti hleděly dolů na rozvášněný skandující dav. Pak se Ardgrem podíval k pyramidě Slunce. „Předpokládám, že tě nebudou dnes v noci potřebovat.“

„Také si myslím,“ odpověděl Aten.

Ardgrem položil ruku na Atenovo rameno. „Ale nejdřív bys měl vidět toto,“ řekl a zavelel lučištníkům: „Střílejte!“

Dvě stě tětiv se natáhlo a vyletělo stejné množství šípů.

Pak znovu a znovu. Do šípů byly provrtány malé dírky, díky kterým šípy při letu pištěly a hvízdaly. Nejdříve zmizely v temné noci a pak klesaly za mohutného pískání jako hrozivý smrtící déšť.

Pak najednou vzduch provoněla ostrá, výrazná vůně šalvěje a síry.

Bledě zelený plamen lemoval postavu Virginie Darové, zatímco žlutý vytryskl z anglického čaroděje.

„Musíš to rozpálit naplno,“ radil Virginii John Dee, když jí předtím zasvěcoval do svého plánu. „Nebudeš mít druhou šanci.“

„Nikdy předtím jsem nic podobného nezkoušela,“ odpověděla.

„Jednou se začít musí.“

Virginie Darová byla mistryní vzdušné magie. Naučila se jí v lesích na východním pobřeží Severní Ameriky. K dokonalosti své schopnosti dovedla tréninkem na severozápadě. Věděla, jak zformovat mraky, jak použít vzduch jako hmotu, nástroj i zbraň.

Nesmrtelná žena povolala každou špetku své aury a shromáždila ji do jediné obrovské vlny. Cítila teplo z čarodějovy ruky, které do ní proudilo, prosakovalo její kůží a posilovalo ji. Jeho síla byla temná a hořká, ale její moc byla díky ní kompletní.

Šípy stoupaly k nebi.

Virginie Darová zavřela oči.

Šípy cestou dolů svištěly.

Aura nesmrtelné Američanky se ještě jasněji rozhořela, až zářila jako zelený maják. Čarodějova aura svítila mdlejším žlutým světlem a posílala na zem směšné stíny. Virginie otevřela oči a cítila, že John Dee zmáčkl její ruku.

„Teď,“ zašeptal.

Virginie se hlasitě, zhluboka nadechla.

A šípy se ve vzduchu zastavily. Visely nehybně nad ztuhlým davem, jako by je zadržela neviditelná stěna.

Všichni kolem ztichli.

Pak zavál vítr a stovky šípů se otočily a zamířily úplně na druhou stranu. S dalším závanem větní se rozeřvaly a rozletěly se proti ozbrojeným lučištníkům nahoře na hradbách věznice, odkud vzápětí začala padat mrtvá těla za mohutného rachotu plechových zbrojí.

Nahoře při pohledu na padající vojáky Aten přikývl. „Jsem rád, že jsi mě přiměl dívat se. Co chystáš teď, Ardgreme?“ zeptal se. „Zdá se, že tři čtvrtiny tvých jednotek jsou mrtvé, a nejsem si jistý, jestli zbytek vůbec bude chtít bojovat. A víš co? Myslím, že tohle ti provedl nějaký člověk. Bude to práce člověka.“ Kývl k pyramidě Slunce, ze které k nebi na mnoha místech stoupal dým. „Kam půjdeš?“

„O to se neboj, já přežiju,“ vyštěkla starobylá bytost, „což je rozhodně víc, než se dá říct o tobě.“ Přitiskl ruku na Atenova záda, prudce zatlačil a shodil pána a vládce Danu Talis z hradeb dolů.

Scathach běžela jako vítr přes pláň ke zdem věznice, nikdy v životě snad tak rychle nikam neuháněla. Všimla si, že anubové přímo před ní najednou ztuhli a pak sáhli po svých zbraních, očividně zmatení z toho, co právě viděli – řítila se na ně jediná mladá dívka.

Scathach ze Stínů slyšela, jak se nad její hlavou nahoře napíná jeden luk za druhým, a zaposlouchala se do svištění šípů, jak padaly dolů. Pak ucítila závan šalvěje a také síry, vůně Virginiiny a Johnovy aury. Ječení šípů najednou ustalo, jako by někdo vypnul zvuk. Scathach se vrhla k zemi a kutálela se stále směrem, kam mířila, když se šípy znovu rozezněly. Zasvištěly jí nad hlavou jako vodorovný černý déšť, ale to už byla zpět na nohou a řady anubů a dalších hybridů padaly pod smrtícími šípy.

Nahoře uviděla Atena, jak padá z hradeb. Věděla, že ho její otec shodil, a uvědomila si, že všechno, co se o něm říkalo, byla pravda.

Pak jako v každé bitvě její dokonalé smysly přebily vše ostatní. Bylo to, jako by se celý svět zpomalil, ale ona se pohybovala stále stejně rychle.

Aten padal dolů…

… padal…

… a padal…

Všimla si, že má zavřené oči a vypadá smířeně a klidně.

Pak se Scathach vrhla na hromadu padlých anubů, lezla nahoru, jako by letěla, nohama se jich téměř nedotýkala a potom vyskočila do vzduchu, otočila se a obrátila se téměř o sto osmdesát stupňů. A chytila ho.

KAPITOLA 67

Xolotl se usadil na nízkou zídku a sledoval, jak anubové vyrazili ke zbořenému domku. Vojáci se šakalími hlavami do poslední chvíle před útokem ani nehlesli. Pak ale zavyli tím nejhrůznějším způsobem, při kterém tuhla krev v žilách. Jejich vytí mělo často takový účinek, že k bitvě ani nedošlo, protože protivníci vzali nohy na ramena. Někteří jejich nepřátelé však zvuk jejich hlasu ochromil, takže strachy ztuhli a nebyli schopni pohybu. Xolotl přemýšlel, jestli to bude mít stejný vliv i na Flamelovy a jejich přátele. Jeho psí tlama se zkroutila do sotva znatelného úsměvu: i kdyby utíkali, nemají se kde schovat.

Anuby následovali monokeratové s rohy.

Ty si vybral sám Xolotl. Miloval jednorožce, ale aby nedošlo k mýlce: tito tvorové měli jen pramálo společného s bílými ušlechtilými jednorožci, které uctívali a velebili lidé. Monokeratové pocházeli z Indie, a přestože měli bílá těla, jejich hlavy byly krvavě rudé, se smrtícími skoro dvoumetrovými rohy, které jim vyrůstaly těsně nad očima. Monokeratové svou kořist napíchli na roh a pak zaklonili hlavu tak hluboko dozadu, až oběť sklouzla po rohu dolů a oni ji mohli sežrat.

Kostlivá starobylá bytost se obrátila a zamžourala na cestu. V mlze rozeznávala jen obrys obřího kraba, který bojoval o rovnováhu na hladkých kluzkých kamenech. Jeho nohy byly dlouhé a hubené, ale pomáhal si mohutnými předními klepety, jež se chytala zdí okolo, a pak se přitahoval kupředu.

Xolotl si radostí mnul ruce a kosti o sebe chrastily a praskaly – přál si jen, aby tu měl něco k jídlu při té podívané, které bude svědkem. Seskočil ze zídky a vydal se na obchůzku kolem cesty, jestli nenajde malý předkrm před hlavním chodem.

Odin se postavil vedle Hel u dveří do domku. „Pamatuji si, kdy jsem naposledy stál proti anubům, jako by to bylo včera,“ poznamenal.

Hel přikývla. „Na Danu Talis. To bývaly časy.“

V jejích černých očích se zaleskly při té vzpomínce slzy. „Tehdy jsem bývala ještě krásná.“

„Stále jsi krásná,“ namítl tiše. „Teď ale ustup, neteři.“

„Proč, strýčku?“ zeptala se.

Odin nahmatal rukou kovovou pásku přes pravé oko. „Anubové brzy dorazí a budou sem proudit jako nezastavitelná vlna,“ řekl hrdelní řečí, kterou se na zemi nikdy nemluvilo. „Nesmrtelní lidé padnou, než stihnou vzbudit starého pavouka, a všechno, co se stalo, přijde nazmar.“ Z jeho prstů se začaly linout chomáčky šedé aury s ozónovým nádechem. „Ale já jim mohu získat ještě trochu času.“

Anubové už byli blízko, dost na to, aby dvojice starobylých bytostí uviděla lesknoucí se sliny na jejich vyceněných tesácích a kapičky vody, které se srážely na jejich kovových a keramických zbrojích.

„Za chvíli začnou výt,“ pokračoval klidně Odin. „Billyho a Černého jestřába, pravděpodobně i Machiavelliho s Nicolasem to zasáhne a znehybní, pak se složí k zemi.“

„Ta žena vydrží, stejně tak i Mars,“ namítla Hel.

„A my také vydržíme.“

„Ne. Vydržíme, ale ani my nebudeme schopni je zastavit. Ne se zbraněmi…“

Hel natáhla svou znetvořenou ruku. Odin se na ni podíval a pak se zahleděl do jejích černých očí. „Jsi si jistá?“‚ zeptal se jí tiše.

„Můj svět je zničen. Yggdrasil – i tvůj Yggdrasil – už také neexistuje. Nemám kam jít. Co bych si počala?“ zeptala se.

Odin chápavě přikývl. „Přišel jsem na tento svět zpátky, abych pomstil smrt své milované Hekaté. Přísahal jsem, že Dee bude trpět, ale možná pro nás osud schovává větší vítězství.“ Vzal Helinu ruku do své a pevně ji sevřel.

Ostrý závan ozónu se smísil s odporným pachem rybiny. „Vždycky jsem plánovala, že ten pach změním,“ zamumlala Hel „ale časem jsem si na něj docela zvykla.“

Z Odinových rukou se linul kouř a najednou si ostatní v místnosti všimli, že aura starobylé bytosti se probouzí k životu.

„Bratře Odine,“ vykřikl naléhavě Mars. „Ne…“

„Ano,“ zašeptal Odin.

Anubové otevřeli tlamy a začali výt.

„Dolů,“ nařídil Mars. „Všichni k zemi! Zacloňte si oči.“

Odin stiskl neteři ruku. „Proč neřekneš těm šakalím zrůdám, kdo jsem?“

Hel přikývla. Narovnala se, jak jen to bylo možné, zaklonila hlavu a začala vyzařovat rudou auru. Zápach ryb se stával nesnesitelným a hluboký a mocný hlas se odrážel od kamenů jako ozvěna. „Stojíte před mocným Odinem, Pánem Ásů, moudrým a silným otcem veškerenstva, ochráncem a milostivým…“

Odinova pravá ruka se již proměnila v pevnou šedou rukavici. „Nemáme čas na všech dvě stě jmen,“ zamumlal a sáhnul po pásce, která kryla jeho pravé oko.

„Stojíte před zhmotněním strachu a děsu.“

Odin pomalu sloupával kovovou pásku.

„Odin je také zván Baleyg – ten s ohnivým okem.“

Soustředěný paprsek žlutobílého světla vystřelil z oka starobylé bytosti a zasáhl celou první linii anubů a jednorožců, kteří se okamžitě rozsypali na popel. Anubové v druhé řadě zaskučeli, jak se jejich zbroj tavila v neúnosném žáru. Další se sypali k zemi nebo je monokeratové napíchli na své rohy, když se dali na útěk. Ohnivý záblesk však nepolevoval. Kameny, po kterých utíkali, praskaly a drolily se na prach, některé se dokonce tavily jako láva.

Odin lehce otočil hlavu a jeho žlutobílý proud světla se přehnal po všem, na čem jeho oko spočinulo. Nic a nikdo neunikl.

Pár přeživších monokeratů se vyděšeně rozuteklo a za sebou zanechali anuby, aby sami čelili ohnivé smrti. Ve smutném tichu anubové zaútočili, zoufale se snažili dostat ke dvěma starobylým bytostem. Vrhali směrem k nim kopí i meče, ale Odin i zbraně rychle roztavil ještě v letu, když se na ně podíval.

Vzduch najednou ztěžkl černými sazemi a popelem, který padal k zemi. Byla cítit pronikavá vůně ozónu a pach rybiny, ale oba odéry rychle hořkly a kysly, jak Heliny síly ubývaly. Odinova aura začala blednout, pak zrůžověla, když do něj Hel vpravila poslední zbytky své síly. Její rudá aura zablikala a zapraskala jako dohořívající svíčka. Pak k barabizně vyrazil další tucet anubů.

Odinův pohled se rozhořel jako předtím a projel přímo mezi nimi. Plameny pak stoupaly vysoko po budově správy věznice, pohltily ji a zachvátily i maják před ní. Odin zavrávoral, zaklonil hlavu a ohnivý šlahoun vystřelil k obloze. Potom se stočil k zemi jako vystřelený šíp a dopadl před Xolotla, který se zoufale snažil uniknout žáru. Oheň zachvátil jeho barevný plášť a on ho odhodil jako žhavý brambor za šíleného poskakování. Když se mu podařilo plamenům uniknout, sledoval dál, jak se jeho anubové rozpadají na popel.

Helina aura zazářila rudě v nebývalé síle a pak zbledla. Nohy jí vypověděly službu, ale stále se držela strýčkovy ruky. Záblesk světla z Odinova oka zablikal a pak pohasl. Složil se vyčerpaně k zemi u dveří vedle své neteře. Z jeho kůže se linula tenká vlákna dýmu šedé aury. Kdysi vysoká starobylá bytost se scvrkla a nyní se jen stěží namáhavě hrbila nad zemí.

Xolotl byl vzteky bez sebe a vyslal k domku i své poslední anuby, svou osobní stráž, zjizvenou léty aktivní služby. „Zabijte je! Zabijte vše, co najdete uvnitř,“ přikázal. „Všechno!“

Tucet stráží, větších a mohutnějších než všichni ostatní, se roztáhlo do půlkruhového útvaru a blížilo se ke dvěma postavám ve dveřích. Najednou na nevyřčený povel anubové vyrazili kupředu jako jeden muž. Zavyli s otevřenými tlamami ke svému vítězství.

Odin ale naposledy zvedl hlavu. „Já jsem Odin,“ zařval a plameny opět vyšlehly z jeho oka – tentokrát snad ještě jasnější než předtím. Podíval se na každého anuba zvlášť a spálil ho na popel. Potom padl na kolena, ale plamen ani nezablikal. Zvedl paži své neteře. „A toto je Hel. Dnes budeme vaší zkázou.“ Záře pobledla. Podíval se na Hel a uviděl ji takovou, jaká bývala: vysoká, elegantní a velice krásná, s očima v barvě ranní oblohy a vlasy připomínajícími bouřkové mraky. V ústech se zaleskl růžový jazyk a pod plnými rty bělostné zuby. „Kolik jsme jich dostali, strýčku?“ zeptala se.

„Všechny,“ zašeptal.

Najednou z doutnající noci vyskočil ožehnutý voják se šakalí hlavou a zdivočelýma očima. Vztyčil se nad nimi s obrovským kopešem napřaženým k úderu a otevřenou tlamou.

„Všechny!“ Martův obrovský meč srazil stvoření k zemi. Hrdina pak poklekl vedle Odina a Hel a opatrně vrátil pásku Odinovi na oko. Vzal do svých dlaní obě jejich ruce, vypadaly ve srovnání s jeho jako dětské. Odin kdysi býval stejně vysoký a statný jako Mars, ale nyní z něj zbyla stěží polovina. „Bylo mi ctí s vámi dnes bojovat,“ řekl.

„Je nám ctí zemřít po tvém boku,“ pronesl na oplátku Odin a vydechl naposledy. Jeho kůže zežloutla a zešedla, až připomínala starodávný pergamen. Praskala a rozpadala se, až z ní zbyl jen prach, jenž zapadl do hlubokých spár v kameni na zemi.

Hel obalil bezbarvý vodní závoj. Byla stále krásná a pak se najednou její tělo proměnilo ve vodu, a jako když praská bublina, zmizela v spárách stejné země, která pohltila jejího strýčka.

KAPITOLA 68

Scathach a Virginie Darová klečely u Johna Dee, každá z jedná strany. Aten se mu krčil u nohou. Všechny chránila skupina lidi, která sebrala zbraně mrtvým strážím.

Většina lidí z davu nyní prolézala vězení, ničila je a cestou pouštěla vězně na svobodu. Z oken v nižších patrech se začal linout dým a nyní už někteří začali navrhovat, aby byla stržena pyramida Slunce. Ostatní se rozeběhli po městě a šířili zvěsti, co se právě přihodilo. Zbytky stráží – anubů i ostatních hybridů, kteří přežili – se rozprchly do noci.

Dee umíral. Poslední zbytky své aury použil, aby po mohl Virginii vytvořit široký štít, který před malou chvílí zachránil lidi před šípy, a také aby je mohla obrátit proti strážím. Už předtím nebyl žádný mladík, ale nyní vypadal jako stařec. Jeho rysy naprosto zapadly v množství vrásek.

Virginie ho držela za ruku. Opatrně a jemně ji svírala ve své dlani, jako ručku právě narozeného dítěte.

Dee namáhavě otevřel oči a krátkozrakým pohledem přelétl Virginii a Scathach. „Nikdy by mě ani ve snu nenapadlo, že vydechnu naposledy s vámi po boku.“ Pak se podíval na Scathach. „Spíš jsem měl dojem, že zemřu tvou rukou. A musím přiznat, že jsem k tomu často neměl daleko.“

„Jsem ráda, že jsem tě nezabila,“ řekla Scathach. „Nikdy bychom bez tebe nedokázali to, k čemu tady dnes došlo.“

„To je od tebe hezké, ale není to pravda. Všechno to byla Virginiina práce.“

Virginie Darová zavrtěla hlavou. „Scathach má pravdu. Neměla jsem dost síly, abych to zvládla sama. A nezapomeň, že to všechno byl tvůj nápad.“

„Mohl bych tě uzdravit,“ řekl tiše Aten. „Mohl bych obnovit tvé zdraví, zrak i sluch, i když tvé tělo už nezměním.“

Dee zavrtěl jemně hlavou. „Děkuji, ale ne. Byl jsem starý, už když jsem sem přišel, a dnes už bylo dost uzdravování a obnovování sil. A jak by řekl Shakespeare, můj čas se naplnil. Nechte mě zemřít v míru. Ještě mě čeká jedno velké dobrodružství, a já se smrti už nebojím.“

„Johne,“ začala Virginie tiše, „ještě neodcházej.

Zůstaň!“

„Ne, Virginie. Budeš mít v příštích týdnech a měsících spoustu práce. Jsi pro lidskou rasu… pro lidstvo symbolem svobody,“ opravil se. „Lidé po tobě budou chtít spoustu věcí. Nepotřebuješ se zdržovat péčí o starého unaveného muže.“ Pak se podíval na Scathach. „Proč jsi sem přišla, válečnice?“

„Očividně abych zachránila Atena,“ namítla odlehčené.

„Ale vážně, proč?“ zeptal se znovu.

„Abych se setkala s Ardgremem,“ odvětila tiše.

„Tvým otcem.“

Scathach přikývla. „S mým otcem.“

Aten zavrtěl hlavou a zatvářil se zmateně. „Ale on nemá dceru.“

„Ještě ne. Ale bude,“ vysvětlila jednoduše Scatty. „Vlastně dokonce dvě. Když jsme se sestrou vyrůstaly, neměly jsme moc příležitostí něco zjistit o našich rodičích. Občas jsme zaslechly nějaké povídačky a příběhy, ale to bylo všechno. Všechny ho líčily jako netvora.“

„Ale to on je,“ řekl Aten. „Nemá smysl si ho idealizovat.“

„A když jsme se sestrou zlobily, matka, která vždycky upřednostňovala našeho bratra a na nás neměla tolik času, nám říkala, že jsme jako náš otec. Proto čím jsem byla starší, tím častěji mě napadalo, jestli jsem opravdu takový netvor jako on.“ Odhalila své upíří zuby v letmém úsměvu „A když mi vyrostly Špičáky, uvědomila jsem si, kdo vlastně jsem. Pak nebylo těžké uvěřit, že je to pravda, že jsem stejná jako můj otec. Ve chvíli, kdy jsem se ocitla tady, na tomto místě, v této době, věděla jsem, že ho musím vidět. Musela jsem se na vlastní oči přesvědčit, jaký vlastně byl.“

„A našla jsi, co jsi potřebovala?“ zeptal se Aten.

Scathach přikývla. „Zjistila jsem, že nejsem jako on, ani jsem nikdy nebyla. Ani moje sestra rozhodně není po něm. A za to jsem neskonale vděčná.“

„Pomozte mi vstát,“ řekl najednou Dee. Scathach s Virginií ho opatrně zvedly na nohy. Na čarodějově tváři se leskly kapičky slz a Virginie mu je jemně setřela. „Proč pláčeš? Lituješ toho, co jsi udělal?“ zeptala se.

„Ne, to ne,“ odvětil. „Spíš lituji toho, co jsem nestihl udělat.“ Podíval se na Scathach. „Nějaké zprávy o Flamelových?“

Upírka zavrtěla hlavou. „Nemám ani tušení, kde jsou a co se stalo.“

„Pokud je ještě někdy potkáš, řekni jim… řekni jim, co jsem dnes tady pomohl uskutečnit.“

„Řeknu.“

„Chtěl bych, aby se dozvěděli, že jsem nakonec udělal správnou věc. Možná, ale opravdu jen možná, to vyváží ty ostatní věci, kterých jsem se dopustil.“ Zvedl ruku a podíval se na ni. Jeho kůže se začala rozpadat na prach, který odnášel vánek v tenkých proužcích pryč.

„Pomohl jsi osvobodit lidstvo a zachránit svět,“ podotkla Virginie. „To se počítá.“

„Děkuji.“ Dee zvedl hlavu a naposledy se podíval do Atenových oči. „Tvůj svět dnes skončí.“

„Danu Talis končí… moderní svět přichází.“ Aten se zadíval do dáli a všichni se stejně jako on zahleděli k pyramidě Slunce. „Nyní už je to na dvojčatech.“

„Josh udělá, co je třeba, má dobré srdce,“ řekl John Dee.

Zbytek jeho těla se rozpadl a vítr ho odnesl pryč.

KAPITOLA 69

Na kamenech se ozývalo škrábání, klapání a šustění, jak se blížil obří oranžový Karkinos. Byl neskutečně veliký. „Pane jo,“ zašeptal Billy. „Už nikdy si nedám krabí klepítka. Víte, měl jsem je moc rád s citronovou šťávou a máslem.“

„Máme tu takový obří problém,“ namítl Černý jestřáb, „a ty nemyslíš na nic jiného než na jídlo.“

„Ale na svou omluvu můžu říct, že mám hlad.

A mimoto problém nastane, jen pokud nás ta příšera chytí,“ dodal. „Nedáme svou kůži lacino,“ souhlasil Černý jestřáb. Dva nesmrtelní Američané stáli v otevřených dveřích strážního domku a pozorovali každý krok obřího kraba. „Má snad tři metry,“ hádal Billy. „Spíš víc. Tak tři a půl, nebo možná až čtyři a půl.“

„Nevypadá na svých tenkých nožičkách moc jistě,“ zdůraznil Billy.

Černý jestřáb přikývl. „Všiml jsem si.“

Šestero tenkých nohou končilo ostrými drápy. Jen stěží se udržely na kluzkých kamenech, odtud to škrábání a klapání. Krab využíval všemožných děr a prasklin, aby se přiblížil ke svému cíli. Hlavu měl asi až dvakrát větší, než je lidská, a na ní upřeně hleděly na dvojici postav šedé oči se svislými černými zorničkami, velikostí připomínající talíře. Krabí ulitu zdobily nepravidelné bodliny a bodce.

„A jak odhaduješ velikost těch klepet?“ zeptal se Billy.‘

„Myslím, že budou mít minimálně tři a půl metru,“ odpověděl Černý jestřáb.

„To by bylo masa,“ povzdychl si Billy.

„Ty jsi neskutečný.“

„Připomínají mi všechna ta klepeta, která jsem snědl.“ Zarazil se a zahleděl se na obrovského kraba, který se pomalu blížil. Opatrně pokládal nohu za nohou a váhavě hledal rovnováhu. „Pohybuje se jako právě narozené hříbě,“ podotkl Billy tiše, „které se snaží najít správný postoj.“

„Až se dostane na pevnou rovnou půdu, bude stabilní až dost,“ namítl velký muž s měděnou kůží. „Pevně a jistě se postaví a zaútočí na domek svými dlouhými klepety. Kdo ví, možná nebude muset učinit jediný krok navíc a roztrhá nás na cucky rovnou.“ Pak se zašklebil. „Při vzpomínce na všechna ta krabí klepeta, která jsi snědl, se prosím tě snaž, abys na oplátku neskončil ve spárech klepet jednoho z nich.“

„Nemusel by ses u toho tak bavit,“ řekl Billy s pohledem upřeným na blížící se příšeru. „Zdá se mi, že bychom se měli pokusit mu zabránit, aby došel na rovnou plochu.“ Podíval se na svého přítele, který sotva znatelně kývl. „Dej mi minutku,“ dodal Billy a přešel k Martovi. Chvíli s ním tiše mluvil, pak zamířil k Flamelovým a Machiavellimu, kteří stále nechávali proudit svou auru do masivního, blátem obaleného kokonu. Úsilí je všechny oslabilo a unavilo. Zestárli, zvláště Nicolas s Perenellou. Téměř všechny vlasy vědmě zbělaly a na rukou jí vystoupily stařecké žíly.

Trojice se kolem skořápky, kde se skryla Areop-Enap, otočila k Billymu, který palcem ukázal ke dveřím. „Ten obří krab tu bude brzy. My s Černým jestřábem vyrazíme ven a podíváme se, jestli by se nedal trochu zdržet. Zkusíme vám koupit trochu času, který budete potřebovat na to, co tu provádíte.“ Vytáhl z opasku dva hroty a položil je na ztvrdlý povrch koule. „Myslel jsem, že byste mi mohli pohlídat tohle… no víte, jen pro případ, že by se něco stalo,“ dokončil.

„Nechoď, Billy,“ řekl tiše Machiavelli.

Mladý Američan zavrtěl hlavou. „Musíme. Můžeme s Černým jestřábem stát u dveří a čekat, až to monstrum přijde sem a rozcupuje nás na cáry, nebo můžeme vyrazit ven a podívat se, jestli by se mu nedala provést nějaká rošťárna, než se dostane na pevnou zem.“

„Nemáte tušení, co dalšího tam venku může být,“ varovala ho Perenella.

„Určitě toho moc není. Odin s Hel se postarali o většinu anubů a ti odporní jednorožci, které nezabili, se ztratili v noci. Všechno tam venku, co má trochu rozumu, se od nás drží dál. To se bohužel netýká toho obřího kraba a Kukulkánova kostlivého bratra, který vypadá, že je námi úplně posedlý.“ Pak zaklepal klouby ruky na skořápku. „Jak vám to jde s pavoučicí?“

„Stále se snažíme,“ řekl Machiavelli.

„Lidé to většinou tak říkají, když nic nefunguje,“ namítl Billy.

Perenella se usmála. „Hodně štěstí, Billy.“

„Neproveď nic hloupého,“ radil Machiavelli.

Billy jim ledabyle zamával a spěchal zpět ke dveřím. „Přemýšlel jsem…“ začal, „že by se mohl hodit nějaký kus provazu na laso.“

Černý jestřáb zvedl tomahavk. Jeho dlouhou rukojeť obalovaly pruhy propocené kůže. Polovina kůže už chyběla a odhalovala bílé dřevo pod ní. „Vázej je k sobě,“ přikázal, když Billymu vložil do ruky klubko dlouhých proužků hnědé kůže, a odmotával, co ještě zbývalo.

„Buď připraven! Měl jsi být skaut,“ zamumlal Billy.

„Vedl jsem skautskou družinu nějakou dobu. Byli jsme jedni z nejlepších na celém Západě.“

„Nikdy ses nepochlubil,“ namítl Billy a rychle vázal k sobě jednotlivé kusy kůže.

„Nikdy ses nezeptal.“

„Myslím, že by ze mě byl dobrý skaut.“

„Taky si myslím.“ Černý jestřáb sloupl poslední pruh kůže a podal ho Billymu. Psanec ho přivázal na konec koženého provazu a pak zkušeně zkroutil provaz do lasa.

„Jako za starých časů,“ usmál se Billy.

„Tohle není jako za starých časů,“ řekl Černý jestřáb. Roztočil tomahavk v ruce a dodal: „Prosím tě, kdy jsme naposled vyráželi lovit kraba?“

Perenella, Nicolas a Machiavelli sledovali dvojici, která zmizela v noci. Všichni si jasně uvědomovali, že šance na nové shledání s jejich přáteli je hodně mizivá. Perenella se obrátila zpět ke skořápce z bláta a chtěla zvednout dva hroty, které tam nechal Billy.

Čepele ve tvaru listů se však propadly do ztvrdlého bláta.

Perenella jeden hrot zvedla a sáhla na špičku. Očekávala, že bude rozpálená, ale byla naprosto chladná. „Nicolasi,“ vydechla.

Alchymista sebral druhý hrot a vrazil ho hluboko do ztvrdlé koule bláta. Hrot lehce projel dovnitř. Pak ho chytil oběma rukama a táhl nahoru a dolů, aby vytvořil velký obdélník. Perenella ponořila prsty dovnitř ztvrdlé hmoty a vytrhla ven poměrně značný kus pevné skořápky. Část kokonu odpadla na zem a rozlomila se vejpůl.

Machiavelli sebral hrot, který odložila Perenella, a začal hloubit další otvor do pevné skořápky. „Sežeň Billyho a Černého jestřába,“ zvolal k Martovi. „Ať se vrátí, potřebujeme další hroty.“

„Pozdě,“ řekla starobylá bytost. „Už zmizeli lovit obřího kraba.“

KAPITOLA 70

Sofie s Joshem stoupali za Tsagaglalal po schodech na pyramidu Slunce.

Hybridi se hnali za nimi.

Anubové se šakalíma nohama lehce skákali po schodech, ale stráže s býčími a prasečími těly se drápaly nahoru velmi pomalu. Schody byly mnohde tak úzké, že se po nich lezlo téměř jako po žebříku.

S tím měly některé stráže nepřekonatelné problémy. Kočičí tvorové prskali a syčeli, ale jednoduše se pohybovali po všech čtyřech vzhůru ze schodu na schod. Protože byli nejhbitější, celý zástup hybridů vedli.

K Sofii a Joshovi už sem tam dolétl nějaký šíp a tonbogiriová koule minula Sofii jen o kousek.

Vrhala na její zbroj zlaté tečky, které se od ní odrážely. „Kolik zbývá schodů?“ zeptal se Josh.

„Ještě hodně,“ odvětila Tsagaglalal smutně. „Příliš mnoho. Nedokážeme to.“

„A proč se vlastně musíme dostat až nahoru?“ napadlo Sofii. Odvážila se přes rameno podívat dolů a okamžitě toho začala litovat. Za nimi se hnaly stovky tvorů – možná i tisíce – a zaplavily schody jako pohyblivý koberec. Po straně zahlédla pohyb a došlo jí, že se další masa pravděpodobně valí odtamtud. Hybridi je pronásledují ze všech stran a je jich neskutečná přesila.

„Moc a síla,“ odpověděla jednoduše Tsagaglalal. Počkala, až ji dvojčata doběhnou. „Tato pyramida není obyčejná budova. Představte si ji jako ohromnou baterii. Postavili ji z velmi specifických materiálů podle přesných matematických výpočtů a plánů.

Kdysi z vršku pyramidy pár starobylých bytostí vládlo celému světu. Vytvořily první světy a říše. Když hrozilo, že do nás narazí zbloudilá planeta, použily tyto bytosti sílu pyramidy, aby ji zachytily a poslaly na oběžnou dráhu jako měsíc. Ale v průběhu věků tyto schopnosti vymizely, skončily v zapomnění a původní starobylé bytosti už neexistují – jsou mrtvé, pohlcené proměnou či odešly do říší, které si samy vytvořily. Zůstala jen síla místa: z vrcholu pyramidy můžete ovládat celý svět.“

„Počkejte,“ zasípal Josh. Prudce oddechoval a srdce mu v hrudi bušilo jako kladivo o brnění.

„Joshi,“ namítla Sofie. „Nemáme čas. Už jsou blízko.“

„Běžte napřed,“ vyhrkl. „Zdržím je.“ Zvedl ruku a jeho aura začala stoupat jako zlatý dým.

„Ne!“ vykřikla Tsagaglalal. „Nemůžeš svou sílou plýtvat. Budeš potřebovat každičkou špetku… později.“

„Ale pokud nepoužijeme naši auru, nikdy se nahoru nedostaneme,“ naléhal Josh.

Pak se země zase otřásla, tlaková vlna projela celým schodištěm. Dva velcí hybridi s býčími rysy vykřikli a zabučeli, jak ztratili rovnováhu. Zřítili se dolů na ostatní stráže pod nimi, které vzali s sebou

„Co kdyby auru použil jen jeden z nás?“ zeptal se Josh.

Tsagaglalal sledovala blížící se stráže. Nyní se na ně řítily tisíce hybridů a další se sbíhali k pyramidě dole. „Pak ty Joshi, ale jen ty. Sofie, ty si musíš ušetřit všechnu svou sílu.“

Sofie otevřela pusu, aby něco namítla, ale Tsagaglalal zavrtěla hlavou a rozkmitala svůj ukazováček ve vzduchu. Dívka se bez hlesu rozesmála. „Za deset tisíc let budeš hrozit prstem úplně stejně.“

Josh se otočil a sedl si na schody. Na kolena klidně položil ruce v rukavicích, jež patřily k jeho zbroji.

„Joshi, nemyslím, že teď máme čas, začala znovu Sofie.

Josh zapískal. Pět tónů zazvonilo čistým zvukem. Všichni anubové si zacpávali uši.

„Joshi, co to má znamenat?“ zeptala se Sofie.

„Víš, jak máš ten spouštěč v podobě tetování na zápěstí?“ zavolal na sestra.

Sofie přikývla. Její pravá zápěstí zdobilo tlusté černé tetování, které připomínalo starodávný náramek. Na spodní straně ho tvořil dokonalý zlatý kruh s červenou tečkou uprostřed. Kdykoliv potřebovala použít magii ohně, stačilo jen zmáčknout knoflík.

„Já mám spouštěč v podobě melodie.“ Pak znovu zahvízdal těch pět tónů.

„Není to melodie z.. Připadala jí tak známá, ale nemohla si vzpomenout na název filmu.

„Blízká setkání třetího druhu,“ řekl Josh a znovu zapískal.“ Virginie Darová mě zasvětila do magie vzduchu, když jsme byli na Alcatrazu.“ Vtom se zarazil a zamračil. „Bylo to dneska – nebo už včera?“

Vrčící kočka se objevila pár schodů pod Joshem a vyrazila vítězně v mohutném skoku po své oběti. Tsagaglalal máchla svým kopešem ve vzduchu dost blízko, aby jí přesekla její vousky. Kočka se pokusila ve skoku obrátit, ale spadla na schody a zřítila se dolů.

„Joshi, jestli máš něco v plánu…“ naléhala Sofie.

„Sedněte si vedle mě,“ nařídil. „Ty také, teto Agnes… Tsagaglalal.“

„Teď se nemůžeme zdržovat,“ namítla Tsagaglalal.

„Věřte mi,“ řekl s rošťáckým výrazem ve tváři.

Sofie si sedla po Joshově pravici a Tsagaglalal nervózně zaujala místo nalevo. „I stráže a ostatní hybridi vypadají dost zmateně a překvapeně, když vidí, co tu provádíme,“ zamumlala.

„Provlékněte mi ruce pod paže a počkejte.“

Josh znovu zahvízdal.

Tsagaglalal zabručela, když ucítila další záchvěv otřesů. Země se chvěla stále častěji. Pak si ale uvědomila, že se nechvějí kameny pod ní. Byl to proudící vzduch. Už neseděla na schodech. Pomalu stoupali vzhůru.

Josh se usmíval, pusu měl od ucha k uchu. „Není to ta nejúžasnější věc, kterou jste kdy viděly?“ zeptal se. „Virginie mi ukázala, jak na to.“ Natáhl nohy a nechal je pohupovat, a Sofie se jím nechala inspirovat. „To je teda něco.“ Trojice se pomalu otáčela kolem dokola a stoupala k nebi jako na neviditelném polštáři.

„Stojím na vzduchu,“ divila se Sofie a podupávala nohou.

„Na zpevněném a ztuhlém vzduchu – je to na stejné bázi jako vznášedlo.“ Obrátil se k Tsagaglalal. „Co si o tom myslíš?“

Usmála se a jen podotkla: „Měl jsi vidět ty výrazy v tvářích anubů.“

Stoupali stále rychleji, vzduch, který svištěl kolem, byl najednou o dost chladnější a schody pyramidy nejasnější a rozmazanější. Město se zmenšilo a z mnohých bitevních vřav zbyly jen dýmající tečky.

Když se přiblížili k vrcholu pyramidy, Sofie se podívala dolů a mezi svýma nohama sledovala temný stín, který proudil nahoru po schodech. Uvědomila si rychle, že je to množství anubů a dalších hybridů. „Neodradilo je to. Stále se ženou za námi. Jsou jich tisíce.“

„Nikdy se nezastaví, pokud je jejich pán neodvolá,“ povzdechla si Tsagaglalal. „A Bastet ani Anubis to neudělají. Chtějí vás mrtvé.“

Sofie vzhlédla. „Kolik ještě zbývá… Ale tam nahoře někdo je,“ vykřikla vyděšeně. „Vypadají jako… „ Zarazila se najednou, neschopná slova.

V ohnivě rudé zbroji seděl na schodech Prométheus, jen kousek pod rozlehlou plošinou na vrcholku pyramidy Slunce. Ruce s propletenými prsty mu spočívaly na stehnech. „A, tady jste,“ přivítal je nadšeně. „My už na vás čekáme.“

„My?“ zeptal se Josh unaveně. Začínal rychle slábnout.

„Jen se proleťte kolem,“ navrhl Prométheus přátelsky.

Josh s neskutečným vypětím všech sil řídil vzduchový polštář kolem dokola do všech stran pyramidy, aby zahlédli Saint-Germaina, který ležel roztažený na schodech a zabraný do svého zápisníku.

I přesto jim zamával. „To máme ale krásný večer, že?“ zvolal. „Jen se podívejte na ten západ slunce – je prostě inspirativní.“

Na severní straně pyramidy našli Palaméda se Shakespearem. Básník se díval na saracénského rytíře a ukázal na trojici, která kolem proletěla. „No, tohle člověk nevidí každý den.“

Nakonec doletěli na východní stranu, kterou již zahalila noc. Johanka z Arku tam seděla se zkříženýma nohama. Oči měla zavřené a dlaně otočené nahoru a položené volně v klíně. Otevřela oči, vřele se usmála a nahnula hlavu na stranu. „Nádherná zbroj, Sofie.“ Když mluvila, roztáhla paže a vzduch provoněla levandule. Její tělo pak obalila její vlastní stříbrná zbroj.

„Co tu dělají?“ zeptala se Sofie.

„Budou vás chránit a bránit do posledního dechu,“ vysvětlila Tsagaglalal, když stoupali ještě výš k vršku pyramidy. „Zdrží anuby tak dlouho, jak jen to půjde, ale moc to neprotahujte.“

„O čem to mluvíš?“ vyhrkl Josh. Začínal se třást úsilím, jak musel držet pohromadě vzduchový polštář pod jejich těly. „Jak je to ještě daleko? Už to dlouho nevydržím.“

„Dostaň nás na schody,“ přikázala Tsagaglalal. „Hned!“

Jen co se dotkli kamene, Josh se zhroutil k zemi. Sofie s Tsagaglalal ho podepřely a vytáhly posledních pár schodů nahoru na plochou střechu…

… právě ve chvíli, kdy se křišťálová vimana Isis a Osirise objevila na nebi a přistála nahoře.

„Tady to skončí,“ zamumlala Tsagaglalal. „Nyní je osud světa – nejen tohoto, ale i dalších říší a světů – ve vašich rukách.“ Sáhla pod svou zbroj, vytáhla malý smaragdový obdélníkový předmět a podala ho Joshovi. „Ale než se rozhodnete, měl by sis přečíst tohle.“

„Co je to?“

„Dar na rozloučenou od mága Abraháma. Je to poslední vzkaz, který napsal,“ řekla. Zastavila se na posledním schodu, obrátila se a sevřela ruce dvojčat ve svých dlaních. Smutně se usmála a v jejích očích se střídaly odstíny šedé. „Doufám, že vás uvidím za deset tisíc let. Buďte hodní na svou tetu Agnes a vždycky mějte na paměti, že vás moc miluje.“ Pak oba políbila na tvář, otočila se a vydala se zaujmout pozici vedle Prométhea. Dvojčata nechala stát samotná na kraji plošiny na vrcholu pyramidy Slunce, kde je čekali Isis a Osiris.

Josh se podíval na Sofii. „Pak tedy zase jen ty a já,“ poznamenal.

„Jako vždycky.“

Potom společně vyrazili ke křišťálové vimaně.

KAPITOLA 71

Tsagaglalal vběhla na most.

Její aura bíle zářila a kolem její postavy se tvořila chodba z vlnícího se oparu. Vířila mlhu jako letící kometa. Pospíchala, co jí síly stačily, a když vběhla mezi dvě řady aut, okamžitě poznala, o co se Prométheus s Nitenem pokoušejí. Uviděla zlomená kopí na zemi a všimla si i krve: tady už došlo k boji a někdo byl zraněn. Ucítila vůni jejich aur na místě, kde se sami léčili, ale ten pach byl lehce nakyslý a nahořklý – jasný důkaz toho, že jim už nezbývá mnoho sil.

Dračí muž vyskočil zleva z mlhy. „Co to tady máme?“ zeptal se a ušklíbl se. „Čerstvé maso…“

Tsagaglalal mávla kopešem a útočník se složil k zemi, než stačil dokončit větu.

Před ní se mihly v mlze další obrysy: dva dračí bojovníci se hnali po mostě přímo k ní. Byli neuvěřitelně rychlí, až nadpřirozeně hbití, ale Tsagaglalal si s nimi hravě poradila, aniž by zpomalila. Za dávných časů, když ještě svět býval úplně jiný, dávno před zkázou Danu Talis, prošla výcvikem u nejlepších válečníků všech dob. Později, v dobách, kdy ji nazývali Myrina, sama velela těm nejobávanějším bojovníkům ze všech říší a světů. Své znalosti a dovednosti pak předala dvěma dívkám, jež spadaly pod její velení, Scathach a Aife.

Tsagaglalal proběhla kolem posledních aut. Po mostě se táhly hluboké rýhy v místech, kde původně stála bariéra aut. Tsagaglalal za běhu přemýšlela. Niten s Prométheem si jistě uvědomili, že Spartové zábranu rozebírají, hádala. Pak by starobylá bytost a nesmrtelný Japonec raději přenesli boj na stranu nepřítele, než by tu čekali, až je obklíčí přesila.

Ve vzduchu ucítila náznak vůně zeleného čaje a letmý závan anýzu. Potom konečně před sebou zahlédla modrou a červenou barvu aur, které vystupovaly z rozpínající se husté mlhy. Tsagaglalal vyrazila kupředu ještě rychleji. Zkrvavený ještěr se k ní vrávoravě přiblížil. Ve tváři měl ještě tázavý a překvapený výraz z toho, že byl vůbec zraněn. Žena zvedla kopeš, kterým švihla, a stvoření zemřelo se stejně překvapeným výrazem.

Tsagaglalal před sebou slyšela řinkot zbraní, kovové nárazy, tupé rány dřevěných kyjů do masa, syčení Spartů a úpění obou mužů. Vynořila se z mlhy právě ve chvíli, kdy uviděla starobylou bytost zády k nesmrtelnému Japonci uprostřed téměř desetinásobné přesily. Zbroj starobylé bytosti zářila jasně rudou barvou, ale rychle bledla. Nitenova zbroj se už ztrácela pod tenkými chomáčky modré aury. Oba byli těžce ranění, ale u jejich nohou ležela nehybně minimálně polovina dračích mužů.

Najednou se jako na nějaký neslyšitelný povel všichni Spartové vrhli dopředu se zbraněmi připravenými k útoku.

Tsagaglalal zahlédla Nitena, který padl první pod tuctem ran a úderů. Prométheus ustoupil a postavil se za přítelovo tělo, aby ho chránil. Jeho meč se míhal tak rychle, že vypadal jako šmouha, ale dračích mužů bylo příliš mnoho a jejich hbitost a rychlost neznala mezí. Prométheus se svezl k zemi, když ho do zad bodl jeden ze Spartů, který se mu bál postavit čelem.

Ta, která vše vidí, vykřikla.

Nebyl to však lidský výkřik, ale prastarý zvuk z počátků věků, vysoký nesourodý tón, který nikdy neměl vyjít z lidského hrdla. Ale Tsagaglalal není a nikdy nebyla člověk. Zvuk prořízl mlhu a nesl se temnou nocí dál a dál, a podél jeho cesty všechno ztuhlo a zastavilo se. Spartové se otočili za pradávným zavytím a začali se stahovat k postavě v keramické bílé zbroji.

Ve vzduchu se najednou objevila mocná a silná vůně jasmínu.

„Magie základních živlů,“ vyhrkla Tsagaglalal, která zarazila prvního ještěra do země, aniž mu věnovala jediný pohled, „zahrnuje všechny živly jako sobě rovné a stejně důležité. Žádný z nich nestojí nad ostatními. Voda…“

Celá část mostu se najednou proměnila ve špinavou kapalinu. Hladina okamžitě pohltila šest Spartů, které vyvrhla do moře hluboko pod nimi.

„Vzduch…“

Další část mostu se pro změnu vypařila. Tři další ještěři měli sotva čas na to, aby zařvali, než se najednou propadli prázdným prostorem přímo pod svýma nohama do vod zálivu.

„Oheň…“

Zhruba dvoumetrový pruh betonového mostu se najednou rozžhavil doběla a žár spálil vše co bylo v dosahu. Tři nepříliš šťastní Spartové skončili jako hromádka popela a žhavých jisker.

Zbylo jen pár dračích mužů. Nervózně syčeli a stahovali se od nebezpečné malé ženy v bílém.

„A země.“

Ta část, kde stáli zbývající ještěři, se proměnila v tekutý písek. Bojovníci ani nestihli vykřiknout a písek je spolkl jako malinu. Pak okamžitě povrch ztuhnul a zanechal jen obrysy těl na popraskaném asfaltu.

Tsagaglalal si oprášila ruce o sebe. Neuctivě odkopávala zbytky padlých ještěrů na stranu, aby mohla projít ke dvěma mužům, u kterých poklekla. „Víte,“ začala, „právě dnes jsem vysvětlovala Sofii, že žádný z živlů není o nic důležitější než ostatní, že jsou si všechny rovné…“ Zarazila se, protože ani jeden muž se nehýbal. „Ale ne,“ vydechla.

Když odtáhla posledního dračího bojovníka, zjistila, že oba muži jsou poseti ranami od hlavy až k patě. Prométheovo brnění bylo na cucky a z Nitenova černého obleku zbyly jen cáry, jež nedokonale zakrývaly části jeho těla. Opatrně přitiskla prsty na Nitenův krk, ale pulz nenahmatala. Nebyl důvod, proč zkoušet Prométheův tep, protože žádný neměl, ale nadzvedla mu víčko. Bohužel neviděla nic jiného než bělmo.

„Proboha!“ vykřikla vyděšeně.

Starobylá bytost položila život za obranu města.

„Ne,“ řekla rozhodně Tsagaglalal. „To nedovolím.“ Pak zaklonila hlavu a zavyla do noci útrpným nářkem.

Na okraji mostu Golden Gate stály dvě starobylé bytosti. Obě ucítily téměř současně vůni jasmínu a zahlédly i pronikavou bílou záři linoucí se z mlhy.

Pak najednou projel nocí pichlavý vysoký zvuk, a ačkoliv ho neslyšely nejméně deset tisíc let, okamžitě jej poznaly.

Starobylé bytosti si vyměnily pohledy a rozeběhly se ke svým autům. O chvíli později opouštěla prázdné parkoviště Bastetina limuzína. Kola se protáčela, gumy klouzaly po mokré silnici. Kukulkán na nic nečekal a následoval bohyni. Jen přemýšlel, jestli bude mít štěstí a stihne se vrátit do bezpečí své říše včas.

Ani jeden z nich nechtěl čelit hněvu a zlobě té, co vše vidí.

KAPITOLA 72

„Co si vůbec myslíte, že děláte?“ zvedl hlas Osiris a tvář mu brunátněla vztekem.

„Proč jste nám utekli?“ vyhrkla Isis. „Řekli jsme vám

Sofie zaklepala plechovými rukavicemi o sebe, jak spráskla ruce. Zvuk se nesl po vrcholku pyramidy jako výstřel ze zbraně a umlčel starobylé bytosti. „Kdo jste?“ zeptala se tiše.

„Co jste zač?“ zdůraznil Josh.

Isis a Osiris u vchodu do své vimany zkoprněli, vyměnili si pohledy a pak se zahleděli na dvojčata. „Takhle se s rodiči nemluví,“ začala Isis.

„To máte pravdu,“ přerušila Sofie. „Ale vy přece nejste naši rodiče, že ne?“

Isis a Osiris ani nehlesli, ale ve výrazu jejich tváří se něco změnilo. V očích jako by se objevil stín a jejich tváře získaly jiné zbarvení.

„Víte, že mám v sobě vzpomínky čarodějky z Endoru,“ řekla Sofie a sevřela ruce v pěsti. Stříbrný dým se začal linout kolem jejích rukou a večerní vánek roznášel vanilkovou vůni po okolí. „Nikdy vás neměla ráda.“

„Ona byla“, namítala Isis.

„Celá století se zabývala zkoumáním toho, kdo jste,“ pokračovala Sofie. „Nevěřila ani tomu, že patříte ke starobylým bytostem. A jistě věděla jen, že nejste původní starobylé bytosti ani antikové.“ Když mluvila, obrázky a výjevy se jí honily před očima – čarodějčiny zkušenosti a zážitky. Sofie zalapala po dechu, když se představy zaostřily. „Nikdy tu otázku nerozluštila, i když už byla hodně blízko. Začala vás podezřívat z toho, čím byste mohli být. Strávila tisíce let ničením starodávných artefaktů a vědění, jen aby se vám nedostaly do rukou.“

Pyramidou zaznělo hluboké hřmění.

„Čarodějka byla, je a vždy bude hloupá,“ dokončila nevrle svou poslední větu Isis. „A vy jste hlupáci, že ji posloucháte nebo jí věříte.“

Osiris přešel k okraji pyramidy a zadíval se dolů. Anubové neztráceli síly a rychle se blížili. „Ale ještě není pozdě,“ řekl.

„Pozdě na co?“ roztáhl paže Josh. „Rozhlédněte se kolem. Starobylé bytosti skončily. Lidé z Danu Talis konečně povstali a vzbouřili se.“

„No a co? Můžete je smést jediným slovem,“ odsekl Osiris.

Isis se podívala na Sofii. „Máte vůbec ponětí, jakou moc v sobě máte?“

„Ne,“ odpověděl pravdivě Josh. „A vy máte?“

Osiris na ně zamrkal a Josh si v ten okamžik uvědomil, že nemají.

Pyramidou se prohnal další otřes a ze sopky Hurakán se začalo zuřivě kouřit. Jako ohňostroj k tmavnoucímu nebi vylétly jasně červené jiskry.

„Vy nejste naši rodiče, že?“ zopakovala Sofie.

„Vychovali jsme vás jako své vlastní,“ odpověděla Isis.

Zezdola se ozval zlověstný ryk, když anubové zavyli svůj válečný pokřik a obklíčili šest postav, které chránily vrchol pyramidy.

„Na to jsem se neptala,“ odsekla rozzlobeně Sofie. „Jste naši rodiče, nebo ne?“

„Ne,“ řekla Isis a nedokázala přitom odporem stáhnout koutky úst. „My jsme vás nezplodili.“

Dvojčata se na sebe podívala. I když už odpověď tušila, stále to byl pro ně šok. „Dobře,“ pokračoval Josh otřeseným hlasem. „Myslím, že bychom nechtěli takové rodiče.“

Sofiina tvář vypadala jako bílá maska, vůbec neladila s její stříbrnou zbrojí. Ve vzpomínkách čarodějky z Endoru zoufale hledala pravdu, která postupně zapadávala do sebe.

„A Sofie a já… jsme sourozenci?“ zeptal se Josh konečně na otázku, na kterou opravdu nechtěl znát odpověď.

Isis a Osiris však zůstali potichu, dívali se na ně těma posměšnýma, pohrdavýma očima.

„Jsme vůbec příbuzní?“ vykřikl, až oba poskočili.

„Ne pokrevní, ale jste Zlato a Stříbro,“ řekl Osiris. „To je starodávná rodová linie. Tam leží příbuzenská vazba.“

„Kdo jsme tedy?“ vykřikla Sofie. Začala se třást pod náporem strachu a vzteku. Také v sobě cítila vypálené místo, obrovskou ztrátu, že ani nepostřehla velké stříbrné slzy, které se jí hrnuly po tvářích.

Isis jen pokrčila rameny. „Kdo to vlastně ví?“ řekla, jako by šlo o nezávaznou konverzaci. „Hledali jsme Zlato a Stříbro v průběhu všech dob snad ve všech světech a říších. Joshe jsme sebrali někde v neandrtálském ležení o více než třicet tisíc let dřív, než jsme objevili tebe. Ty pocházíš ze stepí z míst, kde je nyní Rusko. Našli jsme tě v polovině desátého století… nebo devátého?“

„Myslím, že to bylo desáté století,“ ujistil ženu Osiris.

„Oba jsme vás chránili před nebezpečím v říši, kde se zastavil čas. Byli jste zakuklení a oddělení od všeho světa kolem, a když jsme všechno připravili, přivedli jsme vás do světa dvacátého století.“

Sofie si připadala, jako by měla každou chvíli omdlít nebo se zhroutit k zemi, ale Josh k ní přistoupil a podepřel ji.

„Proč?“ zašeptala.

„Jste Zlato a Stříbro,“ odvětil Osiris, jako by se nechumelilo. „Ty nejčistší a nejsilnější aury, které jsme za tisíce let hledání objevili. Nemohli jsme vás nechat hnít v nějaké primitivní chatrči.“

„Vy jste nás unesli,“ zamumlal Josh.

Isis a Osiris se zasmáli. „No, únos je trochu tvrdé označení,“ namítl Osiris. „Ve srovnání s tím, co byste měli, jsme vám dali život v nepředstavitelném luxusu. Vlastně jsme se k vám chovali daleko lépe, než by s vámi nakládali vlastní rodiče. Víte, jaká je šance na přežití průměrného neandrtálského novorozence nebo dítěte ze stepí v Rusku? My jsme vás sice nezplodili, ale dali jsme vám opravdový život.“

„A za to nám dlužíte vděčnost a respekt,“ dodala Isis.

„My vám nic nedlužíme!“ vyhrkla Sofie.

Téměř pod sebou slyšeli řinkot zbraní, vytí anubů a syčení koček.

Josh se třásl vztekem i strachem, žaludek měl jako na vodě a bodavá bolest hlavy ho téměř oslepovala. Nakonec se odhodlal a otočil se zády k Isis a Osirisovi, aby přešel k okraji pyramidy. Už se na ty dva nemohl ani podívat. Otevíral a svíral dlaně, aby si pomohl při vstřebávání nových šokujících odhalení.

Přímo pod sebou uviděl Palaméda s Williamem Shakespearem. Básníkovy ruce se míhaly vzduchem, když vytvářel hady a ještěry přímo ve vzduchu. Smál se a házel je dolů na bestie, které se pod nimi šikovaly. Hybridi pak ustupovali v hadím dešti.

Josh zahlédl jednoho anuba, který zvedl k líci zbraň podobnou pušce. Shakespeare bez hlesu padl a kroutící se hadi a ještěři okamžitě zmizeli. Útočníci okamžitě vyrazili vpřed a orel s hlavou lva vyrazil z davu, aby uchvátil tělo padlého nesmrtelného. Palamédes ho chytil, když se dostal paží blízko k jeho, a pak jím mrštil do davu hybridů pod nimi. Anubové se však zastavit nedali.

Josh zaklonil hlavu a vydal výkřik, ve kterém se skrýval jeho strach i pocit marnosti. Přitiskl palec do dlaně, aby povolal magii ohně, do které ho zasvětil Prométheus, a vystřelil po schodech ohnivý vodopád, jako by měl v ruce plamenomet. Oheň se valil dolů a s sebou bral i zrůdy, které se mu postavily do cesty.

Josh se nejistě otočil doprava, kde Saint-Germain se smutným výrazem sbíral ze vzduchu ohnivé koule a vrhal je doprostřed krutých hybridů. Zlaté schody se při tom pomalu tavily.

Joshovy ruce stále hořely. Dole zahlédl i Prométhea a Tsagaglalal. Starobylá bytost nehybně stála v celé své velikosti s roztaženýma rukama. Po schodech od něj vedla ohnivá cesta z ledové bílého plamene, který se hnal dolů jako voda.

Josh se nakonec dostal i k východní straně, kde bojovala Johanka.

Její poničená zbroj zářila jako stříbrná pochodeň a oslepovala hybridy, kteří v šera vyli, prskali a blekotali. Anubové se šakalími hlavami ji obklíčili kolem dokola, a někteří se proplížili i za ní. Josh zvedl ruku a nechal plamen rozhořet, ale pak se zastavil – hybridi byli příliš blízko. Oheň by mohl zranit Johanku.

A pak se před ním ve vzduchu objevil obrys.

Byl to letec na kluzáku, který klesal dolů.

Světlo z Johančiny zbroje zazářilo silněji a ozářilo bledou tvář, rusé vlasy a kruté upíří zuby.

Josh sledoval Scathach, která se pustila lana v poslední chvíli, a skočila přímo na překvapené anuby. S Johankou se postavily k sobě zády, Scattyiny zbraně se zamíhaly vzduchem a anubové padali k zemi jako švestky.

Ale další hybridi pokračovali ve stoupání po pyramidě nahoru.

„To stačí,“ žádal naléhavě Josh a zároveň se obrátil k Isis a Osirisovi. „Skončete to.“

„Jen vy to můžete zastavit,“ řekla Isis. „Jen vy máte tu moc,“ usmála se. „Jen si představte, že můžete smést anuby a lidi, a také starobylé bytosti. Tento svět a vlastně všechny světy a říše mohou být jen vaše.“

„Jen se rozhlédněte!“ vykřikl Osiris a rozpřáhl ruce. „Podívejte se, co všechno může být vaše. Největší impérium všech dob. Největší říše, kterou kdy kdo viděl, čeká, až si ji vezmete.“

„Ale my ji nechceme,“ řekla Sofie, která mluvila i za bratra. „Tu chcete vy.“

„A my vám ji nedáme,“ dodal Josh.

Isis a Osiris se na oba nechápavě podívali.

„Uděláte, co vám řekneme,“ trvala na svém Isis.

„Ne!“ společně vykřikla dvojčata.

„Pak jste nám ale k ničemu,“ zasyčela Isis. Pohlédla na Osirise a nařídila: „Zabij je!“

KAPITOLA 73

„Člověče, tohle je ale pěkně hnusný korýš,“ poznamenal Černý jestřáb. Dvojice nesmrtelných Američanů se plížila mlhou k obřímu krabovi. Lezli opatrně po břiše jako zkušení vojáci.

„To by trvalo pěkných pár dní, sníst ta jeho klepítka,“ řekl Billy s úsměvem. „Možná i dva týdny.“

„Hele, hlavně neudělej nic zbrklého, žádné hlouposti,“ zamumlal Černý jestřáb. „Vzpomeň si, co se stalo minule.“ Když naposledy oba muži společně vyšli na lov, Billy skončil pod kopyty splašeného bizona, který ho málem udupal k smrti.

„Tehdy tam bylo celé stádo bizonů,“ řekl Billy.

„Teď tu máme jen jednoho kraba. I když připouštím, že je pořádně velký.“

„Brzy půjde kolem budovy správy,“ začal uvažovat Černý jestřáb. „Tam bude mít problémy s rovnováhou. Zadní nohy bude mít níž. Když se nám ho podaří zaháknout za nohu, můžeme ho stáhnout dolů.“ Indián měl za pasem dva magické hroty. Odvázal je a podal Billymu. „Jestli budeš mít příležitost, využij ji.

A Billy,“ dodal, „nezapomeň, že jsou tu venku i jiné obludy. Ujisti se předem, že se k tobě žádná neplíží zezadu, aby tě ochutnala. Nesnaž se být originální, žádné hlouposti.“

„To říkal i Machiavelli. Vy dva mi opravdu dost věříte, co?“

„Nechceme o tebe přijít. Buď prostě opatrný, Billy.“

„Opatrný je mé druhé jméno.“

Černý jestřáb obrátil oči v sloup. „Říkal jsi přece, že je to Henry.“

Pomocí hrotů se podařilo Nicolasovi, Perenelle a Machiavellimu vyřezat poměrně velký otvor do neprostupné skořápky, která obalovala Areop-Enap.

Na mnoha místech byl kokon dokonce několik desítek centimetrů tlustý. Byla v něm uvězněná těla milionů létajících příšer, které před pár dny otrávily obrovskou pavoučici.

Perenella zarazila do otvoru ruku a pak ji znovu vytáhla se slzami v očích. „Žihadla,“ vydechla. Odvrátila se a zhluboka se nadechla. Pak pomocí aury rozsvítila svůj ukazováček. Vrazila znovu paži do otvoru v kokonu a sledovala tančící plamen, který se chvílemi rozhoříval podle množství jedovatých zplodin. Nicolas ji chytil za pásek a Perenella se odvážila dovnitř strčit hlavu, aby se podívala. Když ji vyndala, její oči mluvily za vše. „Viděla jsem tam pavoučici Areop-Enap.“

„Je naživu?“

„Těžko říct. Ale vypadá zdravě, strašlivé puchýře a krvavé rány z jejího těla zmizely.“

„Musíme ji tedy jen vzbudit,“ řekl Nicolas. Podíval se na nesmrtelného Itala. „Nemáš náhodou nějaký nápad, jak probudit starobylou bytost ze spánku?“

Machiavelli zlehka zavrtěl hlavou.

„Martě, co ty? Nějaká rada?“

„Ano, jediná. Nedělejte to!“

Vegetariánství, rozhodl se Billy. Až bude po všem a tohle dobrodružství skončí, změní své stravovací návyky a vegetariánství je uspokojivým řešením. Možná z něj dokonce bude vegan. V životě již nedá do úst něco, co se plazilo, chodilo, létalo nebo plavalo. Zvláště pokud by to mělo nohy. Alcatraz se utápěl pod množstvím příšer – nebo spíš pod jejich částmi. Nic se tu nehýbalo, všechno bylo mrtvé, a většinu ani Billy neuměl pojmenovat.

Billy zažil pohled na mrtvé, které rozdupalo stádo divokých bizonů, procházel mezi padlými na bojištích a čelil následkům živelných pohrom všeho druhu. Nic z toho ho ale nemohlo připravit na masakr, který se tu udál. Nikdy nepochyboval, že pustit příšery na město by bylo špatné. Ale když viděl, co dokázaly provést jedna druhé, úplně se otřásl jen při pomyšlení, jakou spoušť by napáchaly mezi lidmi. Počet obětí by se vyšplhal ke strašlivému číslu.

Nesmrtelný Američan se zády přitiskl k budově správy věznice a soustředil se na svůj dech. Uvažoval, že na druhou stranu to má i pozitivní dopad. Když se stvůry pozabíjely navzájem, zbylo jich méně na ně dva, aby se s nimi vypořádali.

Ucítil známý pach moře, vzduch byl prosycen pachem soli, a pak uslyšel i škrábání drápů o kameny. Opatrně se podíval rychle za roh. I přes hustou mlhu zahlédl obřího kraba pomalu stoupat k domku stráží. Svými klepety se mohutně přitahoval, aby nesklouzával zpět dolů.

Nahoře na Karkinově těle seděl jako na koni Kukulkánův bratr s psí hlavou. Xolotl mlátil kraba do hlavy svou kostlivou rukou a kopal ho nohama, aby ho donutil plazit se rychleji. Ovšem nic z toho nemělo na kraba žádný vliv. Xolotl kopal spíše prsty než patami, ale neměl šanci proniknout tvrdým krunýřem.

Billy začal točit lasem nad hlavou. Černý jestřáb ho varoval, aby byl opatrný – ale to říkal vždycky – navíc ale řekl, že má využít příležitosti, když se naskytne.

A tady byla. Billy se podíval nahoru a uvažoval, jestli je laso dostatečně dlouhé, a rozhodl se, že i kdyby ne, stejně jím mrští.

Jen pár metrů odtud zaujal své místo Černý jestřáb. Skrz hustou mlhu jen stěží rozeznával Billyho. Viděl, jak kolem jeho přítele vzniká slabý vír, když začal točit lasem. Stačilo jen zachytit nohu a zatáhnout. Až Karkinos ztratí rovnováhu, bude snadné zpod něj vytáhnout ostatní nohy. Pak, až se zhroutí k zemi a bude zápasit, aby znovu vstal, se Černý jestřáb chystal skočit na jeho hřbet a zarazit mu hrot do hloubi těla. Nebyl si jistý, jestli to bude mít nějaký účinek, ale určitě to příšeru pěkně naštve, a tím získá pro ostatní v rozbořeném domku pár minut navíc, aby mohli vzbudit starou pavoučici.

Ani s Areop-Enap si na rozdíl od ostatních nebyl moc jistý, jestli dělají dobře. V boji mezi pavoukem a krabem by vsadil na krunýř a klepeta, která by si jistě poradila s chlupatým tělíčkem křehkého osminohého členovce.

Černý jestřáb sledoval každičký Billyho pohyb a okamžitě si všiml, že je něco špatně. „Prosím, Billy, jen neproveď nějakou hloupost,“ zažadonil tiše.

Billy však v tu chvíli zkřížil cestu obrovskému krabovi a postavil se před něj.

„Přesně to jsem myslel,“ zamumlal Černý jestřáb. Vyskočil na nohy, veškeré utajení hodil za hlavu a běžel ke svému příteli s tomahavkem v jedné ruce a hrotem dýky ve druhé.

Billy the Kid roztáčel provizorní laso, kůže svištěla a práskala ve vzduchu, a přistoupil blíže ke krabovi.

„Nohu, Billy! Chyť tu nohu a zatáhni!“

Ale Černý jestřáb věděl, že Billy se chystá k něčemu jinému.

Karkinovy oči se soustředěně dívaly kupředu a Billymu zbývalo jen něco přes sto padesát centimetrů. Krab byl tak velký, že Billyho jednoduše přehlédl. Černý jestřáb pak zahlédl Xolotla na krabím hřbetě zrovna ve chvíli, kdy si kostnatá starobylá bytost všimla Billyho.

„Bože, Billy,“ pronesl Černý jestřáb zoufale.

Xolotl praštil kraba po hlavě, aby ho přiměl podívat se dolů, ale jedna z obřích předních nohou podklouzla a netvor se zhroutil k zemi přímo před Billyho. Hleděl na nesmrtelného Američana svýma vykulenýma očima a s otevřenou tlamou. Billy si však této příšery nevšímal a soustředil se plně na starobylou bytost na krabích zádech. Otočil lasem naposledy a nechal ho rozvinout.

„Billy střílí na bránu…“ zvolal nesmrtelný Američan.

Laso se sneslo na Xolotla přesným vrhem, svezlo se mu přes hlavu a zamotalo se do žeber.

„…a dává gól!“

Billy zaryl paty bot do země a silně zatáhl.

Starobylá bytost vyjekla a sjela po Karkinově krunýři jako po skluzavce.

Obří krab si všiml nebývalého pohybu a jeho obrovitá pravá končetina se zvedla. Nejprve párkrát máchl naprázdno, ale pak Xolotla zachytil ještě ve vzduchu. Normálního člověka by jeho zásah přepůlil, ale kostlivé tělo nemělo žádnou svalovou hmotu a krabí spáry jen zapadly mezi jednotlivé kosti.

Xolotl byl vzteky bez sebe, křičel a nadával, chtěl, aby ho krab položil na zem. Mlátil příšeru hlava nehlava, kopal, co mu síly stačily, až ho krab pustil. Starobylá bytost spadla na zem, až kosti zachrastily.

Klepeto však přetnulo i laso. Billy se snažil udržet rovnováhu, ale nepovedlo se mu to a upadl. Zbytky koženého provizorního lasa ho omotaly jako klubko hadů.

Obří krab sledoval pohledem, kam se zbytek lasa poděl, a okamžitě klepety vystřelil po téměř bezmocném nesmrtelném. Billy se hbitě přetočil na stranu a klepeto zaskřípalo po kamenném podkladu.

„Vedle!“ zasmál se.

Pak ale Karkinos zasáhl Billyho svým mohutným drápem na jedné z předních noh a připíchl ho k zemi jako špendlíkem na nástěnku.

Černý jestřáb ze sebe vyrazil válečný pokřik a vrhl se na obřího kraba. Tomahavkem ho mlátil do nohy a znovu a znovu ho bodal magickým hrotem. Karkinos pak zvedl nohu a současně zvedl i nabodnutého Billyho ze země. Indián pohotově využil situace a pomohl zraněnému příteli z drápu. Pak ho vzal do náručí a pospíchal zpět ke strážnímu domku. „Co jsem ti říkal!“ vykřikl. „Říkal jsem, abys byl opatrný, ale ty nikdy neposloucháš!“

„Byl jsem opatrný,“ zašeptal Billy. Byl smrtelně bledý a na jeho rtech se červenala krev. „Dával jsem si pozor na klepeta. Nenapadlo mě, že mě zašlápne rychle jako nějaký tajemný krabí nindža.“

„Použij svou auru,“ nařídil Černý jestřáb. „Musíš se rychle uzdravit. Ztratil jsi mnoho krve.“

„Nemůžu,“ vydechl Billy. „Nemám dost aury na tak velké zranění. Neměl jsem plýtvat silou na léčení malých škrábanců předtím.“

„Tak já tě vyléčím.“

„Ne, to nemůžeš. To není jen nějaké škrábnutí. Kromě toho ti zbývá zhruba tolik aury co mně. Musíš si ji šetřit.“

Z noci vyskočilo něco obrovského s velkými zuby a křídly. Stvoření očividně přivábila vůně Billyho krve. Černý jestřáb kolem příšery proletěl jako namydlený blesk.

„Dostal jsem aspoň toho kostnatého chlapíka, ne?“

„Jo, tojo.“

„Hádám, že se asi jen tak nebudu moct vrátit ke Kukulkánovi, co?“

„Až bude po všem, měli bychom jít navštívit opeřeného ještěra oba. Předat mu naši výpověď. Přinesu zápalky.“

„Budeme s ním opékat buřtíky?“

„Opečeme si něco,“ slíbil Černý jestřáb. Z mlhy se vynořily ruiny domku a nesmrtelný indián vykřikl, aby upozornil na jejich příchod. „Marte, jsme zpátky.“ Nechtěl skončit ve dveřích sražený starobylou bytostí, která hlídala vchod.

Mars je zastavil ve dveřích a posoudil zkušeným okem profesionálního vojáka jeho zranění. Pak znovu zaujal pozici hlídající stráže.

„To nevypadá dobře, že?“ zeptal se Billy. „Nikdy to neznamená nic dobrého, když se mlčí.“

Černý jestřáb položil Billyho na zem uvnitř zříceniny. Roztrhl psanci tričko, aby si ránu dobře prohlédl.

„Jak to vypadá? Budu ještě někdy hrát na piano?“ zavtipkoval Billy.

Přišel Machiavelli a okamžitě se vrhl na zem vedle obou Američanů. Beze slova přitiskl dlaň na Billyho hrudník a začal do něj lít svou špinavě šedou auru. Šedivá hmota se vsakovala do rány jako kyselé mléko.

„Připadám si jako v teráriu, cítím hady,“ zamumlal Billy, obrátil oči v sloup a ztratil vědomí.

„Mám rád hady,“ zabrblal Ital. Machiavelli zoufale posílal svou auru z ruky do Billyho rány. Během chvíle viditelně zestárnul. Už pokusy o probuzení Areop-Enap ho vyčerpaly, na čele mu vyskočily nové vrásky a kruhy pod očima ztmavly. Ale nyní při hojivém procesu doopravdy stárnul. Vlasy mu zešedivěly do barvy jeho očí a pak odpadávaly po pramenech z hlavy, která zůstala úplně plešatá. Hřbet se mu ohnul a hluboké vrásky již nehyzdily jen jeho čelo, ale prohloubily se i u nosu. Rty naopak téměř vymizely a na rukou se mu objevily stařecké hnědé skvrny.

„Dost,“ naléhal Černý jestřáb. „Vždyť uhoříte.“

„Ještě trošičku,“ prohlásil Machiavelli.

„Ne!“

„Zbývá mi jen málo síly, můžu mu ji předat,“ vydechl Machiavelli.

„Ne,“ trval na svém Černý jestřáb. „Jestli vydáte ještě trochu, nezbude pro vás dost.“ Opatrně zvedl Italovu ruku. „Dost. Nebo tu shoříte na místě. Udělal jste víc, než si mohl dovolit kdokoliv z nás, víc než jsem pro něj mohl udělat já. Teď už to nemůžeme nijak ovlivnit. Buď zemře, nebo přežije: je to na něm.

A tohle je Billy the Kid. On přežije.“ Nesmrtelný indián se natáhl a chytil Italovu ruku. Stiskl ji: „Ať se stane cokoliv, získal jste tu dnes přítele na život a na smrt. Dokonce dva, pokud Billy přežije.“

„Tři,“ připojil se k tomu Mars a pozdravil mečem Machiavelliho. Pak se usmál. „Právě pro tohle jsem měl lidi vždycky rád. V jádru jste dobří.“

„Ne všichni,“ podotkl unaveně Machiavelli.

„Ne. Ne všichni, ale dost z vás.“ Mars se otočil zpět ke dveřím a zaujal bojový postoj. „Karkinos se vrací,“ oznámil. „To snad není možné. Ještě vyrostl!“ Pak vpadl dovnitř do domku. „Dolů!“ vykřikl.

Obrovské klepeto vytrhlo kus postranní zdi z domku. Druhé vyrvalo ocelový nosník, který podpíral stěny, a rozstříhalo jej, jako by byl ze slámy. Karkinos se nahnul nad otevřenou střechu a podíval se dovnitř. Od doby, kdy z jeho spárů zachránil Černý jestřáb Billyho, se jeho rozměry přinejmenším zdvojnásobily.

„Sežral Xolotla,“ oznámil Mars. „Proto tak vyrostl.“ Překulil se na druhou stranu domku, když se zřítila další zeď.

„Už jsem to kdysi viděl. Maso starobylých bytostí působí na jejich systém jako kouzelný lektvar. Znásobí jejich velikost. Navíc působí jako droga. Když jednou ochutnají starobylou bytost, už je nikdy nic jiného nenasytí. Pravděpodobně jde teď po mně.“ Obrovská stvůra ho však přehlédla, a tak dodal: „Nebo také ne…“ Dvě obrovská klepeta se natáhla přes napůl zřícenou střechu a vrazila do ztvrdlé blátivé skořápky, jež obklopovala Areop-Enap. Klepeta našla otvor, který vydlabali Flamelovi s Machiavellim, a začala ho zvětšovat, rozdírat a rozstřihovat.

„Jde po pavoučici!“ vykřikla Perenella.

„Musíme starou pavoučici ochránit. Jestli ji sežere a pohltí její energii a sílu, nic ho nezastaví. Bude nezničitelný,“ zvolal Mars. „Pak ho neporazí ani starobylá bytost z původních velkých vládců.“

Perenella rychle zvedla ruku, ale měla už jen málo síly. Ledově chladná energie se přelila po krabovi, ale ten si toho ani nevšiml.

Mars se vrhl na kraba, mával kolem něj svým mečem, až bzučel ve vzduchu a vytvářel malé víry. Kovové ostří skřípalo po tvrdém krunýři i šupinatých nohách. Bodal ho hluboko do kloubů, aby ztratil rovnováhu.

„Postarejte se o Billyho,“ nařídil Černý jestřáb Italovi. Připlížil se pod obrovskou stvůru, pak se zvedl a bodal ji svým provizorním kopím. Krab se zvedl na své čtyři zadní nohy a předníma máchal hlava nehlava. Klepeta se svírala a zase otevírala.

Černý jestřáb bodl znovu a hrot zarazil hluboko do masa zvířete. Krab se na poslední chvíli obrátil a zvedl s sebou nesmrtelného Indiána do vzduchu. Černý jestřáb se držel pevně své zbraně, i když Karkinova klepeta minula jeho hlavu jen o centimetry. Pak jedna ze zuřivě útočících nohou zachytila poutko u opasku indiánových džínů. Černý jestřáb se zmítal ve vzduchu a kopal bezhlavě kolem sebe, aby se osvobodil. Látka se utrhla, ale krab máchl končetinou a odhodil indiána přes zeď. O chvilku později se ozvalo šplouchnutí, jak dopadl do moře.

Všem v tu chvíli proběhlo hlavou, že mořské nymfy tam jistě čekají na svou příležitost.

Obří krab pak znovu soustředil svou pozornost na blátivý kokon a začal ho trhat na kusy. Flamel po něm házel zeleně svítící kopí a Perenella jej spalovala a pak zase mrazila, ale nic z toho na něj nemělo sebemenší vliv.

„Musíte probudit starodávnou pavoučici!“ zvolal Mars.

Nicolas se vrhl ke skořápce. Karkinos už vyrval a roztrhal vnější blátivou vrstvu, která chránila druhou vrstvu pod ní. Vnitřní vak byl tenčí a obklopoval každičký chloupek velkého pavoučího těla Areop-Enap.

„Vzbuď se! Musíš se vzbudit, hned!“ Mlátil holýma rukama do skořápky, na materiálu ze ztuhlého pavoučího sekretu se objevovaly zelené promáčkliny. „Nejde to, nic to s ní nedělá,“ řekl zoufale. Viděl, jak si krab hravě poradil s vrchní, daleko pevnější schránkou, a tak předpokládal, že nebude mít sebemenší problém rozervat vnitřní vrstvu.

Potom se ale rozzářila Martova jasná aura a zalila vnitřek domku karmínovým světlem. Ve vzduchu se okamžitě objevil nepřehlédnutelný pach spáleného masa.

Karkinos zaváhal a jeho klepeta se roztřásla.

„Cítíš to?“ vykřikl Mars. „To je to, co chceš, ne?“ Starobylá bytost zářila čím dál jasněji, krvavě rudá zbroj objala její tělo a na hlavě se Martovi objevila helma, jež mu dodala vzezření strašlivého válečníka z bájí a pověstí. Proudy světla vystřelovaly z jeho těla. Karkinos neodolal a vydal se ochutnat tu lákavou energii.

Mars sklonil meč a pak ho uklidil do pochvy. Přikročil blíž ke stvůře. „Tady jsem, ty bestie. Cítíš to – to je vůně starobylé bytosti. Chceš ochutnat, viď? Tak tady jsem.“

„Ne!“ vykřikl Flamel.

„Marte, musíš s tím ihned přestat!“ zvolala Perenella. „Přestaň.“

„Zbývá mi jen málo síly,“‚ řekl Mars. „Snad ho budu moci odsud odlákat.“ A začal couvat ke dveřím. Krab ho následoval a nespouštěl z něj své obrovské oči, které připomínaly velké korálky.

„Ne, prosím, Marte, to nemůžeš,“ zašeptala vědma, když si uvědomila, co zamýšlí.

Pach aury starobylé bytosti však zhořkl a zkysl, a i když z jeho těla stále vystřelovaly proudy aury, už nesvítila stejnoměrně, ale zuřivě blikala. Krab se za ním bezhlavě vrhl, jak následoval tu neodolatelnou vůni.

„Pojď ochutnat auru Marta Mstitele, kterého zvali také Árés a Nergal a také tuctem dalších jmen.“ Mars se soustředil a jeho aura zazářila ještě jasněji a silněji. „Ale než mi dali jméno Nergal, byl jsem Huitzilopochtli, bojovník a zastánce lidského rodu.

A na to označení jsem byl vždycky obzvláště pyšný.“

Pak jeho aura pohasla.

Najednou se Mars otočil a rozběhl se, co mu síly stačily skrz prázdné dveře. Skoro to nestihl. Venku pak jeho tělo vybuchlo a zbyl po něm jen bílý popel. Když jeho aura strávila všechnu sílu, začala se živit jeho hmotnou podstatou.

Nicolas Flamel opřel hlavu o skořápku Areop-Enap. Nedokázali to.

Zhroutila se další stěna, když ji Karkinos strhl.

Alchymista se podíval nahoru a zjistil, že obří oranžový krab nad ním cvaká klepety. Nicolas zoufale potřeboval jen jediné kouzlo, jednu malinkatou přeměnu, jedno zaříkání, aby vzbudil starého pavouka, ale jeho aura již byla vyčerpaná. Už neměl nic, co by mohl použít. Přišel o všechny síly. Stal se obyčejným unaveným starcem a Perenella stařenkou. Vypadala na konci života tak malá a křehká. Přišli o všechny přátele a spojence. A dostali se tak blízko, tak strašně blízko, téměř na dosah zničení starobylých bytostí z temnot. Ale nakonec se to nepodařilo.

„Je mi to líto“ řekl Nicolas Flamel jen tak do prostoru. Sklonil zrak dolů k tenké vrstvě, jež obklopovala starou pavoučici, a překvapeně zjistil, že na něj netečně zírá osm malých modrofialových očí.

Areop-Enap se probudila.

KAPITOLA 74

Tsagaglalal a jejího bratra probudila k životu Prométheova aura.

Prométheus se svou sestrou Zephaniah měli za úkol najít opuštěné město z černého skla a zářivého zlata na samém okraji světa. Bezejmenné město protínalo mnoho energetických drah a vyprávělo se, že existovalo současně v sedmi rozdílných říších, které s ním sousedily.

Podle legendy měli město postavit archóni, ale mág Abrahám věřil, že jen využili již dávno postavenou rezidenci. Rozměrné budovy totiž vypadaly starší, než se na první pohled zdálo. Abrahám předpokládal, že byly postaveny dříve, než se začal počítat čas. Nakonec však rozlehlé a působivé město zůstalo stejně opuštěné a okolní prales ho rychle zachvátil, jakmile dostal šanci.

Z každičkého domu města beze jména dýchal na návštěvníka dojem, že ho rozhodně nepostavili lidem podobní tvorové. Dveře a brány se tyčily vysoko do výšky, okna byla drobná a schody hodně ploché. Vše vypadalo při vší té velikosti nadmíru úzké a budovy měly nepravidelné tvary; nebyl na ně příjemný pohled. Většinu domů zdobily složité spirálovité obrazce a symboly. Starobylé bytosti si vyprávěly příběhy o tom, že na některé jedince měly symboly hypnotický účinek. Zírali na ně s vytřeštěnýma očima a pusou otevřenou, odmítali se pohnout, jíst nebo pít, a když promluvili, líčili buď divy, nebo popisovali strašlivé děsy.

Abrahám poslal Zephaniah s Prométheem do Bezejmenného města, aby pátrali po záhadných křišťálových lebkách, které se občas v ruinách archónů nebo antiků objevily.

Hliněné sochy tehdy našli v obrovské hale v nitru knihovny.

Postavy vypadaly jako živé, vypracované do všech detailů a nevtíravým způsobem krásné. Jejich barvy přecházely od havraní černé až po nejsvětlejší bílou. Každičký kousek jejich dokonale opracovaného těla pak pokrývalo archaické písmo, hieroglyfy dávno zapomenutého jazyka. Jejich tváře však zůstaly nedokončené, bez výrazu. Místo obličeje měly sochy jednoduché ovály bez očí, uší, nosů nebo úst. Vedle sebe tu stáli ve stejné pozici muži i ženy, vysocí, krásní, jakoby z jiného světa. Nevypadali jako starobylé bytosti nebo archónové z bájí a legend, ale na první pohled byli jiní než všechny známé rasy.

Když tehdy Prométheus vstoupil do haly plné soch, jeho aura se rozzářila a přeskočila na nejbližší hliněné postavy. Rudé jiskry praskaly po spirálovitém písmu, které pod jejich vlivem ožívalo, až se aura vsákla do hlíny, jež se zavlnila a projela celou sochou. Pak se začaly vytvářet rysy v nedokončených oválných tvářích: hlína z čela se sesouvala níž, aby utvořila nos a bradu, v prohlubních se objevily oči a v prasklině pod nosem se zformovala ústa. Starodávné písmo nejprve žhnulo oranžově, pak rudě a nakonec modře, až se vstřebalo do podkladu, kde utvořilo cévní systém pod kůží.

Prométheus byl v jednom ohni, Jeho aura mu vystřelovala z těla ve spirálách a skrápěla sochy v dosahu. A ty pomalu ožívaly.

Tsagaglalal stála Prométheovi nejblíže. V jednu chvíli byla bezduchá socha a v druhou obživla. Otevřela své šedé oči a okamžitě si uvědomila, co se děje. Žár probudil vzpomínky, myšlenky a vštípené znalosti – věděla najednou, co je zač. Dokonce znala i jméno postavy, ze které do ní proudila prvotní, ničím nezkažená spalující energie.

Jmenovala se Tsagaglalal.

Zvedla paži a kus ztvrdlé hlíny spadl na zem, kde se roztříštil na malé kousky. Padající hlína odhalovala tmavou kůži pod ní. Zvedla ruku k tváři a natáhla prsty, ze kterých spadávala špína.

Za ní se pohnula druhá socha, mužská. Z jeho těla padaly také kusy hlíny, které odhalovaly zlatavou kůži. Pomalu se otočila, aby se na něj podívala. Vzpomínky, které ji nikdy nepatřily, ji nabídly jeho jméno. Gilgameš. Oni dva se stali prvními z Prvotních lidí.

K životu je probudila Prométheova aura. Díky ní Tsagaglalal žila dlouhé tisíce a tisíce let.

A Prométheova aura v ní proudila i nyní.

Tsagaglalal seděla se zkříženýma nohama zády k městu na mostě Golden Gate. Prométheus s Nitenem leželi nehnutě vedle ní. Položila je tak, aby jejich nohy směřovaly k městu. Potřebovala dosáhnout na obě jejich čela, když se posadí mezi ně.

Obě ruce si přitiskla na břicho, zhluboka se nadechla a ucítila uvnitř těla žár. Její bílou auru s vůní jasmínu vždy doplňoval nádech anýzu a vždy se v ní objevovaly nitky rudé barvy.

Věk Tsagaglalal se už dávno neměřil na stovky nebo tisíce let, ale na statisíce. Viděla vzestup i pád celých civilizací a prozkoumala nespočet říší a světů.

Dokonce prožila mnoho životů v říších, kde čas plyne jinak než na Zemi. Byla svědkem tolika událostí, měla za sebou tolik dokončené práce, a přece zbývala jediná záhada, na kterou toužila znát odpověď: kdo ji stvořil? Prométheus ji přivedl k životu, ale kdo si dal práci s plnou místností soch v lidské velikosti a umístil je v Bezejmenném městě?

Po tisíciletích pátrání stále nebyla o nic blíž pravdě než na začátku. Ani její manžel, legendární mág Abrahám, nebyl schopen jí zodpovědět ožehavou otázku. „Možná na to nikdy nepřijdeš,“ řekl jí jednou. „Ale vím jistě, že jsi tu z nějakého důvodu. Ty a tvůj bratr jste měli být nalezeni. Prométheus vás pak měl přivést k životu. Snad jednoho dne zjistíš, proč se tak mělo stát.“‚

Nyní, když Tsagaglalal seděla za letní noci na vlhkém studeném mostě v San Francisku, najednou uvěřila, že možná našla důvod svého bytí.

Prudký žár proudil jejím tělem, dolů do paží a do dlaní, které ležely jedna na druhé v jejím klíně. Prsty začaly zářit, konečky zrudly, zežloutly, až se rozžhavily doběla. Její nehty se roztavily a řídká rosolovitá hmota odkapávala z prstů do dlaní. Vůně jasmínu zmizela a zbyl jen nasládlý pach anýzu.

Tsagaglalal se podívala dolů. V dlani se jí klepala hrst krvavě rudé aury. S největší opatrností ji zvedla… a pak se zarazila. Nebylo jí dost. Spotřebovala příliš mnoho aury předtím, když se snažila obnovit své mládí, aury zbývalo sotva pro jednoho.

Ale kterého?

Tsagaglalal zmateně těkala pohledem z Nitena na Prométhea a pak zpět na nesmrtelného člověka. Měla ho ráda. Byl tichý a skromný, a přece o něm věděla, že má pověst hrozivého bojovníka a čestného muže. Patřil k pozoruhodným lidem. Věděl, že se pravděpodobně z boje proti Spartům nevrátí, a přesto šel do předem prohrané bitvy. Byl připravený obětovat svůj život, aby zachránil město. Zasloužil si žít.

Pak se Tsagaglalal podívala doprava: Prométheus byl starobylá bytost. V bitvě, která se chystá, by jeho síly byly jistě užitečnější. A navíc, což bylo důležitější, Prométheus byl v mnoha ohledech jako její otec. Jeho aura jí dala život, a nyní bude jen správné a patřičné, když mu ji vrátí.

Tsagaglalal zamrkala a najednou se na její tváři objevily slzy a svět se zamlžil a prolnuly ho barvy duhy. Dosud plakala jen jednou v životě, a to, když padla Danu Talis a ona ztratila svého manžela.

„Je mi to líto, Nitene,“ zašeptala a vlila krvavě rudou auru do Prométheova krku.

Účinek se dostavil okamžitě.

Starobylá bytost se rozzářila jasně rudou barvou. Prométheus se otřásl, zakašlal a jeho zelené oči se otevřely.

„Ahoj tati.“

Prométheus se natáhl, aby Tsagaglalal pohladil po tváři. „Jsi stále stejná jako v mých vzpomínkách,“ zašeptal, „krásná a mladá, jako když jsem tě poprvé uviděl. Kde jsou Spartové?“

„Mrtví. Všichni.“

„A Niten?“

Sklonila hlavu. „Mohla jsem zachránit jen jednoho.“

Prométheus se pokoušel posadit a Tsagaglalal ho podepřela a pomohla mu. „Co jsi to provedla, děvče?“

„Oplatila jsem ti dar, který jsi mi kdysi dávno dal. Tehdy jsi mi daroval život a nyní jsem tě i já přivedla zpět k životu.“

Prométheus se obrátil a podíval se na ni. „Ale co tě to stálo?“ Už když mluvil, její tvář začala stárnout, vrásky se objevily na její pokožce. A pramen šedivých vlasů spadl mezi dvojici.

„Mám pocit, že tohle jsem měla udělat,“ řekla.

„Bez mé aury nebudeš schopná obnovit své tělo. Budeš od této chvíle stárnout a brzy zemřeš.“

„Všechno má svou cenu,“ namítla Tsagaglalal.

„A já ji hodlám dobrovolně zaplatit. Zdá se, že to není tak moc za nespočet životů a zkušeností, které mám za sebou.“

Prométheus obrátil pohled na Nitenovo nehybné tělo. „Ale Tsagaglalal,“ řekl tiše, „přivedla jsi zpět toho nepravého.“

„Ne!“

„Ano,“ trval na svém Prométheus. „Můj čas se naplnil. Moje říše je zničená, a Prvotní lidé zanikli s ní. Nic mi nezbylo, nadešel můj čas.“

„Ne…“ zavrtěla hlavou.

„Ano,“ řekl neústupně. „Před deseti tisíci lety mi tvůj muž prozradil, jak to všechno skončí. Řekl mi, že zemřu na mostě v mlze, ve městě daleko za tím, co bych mohl pochopit, v době, kterou si ani neumím představit. Já jsem to věděl, než jsem dnes vyrazil do boje. Věděl jsem, že to bude můj konec. Nech mě odejít,“ zaprosil. „Vezmi zpět mou auru a dej ji Nitenovi.“

Tsagaglalal vrtěla hlavou a velké mléčné slzy se jí hrnuly po tvářích. „Nemůžu, nejde to.“

„Žádám tě o to jako tvůj přítel…“

Zase zavrtěla hlavou, ze které odpadávaly další a další prameny. A její slzy syčely při dopadu na most.

„Nikdy předtím jsem tě o nic nežádal. Nyní tě prosím jako tvůj otec, udělej to pro mě.“

Tsagaglalal sklonila hlavu a rozplakala se ještě víc. Pak položila pravou ruku na hruď starobylé bytosti a levou na Nitenovu.

Prométheus si lehl, zahleděl se vzhůru do noci a světlo v jeho očích pomalu vyhasínalo. „Jsem unavený, moc unavený. Bude jen dobře v míru spočinout. A jestli potkáš mou sestru, řekni jí, kdo za tím vším stojí, kdo poslal dračí bojovníky. Poznal jsem Bastetinu a Kukulkánovu auru ve vzduchu. Možná bys jí ještě mohla prozradit, kde je najde.“ Zakašlal a usmál se. „Určitě se jim její návštěva líbit nebude.“

Niten se přerývaně zhluboka nadechl a ve vzduchu zavoněla jemná vůně zeleného čaje.

„A ještě jedna věc, Tsagaglalal…“

„Ano, otče?“

Prométheus zavřel oči. „Řekni Nitenovi, aby našel Aife a zeptal se jí. Vyřiď mu… že určitě odpoví ano.“

KAPITOLA 75

Isis a Osiris se změnili.

Proměnili se během mrknutí oka z lidsky vypadajících tvorů ve zvířata. Keramická zbroj se roztříštila, když se jejich kůže roztrhla a odhalila vespod něco tmavého a nevábného. Najednou vyrostli a lidskou schránku rozervali tím procesem na kusy, jako by byla z papíru. Pod lidskou kůží schovávali pevné šupinaté tělo s tvrdými trojúhelníkovými pláty. Jejich tváře se prodloužily do tvaru, který připomínal hada, a vyzáblé tlamy byly plné ostrých zubů. Oči se zploštily a zaujaly místo více po stranách lebky. Zežloutly a na hlavách se jim kroutily hrozivé rohy. Na rukou čněly ostré drápy, vzadu se objevily ocasy a na hřbetě křídla, která připomínala netopýří.

Sofie si najednou uvědomila, že podezření, které čarodějka z Endoru měla, ale nikdy mu úplně nevěřila, se potvrdilo. „První páni země,“ zašeptala. Vytasila meče. Oba se zachvěly při dotyku její ruky. „Proto čarodějka zničila tolik starodávných artefaktů a dávného vědění. Snažila se, aby vám nepadlo do rukou.“

Josh stál jako přimražený. Isis a Osiris se proměnili ve velké tvory, kteří vypadali jako obří ještěři, a on měl hrůzu z plazů a hadů. V té dvojici obživla jeho dávná noční můra.

„Před statisíci lety vaši předkové téměř vyhladili naši rasu,“ řeklo jedno stvoření Osirisovým hlasem.

„Ale my jsme přežili a přísahali strašlivou pomstu,“ pokračoval druhý tvor hlasem Isis.

Dvojice stvůr se blížila ke dvojčatům a Sofie se okamžitě postavila před bratra, aby ho bránila.

„S vašimi schopnostmi – vaší nesmírnou silou – pod naším vedením,“ řekla Isis a dupla nohou, „na tomto místě, pravém a jediném zdroji veškeré moci tohoto světa, jsme chtěli otevřít portál do minulosti a přivést náš lid do této doby. Jak by se jim jen líbilo vyplenit tento svět a všechny ostatní říše.“‚

Dvojice se stále přibližovala.

Čpěli odporným žluklým pachem a mezi jejich šupinami se kroutil drobný hmyz a tlusté mouchy. Sliny, které jim kapaly z tlamy, propalovaly díry do kamene jako kyselina. Roztáhli černá křídla a tím zaclonili i zbytek světla, které sem dopadalo.

„Zabijeme vás a odejdeme zpět do stínů některého jiného světa,“ řekla Isis. „Najdeme jiné Zlato a Stříbro. Znovu už neuděláme stejnou chybu.“

„Tak to tedy ne,“ vyrazila ze sebe Sofie. Vrhla se vpřed a prudce mávala oběma meči. Moment překvapení vykolejil oba tvory a meče zaskřípaly po jejich pevných plátech, kde se objevily tenké proužky zelené krve. Sofii pak ale rychle dostihl bušící dlouhý ocas, pod jehož úderem se roztříštilo její výjimečné brnění. Měla zlomená žebra a ruku, a bolestí se sesunula k zemi, kde jí vypadly oba meče.

Jeden z ještěřích tvorů se nad ni postavil a nohou ji při špendlil k zemi. Sofie zaúpěla. Necítila levou paži a bolest v hrudi byla nesnesitelná, že téměř nemohla dýchat. Když se pokoušela povolat svou auru, nemohla snést bolest, která se přelila jejím břichem a zády.

Isis zvedla pařát a naklonila se dopředu, aby jím přejela Sofiinu tvář. „Kdybyste jen udělali, co jsme vám řekli.“

Druhý tvor se přidal. „Jak vás jen mohlo napadnout, že byste nás kdy porazili?“ Vykašlal ze sebe bublající smích. „Jste jen obyčejní lidští tvorové.“

„Jsme Zlato a Stříbro!“ zvolal Josh. V rukou svíral rudě a modře žhnoucí meče, které mrštil po Isis a Osirisovi. „My jsme legendární dvojčata z věštby!“

Nahoře na pyramidě Slunce došlo k výbuchu a obrovský kruh bílého ohně se vznesl do vzduchu. Na noční obloze pak široko daleko všichni v Danu Talis pozorovali dva sloupy oslepujících jasných plamenů.

KAPITOLA 76

Sofie ležela na chladné pozlacené zemi a Josh seděl vedle ní se zkříženýma nohama.

Oba se cítili mizerně. Prázdně a unaveně.

Excalibur a Clarent ležely na zemi, kde je Josh upustil. Oba bzučely a z ostří šlehaly plameny, navíc z nich sršely syčící a praskající jiskry. Vedle mečů bublaly dvě zlaté kaluže, které předtím pohltily Isis a Osirise.

Sofie hleděla daleko na obzor. „Už je po všem?“ zeptala se. Soustředila se na zhojení svých ran a ve vzduchu voněla vanilka.

„Ještě ne,“ smutně odpověděl Josh. „Ještě zbývá jedna věc. Je tu ta věštba.“

Přikývla. „Dvojčata z legendy,“ zašeptala. „Jeden svět zachrání, druhý zničí.“

Josh se nahnul dopředu a ucítil, že se něco hýbe pod jeho zbrojí. Sáhl dovnitř a vytáhl smaragdovou tabulku, kterou mu dala Tsagaglalal. Na první pohled to nebylo víc než destička z lehce umaštěného kamene. Otáčel ji sem a tam. „Je prázdná,“ řekl.

„Počkej chvíli,“ poradila mu Sofie.

Josh přejel palcem po povrchu, aby ho trochu vyčistil… a najednou uviděl formující se slova, která zlatě svítila na zeleném podkladu.

Jsem Abrahám z Danu Talis, občas mi říkají mág Abrahám, a zdravím tebe se zlatou aurou.

Vím toho o tobě hodně. Znám tvé jméno, věk a vím, že jsi mužského pohlaví. Sledoval jsem tvé předky po deset tisíc let. Jsi pozoruhodný mladý muž, poslední z linie stejně pozoruhodných mužů.

Sedím tu ve věži na okraji známého světa Danu Talis a píšu tento vzkaz. Za pár hodin už věž ani ostrov nebudou existovat. Vlna energie, která vše zničí, již míří k pyramidě Slunce, přímo k tobě. Můžeš tu sílu ovládnout a použít, nebo ji můžeš nechat vsáknout zpět do nitra země.

Jednu věc, ale musíš pochopit: tvůj svět se narodí, až ten můj zemře.

Danu Talis musí být zničena.

Vždycky jsem věděl, že osud našich světů, tvého a mého, je v rukách jednotlivců. Skutky a činy jednoho člověka mohou změnit běh světa i historii národů a ras.

A ty, stejně jako ta se stříbrnou aurou, jste těmi jednotlivci.

Jsi mocný. Máš auru tak čistou a mocnou, že podobnou jsem v životě neviděl. Také jsi statečný. To se nezmění. Ty víš, co musíš udělat, a meče ti dodají sílu. Pokud se rozhodneš to udělat, protože i teď, v tento rozhodující okamžik, máš stále na výběr.

Nepotřebuješ mě, abych tě poučoval, že všechno má svou cenu. Strašlivou cenu, ať už se rozhodneš jakkoliv.

Dosud jsi slýchával stále dokola starou věštbu. Dva, kteří jsou jedno, se musí stát jedním, který je vše. Jeden svět zničí, druhý zachrání.

Ty víš, kdo jsi, Joshi Newmane.

Víš, co musíš udělat?

Máš na to dost odvahy?

Slova pomalu mizela z tabulky, která se zase stala pouhým zeleným kamenem. Josh destičkou otáčel znovu a znovu a pak ji opatrně zasunul zpět pod zbroj.

Josh se podíval na dívku, která sice nebyla jeho sestrou, ale stále jeho dvojčetem, a oba přikývli. „Je čas,“ zašeptal potom.

„Čas na co?“ zeptala se a zaúpěla, jak se pokoušela postavit s rukou přitisknutou k břichu.

„Jeden svět zachrání,“ řekl, „druhý zničí.“

Pyramida zaúpěla pod jejich nohama, když vypuklo další zemětřesení. Nedaleká sopka vybuchla a zaburácela. Vyplivla na město jiskry a popel. Najednou se kolem nich ozvaly kroky po schodech. Josh okamžitě sevřel Clarent i Excalibur a vyskočil na nohy… zrovna ve chvíli, kdy nahoru dorazili Prométheus s Tsagaglalal, pak Scathach s Johankou, Saint-Germain a nakonec Palamédes, který nesl vzdychajícího Willa Shakespeara. Všichni byli pomlácení a zkrvavení, s potrhanými šaty, rozbitou zbrojí a zlomenými zbraněmi. Ale byli naživu.

„Musíme odsud pryč,“ oznámil Prométheus. „Zemětřesení roztrhne pyramidu vedví.“ A všichni zamířili k zářivé vimaně, ve které přiletěli Isis a Osiris.

„Myslel jsem, že už nechci v životě vstoupit na palubu žádné vimany,“ zamumlal Shakespeare.

Josh pomohl Sofii vstát a podepíral ji cestou k vimaně. Scathach s Johankou mu chtěly pomoct, ale Saint-Germain je zastavil. „Měli by být chvilku sami.“

Sofie plakala. „Joshi, vždyť jsme mocní, určitě existuje i jiná možnost…“

„Víš, co se musí udělat,“ namítl jednoduše. „To je důvod, proč jsme tady. Proto jsou tady i všichni ostatní. Přivedli nás sem z jediného důvodu. Proto jsme se narodili. Je to náš osud.“

„Měla bych to udělat já,“ namítla Sofie. „Jsem starší.“

„Nejsi,“ usmál se. „Už ne. Jsem o třicet tisíc let starší než ty. A ty jsi zraněná. Já ne.“

I po jeho tvářích se řinuly slzy, ale Josh si jich nevšímal. „Kromě toho si myslím, že tě čeká náročnější úkol.“ Objal ji. „Nech mě to provést,“ řekl, „a pokud to půjde, až bude po všem, přijdu za tebou.“

„Slibuješ?“

„Slibuju. Teď už běž,“ naléhal.

„Nikdy na tebe nezapomenu,“ zašeptala Sofie.

„Já na tebe taky ne,“ slíbil Josh.

KAPITOLA 77

Areop-Enap se probudila. Na alchymistu hledělo osm jasně fialových očí a pak všechny najednou mrkly. I když Areop-Enap měla tělo velikého pavouka, uprostřed jejího těla seděla obrovitá lidská hlava. Byla kulatá a holá, bez nosu a uší, ale s vodorovnou dírou místo úst. Její drobné oči byly posazené blízko u sebe na hlavě, jako to má tarantule. Areop-Enap pod tenkou skořápkou otevřela ústa a ven pronikly dva špičáky ostré jako břitva. „Měl bys teď asi uhnout,“ řekla překvapivě lahodným hlasem. Nicolas se odpotácel stranou právě ve chvíli, kdy pavouk vyskočil z tenkého kokonu. Karkinos byl obrovský. Ale Areop-Enap byla ještě větší. Když Perenella poprvé stvoření potkala, byla stará pavoučice velká, ale v ochranném obalu ještě vyrostla. Natáhla své mohutné tělo a odpadaly z ní přitom zbytky blátivé skořápky. Areop-Enap nyní dosahovala dvojnásobného rozměru oproti krabovi. Na jejích širokých zádech rostly chlupy tlusté jako prsty a hýbaly se zlověstně sem a tam.

„Cítím z mlhy Kukulkána a obludu s kočičí hlavou.“ Obrátila se, aby se podívala na Perenellu. „Madam, byla byste tak laskavá a vysvětlila mi, co se tu děje?“

Vědma ukázala prstem. „Ten krab se tě chystá sežrat. Před chvílí pohltil Xolotla. Potřebujeme tě, Areop-Enap.“

Tvor se otřásl. „Čekala jsem snad věčnost, až tohle uslyším.“

Pak vyskočila přímo nahoru a přistála na zádech obřího kraba, který pod její váhou klesl k zemi. Krab zakvílel, nohama mlátil okolo a klepety se chytal přilehlých budov, ze kterých vytrhával kusy cihel a betonu. Pavouk vrazil svůj pichlavý osten hluboko do zad kraba, který okamžitě ztuhl a pak se začal křečovitě zmítat. Pak se kolem jeho klepet objevila bílá vlákna, která je slepila dohromady. Obrovské nohy staré pavoučice se pohnuly a zvedly kraba do vzduchu. Roztočila ho dokola neskutečně rychle, jak ho obalovala tenkým pavučinovým vláknem, až se z něj brzy stal tlustý šedobílý kokon. Celý proces netrval déle než minutu.

„Nechám si ho na potom,“ vysvětlila Areop-Enap. „Teď mám docela hlad.“

Pomalu a opatrně se sehnula k Perenelle a osmero očí se na vědmu zahledělo. „Jak dlouho jsem spala?“

„Pár dní.“

„Aha. Ale když se tak na tebe dívám, zestárla jsi o víc než o těch pár dní.“

„Byl to náročný týden,“ zamumlala Perenella. „Vzpomínáš si na mého muže, Nicolase?“

„Pamatuji si, že na mě nechal spadnout celou horu.“

„Tví stoupenci se chystali obětovat mou ženu sopce,“ namítl Nicolas. „A byla to jen malá hora.“

„To byla.“ Areop-Enap si to namířila ven z domku. Zastavila se jen u Machiavelliho, který v náručí svíral Billyho Kida. Ital se vzdorovitě zadíval na obrovskou pavoučici.

Billyho nos se pohnul a on pak otevřel oči. Přimhouřil oči a zamžoural na téměř lidskou hlavu s osmi očima. „Předpokládám, že to není noční můra,“ zaskřehotal.

„To není,“ potvrdil Machiavelli.

„Toho jsem se bál,“ řekl Billy a zase oči zavřel. Pak je znovu otevřel. „Znamená to, že jsme vyhráli?“

„Ano,“ přiznal tiše Ital. „I když cena byla hodně vysoká.“

Areop-Enap se vracela zpět k Nicolasovi a Perenelle. „Tak si to ujasníme. Stále jsem na ostrově, kde Dee shromáždil příšery. Cítím jejich pach ve vzduchu.“

„Už jich není tolik co na začátku,“ poznamenal Nicolas. „Pozabíjely se navzájem během noci.“

„Pak bych měla jít a trochu to douklidit,“ řekla mohutná pavoučice a začala se prodírat ven. „Nechceme přece, aby se některé pokusily doplavat na pevninu.“

„Řekněte jí o těch jednorožcích,“ zamumlal Billy. Pavoučice se zarazila.

„Venku zřejmě potkáš monokeraty, už jich nebude mnoho,“ vysvětlil Machiavelli.

„S rohy, nebo bez?“ zajímalo Areop-Enap.

„S rohy.“

„Pěkně křupají, patří mezi mé oblíbené.“

KAPITOLA 78

Hodné přetížená vimana odstartovala z ploché střechy pyramidy Slunce do noci. Převážela všechny, kdo přežili, do bezpečí.

Josh Newman jako jediný zůstal na místě, kde předtím parkovala, a mával na rozloučenou. Starostlivě sledoval Sofii, kterou nyní podpírala z jedné strany Johanka a z druhé Scatty. Sofie zvedla ruku a přitiskla prsty na sklo. Už neplakala – nezbyly jí žádné slzy.

Jeden svět zachrání…

Josh se posadil se zkříženýma nohama doprostřed pyramidy. Sáhl pod svou zbroj a vytáhl Kodex, který mu dala Tsagaglalal. Obracel ho kolem dokola. Cítil jeho chladný povrch, který nehyzdila jediná nerovnost. Během otáčení se kniha otevřela. Možná náhodou nalistoval konec Kodexu, odkud vytrhl poslední stránky… či je za deset tisíc let vytrhne.

Josh sklonil hlavu a nahmatal vytržené stránky ve váčku na krku. Položil je do knihy a zasunul zpět na místo. Starodávné stránky se pohnuly a objevila se tenounká vlákna, která se kroutila a vlnila jako červíčci. Během chvilky magická síla Kodex opravila a pospojovala ho v jeden neporušený kus.

Josh namátkou knihu otevřel a položil ukazováček na jednu stránku. Pozoroval uchváceně, jak se pod jeho nehtem kroutí řada písmen v nekonečném počtu jazyků. Když před jeho očima probíhal různorodý text, uvědomil, si, že se dívá na historii světa po pádu Danu Talis.

V příštích dnech a týdnech bude Sofie s ostatními sbírat ty, co přežijí. Vyvedou je z rozpolceného ostrova a ukážou jim zbytek světa.

Lid z Danu Talis, starobylé bytosti i lidé, bude následovat Atena a Virginii Darovou, starobylou bytost a člověka, po celé planetě. Ta prazvláštní dvojice založí kolonie a osady ve všech zemích a ty budou prospívat a růst do velkých národů, které jednou budou vládnout Zemi.

Sofie a Virginie, a také Johanka a Scathach, získají nová jména a budou je uctívat jako bohyně, kněžky, ochránkyně a spasitelky lidského pokolení.

A časem pak Sofie Newmanová po mnoha dobrodružstvích přijde na způsob, jak projít složitou kombinací energetických bran, a odvede zpět domů do jejich doby skupinu nesmrtelných. Vrátí se tak zpět do San Franciska, kde to všechno začalo.

Josh zavřel Kodex a schoval ho zpět pod zlatou zbroj. Už nechtěl vědět víc. Vlastně ještě ne. Bude muset strážit tuto knihu více než devět a půl tisíce let, dokud ji neprodá chudému francouzskému knihkupci.

Druhý svět zničí.

Danu Talis ale musí padnout, aby mohl povstat moderní svět.

A Josh ji musí zničit.

Čtyři pradávné meče ležely před ním na zemi. Abrahám mu řekl, že meče mu poskytnou sílu – stačilo je jen vzít do ruky a soustředit energii, která i teď otřásala pyramidou.

Musí je jen zvednout.

Abrahám ale tvrdil, že má stále na výběr. Ale Josh věděl, že to vlastně není pravda. Kdyby to neudělal, pak by jeho sestra a všichni ostatní zemřeli, a to nemůže dopustit.

Sedl si tak, aby dosáhl na všechny meče, a rozložil je před sebe.

Ale v jakém pořadí… záleží na tom?

Pak si najednou vzpomněl na něco, co slyšel od Johna Dee. Vyslovil to nahlas. „Když si nebudeš vědět rady, řiď se svým srdcem. Slova můžou lhát, obrazy a zvuky mohou být zkreslené. Ale tady..poklepal na Joshův hrudník. „Tady najdeš vždycky pravdu.“

Bez váhání pak levou rukou sáhl po Clarentu, meči ohně. Cítil pulzující sílu starodávného ostří, když rukojeť vklouzla do jeho ruky. Na chvíli ho napadlo, kde se asi meče moci vzaly. Na tom ale nyní nezáleží. Bude mít spoustu času, aby jejich původ prozkoumal.

Pravou rukou se natáhl pro Joyeuse, meč země, a připojil ho ke Clarentu v levé ruce. Meč přilnul ke Clarentu a téměř okamžitě se rozpadl na vyprahlou hlínu a špinavý prach. Když se vše vsakovalo do meče ohně, hlasitě to syčelo.

Clarent se rudě rozhořel a Josh ucítil, že se pálí maso. Jeho kůže.

Jeho aura začala dýmat a vysílat do vzduchu kouř, který voněl po pomerančích.

Rychle na Clarent přiložil Durendal. Meč vzduchu se také téměř okamžitě rozplynul v mlhově bílý obláček a pronikl do kamenného ostří.

Nakonec si nechal Excalibur, meč ledu.

Josh ho zvedl pravou rukou a chvíli ho držel ve vzduchu, věděl, že až meče spojí, všechno se změní… a pak se rozesmál. Všechno se už přece změnilo.

A stalo se tak již velice dávno.

Josh stál s Clarentem v levé ruce a Excaliburem v pravé. Oba meče držel ve vzduchu a celá pyramida zaburácela. Zařvala jako velké zvíře. Potom Josh spojil obě ruce před obličejem a přitiskl meč ledu na Clarent. Excalibur se roztavil a došlo k výbuchu, který obalil jeho levou ruku párou. Čtyři meče moci – oheň, země, vzduch a voda – se spojily, aby vytvořily pátý živel: éter. Projel jím jako dýka a zaplnil ho vědomostmi a s nimi pak přišla neuvěřitelná moc. Nyní měl v sobě zkušenosti tisíců let.

Věděl… všechno!

Jeho aura prýštila jako jednolitý oranžový sloupec světla do nebe.

Josh se potom podíval na svou ruku. Všechny čtyři meče zmizely. Pohltily se navzájem a vytvořily jediný kus kovu, který nyní škvařil jeho kůži a svaly. Vpíjel se do nich, aby se stal jeho součástí. Kov se ohýbal a kroutil, až vznikl plochý hák.

A přišla i bolest – taková, že téměř ztratil dech. Taková, kterou by si těžko zvládl představit. Vykřikl, a co začalo jako výkřik bolesti, skončilo jako vítězný smích, když zvedl k obloze zářivý stříbrný hák. Cítil neskutečnou sílu, která se shromáždila v pyramidě a otřásala nezkrotně celou budovou. Jen čekala, až ji někdo vypustí. To on nechá roztrhat ostrov a zničí svět starobylých bytostí, aby se mohl zrodit svět lidí.

„Sbohem, Sofie,“ řekl Josh Newman. A pak Marethyu vrazil hák do střechy pyramidy u nohou. Nahlas začal opakovat poslední slova, která si přečetl v Kodexu.

„Dnes jsem se stal Smrtí a ničitelem světů.

Pátek

10. června.

KAPITOLA 79

Perenella s Nicolasem se pomalu, zavěšeni do sebe, procházeli po ostrově. Zestárli téměř k nepoznání. Na jejich kůži se objevily známky nesmírně dlouhého života, jako by tam byl zaznamenán každý z roků, a bylo jich více než šest set.

Slunce vycházelo a z oceánu sem foukal chladný větřík, který rozháněl nezdravě páchnoucí mlhu. Pomalu mizely pachy spáleného masa, sežehnutého dřeva i tavené rudy.

Vzduch se čistil od nadpřirozených jevů a znovu v něm převažovala čistá vůně soli.

Prošli kolem mola a následovali značení, které vedlo k agávové stezce kolem ostrova. Postupně se vraceli k místu, kde před méně než dvanácti hodinami vylezli na břeh. Lavička zde byla vlhká, a tak ji Nicolas rukávem otřel, aby si mohla Perenella sednout.

Nicolas se posadil vedle své ženy a Perenella se k němu přivinula. Objal ji a pod rukou cítil její vystupující křehké kosti. Přímo před nimi z mlhy, která připomínala duchařské povídky, vystupovalo za ranního rozbřesku San Francisco.

„Nějaké stopy po mořských nymfách?“ zeptala se Perenella.

„Bez Mořského starce neměly jediný důvod tu zůstávat.“

„No, alespoň město stále stojí,“ řekla francouzsky Perenella a její hlas byl tenký a slabý. „Nevidím žádný kouř, který by stoupal k nebi.“

Nicolas se rozhlédl na obě strany. „A mosty vypadají nedotčeně. To je dobré znamení.“

„Prométheus s Nitenem nezklamali. Museli to přežít,“ uklidnila se. „Alespoň doufám,“ dodala upřímně. „Dnes jsme ztratili příliš mnoho dobrých duší.“

„Obětovali své životy za to, co považovali za správné,“ připomněl jí. „Obětovali se za to, aby ostatní mohli žít a svět mohl dál existovat. Není větší oběti.

A město se dnešního rána dočkalo, takže nezemřeli nadarmo.“

„A co my, Nicolasi? Dělali jsme vždy jen to, co bylo správné?“

„Možná ne,“ přiznal tiše. „Ale vždycky jsme věřili, že jednáme správně. Je to totéž?“

„V poslední době jsem často přemýšlela o tom, zda jsme vůbec měli pátrat po dvojčatech z legendy.“

„Pokud jsme neměli, tak bychom přece nenašli Sofii a Joshe,“ namítl prostě Nicolas. „Od chvíle, kdy jsem koupil knihu mága Abraháma, následovaly naše životy cestu, která nás v této době dovedla až sem. Byl to náš osud – a tomu nikdo neunikne.“

„Zajímalo by mě, kam se poděli?“ zašeptala starostlivě. „Ráda bych věděla… než to všechno skončí. Potřebuji vědět, že přežili.“

„Jsou v pořádku,“ řekl rozhodně Nicolas. „Věřím tomu, protože tento svět jde dál.“

Perenella přikývla. „Určitě máš pravdu.“ Položila tvář na paži svého manžela. „Je tu klid,“ poznamenala. „Dnes ráno vypadá ostrov tak klidně a tiše.“‚

„Nejsou tu rackové. Příšery je buď sežraly, nebo vyplašily. Oni se ale vrátí.“

Vysokou trávou se prohnal lehký vánek a její listy zašustily. Vlny se odrážely od skalnatého pobřeží v pravidelném rytmu a Perenella zavřela oči. „To sluníčko příjemně hřeje,“ zamumlala.

Nicolas opřel svou tvář o její hlavu. „Ano hřeje. Bude nádherný teplý den.“

Oba tam seděli a sledovali, jak slunce pomalu stoupá nahoru na nebe. Vystřelovalo své zlaté paprsky k mostu a probouzelo kouzelnou hru barev. San Francisco se probouzelo, vzduchem se nesly zvuky dopravy, avšak na tu vzdálenost zněly téměř melodicky.

„Víš, že jsem vždycky miloval jen tebe?“ začal Nicolas tiše.

Následovalo dlouhé ticho, které Perenella přerušila tichým šepotem: „Vím. A já jsem vždy nadevše milovala tebe.“

Nicolas přikývl. „Nikdy jsem o tom nepochyboval ani na minutu.“

„Chtěla bych být pohřbená v Paříži,“ řekla najednou Perenella. „V jedné z těch prázdných hrobek, které jsme kdysi pro sebe připravili.“

„Záleží na tom, kde spočinou naše kosti? Důležité je, že budeme spolu,“ zavřel oči Nicolas.

„To je pravda,“ přiznala Perenella a také zavřela oči.

Na dvojici dopadl stín.

Oba otevřeli oči současně, aby zjistili, co se děje. Uviděli, že nad nimi stojí modrooký mladý muž zahalený v dlouhém koženém plášti. Slunce zářilo za ním, a tak jeho tvář zůstala zahalená ve stínu. Místo levé ruky ovšem svítil v ranním slunci půlměsíčný kovový útvar.

„Byl jsem zvědavý, jestli se ukážeš,“ poznamenal tiše Nicolas.

„Byl jsem na začátku vaší velké cesty, když jsem ti před tolika lety prodal Knihu. Přijde mi patřičné se vrátit na její závěr.“

„Kdo jsi?“‚ zeptal se alchymista.

Muž s hákem si sundal kápi z hlavy. Sehnul se před Nicolase a Perenellu, vzal jejich ruce do dlaní a podíval se jim do oči. „Vždyť mě přece znáte,“ řekl.

Nicolas zkoumavě prohlížel tvář mladého muže, kde nechyběly ani vrásky a jizvy. Perenella zvedla ruku, aby přejela po jeho tváři, od čela až po bradu. „Josh? Josh Newman?“

„Ano, znali jste mě jako Joshe Newmana…“ řekl, jako by vzpomínal. „Ale to bylo předtím“ – zvedl ruku s hákem – „a to je dlouhý příběh.“

„A co Sofie?“

„Pro vás uběhla jediná noc. Ale ona prožila téměř sedm set let. Nezestárla však ani o jediný rok. Má za sebou za ta léta spoustu dobrodružství a zážitků, ale dnes ráno se bezpečně vrátila do San Franciska k tetě Agnes.“

„A ty, Joshi? Jak se ti vedlo?“

„Josh už není. Nyní jsem Marethyu. Jsem Smrt a odvedu vás domů.“ Jeho hák prolétl vzduchem a vytvořil zlatý srpek nad lavičkou. Všude okolo zavoněly pomeranče a Marethyu se usmál. „Říkali jste Paříž, ne?“

Energetická brána se otevřela a za chvíli po nich zbyla jen prázdná lavička.

EPILOG

Má nejdražší sestřičko, nemůžu slíbit, že ti budu často psát – víš, že mi to moc nejde, a tam, kde pobývám, telefony většinou nemají. Chci, abys věděla, že jsem v bezpečí a na ten hák jsem si už docela zvykl. Poškrábal jsem si sice hlavu, ale to je chyba, kterou uděláš jen jednou. Dostal jsem pár nabídek, že by mi ho proměnili v opravdovou stříbrnou ruku nebo zlatou rukavici, ale abych byl upřímný, docela jsme se spolu sžili. A samozřejmě nesmím zapomenout na pár báječných výhod, které mi přináší. Už jsem s jeho pomocí minulý měsíc vytvořil úžasný svět. Přidal jsem tam některá velká prehistorická zvířata a doplnil dva měsíce – a samozřejmě nejsou tam žádní hadi.

Myslím, že už brzy vyrazíte s tetou Agnes do Londýna. Vyřiďte mé pozdravy Gilgamešovi. Bude asi lepší, když mu nebudete plést hlavu, čím jsem byl, jsem nebo budu. Už tak je dost zmatený.

Neměj o mě strach.

Vím, že je to jako říkat ti, abys nedýchala, ale potřebuji, abys věděla, že jsem v pořádku. Víc než to. Každý den objevuji další schopnosti a kolik nového toho ještě dokážu. Jsem nesmrtelný a budu tu věčně. Nelituji ničeho. Udělali jsme správnou věc: jeden svět zachrání, druhý zničí.

Víš, že pokud mě budeš někdy potřebovat, musíš jen zavolat do zrcadla třikrát mé jméno. (Radši použij to nové, nejsem si jistý, jestli by to fungovalo s Joshem.)

Když mě zavoláš, přijdu k tobě.

Ale i kdybys mě nezavolala, Sofie, vždycky nad tebou budu bdít a starat se o tebe.

Od toho přece bratři jsou, ne?

Marethyu Dnes, 10. Imbolc

V ostrovním království Země věčného mládí

P. S. Flamelovi posílají pozdrav. Marethyu

P. P. S. Byli jsme minulý měsíc na svatbě Aife a Nitena. Scathach šla za družičku. Všichni plakali štěstím.

M.

AUTOROVA POZNÁMKA ATLANTIDA (DANU TALIS)

Existovala bájná Atlantida?

Tisíce knih tvrdí, že ano, ale stejný počet jich tvrdí opak. Ležela v Atlantském oceánu, ve Středozemním moři, na západ od španělských nebo afrických břehů, na východním pobřeží Ameriky, snad v Mexiku, nebo je pohřbena pod Antarktidou, nebo dokonce v samém srdci Irska?

Řada vysvětlení a spekulací pochází z překvapivě malého útržku záznamů. Vše, co víme o Atlantidě, pochází z dialogů Timaios a Kritias, které napsal Platon asi 350 let př. n. l. Slovo Atlantida použil v dialogu Timaios; popisuje ji jako rozlehlou ostrovní říši za Herkulovými sloupy, které se tyčí u Gibraltarského průlivu mezi Španělskem a severní Afrikou. Platón nám zanechal poměrně jasný popis, zahrnující rozdělení na jednotlivá území, vodstvo a kanály, jež je propojovaly, také zdi a mosty. Každý most například podle něj měřil na šířku třicet metrů. Tento detail jsem použil při svém líčení Danu Talis v Tajemství nesmrtelného Nicolase Flamela.

Ve druhém, nedokončeném svazku Kritias se objevuje delší popis katastrofické války završené zkázou ostrova během jediného dne a noci v kombinaci se zemětřesením, vulkanickou činností a tsunami. Předpokládá se, že Platon vycházel z textů řeckého státníka Solóna, který žil o tři sta let dříve. Egyptský duchovní z kláštera bohyně Neith v Sais ukázal Solónovi tento starý příběh, vytesaný do kamene. Někteří staří Řekové prohlašovali, že tyto kameny viděli, ale nikdo je dosud ne objevil.

Podstatné je, že už v Platonově době, jen málo lidí věřilo, že píše o skutečném místě – pokládali Atlantidu za smyšlený svět, kde všechno bylo dokonalé, dokud ho nezničila hamižnost a chamtivost.

Důkaz o vyspělosti civilizace na Atlantidě bohužel neexistuje, ale každý rok se stále objevuje něco nového z historie Země a dozvídáme se také, že ani primitivní národy nebyly tak primitivní, jak jsme předpokládali. Víme také, že před deseti tisíci lety, na konci poslední doby ledové, se hladina moří zvedla a mnohá pobřežní sídla smetla voda. Poslední počítačové modely a rekonstrukce dokazují, že se hladina vody zvýšila o zhruba sto osmdesát metrů během dvou staletí. Je zřejmé, že v každé kultuře na této planetě najdeme pověsti o velké potopě, která přinesla světu zkázu. Smetla města a celé kmeny, a také způsobila rozsáhlou migraci lidí, kteří utíkali před stoupající vodou. A jak víme, na každé pověsti je zrnko pravdy.

Možná opravdu existovala Atlantida, ostrovní království zničené řadou přírodních katastrof, které teprve čeká na své znovuobjevení. Pokud ano, vše ukazuje na to, že bude úplně jiná, než si představujeme.

A jméno Danu Talis?

Často jsem říkával, že jediné postavy, které jsem pro tuto sérii stvořil, jsou dvojčata. Všechno ostatní má základ v historii a mytologii. Dovolil jsem si však trochu pohrát se jménem Danu Talis.

Ve sbírkách irské poezie a pověstí, které se jmenují Lebor Gabála Erenn neboli Spis o dobývání Irska, též Kniha invazí, se nacházejí pověsti o lidu bohyně Dany (Tuatha de Danann), říká se jim také Danaové. Byli pátým kmenem, který se usadil v Irsku. Avšak na rozdíl od ostatních, kteří jsou historicky doložitelní, to byli záhadní lidé praktikující magii. Uprchli ze západu a na lodích připluli do Irska v období „temných mraků“.

A tak se pro účely mé knihy stal lid bohyně Dany tím, kdo přežil pád Atlantidy, a z toho vznikl název Danu Talis.

PODĚKOVÁNÍ

Série končí a s ní i dlouhá cesta, která začala v květnu 1997, kdy jsem do svého notebooku napsal slovo Alchymista. O desetiletí později, v květnu 2007, téměř na den, vyšel první díl Tajemství nesmrtelného Nicolase Flamela – Alchymista. Nyní, o šest let později, Kněžka celý projekt uzavírá.

Těší mě, že mnoho lidí prošlo po této cestě se mnou od začátku až do konce.

Tato kniha a vůbec celá série by nevznikla bez neustálé podpory, povzbuzení (a nekonečné trpělivosti) Beverly Horowitz a báječné Kristy Marino z Delacorte Press.

Zvláštní poděkování patří Colleen Felingham (která mě držela stranou od všech starostí).

Tim Terhune a celý tým z Delacorte Press a Random House, speciálně Elizabeth Zajac, Jocelyn Lange a Andrea T. Sheridan, se o mě celou dobu starali.

Samozřejmě jako vždy musím poděkovat i Barrymu Rrostovi z BKM, Franku Weimannovi z Literary Group, Richardu Thompsonovi a Bernardu Sidmanovi.

Celou dobu mi pomáhali a podporovali mě, až jsem se stal na nich závislým, nejvíce Claudette Sutherland, ale i mnoho dalších, jejichž nápady, návrhy a kritiky byly víc než podstatné. Budu děkovat a jmenovat je abecedně, abych nikomu neublížil: Michael Carroll, Colette Freedman, Jumeaux (což jsou Antonio Gambale a Libby Lavella), Patrick Kavanagh (velmi), Renee Lascala (za hejno ptáků, zvlášť Pookie, který mě naučil vše, co vím o papoušcích), Alfred Molina a Jill Gascoine (není to abecedně, vím, ale nemohu je oddělit), Brooks a Maurizio Papalia, Melanie Rose, Mitch Ryan, Sonia Shormann, Sherro Turner a Jim Di Bella (opět neoddělitelní).

Při své práci na sérii jsem potkal celou řadu výjimečných a fascinujících lidí. Opět je uvedu abecedně: Marilyn Anderson a Laysa Quintero, Lorenzo di Bonaventura, Topher Bradfield, LeVar Burton, Edie Ching, Jackie Collins, klan Cooperkawa, rodina Crooksových, Simon Curtis, Jennifer Daugherty, Trista Delamare a Varleen Cappelletti,

Roma Downey a Mark Bumett, Jima Marissa Durham, Lynn Fergusson, Robin a Stephanie Gammell, Jeny Gelb, Melissa Gilbert, Alex Gogan, Andrea Goyan a Ton Freed, Brace Flatton, Anne Kavanagh, Arnold a Anne Kopelson, Tina Lau, Gussie Lewis (a celý její pohádkový tým, kteiý byl od počátku u toho), Laura Lizer, Dwight L. MacPherson, Lisa Maxson, O. R. Melling, Chris Miller a Elaine Sir (a jak jsem dokončoval práci, objevila Eliana „Elle“ pana Millera), Pat Neal, Mark Ordesky, Pierre 0’Rourke, Christopher Paolini, Sidney a Joanna Poitier, Rick Riordan, Frank Sharp, Ronald Shepherd, Armin Shimmerman a Kitty Swink, Bečky Stewart, Simon a Wendy Wellsovi, Cynthia Trne a Eric Wiese, Bill Young, Gans a Suzanne Zimmer.

A samozřejmě nesmím zapomenout na portál Flamel’s Immortal (Nesmrtelný Flamel), kde jsou lidi, co vědí o knížkách víc než já: Julie Blewett-Grant, Jeffrey Smith, Jamie Ki’akovec, Sean Gardell, Kiisten Nolan Winsko, Ráchel Carroll, Elena Charalambous, Bert Beatie, Genny Colby, Brittney Elauke a Joshua Wezekiel Crisanto.

Určitě jsem na někoho zapomněl, vím, že ano. Jestli jste to právě vy – omlouvám se.

O AUTOROVI

Michael Scott, uznávaný odborník na mytologii a lidovou slovesnost, je jedním z nejúspěšnějších irských spisovatelů. Patří mezi mistry fantasy, sci-fi a strašidelných a pohád kových příběhů. Novinylrish Times ho nazvaly králem fantasy v irské oblasti. Kněžka představuje šestou a poslední knihu ze série Tajemství nesmrtelného Nicolase Flamela. Všechny předchozí díly: Alchymista, Čaroděj, Vědma, Zaříkávač a Válečník, vydala Euromedia k. s., Knižní klub.

Michaela Scotta můžete sledovat na Twitteru @flamel author nebo navštívit stránky dillonscott.com

Michael Scott Kněžka

Tajemství nesmrtelného Nicolase Flamela

Z anglického originálu The Enchantress

(The Secrets of the Immortal Nicholas Flamel),

vydaného nakladatelstvím Random Children’s Books, Delacorte Press,

v New Yorku v roce 2012, přeložila Zuzana Zábrodská

Redigovaly Alena Peisertová a Stanislava Zábrodská

Grafická úprava českého vydání podle anglického originálu David Dvořák

Vydala Euromedia Group, k. s. – Knižní klub,

Nádražní 32, 150 00 Praha 5, roku 2012 jako svou 672. elektronickou publikaci

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai